Lauren Kate

Andělé 04. Vykoupení

PROLOG

PÁD

Na počátku bylo ticho –

V prostoru mezi nebesy a Pádem, vzdáleným v nepoznatelné hlubině, nastal okamžik, kdy božské bzučení nebes utichlo a nahradilo ho ticho tak naprosté, že Danielova duše zatoužila rozeznat aspoň nějaký zvuk.

Pak přišel pocit padání, pohybu tak prudkého, že ho nestačila zabrzdit ani jeho křídla. Jako by mu k nim Trůn upevnil měsíce: křídla téměř znehybněla, a pokud se přece jen zatřepotala, jeho pád nijak přibrzdit nedokázala.

Kam míří? Nebylo nic před ním a nic za ním. Nic nahoře a nic dole. Jen hustá temnota a rozmlžený obrys toho, co zbylo z Danielovy duše.

V té absenci zvuků se naplno rozběhla jeho představivost. Plnila mu hlavu něčím, co bylo daleko za hranicí zvuku, něčím nevyhnutelným. Děsivými slovy Luceiny kletby.

Bude umírat… Nikdy nepřežije dospívaní — bude umírat znovu a znovu a znovuy přesné ve chvíli, kdy se rozpomene na tvou volbu.

Nikdy nebudete skutečné spolu.

Ta Luciferova hloupá kletba, jeho zahořklý dodatek k odsouzení Trůnem, jež zaznělo na nebeském Palouku. Pro jeho lásku si teď přichází smrt. Dokáže tomu zabránit?

Dokáže to vůbec rozpoznat?

Protože co ví anděl o smrti? Daniel už sledoval, jak si smrt pokojně bere některé z příslušníků té nové rasy nazývané lidstvo. Ale andělů se smrt netýkala.

Smrt a dospívání, dvě nezvratná vymezení Luciferovy kletby. Pro Daniela ani jedno z toho nic neznamenalo. Věděl jen jedno: že odloučení od Lucindy je trest, který nedokáže snést. Musí být s ní.

„Lucindo!“ vykřikl.

Jeho duše se rozehřívala už při pouhém pomyšlení na ni. Ale cítil jen bolestnou prázdnotu, nadbytek toho, co nebylo.

Dokázal kolem sebe vycítit své druhy, všechny ty, kteří se rozhodli špatně nebo příliš pozdě. Anebo si nezvolili vůbec a byli odsouzeni k Pádu pro svou nerozhodnost. Daniel věděl, že není doopravdy sám. Tolik se jich zřítilo do prázdnoty, když se pod nimi oblaka náhle rozevřela.

Ale nikoho ani neviděl, ani necítil.

Na tohle nemysli. Nebo ztratíš sám sebe.

Snažil se na něco soustředit… na Lucindu, na vyvolávání jmen na Palouku Trůnu, na Lucindu, na volbu…, ale jak padal, bylo čím dál těžší si něco pamatovat. Třeba to, jaká byla poslední slova Trůnu.

Brány nebes…

Brány nebes jsou…

Daniel si nedokázal vzpomenout, co přišlo potom. Vybavoval si jen to, jak se velké světlo zamihotalo, jak se přes Palouk přelila vlna nejmrazivějšího chladu, jak stromy v Sadu narážely na sebe a vyvolávaly prudké závany neklidu, které se šířily kosmem, cunami oblačné hmoty, které oslepovalo anděly a ničilo jejich slávu. Ale bylo tam ještě něco jiného, něco před zmizením Palouku, něco jako…

Zdvojení.

Během vyvolávání jmen se tam objevil zářivý smělý anděl a prohlásil, že je Daniel z budoucnosti. V očích měl smutek, který působil tak… staře. To proto, že tenhle anděl, ta další verze Danielovy duše, krůtě trpěl?

A Lucinda? Ta také?

V Danielovi se zdvihl příval hněvu. Musí najít Lucifera, anděla, jenž žije ve slepé uličce všech představ. Daniel se nebál toho zrádce, jenž býval Jitřenkou. Až jednou kdykoli, kdekoli skončí tohle zapomnění, vybere si svou pomstu. Ale nejdřív musí najít Lucindu. Bez ní nemá nic cenu. Bez její lásky není nic možné.

To kvůli jejich lásce bylo pro něj nemyslitelné, že by si vybral mezi Luciferem a Trůnem. Teď za to bude platit, ale stále ještě nechápal, jakou podobu má jeho trest mít. Jen to, že Lucinda zmizela z toho místa, kde měla být: po jeho boku.

Danielem náhle projela bolest z odloučení s jeho spřízněnou duší. Beze slov zasténal. Mysl se mu zahalila mračny, a náhle, děsivě, si nedokázal vzpomenout proč.

Propadal se hlouběji, do husté temnoty.

Už neviděl, ani necítil, ani si nepamatoval, jak mohl skončit tady, v nicotě, padající… kam? Jak ještě dlouho?

Jeho paměť sršela a bledla. Bylo čím dál těžší vybavit si ta slova, která pronesl na bílém Palouku anděl, jenž se tolik podobal…

Komu se podobal? A co říkal tak důležitého?

Daniel už nevěděl. Nevěděl nic.

Jen to, že se otáčí v nekonečné prázdnotě.

Plný naléhavé touhy najít něco… někoho…

Touhy cítit se zase celý…

Ale byla jen temnota uvnitř temnoty -

Ticho dusící jeho myšlenky -

Nic, jež se stalo vším.

Daniel padl.

KAPITOLA PRVNÍ

STRÁŽCI

„Dobré ráno.“

Po Luceině obličeji přejela horká ruka a zastrčila jí za ucho pramínek vlasů.

Překulila se na bok, zívla a otevřela oči. Spala tvrdě a zdálo se jí o Danielovi.

„Ach,“ hlesla, když ucítila ten dotek.

Byl u ní.

Seděl na kraji jejího lůžka. Na sobě měl černý svetr a kolem krku omotaný stejný rudý šátek jako tehdy, když ho poprvé spatřila ve škole Meče & kříže. Vypadal ještě líp než v jejím snu.

Lehátko se pod jeho váhou trochu prohnulo a Luce se posunula, aby se k němu mohla přitulit.

„Tys nebyl sen,“ hlesla.

Jeho oči byly kalnější než obvykle, ale stejně zářily tou nejjasnější fialovou barvou, když jí hleděl do obličeje a zkoumal její rysy, jako by ji viděl poprvé. Pak se sklonil a políbil ji na rty.

Luce se k němu přitiskla, objala ho rukama kolem krku a šťastně ho políbila na oplátku. Bylo jí jedno, že nemá vyčištěné zuby nebo že jí vlasy trčí do stran. Nezáleželo jí na ničem jiném kromě jeho polibku. Teď byli spolu a ani jeden z nich se nedokázal přestat usmívat.

A pak se to k ní náhle všechno vrátilo.

Drápy jako břitva a lhostejné rudé oči. Dusivý puch smrti a hniloby. Temnota všude kolem, tak hluboká a úplná, že v ní světlo a láska a všechno dobré v životě vypadalo vyčerpané a zlomené a mrtvé.

Lucifer, který se pro ni předtím stal někým tak blízkým v podobě kamenného chrliče Billa. Luce ho považovala za svého přítele. Pustila si ho k sobě až moc blízko. Ale když nakonec neudělala to, co chtěl nezabila ve starověkém Egyptě vlastní duši -, Lucifer se rozhodl vymazat celý svět.

Aby ohnul čas a zničil všechno, k čemu došlo po Pádu.

Každý život, každá láska, každá zkušenost lidské či andělské duše měly být smazány ze světa Luciferovým ďábelským tahem. Jako když dítě smaže houbou popsanou školní tabuli. Jako by svět byl šachová partie a prohrávající raději smetl figurky ze šachovnice. Ale co tím chtěl získat, to Luce nechápala.

Pokožka ji začala pálit, když si vzpomněla na sílu jeho hněvu. Lucifer chtěl, aby ji cítila, aby se třásla v jeho rukou, když ji vzal s sebou zpátky časem do okamžiku Pádu. Chtěl jí ukázat, že pro něj je to osobní záležitost.

A pak ji zahodil a použil Hlasatele jako síť, do níž chtěl polapit všechny anděly padající z nebes.

Ale když ji Daniel chytil v prázdnotě mezi hvězdami do náruče, Lucifer zmizel a jím vyvolaný Pád znovu začal. Teď byl mezi padajícími anděly, starší verze jeho já se spolu s nimi řítila do nicoty, do bezmocné osamělosti: padal se svými druhy, a přece sám. Společně, ale zároveň každý o samotě. Tehdy před tisíciletími trval andělům pád z nebes na zemi devět smrtelných dní. A protože Luciferův druhý Pád musel probíhat stejně, mají Luce, Daniel a ostatní jen devět dní, aby ho zastavili.

Pokud to neudělají, jakmile Lucifer a jeho Hlasatel plný andělů dopadnou na zem, čas klopýtne, vrátí se jako ozvěna k původnímu Pádu a všechno začne znovu. Jako by těch sedm tisíc let mezi tehdy a teď vůbec nebylo.

Jako by Luce konečně nezačala chápat své prokletí, nezačala rozumět tomu, kým byla a čím se mohla stát.

Minulost i budoucnost světa se ocitly v sázce pokud Luce, sedm andělů a dva nefilimové Lucifera nezastaví. Měli devět dní a ani ponětí, kde začít.

Luce byla večer tak unavená, že si ani nepamatovala, kdy se natáhla na lehátko a přikryla se až po ramena tenkou modrou dekou. Na trámech v malé chatce visely pavučiny a skládací stolek byl plný nedopitých hrnečků čokolády, kterou jim všem Gabbe včera v noci uvařila. Luce to teď všechno připadalo jako sen. Let z Hlasatele na malý ostrůvek u Tybee, kde měli andělé bezpečné útočiště, jí v paměti překrylo oslepující vyčerpání.

V noci usnula, zatímco se ostatní ještě dohadovali, nechala se ukolébat do spánku Danielovým hlasem. Teď bylo v chatce ticho a v okně za Danielovým obrysem už obloha zbledla od šedavého odstínu počínajícího úsvitu.

Luce se natáhla a dotkla se jeho tváře. Daniel obrátil hlavu a políbil ji do dlaně. Musela zamrkat, aby zaplašila slzy, které se jí tlačily do očí. Proč musí po tom všem, co spolu prožili, ještě porazit ďábla, než se budou moci oddat lásce?

„Danieli,“ ozvalo se ode dveří. Stál tam Roland s rukama v kapsách vlněného námořnického saka. Dredy si nacpal pod šedivou kšiltovku. Unaveně se na Luce usmál. „Už je čas.“

„Čas na co?“ Dívka se podepřela na lokti. „Už vyrážíme? Chtěla jsem se rozloučit s našima. Nejspíš jsou pořádně vyděšený.“

„Napadlo mě, že tě k nim teď vezmu,“ odpověděl Daniel. „Aby ses rozloučila.“

„Ale jak jim mám vysvětlit, kam jsem po večeři na Díkůvzdání zmizela?“

Vzpomněla si, co jí včera vysvětloval Daniel: jim se sice mohlo zdát, že strávili v Hlasatelích celou věčnost, ale ve skutečném světě uběhlo jen pár hodin.

Ale pro Harryho a Doreen Priceovy i pár hodin zmizení jejich dcery znamenalo věčnost.

Daniel s Rolandem si vyměnili pohled. „To jsme zařídili,“ prohlásil Roland a podal Danielovi klíčky od auta.

„Jak jste to zařídili?“ nechápala Luce. „Táta jednou volal na policii, i když jsem se zpozdila ze školy jen o hodinku…“

„Neboj, kotě,“ přerušil ji Roland. „Prostě jsme se o to postarali. Teď už musíš jen provést rychlou výměnu kostýmu,“ ukázal na batoh, který ležel na houpacím křesle vedle dveří. „Gabbe ti přinesla tvý věci.“

„Aha… díky,“ hlesla zmateně Luce. Kde je Gabbe? A ostatní? Večer předtím bylo v chatce plno a vypadala docela útulně, s tou září andělských křídel a vůní horké čokolády a skořice. Ale Luce při vzpomínce na včerejší útulnost i při pomyšlení, že se teď na bůhvíjak dlouho rozloučí s rodiči, připadala chata po ránu prázdná a smutná.

Dřevěná podlaha pod jejími chodidly byla drsná. Luce sklopila oči a došlo jí, že má na sobě pořád ještě tu úzkou bílou řízu, kterou nosila v Egyptě, v tom posledním ze svých minulých životů, které prostřednictvím Hlasatelů navštívila. To Bili ji přiměl, aby se tak oblékla.

Ne, Bili ne. Lucifer. Jak se pochvalně šklebil, když si zastrčila za pas hvězdnou střelu a uvažovala nad jeho radou, jak má zabít svou nesmrtelnou duši!

Nikdy, nikdy; nikdy Měla toho tolik, proč chtěla žít.

Ve starém zeleném ruksaku, který si vozila na tábory, našla své oblíbené pyžamo z červenobíle pruhovaného flanelu, pečlivě sbalené, a u něj i bílé pantofle. „Ale vždyť je ráno,“ podivila se nahlas. „Na co teď potřebuju pyžamo?“

Daniel a Roland se už zase po sobě podívali. Tentokrát měli co dělat, aby se nedali do smíchu.

„Prostě nám věř,“ ozval se Roland.

Luce se převlékla a vyšla za Danielem z chatky. Když spolu kráčeli k pobřeží, nechala se jeho širokými rameny chránit před nápory větru. Maličký ostrůvek u Tybee byl asi kilometr a půl od pobřeží Savannah. Roland prohlásil, že za mořem na ně čeká auto.

Danielova křídla byla skrytá, ale zřejmě vycítil, že se Lucein pohled zaměřil právě na ně, na to místo, kde se mu vždy rozvinovala z ramen. „Až bude všechno v pořádku, poletíme tam, kam musíme, abychom zastavili Lucifera. Ale do té doby bude lepší se držet na zemi.“

„Tak jo,“ pokrčila rameny Luce.

„Dáme si závody ke břehu?“

„Víš, že bych tě porazila.“ Dech se jí před ústy srážel v páru.

„To je pravda.“ Daniel ji objal kolem pasu a přitiskl k sobě, aby ji trochu zahřál. „Tak snad radši použijeme člun. Abych chránil svou proslulou pýchu.“

Luce ho pozorovala, jak vytahuje z kotviště malou plechovou lodku. Měkké světlo nad mořskou hladinou jí připomnělo ten den, kdy spolu závodili v plavání na jezeře poblíž školy Meče & kříže. Na to, jak se Danielova kůže třpytila, když spolu vylezli na plochý kámen uprostřed vodní plochy, aby popadli dech. A pak leželi na sluncem rozpáleném skalisku a nechávali se prohřívat horkými paprsky. Tehdy Daniela sotva znala, ani netušila, že je anděl. Ale stejně už do něj byla beznadějně, nebezpečně zamilovaná.

„Asi jsme spolu plavali často, když jsem žila na Tahiti, že?“ prohodila. Překvapilo ji, jak jasně si vybavila tenhle další okamžik, kdy se Danielovy vlasy leskly kapičkami vody.

Daniel se na ni zadíval a ona pochopila, kolik pro něj znamená, že s ní konečně může sdílet společné vzpomínky na minulost. Vypadal tak dojatě, až Luce dostala strach, že se před ní rozpláče.

Místo toho ji něžně políbil na čelo a řekl. „I tenkrát jsi mě vždycky předhonila, Lulu.“

Nasedli do loďky a Daniel začal veslovat. Už nemluvili. Luce stačilo se dívat, jak se mu svaly napínají a uvolňují pokaždé, když se zaklonil. Poslouchala, jak se vesla boří do chladné vody, nadechovala se slané vůně oceánu. Slunce jí vystoupilo nad ramena a hřálo ji zezadu do krku. Když se ale přiblížili k pevnině, Luce spatřila něco, z čeho ji zamrazilo na páteři. Okamžitě ten bílý taurus z roku 1993 poznala.

„Co se stalo?“ Daniel si všiml, jak Luce strnula, když se člun dotkl písečného dna. „Aha, tohle.“ Znělo to bezstarostně. Vyskočil ze člunu a natáhl ruku k Luce, aby jí pomohl na zem. Půda tady byla kyprá a voňavá. Luce to připomínalo dětství, kdy běhala v georgijských lesích za deště a vychutnávala si ten pocit rošťárny a dobrodružství.

„To není tak, jak si myslíš,“ uklidňoval ji Daniel. „Když Sophia utekla ze školy Meče & kříže, potom, co…,“ Luce zamrkala, protože se děsila dalších slov po tom, co zavraždila Penn„co jsme odhalili její skutečné záměry, andělé jí auto zabavili.“ Rysy Danielovy tváře ztvrdly. „Aspoň tohle nám dluží. A ještě mnohem víc.“

Luce si vybavila Penninu bílou tvář, z níž unikal život. „A kde je Sophia teď?“

„To nevím,“ připustil Daniel. „Ale bohužel to asi brzo zjistíme. Mám pocit, že už si našla způsob, jak se přiživit na našich plánech.“ Vytáhl z kapsy klíčky a vsunul je do zapalování. „Ale s tím si teď nedělej starosti.“

Luce vklouzla na šedivě potažené sedadlo a podívala se na něj. „A s čím si mám dělat starosti?“

Daniel otočil klíčkem a auto pomalu naskočilo. Když Luce na tomhle místě seděla naposledy, byla nervózní z toho, že je s Danielem sama. Ten večer se pak poprvé políbili…, aspoň ona si myslela, že je to poprvé. Pokusila se zacvaknout přezku bezpečnostního pásu a slepě šátrala vedle sedadla, když ucítila

Danielovy prsty na svých. „Už se nepamatuješ?“ zeptal se něžně a vedl její prsty do správného místa. „A je to.“

Pak ji políbil na tvář, zařadil zpátečku a vycouval z mokré lesní cesty na úzkou asfaltku. Jejich auto bylo jediné široko daleko.

„Danieli?“ ozvala se znovu Luce. „Tys mi neodpověděl.

S čím si teda mám dělat starosti?“

Podíval se na její pyžamo. „Jak dobře umíš předstírat, že jsi nemocná?“

Bílý taurus potichoučku zajel do zadní uličky za domem Priceových a Luce se vkradla mezi keře azalek pod oknem svého pokoje. V létě se tady kolem tyček plazily výhonky rajčat, ale v zimě vypadal zadní dvorek pustý a bez života. Jako by tohle ani nebyl Lucein domov. Ani si nepamatovala, kdy tu stála naposledy. Tajně se plížit za noci ven si zkusila už ve třech různých internátních školách, ale ještě nikdy v domě rodičů. Teď se ale potřebovala potají dostat opačným směrem, dovnitř, a netušila, jestli její okno půjde zvenčí otevřít. Rozhlédla se po spícím okolí. Na trávníku ležely v oroseném igelitovém obalu ranní noviny. Na druhé straně ulice trčel nad vraty garáže Johnsonových kovový kruh basketového koše bez síťky. Od chvíle, co odešla, se nic nezměnilo…, nic, až na ni. Jestli Bili se svým plánem uspěje, zmizí i tahle poklidná předměstská čtvrť?

Zamávala naposledy Danielovi, který ji sledoval z auta, zhluboka se nadechla a pokusila se zvednout rám spodní tabulky okna od oprýskaného modrého parapetu.

Okno se okamžitě otevřelo. Někdo uvnitř už odstranil síť proti hmyzu. Luce strnula, když se před ní rozhrnula bílá záclona a před ní se objevila napůl tmavá, napůl blonďatá hlava její nedávné nepřítelkyně Molly Zaneové.

„Super, Karbanátku.“

Luce se při té přezdívce, kterou si vysloužila první den po nástupu do školy Meče & kříže, naježila. Tak tohle měli Daniel a Roland na mysli, když říkali, že to doma všechno zařídili?

„Co tady děláš, Molly?“

„Tak pojď. Já tě nekousnu.“ Molly k ní natáhla ruku. Nehty měla natřené smaragdově zeleným lakem.

Luce se jí chytila, přehodila přes parapet nejdřív jednu, pak druhou nohu, a přehoupla se na druhou stranu.

Její ložnice jí připadala maličká a zastaralá, jako časová kapsa ze života té Luce, jíž už dávno nebyla. Na zadní straně dveří visel zarámovaný plakát se snímkem Eiffelovky. Na poličce byly její trofeje z plaveckého družstva na základní škole v Thunderboltu. A pod prošívanou dekou se žlutozeleným havajským potiskem ležela její nejlepší kamarádka Callie.

Callie se vyhrabala zpod pokrývky a vrhla se Luce do náručí. „Pořád mi opakovali, že ses v pořádku, ale takovým tím způsobem, jako když jsou sami totálně rozhozený, ale nemůžou mi nic z toho vysvětlovat. Uvědomuješ si vůbec, jak hrozně jsem byla vyděšená? Vypadalo to, jako kdybys úplně zmizela z povrchu zemskýho…“

Luce kamarádku pevně objala. Pokud šlo o Callie, pro ni zmizela teprve včera večer.

„Prokrista, vy dvě,“ Molly je od sebe vztekle odtáhla, „můžete si to pištění nechat na jindy? To jsem tady jako ležela celou noc v laciný paruce a předstírala ubohou Luce se střevní chřipkou zbytečně, když nás teď stejně prozradíte?“ Protočila panenky. „Amatérky.“

„Počkej. Co žes dělala?“ vyhrkla Luce.

„Když jsi zmizela,“ vydechla Callie, „věděly jsme, že to tvejm rodičům za žádnou cenu nedokážeme vysvětlit. Totiž… já sama jsem tomu sotva věřila. Gabbe to poklidila na dvorku a já šla říct vašim, že se ti udělalo špatně od^hlttkii a ležíš. A Molly si mezitím vlezla do tvý postele a dělala, že ses ty…“

„Naštěstí jsem ve tvý skříni našla tohle.“ Molly zatočila na prstě s vlnitou černou parukou. „Co to vůbec je? Vzpomínka na Halloween?“

„Jo. Patřilo to ke kostýmu Supermanky.“ Luce zamžikala, když si vybavila svůj halloweenský kostým ze střední školy.

„No, každopádně to zabralo.“

Bylo zvláštní vidět Molly která dřív stranila Luciferovi jak jí pomáhá. Jenže ani Molly, stejně jako Camovi a Rolandovi, se nechtělo znovu padnout. A proto se z nich stal tým andělů a démonů, něco jako podivná parta spolubydlících z koleje, které spojuje tak málo, a přece tak mnoho.

„Tak tys mě kryla? Díky moc. Fakt nevím, co říct.“

„To neřeš.“ Molly škubla hlavou ke Callie, aby se zbavila Luceiných rozpačitých projevů vděčnosti. „To tahle má ďábelsky nabroušenej jazýček. Poděkuj jí.“ Vystrčila jednu nohu z okna, ale ještě se k nim naposledy otočila. „Myslíte, že už to tady zvládnete samy? Protože já musím na schůzi andělsky domobrany.“

Luce ukázala Molly vztyčené palce a svezla se na svou postel.

„Ach Luce,“ zašeptala Callie. „Když zmizelas, celej dvorek byl pokrytej takovým šedivým prachem. A ta blondýna, Gabbe, jen takhle mávla rukou, a všechen prach zmizel. A pak jsme řekly vašim, že ti je blbě, že ostatní už jeli domů a my zrovna začaly mejt talíře. A vaši to spolkli a začali nám pomáhat s nádobím. Víš, já nejdřív myslela, že ta Molly je dost drsná, ale ve skutečnosti je fajn.“ Přimhouřila oči. „Ale kam ses poděla? Co se s tebou stalo? Vyděsilas mě, víš.“

„Já ani nevím, kde začít,“ odpověděla Luce.

Ozvalo se zaklepání na dveře, doprovázené důvěrně známým zavrzáním dveří ložnice.

V chodbě za nimi stála Luceina matka. Vlasy přeležené při spánku měla stažené banánově žlutou čelenkou. Na hezkém obličeji neměla ani stopu po líčidlech. Nesla tác se dvěma skleničkami pomerančové šťávy, dva talíře s toasty namazanými máslem a krabičku léků na žaludeční nevolnost. „Tak to vypadá, že je tady někomu už líp.“

Luce počkala, až maminka odloží podnos na noční stolek. Pak ji objala kolem pasu a zabořila obličej do jejího starého růžového froté županu. V očích ji zaštípaly slzy.

„Holčičko,“ pronesla dojatě maminka. Položila Luce dlaň na čelo a na tvář, aby zjistila, jestli nemá teplotu. Takhle sladkým hlasem už na dceru nemluvila celá léta. Bylo tak příjemné ho slyšet.

„Mám tě ráda, mami.“

„Neříkejte mi, že Luce onemocněla zrovna na sváteční páteční výprodeje.“ Tatínek se objevil v chodbě se zelenou plastovou konvičkou v ruce. Usmíval se, ale jeho oči za brýlemi bez obrouček vypadaly ustaraně.

„Už je mi líp,“ ozvala se Luce, „jenže…“

„Ale Harry, vždyť víš, že jí dovolili přijet jen na den,“ ozvala se maminka. „Musí zpátky do školy.“ Otočila se k Luce. „Daniel před chvilkou volal, miláčku. Říkal, že tě tady vyzvedne a odveze tě k Meči & kříži. Říkala jsem mu, že tě s tatínkem rádi odvezeme sami, ale…“

„Ne,“ zarazila ji Luce, když si vzpomněla na plán, který jí Daniel v autě podrobně vysvětlil. „I když s vámi nemůžu, musíte s taťkou vyrazit na lov do výprodejů. Vždyť je to naše rodinná tradice, ne?“

Dohodli se, že Luce pojede s Danielem a Priceovi odvezou Callie na letiště. Když dívky snídaly, Luceini rodiče se posadili na kraj postelí k nim a začali rozebírat včerejší Díkůvzdání („Gabbe nám vyleštila všechen porcelán…, to děvče je vážně andílek.“). Když se zvedli, aby se šli obléct a připravit na putování po výprodejích a slevových akcích, které během volného dne po čtvrtečním Díkůvzdání každoročně pořádaly všechny americké obchody („Tvého tatínka stejně zajímá jenom nářadí, vždyť víš.“), Luce došlo, že její příspěvky ke konverzaci se omezovaly na „hmm“ a „jo, fakt?“.

Když rodiče konečně posbírali nádobí po snídani a zmizeli, Callie začala balit. Luce se vydala do koupelny a zamkla za sebou dveře.

Konečně byla sama… za dobu, která jí připadala jako asi tak milion let. Posadila se na stoličku u toaletky a zadívala se do zrcadla.

Byla to pořád ona, ale jiná. Pohled jí pořád vracela Lucinda Priceová, a přece…

V ploše zrcadla viděla také plné rty Lajly, vlnité vlasy Lulu, pronikavost oříškových očí Lu Sin, šibalský pohled Lucii. Nebyla sama. Možná už nebude nikdy sama. Jako by na ni ze zrcadla zírala zpět všechna její předchozí vtělení a ptala se jí: Co jen s námi bude? S naší minulostí’ s naší láskou?

Luce se osprchovala a natáhla si čisté džíny, černé jezdecké holínky a dlouhý bílý svetr. Pak se Callie posadila na kufr, který se její kamarádka pokoušela zapnout. Mlčely. Ticho mezi nimi bylo tíživé.

„Seš moje nejlepší kamarádka, Callie,“ ozvala se konečně Luce. „Ale mně se teď děje něco, čemu nerozumím. To, že ti nechci říct nic víc, s tebou nemá co dělat. Prosím, věř mi. Hrozně mi chybíš.“

Calliina ramena strnula napětím. „Dřív jsme si říkaly všechno.“

Pohled, který si vyměnily, naznačoval to, co obě stejně věděly: že teď už nic takového není možné.

Před domem bouchla dvířka auta.

Luce sledovala škvírou mezi žaluziemi, jak Daniel kráčí po chodníčku k domu jejích rodičů. Byla to sice jen hodina, co ji tady vyložil, ale srdce se jí sevřelo radostí a tváře jí zrůžověly, sotva ho uviděla. Daniel šel pomalu, jako by plul ve vzduchu, a rudá šálka za ním vlála. I Callie se na něj zadívala.

Priceovi na ně čekali v hale v přízemí. Luce je oba pevně objala… nejdřív tatínka, pak maminku a nakonec Callie. Ta ji k sobě pevně přitiskla a zašeptala jí do ucha: „To, co jsem viděla včera… jak jsi vešla do toho, no… stínu… Bylo to krásný. Jen jsem chtěla, abys to věděla.“

Luce cítila, jak ji už zase pálí oči. Sevřela prudce Callie a zašeptala: „Děkuju.“

A pak se vydala ven, na příjezdovou cestu, do Danielovy náruče a jeho auta, a pak kamkoli, kudy je cesta povede.

„Tak tady jste, holoubci, a zase už spolu vrkáte, co,“ prohodila Arrianina hlava, která se objevila za okrajem dlouhé knihovny. Seděla se zkříženýma nohama v dřevěném houpacím křesle a žonglovala s několika hadrovými balónky. Na sobě měla kombinézu, kanady a tmavé vlasy zapletené do maličkých copánků.

Luce neměla radost, že se znovu ocitla v knihovně Meče & kříže. Po požáru ji zrenovovali, ale stejně byla pořád cítit spáleninou. Škola považovala oheň za nešťastnou náhodu, ale při požáru zahynul jeden ze studentů, Todd. Byl to tichý chlapec, kterého Luce až do té osudné noci sotva znala. Věděla, že za tím ohněm stálo něco mnohem temnějšího než elektrický zkrat. Toddovu smrt si vyčítala. Podobné to bylo s Trevorem, chlapcem, s nímž si kdysi jednou vyšla na rande a který tam zahynul při dalším nevysvětlitelném požáru.

Když s Danielem zatočili za roh kolem polic směrem ke studovně, zjistila, že Arriane tam není sama. Všichni už na ně čekali: Gabbe, Roland, Cam, Molly, nohatá Annabelle se zářivě růžovými vlasy. Dokonce i Miles a Shelby, kteří na Luce dychtivě mávali. Vypadali jinak než andělé, ale lišili se i od smrtelníků.

A co to dělají Miles a Shelby že se drží za ruce! Ale když se Luce podívala znovu, jejich ruce už zmizely pod stolem, za kterým seděli. Miles si stáhl kšiltovku do čela. Shelby si odkašlala a sehnula se nad knížkou.

„Tvoje kniha,“ otočila se Luce k Danielovi, když poznala ten svazek se silným hřbetem a drolícím se hnědým lepidlem na spodní části. Na vybledlé obálce stálo Strážci: Legenda středověké Evropy. Daniel Grigori.

Luce se automaticky natáhla po vybledlé šedé obálce. Zavřela oči, protože knížka jí připomněla Penn. Ta tehdy knížku pro Luce objevila a fotografie zastrčená pod chlopní obálky byla první věcí, která ji přesvědčila, že na tom, co jí odhalil Daniel, může být něco pravdy.

Ten sépiový snímek pocházel z jejího jiného života, toho v anglickém Helstonu. Tehdy jí to připadalo naprosto nemožné, a přece to tak bylo: ta mladá žena na snímku, to je ona. „Kde jste tu knížku našli?“ zeptala se nahlas.

Hlas ji asi zčásti prozradil, protože Shelby se nabručeně ozvala. „Co je na tom plesnivým svazku tak zvláštního?“

„Všechno,“ odpověděla Gabbe. „Je to teď náš jediný klíč. Sophia se ji jednou pokusila spálit.“

„Sophia?“ Luce vylétla ruka k hrudi. „Slečna Sophia to ona zapálila knihovnu?“ Ostatní mlčky přikývli. „Zabila Todda,“ pronesla omámené Luce.

Takže to nebyla její vina. Toddův život byl další, který padal na Sophiinu hlavu. Jenže Luce to vědomí nijak nepomohlo. Stejně se necítila líp.

„A sama tenkrát večer, když jsi jí tu knížku ukázala, málem umřela šokem,“ připomněl Roland. „My taky, když jsme zjistili, žes ten rozhovor vůbec přežila.“

„Tenkrát jsme mluvily o tom, že mě Daniel políbil,“ vzpomněla si Luce a začervenala se. „A že se mi ani po tom nic nestalo. Myslíte, že to slečnu Sophii tak ohromilo?“

„Zčásti,“ odpověděl Roland. „Ale v tý knížce je toho spousta, co Sophia nechtěla, aby ses dozvěděla.“

„Což moc nemluví ve prospěch jejích pedagogických kvalit,“ ušklíbl se Cam a zamrkal na Luce stylem tak co, dlouho jsme se neviděli.

„Co jsem se neměla dozvědět?“

Andělé se obrátili k Danielovi.

„Včera jsme ti vysvětlovali, že nikdo z andělů si nepamatuje, kde po Pádu skončil,“ pronesl.

„No jo…, ale jak je to možný?“ ozvala se Shelby. „Člověk by řek, že něco takovýho zůstane v dlouhodobý paměti.“

Cam zrudl. „Jen si to zkus, padat devět dní a nocí, nekonečnou vzdáleností, miliardy kilometrů, dopadnout na hlavu, polámat si křídla, kutálet se s otřesem mozku bůhvíjak daleko a pak se vláčet pouští bez ponětí o čase a prostoru. A pak mi pověz něco o dlouhodobý paměti.“

„Evidentně se jedná o typický vytěsnění zážitku,“ pronesla Shelby psychiatrickým žargonem. „Jestli chceš znát mou diagnózu…“

„Ale aspoň si pamatujete tu poušť,“ ozval se chlácholivě Miles. Shelby se rozesmála.

Daniel se otočil k Luce. „Napsal jsem tu knížku po tom, co jsem tě ztratil v Tibetu…, ale předtím, než jsme se setkali v Prusku. Vím, že jsi ten život v Tibetu navštívila, protože jsem tě honil po Hlasatelích. Takže možná pochopíš, proč ve mně ta tehdejší ztráta vyvolala prudkou touhu pustit se na léta do studia a hledání pramenů a pátrání po tom, jak té kletbě příště uniknout.“

Luce se odvrátila. Její smrt v Tibetu tehdy Daniela přiměla k tomu, že se vrhl z vrcholku hory do propasti. Děsila se toho, že by to mohl udělat znova.

„Cam má pravdu,“ pokračoval Daniel. „Nikdo z nás si nepamatuje, kam jsme dopadli. Vlekli jsme se pouští, až už to najednou nebyla pustina. Kráčeli jsme údolími a pláněmi, až se zase proměnily v poušť. Teprve potom jsme se navzájem postupně našli a začali skládat dohromady příběh, který jsme si pamatovali jen zčásti příběh o tom, jak jsme byli anděly.

Ale lidstvo si po Pádu uchovalo tři relikvie, upomínky na náš osud, chránilo je jako poklad a předávalo si je z generace na generaci. Považovali je za vzácný poklad, dar od neznámého boha, kterému nerozuměli. Tri z těch předmětů byly dlouhou dobu uchovávané v chrámu v Jeruzalémě. Ale během křížových výprav došlo k jejich krádeži a ty důkazy zmizely. Nikdo z nás nevěděl kam.

Když jsem před pár staletími začal pracovat na svých průzkumech, soustředil jsem se na středověk. Zkoumal jsem všechny prameny, jaké byly k dispozici, protože na ty předměty se konala teologická štvanice,“ pokračoval Daniel. „Mělo se totiž za to, že kdyby je někdo shromáždil všechny a odnesl na horu Sinaj…“

„Proč Sinaj?“ přerušila ho Shelby.

„Protože odtamtud jde nejlíp navázat spojení mezi zemí a Trůnem,“ vysvětlila Gabbe a pohodila dlouhými vlasy. „Mojžíš tam dostal Desatero. Sestupují tam andělé, když chtějí vyřídit nějaký vzkaz od Trůnu.“

„Můžete to brát jako oblíbenej boží zapadák,“ vysvětlila Arriane a vyhodila hadrák do vzduchu tak vysoko, že dopadl na stínítko lampy a zůstal tam.

„Ale než o tom začneš spekulovat,“ Cam se zadíval přímo na Shelby, aby jí dal najevo, že mluví konkrétně s ní, „Sinaj není místo původního Pádu.“

„To by bylo až moc snadný,“ dodala Annabelle.

„Ale kdyby někdo našel všechny tři relikvie a donesl je na Sinaj,“ shrnul to Daniel, „teoreticky by bylo možné určit místo našeho dopadu.“

„Teoreticky,“ odfrkl si Cam. „Musím zase jen já poukázat na to, že věrohodnost výzkumů našeho milého Daniela je poněkud sporná…?“

Daniel zaťal zuby. „Máš snad lepší nápad?“

„A nepřipadá ti…,“ Cam zvýšil hlas, „že ta tvoje teorie až moc vychází z toho, že ty předměty vážně existujou, že to není jen výplod lidský fantazie? A i kdyby ne, kdo ví, jestli mají opravdu moc udělat to, co se o nich tvrdí?“

Luce si mlčky prohlížela skupinku andělů a démonů…, jejích jediných pomocníků při záchraně světa i jich s Danielem. „Takže na to zatím neznámý místo se musíme dostavit ode dneška za devět dní.“

„To dřív,“ opravil ji Daniel. „Za devět dní by bylo pozdě. To už tam Lucifer i spousta dalších padlých andělů budou.“

„Ale jestli ho dokážeme na místě Pádu porazit, co bude pak?“ hlesla Luce.

„To nikdo neví,“ pokrčil rameny Daniel. „Nikdy jsem o svý knížce nikomu nevykládal, protože Cam má pravdu vařím tam trochu z vody. Ani jsem nevěděl, že ji Gabbe vydala, zjistil jsem to až mnohem pozdějc, a to už jsem o výzkumy zase ztratil zájem. Protože tys už zase umřela, a když jsi se mnou nebyla, abys mohla sehrát svou roli…“

„Jakou roliT nechápala Luce.

„To jsme zatím vlastně pořád nechopili…“

Gabbe do něj šťouchla loktem. „Chce říct, že se to všechno odhalí, až nastane ta pravá chvíle.“

Molly se pleskla do hlavy. „Všechno se odhalí? To je to jediný, nač jste zatím přišli?! No potěšpánbu“

„Tohle a taky to, jak je Luce důležitá.“ Cam se k ní otočil. „Ty jsi ta figurka na šachovnici, o kterou se síly dobra a zla o všechny jejich mezistupně pořád perou.“

„Cože?“ zašeptala Luce.

„Drž hubu!“ okřikl ho Daniel a soustředil se na svou milovanou. „Neposlouchej ho.“

Cam si odfrkl, ale nikdo si ho nevšímal. Jeho pohrdání s nimi sedělo v knihovně jako nezvaný host.

Andělé i démoni ztichli. Nikdo z nich nebyl ochoten prozradit o Luceině úloze při zastavení Pádu nic víc.

„Takže všechny informace, na který jsi narazil, všechno o tý teologický štvanici,“ oslovila Daniela, „je v týhle knížce?“

„Víceméně,“ potvrdil Daniel. „Jen se na ni musím na chvíli podívat, abych si osvěžil paměť. Doufám, že tak aspoň přijdu na to, kde máme začít.“

Ostatní se posunuli, aby Danielovi udělali u stolu místo. Luce ucítila, jak se jí Milesova ruka otřela zezadu o paži. Od chvíle, kdy se vrátila z cesty Hlasateli, spolu skoro nemluvili. „Můžeš na chvilku, Luce?“ zeptal se Miles tiše.

Ve tváři měl tak napjaty vyraz, že si Luce vybavila ty poslední okamžiky na zadním dvorku domu jejích rodičů…, ty chvíle, kdy Miles vytvořil její zrcadlový odraz.

Nikdy spolu nemluvili o tom jediném polibku, který si vyměnili přede dveřmi jejího pokoje na internátě Pobřežní akademie. Miles určitě pochopil, že to byla chyba ale proč s ním má pocit, jako by ho sváděla pokaždé, když je k němu jen trochu milá?

„Luce,“ ozvala se Gabbe, která se najednou objevila vedle Milese, „napadlo mě…,“ střelila pohledem po chlapci, „…že jestli se chceš jít podívat za Penn, tak teď je zrovna vhodná chvíle.“

„Moc ráda,“ přikývla Luce. „Díky.“ Podívala se omluvně na Milese, ale ten už si stáhl kšiltovku do očí a naklonil se k Shelby, aby jí šeptem něco sdělil.

„Ehm,“ Shelby si významně odkašlala. Stála za Danielem a snažila se mu nakukovat přes rameno. „A co já s Milesem?“

„Vy se vrátíte do Pobřežní akademie,“ prohlásila Gabbe. Její hlas zněl najednou stejně jako hlasy jejich učitelů. Luce si u ní podobného tónu nikdy předtím nevšimla. „Potřebujeme, abyste varovali Stevena a Francesku. Možná budeme potřebovat jejich pomoc a vaši taky. Povězte jim…,“ Gabbe se zhluboka nadechla, „co se stalo. Ze začala závěrečná partie, i když jinak, než jsme čekali. Povězte jim všechno. Oni už budou vědět, co dělat.“

„Fajn.“ Shelby se zamračila. „Ty tady velíš.“

„Jóóódlejdíííí!“ zahalekala Arriane s dlaněmi přiloženými ke rtům. „Jestli chce Luce jít ven, někdo jí musí pomoct z okna,“ zabubnovala prsty na stůl a zatvářila se rozpačitě. „Udělala jsem za dveřma knihovny knižní barikádu pro případ, že by nás tady chtěl šmírovat někdo ze školy.“

„Jako by se stalo.“ Cam už se zavěsil do Luceiny ohnuté paže. Chtěla zaprotestovat, ale ostatní andělé se tvářili, jako by to nebyl špatný nápad. Daniel si jí vůbec nevšímal.

Shelby a Miles, kteří postávali u zadního východu z knihovny, jí bezhlesně naznačili rty: Dávej si bacha. Miles o něco naléhavěji.

Cam ji odvedl k oknu. Z jeho úsměvu vyzařovala vřelost. Vytáhl okenní tabulku a společně se zadívali na školní nádvoří, kde se setkali poprvé, kde se začali sbližovat, kde ji svými triky tak zmátl, že ho políbila. Nebyly to všechno tak zlé vzpomínky…

Cam vyskočil z okna jako první. Přistál hladce na římse a natáhl k ní ruku.

„Račte, mylady.“

Jeho stisk byl pevný a vzbuzoval v ní pocit, jako by byla maličká a nic nevážila, když s ní seskočil z výšky dvou poschodí. Na zemi byli za dvě vteřiny. Camova křídla zůstávala schovaná, ale stejně se pohyboval tak plavně, jako by letěl. Měkce přistáli v orosené trávě.

„Chápu, že nestojíš o mou společnost,“ ozval se Cam. „Totiž na hřbitově ne obecně.“

„Přesně. Díky.“

Cam se od ní odvrátil a zalovil po kapsách. Vzápětí vytáhl maličký stříbrný zvoneček. Vypadal starožitně a měl na sobě vyrytý nápis v hebrejštině. Cam ho podal dívce.

„Až se budeš chtít vrátit nahoru, prostě zazvoň.“

„Came,“ dodala si odvahy, „jaká je moje role v tom všem?“ Cam se natáhl k její tváři, ale v poslední chvíli si to rozmyslel. Jeho ruka zůstala viset ve vzduchu. „Daniel má pravdu. Nesmíš se to dozvědět od nás.“

Nečekal na její odpověď, jen lehce pokrčil kolena a vznesl se do výšky. Ani se za ní neotočil.

Luce se na chvíli zadívala na kampus před sebou, nechávala si pokožku prostoupit důvěrně známou vlhkostí školy Meče & kříže. Nedokázala se rozhodnout, jestli tahle polepšovna pro mladistvé provinilce se strohými novogotickými budovami a pochmurným okolím vypadá stejně nebo jinak.

Vydala se přes zarostlé prostranství mezi budovami, prošla kolem depresivního internátu a zamířila k tepané bráně hřbitova. Před ní se na chvíli zastavila. Cítila, jak jí na rukou naskakuje husí kůže.

Hřbitov uprostřed školních pozemků pořád ještě vypadal a páchl jako žumpa. Prach po bitvě andělů s démony se už dávno rozptýlil. Bylo ještě brzo a většina studentů spala, ale i kdyby byli vzhůru, pravděpodobně by se nešli procházet po hřbitově ledaže by si tam odpykávali školní trest. Luce prošla bránou a pustila se uličkou mezi zašlými nakloněnými náhrobky a rozblácenými hroby dál do nitra pohřebiště.

Místo Pennina posledního odpočinku bylo ve východním rohu. Luce si přidřepla u ohrádky kolem kamarádčina hrobu. Nepřinesla Penn květiny a neznala žádné modlitby. A tak jen položila dlaň na studenou vlhkou trávu, zavřela oči a vyslala Penn svůj osobní vzkaz. Zároveň se však obávala, že tohle poselství k její mrtvé kamarádce možná nikdy nedorazí.

Luce se vrátila k oknu knihovny s pocitem podráždění. Nepotřebuje Cama ani jeho kouzelný zvoneček. Dostane se nahoru sama.

Vylézt na nízkou střechu přilehlé budovy bylo dost snadné. Pak už musela zdolat jen dvě vystouplé římsy, kterých se dalo snadno chytit. Za chvilku už stála na římse pod oknem do knihovny, která byla asi půl metru široká. Luce se pomalu posunovala k oknu, když k ní náhle zalétly rozhořčené hlasy Daniela a Cama.

„Co když někoho z nás zastaví?!“ vybuchl rozčileně Cam. wTy víš, že společně jsme silnější, Danieli!“

„Pokud to nezvládneme, na naší síle přestane záležet. Budeme vymazaní z tváře světa.“

Luce si je za tou silnou zdí představila: Cama se zaťatými pěstmi a zelenýma očima, ze kterých srší blesky. Daniela klidného a nehybného, s pažemi zkříženými na hrudi.

„Nevěřím ti, že nebudeš sledovat vlastní prospěch,“ ozval se hořce Cam. „Tvoje slabost pro ni je silnější než tvoje slovo.“

„Není o čem debatovat.“ Danielův tón zněl neústupně. „Musíme se rozdělit, to je naše jediná šance.“

Ostatní mlčeli. Nejspíš mysleli na totéž, co Luce. Cam a Daniel se chovali až příliš jako hašteřiví sourozenci, než aby se do jejich sporů chtěl někdo plést.

Posunula se k oknu a uviděla dva anděly stát proti sobě. Chytila se rukama parapetu. Byla na sebe docela pyšná – i když by to nikdy nepřiznala -, že se dostala do knihovny bez cizí pomoci. Nikdo z andělů si jí zřejmě ještě nevšiml. Povzdychla si a přehodila nohu dovnitř.

V tu chvíli se okno začalo třást.

Skleněná tabulka zarachotila. Parapet pod jejíma rukama zavibroval, takže se musela držet vší silou. Ten pohyb byl tak prudký, že ji to málem shodilo z římsy. Podobné chvění cítila i uvnitř, jako by zvenčí proniklo i do jejího srdce a její duše.

„Zemětřesení,“ zašeptala. Noha na římse jí podklouzla. Ve stejné chvíli povolilo sevření jejích prstů na římse.

„Lucindo!“

Daniel k ní přiskočil a objal ji kolem těla. Cam hned za ním, jednou rukou chytil Luce za rameno, druhou zezadu za týl. Police knih se rozkymácely. Světlo pod stropem zaprskalo, když dva andělé táhli dívku vší silou oknem dovnitř. Sotva se jim to podařilo, spodní část vysunovacího okna prudce sjela a sklo se roztříštilo na tisíc ostrých střepů.

Luce se nechápavě zadívala na Daniela, který ji pořád držel za zápěstí, ale hleděl přes její rameno ven, k obloze, která zešedivěla, jako by zuřila.

Ale ještě horší bylo to chvění uvnitř jejího hrudníku. Luce připadalo, jako by do ní někdo pouštěl elektrošoky. Zdálo se jí, že to trvá celou věčnost, jenže ve skutečnosti to bylo jen pět, nejvíc deset vteřin. Ale stačilo to, aby Luce, Daniel i Cam spadli s žuchnutím na dřevěnou podlahu.

Pak chvění přestalo a svět děsivě znehybněl.

„Co to sakra…?“ Arriane se zvedla ze země. „To jsme se bez mýho vědomí přesunuli do Kalifornie? Nikdy jsem neslyšela, že by geologický zlomový linie vedly i pod Georgií!“

Cam si vytáhl z předloktí dlouhý střep. Luce zalapala po dechu při pohledu na jasně červenou krev, která mu z rány začala vytékat. Ale na jeho tváři nebyla žádná bolest znát. „To nebylo zemětřesení. Byl to seizmický posun v čase.“

„Cože?“vyhrkla Luce.

„První z mnoha,“ vysvětlil jí Daniel a zadíval se rozbitým oknem na bílý mrak, který plul po předtím jasné obloze. „Čím se Lucifer dostane blíž, tím budou silnější.“ Pohlédl na Cama a ten přikývl.

„Tik tak, bando,“ ozval se zelenooký démon. „Čas se nám krátí. Musíme sebou hodit.“

KAPITOLA DRUHÁ

CESTY SE DĚLÍ

„Cam má pravdu,“ ozvala se Gabbe. „Slyšela jsem, jak se o těch posunech baví Stupnice.“ Pohladila si rukávy žlutého kašmírového propínacího svetru, jako by se už nikdy nemohla zahřát. „Říkají tomu časotřesení. Jsou to vlny, který se přenášejí do naší reality.“

„A čím blíž se Lucifer dostane,“ pokračoval Roland se svou nezpochybnitelnou moudrostí, „čím blíž bude jeho Pád, tím budou tyhle otřesy častější. Čas se chvěje, když se chystá přepsat sám sebe.“

„Jako když se ti předtím, než úplně odejde harddisk, v jednom kuse zasekává počítač, takže si vymažeš pětadvacet stránek seminárky?“ zeptal se Miles. Ostatní se na něj zmateně zadívali. „Cože? Vy andělé nepíšete na kompech?“

Luce se svezla na jednu z dřevěných židlí kolem stolu. Cítila se prázdná, jako by v ní časotřesení uvolnilo něco podstatného, jako by to ztratila navždy. Jako z dálky slyšela překřikující se hlasy andělů, ale připadalo jí, že to všechno je k ničemu. Čas se jim krátí a nikdo z nich pořádně neví, co mají dělat.

„Benátky. Vídeň. A Avignon,“ ozval se do vřavy Danielův silný hlas. Posadil se na židli vedle Luce a objal zezadu opěradlo její židle. Konečky jeho prstů jí přejely po rameni. Když zvedl knihu Strážci tak, aby ji všichni viděli, andělé i nefilimové kolem nich konečně ztichli. Soustředili se.

Daniel držel svazek otevřený a ukazoval na jeden dlouhý odstavec. Luce předtím ani nepostřehla, že text je psaný v latině. Tu a tam něčemu rozuměla, protože na střední škole v Doveru latinu měli. Daniel v knize podtrhal a zakroužkoval některé pasáže a slova a napsal si poznámky na okraj stránek, které byly po těch staletích téměř průsvitné.

Arriane se mu naklonila přes rameno. „To je teda kravina.“

Daniel se netvářil uraženě. Zapisoval si rychle nové postřehy a jeho rukopis byl zřetelný a elegantní. Luce cítila teplo u srdce, když si uvědomila, že ten rukopis zná. Těšila ji každá připomínka toho, jak hluboká a trvalá je jejich láska, i kdyby tou připomínkou mělo být jen Danielovo úhledné písmo, které ji provázelo staletími a potvrzovalo, že ona patří k němu.

„Informace o prvních dnech po Pádu pocházejí od různých andělů vyhnaných z nebe,“ prohlásil. „Ale jsou roztříštěný všude možně.“

„Kde všude?“ zeptal se Miles. „Jako v různejch knihách? Takže to stačí, abysme je našli a přečetli si v nich, kam máme jít?“

„Tak snadný to není,“ opravil ho Daniel. „V době, o které je řeč, nic jako knihy v dnešním smyslu neexistovalo. Takže naše údaje byly zaznamenané jinými prostředky.“

„A tady začíná ta pravá sranda, co?“ ušklíbla se Arriane.

„Ten příběh byl spojen s předměty s různými relikty, který pocházejí z doby před tisíci let. Ale pro nás jsou pro tenhle účel důležitý jen tři. Ty tři, ve kterých se dá najít informace o místě, kam vyhoštění andělé tehdy dopadli.

Nevíme přesně, o jaký předměty se jedná, ale víme, kde se o nich objevují poslední zmínky: v Benátkách, Vídni a Avignonu. V době, kdy jsem psal svou knihu, se nacházely právě tam. Ale je to už nějakou dobu, a i tehdy se jednalo jen o můj dohad, že tam ty předměty ať už je to, co chce-ještě jsou.“

„Takže to může skončit jako božská honička za mýdlovou bublinou,“ dodal s povzdechem Cam. „Skvělý. Promarníme zbytek času hledáním záhadných relikvií, co nám třeba ani nepomůžou, na místech, kde třeba ani neleží.“

Daniel pokrčil rameny. „Stručně řečeno ano.“

„Tři předměty. Devět dní,“ ozvala se Arriane. „To není moc času.“

„Daniel měl pravdu.“ Gabbe zatékala pohledem mezi nimi. „Musíme se rozdělit.“

Tak kvůli tomu se Daniel a Cam hádali, než vypuklo časotřesení. Jestli budou mít lepší šanci předměty najít, když se rozdělí.

Gabbe počkala na Camovo zdráhavé přikývnutí, než uzavřela: „Tak domluveno. Daniel a Luce si vezmou první město.“ Podívala se do Danielových poznámek a usmála se povzbudivě na Luce. „Benátky. Vydejte se do Benátek a zkuste najít tamní relikvii.“

„Ale co to je? Ví to někdo?“ Luce se naklonila ke knize, kde zahlédla na okraji stránky dávno nakreslený, vybledlý obrázek.

I Daniel se na něj zadíval a zavrtěl hlavou nad propastí času, která ho dělila od chvíle, kdy jeho ruka kreslila ty jemné tahy. Vypadalo to jako jídelní podnos, ten typ, po jakém se vždycky pídila ve starožitnictvích paní Priceová. „Na tohle jsem přišel při luštění pseudoepigrafů spisů rané církve, které nebyly zařazené do biblického kánonu.“

Tác byl oválný, se skleněným dnem, které Daniel zachytil a popsal na dalším kusu volného okraje. Vypadalo to, že má z obou stran malé rukojeti. Vedle obrázku nakreslil Daniel niěřítko, takže bylo jasné, že předmět je dost velký osmdesát až sto centimetrů.

„Už si ani nevzpomínám, kdy jsem to kreslil,“ pronesl zklamaně Daniel. „Takže dneska už o tom nevím víc než vy všichni.“

„Až budeš v Benátkách, určitě to dokážete objevit,“ pronesla Gabbe chlácholivě.

„Určitě,“ opakovala dychtivě Luce. „Vím to jistě.“

Gabbe se na ni trochu překvapeně usmála, mrkla a obrátila se k ostatním. „Rolande, Annabelle a Arriane, vy tři poletíte do Vídně. A nakonec…,“ rty se jí trochu kysele zvlnily, když jí došlo, koho si přisoudila za společníky, „Cam, Molly a já si bereme Avignon.“

Cam zatáhl ramena a vypustil překvapivě zlatá křídla. Ta se s hlasitým praskotem rozevřela a špička toho pravého udeřila do tváře Molly, až démonka odlétla půldruhého metru a skončila na zemi.

„Zkus to ještě jednou a něco ti předvedu,“ zavrčela, když se zvedala ze země a třela si odřený loket. „Vlastně, když o tom tak uvažuju…“

Se zaťatou pěstí se vrhla proti Camovi, ale Gabbe ji zarazila. Postavila se mezi oba démony a s významným povzdechem pronesla: „Opravdu bych ocenila, kdybych nemusela předvádět svůj hněv a řešit vaše spory, ale jestli si některý z vás ještě jednou začne, přísahám, že s ním zatočím.“ Podívala se na své společníky. „Bude to dlouhých devět dnů.“

„Doufejme, že dost dlouhých,“ zamumlal Daniel.

Luce se na něj otočila. V duchu viděla Benátky, které si vysnila na základě snímků z průvodců: gondoly pohupující se na kanálech, slunce zapadající nad věžemi katedrály, tmavovlasé děti s kornouty zmrzliny. Jenže takovýhle výlet je nečekal. Ne teď, když byl konec světa vzdálený na šířku ostrého drápu.

„A až najdeme ty tři předměty?“ zeptala se Luce.

„Setkáme se na hoře Sinaj,“ vysvětlil Daniel, „spojíme je…“

„…a proneseme modlitbu, aby zalily svým světlem to místo, kam jsme dopadli,“ zamumlal temně Cam. „Pak už musíme

zkrotit toho pschopatickýho šílence, co má naši budoucnost v drápech, a nějak ho přesvědčit, aby zapomněl na svoje ujetý plány na vládu nad světem. Existuje snad něco jednoduššího? Podle mě máme všechny důvody k optimismu.“

Daniel se zadíval otevřeným oknem ven. Slunce už vystoupalo nad protější budovu internátu, takže Luce musela mhouřit oči, aby vůbec něco viděla. „Musíme vyrazit co nejdřív.“

„No jo,“ zamumlala Luce. „Takže já se musím vrátit k našim, zabalit si, vzít si pas…“ Myšlenky se jí rozlétly všemi směry, jak se snažila v duchu sestavit seznam nezbytných úkonů. Rodiče budou ještě pár hodin jezdit po obchodech. To jí poskytne dost času, aby se sbalila a vytratila z domu bez jejich vědomí…

„Prima nápad,“ zasmála se Arriane a vznesla se kousek nad zem. Když neviditelnými rozparky v růžovém tričku vyklouzla ven její křídla, byla svalnatá a temně stříbrná jako bouřkový mrak. „Promiň, že ti kazím radost, ale… tys nikdy necestovala s andělem?“

Ovšemže cestovala. Ten pocit, kdy ji Danielova křídla unášela vzduchem, už byl pro ni naprosto přirozený. Jejich společné lety byly sice krátké, ale nezapomenutelné. Při nich se k Danielovi cítila tak blízko: jeho paže ji objímaly pevně kolem pasu, jeho bílá křídla je chránila a vyvolávala v Luce pocit, že je bezpodmínečně a neskutečně milovaná.

Létala s Danielem často ve snu, ale v bdělém stavu to bylo jen třikrát: jednou nad jezerem skrytým za pozemky Meče & kříže, pak jednou nad mořem u Pobřežní akademie, a včera večer z mraků do chatky na ostrůvku.

„Ale takhle daleko jsme ještě neletěli,“ pronesla po chvilce.

„Zřejmě máte problém soustředit se na něco jinýho než na sebe,“ neodolal Cam.

Daniel ho ignoroval. „Myslím, že za normálních okolností by sis ten výlet užila.“ Tvář se mu zachmuřila. „Ale v příštích devíti dnech moc času na normální věci nebude.“

Luce ucítila jeho ruce zezadu na ramenou. Nabral do dlaní její vlasy, odhrnul je stranou a zlíbal jí pokožku kolem výstřihu svetru. Pak ji uchopil kolem pasu. Luce zavřela oči. Věděla, co přijde. Ten nejkrásnější zvuk na světě elegantní zasvištění, s nímž láska jejího života rozevřela svá sněhově bílá křídla.

Svět za Luceinými víčky potemněl, když jí na tvář dopadl stín jeho křídel. Ucítila teplo u srdce. Když otevřela oči, spatřila křídla, majestátní a nádherná jako vždycky. Trochu se zapřela zády o Danielův hrudník, zatímco se s ní otáčel k oknu.

„Brzo se zase uvidíme,“ ujistil ostatní v místnosti Daniel. „Hodně štěstí a vítr do křídel.“

S každým mohutným úderem Danielových křídel se vznesli stovky metrů vzhůru. Vzduch, který byl předtím chladný a naplněný typickou georgijskou vlhkostí, byl teď mrazivější a ostřejší. Z očí jí tekly slzy. Země se pod nimi vzdálila a svět se zmenšil a proměnil v přerušované zelené záplaty. Škola Meče & kříže se smrštila na velikost otisku palce. A vzápětí zmizela docela.

Z pohledu na oceán se Luce zatočila hlava. Ale vychutnávala si ten pocit, že nechali slunce za zády a míří k obzoru.

Let s Danielem byl ještě kouzelnější a víc vzrušující, než jak si ho vybavovala ve vzpomínkách. Něco se změnilo: jako by si na létání už zvykla. Cítila lehkost, jako by s Danielem splynula v jedinou bytost, v jeho náruči jí bylo tak blaženě. Nohy měla zkřížené u kotníků tak, že se špičky jejích boty dotýkaly jeho chodidel. Jejich těla se pohupovala v dokonalém souzvuku, v reakci na pohyb jeho křídel, která se jim klenula nad hlavami a stínila slunce, a vzápětí se mohutným záběrem zatáhla dozadu a popohnala je dál.

Propluli hradbou mraků a ocidi se v mlze. Kolem nich nebylo nic jiného než pavučinkové bílá obloha a hebká vlhkost. Další úder křídel je vynesl ještě výš. Luce se nezabývala úvahami, jak bude moct tak vysoko v atmosféře dýchat. Je s Danielem, je v bezpečí. Letí spolu zachránit svět.

Daniel nakonec nabral vodorovný směr. Neletěl jako raketa, spíš jako neuvěřitelně silný pták. Nezpomalovalo je to, naopak. Jejich těla teď byla rovnoběžně se zemí, křídla je poháněla plynulým pohybem vpřed a svět kolem byl bílý a neskutečně tichý. Tak pokojný, jako by se právě zrodil a nikdo ještě nevydal prvotní zvuk.

„Není ti nic?“ Jeho hlas ji hladil, ujišťoval ji, že pokud na tomhle světě není všechno v pořádku, jeho láskyplná starostlivost si s tím poradí.

Luce naklonila hlavu doleva, aby na něj lépe viděla. Jeho tvář byla klidná, rty se usmívaly. Oči mu zářily fialovým světlem, tak sytým, jako by ji jen ono samo dokázalo udržet v povětří.

„Je ti zima, viď,“ zamumlal jí Daniel do ucha a pohladil její prsty. Už to stačilo, aby jí tělo zalila hřejivá vlna.

„Už je to lepší,“ hlesla.

Prorazili pokrývku mraků. Bylo to, jako když letadlo nabere výšku, a za oválným okýnkem se místo všudypřítomné šedi objeví paleta barev. Rozdíl byl v tom, že mezi jejím tělem a tou perleťově růžovou a křiklavě modrou krásou kolem nebylo žádné okýnko, žádný trup stroje.

Pod nimi ubíhala krajina mraků, cizí a úchvatná. Luce jako pokaždé zjistila, že na to se nedá připravit. Tohle byl jiný svět, který obývali výhradně oni s Danielem, svět výšek, svět špiček těch nejvyšších minaretů lásky.

Který smrtelník by nesnil o něčem takovém? Kolikrát Luce zatoužila ocitnout se na druhé straně okénka v letadle, ponořit se bosýma nohama do těch světle zlatých, sluncem zalitých oblaků? Teď byla tady, přemožená tou krásou vzdáleného světa, který cítila na kůži.

Jenže se nemohli zastavit, aby si to vychutnali. Dalších devět dní se nemůžou zastavit ani na chviličku jinak se zastaví úplně všechno.

„Jak dlouho poletíme do Benátek?“ zeptala se.

„Moc dlouho už ne,“ zašeptal jí Daniel do ucha.

„Jen aby to nebylo jako v letadle, když pilot pětkrát za sebou opakuje, že už jen deset minut, a trvá to celou hodinu?“ zažertovala Luce.

Daniel neodpovídal. Když po něm střelila pohledem, viděla, že se tváří zmateně. No jistě nikdy neletěl letadlem, takže tuhle metaforu prostě nemohl chápat.

„Já zapomněla, že ty lítáš jen takhle,“ prohodila omluvně. Ukázala na jeho křídla. „Proč bys to taky dělal jinak? Všechno to odbavování a celní kontroly by tě nejspíš dohnaly k šílenství.“

„S tebou bych letěl rád. Třeba na výlet na Bahamy. Tam lidi hodně lítají, ne?“

„Ano,“ vydechla Luce. „Tak na Bahamy.“ Nemohla si pomoct, aby nezačala hloubat nad tím, kolik naprosto nepravděpodobných věcí by se muselo naplnit, aby se oni dva mohli vydat jako normální dvojice na společný víkend. Jenže budoucnost byla teď stejně rozmlžená a vzdálená jako země pod nimi. Luce doufala, že bude taky tak nádherná.

„Ale vážně, jak dlouho nám to bude trvat?“

„Touhle rychlostí nejvíc pět hodin.“

„Copak ty nepotřebuješ odpočívat?“ podivila se. „Doplnit palivo?“ Zastyděla se, že pořád ještě dost dobře nechápe, jak Danielovo tělo funguje. „Nebudou tě bolet ruce?“

Rozesmál se.

„Co je?“

„Céče, sem zrovna voblít zeměkouli a necejtím z toho ruce,“ napodobil tón hospodského vychloubání a znovu se rozesmál. „Představa, že by moje ruce někdy unavilo držet tě kolem pasu, je prostě absurdní.“

Aby to dokázal, prohnul se v zádech, vytáhl křídla vysoko nad ramena a lehce s nimi mávl. Když se elegantně vznášeli mezi mraky, Daniel si vyprostil jednu paži a zamával s ní, aby Luce dokázal, že ji snadno udrží i jednou rukou. Pak se natáhl dopředu, dotkl se jejích rtů a čekal na její polibek. Když se dočkal, vyměnil si ruce, máchl druhou tak, až dramaticky zatočili vlevo, a nechal si políbit prsty i na ní. Pak se Danielova ramena naklonila k ní a objala ji tak, že Daniel mohl roztáhnout obě paže, a Luce jakoby zázrakem zůstávala dál přitisknutá k jeho tělu. Byl to pocit tak závratně nespoutaný, že se musela rozesmát. Daniel zakroužil povětřím tak, až ji vlasy šlehly přes tvář. Nebála se. Letěla.

Chytila se Danielových rukou, když se zase zaklesly kolem jejího pasu. „Je to tak trochu, jako bychom pro tohle byli stvoření,“ prohodila.

„Ano. Tak trochu.“

Letěl dál, neochaboval ani na chvilku. Prorazili mračna a vznesli se do otevřeného prostoru, do krásné kratinké přeháňky, kterou vítr po chvilce osušil. Předháněli transatlantické lety takovou rychlostí, že si Luce dovedla představit, jak vypadají pro cestující za kulatými okýnky: jako nečekaně jasný stříbřitý záblesk, nepatrná turbulence, která jim trochu rozhoupala hladinu pití v kelímku.

Zatímco pluli nad oceánem, mraky prořídly. Luce i tady nahoře cítila slanou vůni hlubin. Připadalo jí to jako vůně moře z jiného světa, ne tak křídová jako v Pobřežní akademii a ne tak brakická jako doma. Danielova křídla vrhala zářivé stíny na hladinu pod sebou, což bylo svým způsobem uklidňující. Luce si dokázala jen těžko připustit, že součástí toho velkolepého obrazu na vodní hladině je i ona sama.

„Luce?“ ozval se Daniel.

„Co?“

„Jak ti bylo, když ses ráno zase viděla s rodiči?“

Její oči sledovaly obrysy dvou maličkých osamělých ostrůvků uprostřed nedozírné modři. Vzdáleně si pomyslela, jak daleko od domova teď asi je.

„Těžko,“ přiznala. „Asi tak, jak tobě muselo být už miliónkrát. Připadalo mi, že si udržuju vzdálenost od lidí, co miluju, protože k nim nemůžu bejt upřímná.“

„Toho jsem se bál.“

„V jistým smyslu je pro mě jednodušší bejt s tebou a ostatníma daleko od domova než bejt s našima a mou nejlepší kamarádkou.“

Daniel se na chvíli zamyslel. „Nechtěl jsem, aby se ti stalo tohle. Nikdy jsem nechtěl, aby ses trápila. Vždycky jsem chtěl jen jedno… milovat tě.“

„Já přece taky. To je všechno, co chci.“ Ale sotva to vyslovila a její oči zabloudily ke vzdálenému obrysu blednoucí oblohy na východě, nemohla si pomoct, aby si v duchu nepřehrávala poslední chvíle doma. Přála si, aby udělala všechno jinak. Aby objala tatínka pevněji. Aby si pozorněji vyslechla maminčiny rady, když vycházela ze dveří. Měla strávit víc času s Callie, vyptat se jí pořádně na všechny novinky z Doveru. Neměla být tak sobecká a bezohledná. Když se teď vzdalovala čím dál víc od Thunderboltu, od rodičů a Callie, nemohla si z hlavy vyhnat pomyšlení, že už možná nikoho z nich nikdy neuvidí.

Věřila celým srdcem v to, co museli s Danielem a ostatními anděly udělat. Ale tohle nebylo poprvé, kdy kvůli Danielovi opouštěla ty, na kterých jí záleželo. Vzpomněla si na pohřeb tam v Prusku, na těžké tmavé zimníky a zarudlé oči jejích blízkých, na tváře ztrhané zármutkem nad jejím předčasným, náhlým úmrtím. Vzpomněla si na svou krásnou matku ve středověké Anglii, kde strávila svátého Valentýna, na svou sestru Helen a kamarádky Lauru a Eleanor. Tohle byl jediný život, který navštívila a v němž nebyla svědkem vlastní smrti: ale pobyla v něm tak dlouho, aby chápala, že všichni ti dobří lidé kolem ní byli nakonec zničení jejím nevyhnutelným skonem.

Žaludek se jí sevřel hrůzou, když si to jen představila. Vzpomněla si na italskou Luciu, která ztratila celou rodinu ve válce a neměla nikoho než Daniela. Její život, i když tak krátký, byl blažený jen díky němu.

Když se přitiskla zády k jeho tělu, ucítila, jak jí přejíždí dlaněmi po rukávech svetru, jako by jí prsty kreslil na kůži malé svatozáře. „Pověz mi, co bylo ve tvých životech to nejlepší.“ Když jsem tě našla, chtěla mu odpovědět, to bylo pokaždé to nejlepší. Jenže tak prosté to nebylo. Myslet na všechny ty minulé životy bylo dost těžké, i když to dělala jen v duchu. Jejich útržky se spojovaly dohromady v barevný kaleidoskop. Ty nádherné chvíle na Tahiti, když Lulu tetovala Danielovi hrud. Nebo když tehdy ve staré Číně opouštěli společně bitvu, protože jejich láska byla důležitější než všechny války světa. Mohla by vypočítat desítky podobně kouzelných okamžiků, desítky nádherných, hořkosladkých polibků. Ale věděla, že to nebylo tím nejlepším.

Protože nejlepší přišlo teď. Teď, kdy si ze své cesty napříč časem mohla donést všechny ty krásné vzpomínky, jež ji ubezpečily v tom, že Daniel je pro ni tím nejdůležitějším na světě. A ona pro něj. Hloubku jejich lásky stvrzovaly všechny ty společně prožité okamžiky, i ty nové, do nichž teď vstupovali oba s plným vědomím všech okolností, nořili se do nich, jako by čas byl stvořen z bílých mračen. Pokud šlo o příštích devět dní, Luce věděla, že s Danielem pro svou lásku udělají všechno.

„Bylo to poučný,“ pronesla nakonec. „Když jsem se poprvé vydala do svýho minulýho života, udělala jsem to proto, abych nějak zlomila tu kletbu. Ale bylo to čím dál víc matoucí a ohromující, až mi došlo, že se v každým životě dozvídám něco důležitýho sama o sobě.“

„Jako co?“ Letěli tak vysoko, že daleko před sebou vnímali na okraji tmavnoucí oblohy náznak zakřivení zeměkoule.

„Zjistila jsem, že mě nezabíjí náš polibek, že to spíš souvisí s mým uvědoměním, kdo jsem, kdo jsme.“

Cítila, jak ji k sobě Daniel zezadu přitiskl ještě víc. „Tohle pro mě byla vždycky ta největší záhada.“

„Zjistila jsem, že moje minulý vtělení nebyly vždycky ty nejpříjemnější osoby pod sluncem, ale tys miloval tu duši uvnitř. A podle tvyho vzoru jsem se naučila, jak poznat tvou duši. Vždycky měla… takovou zvláštní záři, jas, a i když jsi v některým životě vypadal úplně fyzicky jinak než teď, vždycky jsem tě znova poznala. Tvoje duše pro mě byla výraznější než tvář. Tak bylo možný, žes vypadal jako Egypťan, a já tě stejně milovala jako svýho Daniela.“

Ucítila, jak ji políbil na spánek. „Asi si to neuvědomuješ, ale vždycky jsi měla schopnost rozeznat mou duši.“

„Ne, neměla, já…“

„Ale ano, jenom jsi o tom nevěděla. Myslela sis o sobě, že jsi šílená. Vidělas Hlasatele a říkala jsi jim stíny. Myslelas, že tě pronásledují. A když jsi mě poprvé uviděla u Meče & kříže, když tě napadlo, že ti na mně záleží…, nejspíš jsi to vnímala jako něco, co ses sama před sebou snažila popírat?“

Luce stiskla víčka, jak se snažila rozpomenout. „Když jsi šel kolem mě, měls kolem sebe fialovou záři. Ale když jsem mrkla, bylo to pryč.“

„To jsem nevěděl.“ Z Danileova hlasu se ozýval úsměv. „Jak to myslíš? Vždyt jsi zrovna říkal…“

„Představoval jsem si, že něco vidíš, ale netušil jsem, co to je. Musela jsi vnímat mou duši, ale proměnlivě, podle toho, jak jsi ji potřebovala vidět.“ Znovu se usmál. „Takhle spolu komunikovaly naše duše. A fialová záře, to se mi líbí. Jsem rád, že to tak bylo.“

„A jak vidíš mou duši ty?“

„Nedokážu to popsat slovy, ale její kráse se nic nevyrovná.“ Luce by mohla použít stejný výraz, aby popsala tenhle let s Danielem. Hvězdy nad nimi, seskupené v obrovských galaxiích, rozverně mrkaly. Měsíc byl obrovský a posetý krátery, napůl obklopený bledými šedými mraky. Luce se cítila

bezpečně a hřejivě v náručí anděla, jehož miluje. Tohle jí při cestování Hlasateli tolik chybělo… Povzdychla si a zavřela oči.

A spatřila Billa.

Ta vidina byla tak agresivní, že prostoupila celou její mysl, i když to nebyla podoba té děsivé šelmy, jíž se Bili stal při jejich posledním setkání. V její hlavě byl kamenným chrličkem, který ji vzal za ruku a snesl ji z lodního stožáru, na kterém se ocitla při své výpravě na Tahiti. Nechápala, jak si ji tahle vzpomínka mohla najít i v Danielově náručí, ale bylo to tak. Pořád ještě cítila v dlani obrys té kamenné tlapky. Vzpomínala si, jak ji okouzlila její síla a hladkost. Jak bezpečně se tehdy cítila.

Teď jí z toho pomyšlení naskočila husí kůže a rozpačitě se v Danielově náruči zavrtěla.

„Copak je?“

„Bili.“ I to jméno chutnalo v jejích ústech nakysle.

„Lucifer.“

„Já vím, že je to Lucifer. Teď to vím. Ale na nějakou dobu pro mě byl někým jiným. Nevím…, nějak jsem si namlouvala, že je to můj kamarád. Nemůžu přestat myslet na to, jak blízko jsem si ho pustila k tělu. Stydím se.“

„To nesmíš.“ Daniel ji pevně sevřel. „Neříkalo se mu Jitřenka pro nic za nic. Lucifer byl nádherný…, někteří si myslí, že byl nejkrásnější z andělů.“ Luce připadalo, jako by v Danielově tónu zaslechla náznak žárlivosti. „A taky byl nejoblíbenější nejmilovanější samotným Trůnem i spoustou andělů. Jen si vzpomeň, jakou moc má nad smrtelníky. Ta pochází ze stejného zdroje jako ta, kterou měl nad tebou. Nesmíš se stydět za to, žes mu propadla.“ Daniel se odmlčel, i když to vypadalo, jako by toho měl na srdci mnohem víc.

„Občas to mezi námi bylo dost napnutý,“ vzpomínala Luče, „ale nikdy by mě nenapadlo, že to je ve skutečnosti taková příšera.“

„Nikde není větší tma než tam, kde pohaslo světlo. Koukej.“ Daniel změnil úhel křídel a vrátili se o něco zpátky, prolétli obloukem kolem vysokého mraku. Jedna jeho strana byla zlatě růžová, zalitá posledními paprsky večerního slunce. Když prolétali kolem, Luce teprve teď zaznamenala, že z druhé strany je mrak temný a obtížený deštěm. „Temnota a světlo se pojí dohromady, protože jsou nerozlučné. Stejně jako v Luciferovi.“

„A jako v Camovi?“ troufla si Luce.

„Já vím, že mu nevěříš, ale klidně můžeš. Camova temnota je pověstná, ale je to jenom střípek jeho bytosti.“

„Ale proč se přidal k Luciferovi? A ti další andělé?“

„Cam se k němu nepřidal,“ opravil ji Daniel.,Aspoň zpočátku ne. Byla to hodně neklidná doba. Nepředvídatelná. Nevyzpytatelná. Nepředstavitelná. Už při pádu se našli andělé, co Luciferovi stranili. Ale spousta ostatních, jako třeba Cam, byla vyhoštěná jen proto, že se nerozhodli dost rychle. A pak nastalo dlouhý období, kdy se různě měnily strany, někteří andělé se vrátili pokorně do nebe, další se přidali k šikům pekla, až zbylo jen pár nezařazených.“

„A jak je to teď?“ zeptala se Luce, i když věděla, že o tomhle Daniel mluvit nechce o tom, že si pořád ještě nevybral, s kým bude držet.

„Dřív jsi mívala Cama ráda,“ uhnul Daniel trochu od její otázky. „Ve tvých počátečních životech jsme si byli všichni tři dost blízcí. Teprve mnohem později, když Camovi někdo zlomil srdce, se rozhodl přidat k Luciferovi.“

„Kdo to byl? Jak se jmenovala?“

„Nikdo z nás o ní moc rád nemluví. Nesmíš mu dát nikdy najevo, že to víš,“ varoval ji Daniel. „Já jsem jeho volbu neschvaloval, ale nemůžu tvrdit, že bych ho nechápal. Kdybych tě doopravdy ztratil, tak jako on ji, vůbec nevím, jak bych se zachoval. Svět by pro mě ztratil veškerou přitažlivost.“

„Ale to se nestane,“ ozvala se rychle Luce. Věděla, že tohle vtělení, tenhle život, je její poslední šance. Pokud teď zemře, už se nikdy nevrátí.

Měla na jazyku snad tisíc otázek — na tu ženu, kterou Cam miloval, proč zněl Danielův hlas tak podivně, když mluvil o Luciferově přitažlivosti, nebo kde byla ona, když Daniel padl z nebes. Ale víčka se jí zavírala a celé tělo jí ochabovalo únavou.

„Odpočiň si,“ zašeptal jí Daniel do ucha. „Až budeme v Benátkách, vzbudím tě.“

Tohle svolení bylo všechno, co potřebovala, aby odplula do nevědomí. Zavřela oči proti těm fosforeskujícím vlnám, které se jí valily hluboko pod nohama, a odplula do světa snů, kde devět dní nic neznamenalo, kde se mohla vznášet a potápět v mracích, kde mohla nekonečně, svobodně létat, aniž se musela obávat pádu.

KAPITOLA TŘETÍ

POTOPENÝ POKLAD

Daniel bušil uprostřed noci na dřevěné dveře tak dlouho, že to Luce připadalo jako půlhodina. Tříposchodbvý benátský dům patřil jeho starému příteli a kolegovi „učenci“. Daniel si byl jistý, že ten je u sebe nechá bydlet i bez ohlášení, protože bývali opravdu dobří přátelé… „před mnoha lety“, což v jeho pojetí mohlo zahrnovat dost rozmanité časové úseky.

„Asi spí dost tvrdě.“ Luce potlačila zívnutí. Danielovo vytrvalé bušení ji málem znovu ukolébalo do spánku. Anebo, pomyslela si unaveně, sedí tenhle profesor v nějaké bohémské kavárně s celonočním provozem, upíjí bůhvíkolikáté kafe a hrouží se do knihy plné nesrozumitelných termínů.

Byly tři hodiny ráno. Jejich přistání do stříbrné pavučiny benátských kanálů doprovázelo odbíjení věžních hodin kdesi uprostřed města. Luce se cítila neskutečně vyčerpaná. Zoufale se opírala o kovovou dopisní schránku, až se chatrný předmět, visící ze zdi na posledním hřebíku, uvolnil a s řachnutím dopadl na dláždění. Luce polekaně ucouvla a málem spadla do černého páchnoucího kanálu, jehož voda narážela na mechem porostlé schůdky a její pramínky se jako inkoustové jazýčky občas přelily přes zápraží domu.

Celé sídlo zvenčí vypadalo v rozkladu. Z modře natřených parapetů se odlupovala barva, červené cihly porůstala temná plíseň, vlhký cement zápraží se jim drolil pod nohama. Luce se na chvíli zdálo, jako by opravdu cítila, že se celé město potápí.

„Měl by být doma,“ zabručel Daniel a dál vytrvale bušil.

Když se snesli na úzký břeh kanálu podél domů, kam se normálně dalo dostat jen lodí, Daniel sliboval Luce teplou postel, horkou čokoládu a záchranu před vlhkým a prudkým větrem, který je sužoval v posledních hodinách letu.

Zevnitř domu se konečně ozvalo šoupání kroků. Promrzlá Luce se trochu vzchopila. Daniel vydechl úlevou a zavřel na chvíli oči. Mosazná klika se pohnula a staré panty zaskřípěly, když se dveře pomalu otevíraly.

„Kdo to kčertu…“ Na prahu stál stařičký Ital, jemuž trčely z hlavy do všech stran chomáče bílých vlasů. Měl neuvěřitelně huňatá bílá obočí, podobně hustý knír a chlupatý hrudník, jehož bílý porost vykukoval z výstřihu šedého županu.

Luce viděla, jak Daniel překvapeně mžiká, jako by si v duchu ještě jednou opakoval adresu a zvažoval její správnost. Pak se staříkovy světle hnědé oči náhle rozzářily a Ital se vrhl k Danielovi, aby ho pevně sevřel v náručí.

„Už jsem si říkal, jestlipak se za mnou ještě někdy přijdeš podívat, než natáhnu bačkory,“ zachraptěl. Přelétl pohledem k Luce a usmál se, jako by ho neprobudili uprostřed noci, jako by je už dávno čekal. „A konečně jsi mi přivedl ukázat Lucindu. To je tedy příjemné překvapení!“

Jmenoval se profesor Mazotta a s Danielem studovali ve třicátých letech společně historii na univerzitě v Boloni. Stařík se netvářil užasle nad tím, že Daniel od té doby nezestárl ani o den chápal, kdo jeho přítel je. Zřejmě cítil jen radost nad jejich shledáním, zdvojnásobenou tím, že mu Daniel mohl představit svou životní lásku.

Zavedl je do své pracovny, která taky působila jako ve stadiu rozkladu. Police knihovny se uprostřed prohýbaly, na psacím stole se kupily stohy zažloutlých papírů, z prošlapaného koberce trčely nitě a byly na něm znát skvrny od kávy. Mazotta jim oběma hned uvařil po šálku husté horké čokolády zlozvyk zhýralého starce, jak s poťouchlým úsměvem prohodil k Luce. Ale Daniel si sotva smočil v tekutině rty a už strkal Mazottovi do ruky svou knihu, otevřenou na stránce s popisem benátského reliktu.

Mazotta si nasadil brýle v drátěných obroučkách a zamžoural na stránku. Mumlal si něco italsky. Pak vstal, přešel k policím, podrbal se na hlavě, otočil se ke stolu, sebral z něj šálek čokolády a zhluboka se napil. Poté se zase vrátil ke knihovně a vytáhl z ní tlustý svazek vázaný v kůži. Luce potlačila zívnutí. Měla pocit, jako by jí na víčkách leželo něco těžkého a tlačilo je dolů. Snažila se neusnout, štípala se do dlaní, aby vydržela vzhůru. Ale hlasy Daniela a profesora Mazotty se slily v mlžná mračna, když se ti dva začali dohadovat o nemožnosti tvrzení toho druhého.

„Rozhodně to není okenní tabulka ze svátého Ignáce,“ zamnul si ruce Mazotta. „Ty připomínají šestiúhelník, kdežto ta kresba má oblý tvar.“

„Co tady děláme?!“ vybuchl najednou Daniel, až se amatérský obraz modré plachetnice, který visel zarámovaný na zdi, divoce rozhoupal. „Je to jasné, potřebujeme se dostat do knihovny v Boloni. Máš od ní klíče? Ve tvé kanceláři přece musí být…“

„Odešel jsem do důchodu před třinácti lety, Danieli. A nebudeme se trmácet v noci dvě stě kilometrů jen proto, abychom se podívali na…“ Odmlčel se. „Jen se podívej na chudinku Lucindu! Spí tady vestoje jako kůň!“

Luce se omámené usmála. Bála se odplout do snu, aby se jí zase nezdálo o Billovi. V posledních dnech jí připadalo, že se před ní chrliček objeví pokaždé, sotva zavře oči. Chtěla zůstat vzhůru, aby se ho zbavila, chtěla se účastnit rozhovoru o tom předmětu, který tady mají s Danielem hledat. Ale touha spát byla silnější. Luce se jí nedokázala ubránit.

O pár vteřin nebo hodin později se jí chopily Danielovy silné paže a nesly ji po úzkém temném schodišti vzhůru.

„Promiň, Luce,“ promluvil na ni v jejím snu. „Měl jsem tě nechat odpočinout. Ale jsem tak vyděšený,“ dodal šeptem. „Bojím se, že to nestihneme.“

Luce zamrkala a trochu se posunula. Překvapilo ji, že leží v posteli. I to, že na nočním stolku stojí vázička s jedinou bílou pivoňkou, jejíž těžký květ se nakláněl nad Luceinou hlavou na polštáři.

Vytáhla květinu z vázy a otočila s ní v prstech, takže ze stonku skápla voda na růžovou brokátovou pokrývku. Postel zavrzala, když si Luce posunula polštář k mosaznému čelu a rozhlédla se kolem.

Na chvíli se cítila dezorientovaná tím, že je na neznámém místě. Jak se probouzela, z paměti jí zvolna mizely vzpomínky na její cestování Hlasateli. A teď už neměla Billa, aby jí vysvětloval, kde se to ocitla. Teď už se vyskytoval jen v jejích snech.

V tom posledním se změnil ve zrůdu Lucifera a pohrdavě se chechtal tomu, že by Luce a Daniel mohli nějak změnit to, co plánoval se světem.

O vázu na nočním stolku byla opřená bílá obálka.

Daniel.

Luce si vybavovala poslední sladký polibek, než ji v noci uložil do téhle postele a zavřel za sebou dveře.

Kam šel potom?

Roztrhla obálku a vytáhla z ní tvrdou bílou kartičku. Na ní stála dvě slova:

Na balkoně.

Luce s úsměvem odhodila pokrývku a spustila nohy přes pelest. S pivoňkou v ruce přešla po velkém tkaném koberci. Okno v pokoji bylo vysoké a úzké, zvedalo se do výšky téměř šesti metrů, ke klenutému stropu jako v katedrále. Pod nařaseným hnědým závěsem se skrývaly balkonové dveře vedoucí na terasu. Luce odsunula kovovou západku a vyšla ven. Čekala, že tam najde Daniela a vrhne se mu do náručí.

Ale terasa ve tvaru půlměsíce byla opuštěná. Lemovalo ji nízké kovové zábradlí, pod nímž byla v hloubce jednoho poschodí vidět zelenkavá voda kanálu. Uprostřed prostranství stál malý skleněný stolek a u něj skládací židle s červenou plátěnou sedačkou. Panovalo nádherné ráno. Po vodní hladině klouzaly elegantní černé gondoly, podobné ladným labutím. Nad prádelní šňůrou o poschodí vyš švitořili dva tečkovaní drozdi. Na druhé straně kanálu bylo vidět řadu přeplněných pestrobarevných bytů. Působilo to kouzelně, jako ty Benátky z turistických průvodců, ale Luce sem nepřijela obdivovat krásy města. S Danielem sem přijeli zachránit svou minulost i celý svět. A hodiny odtikávaly. Jenže Daniel nikde.

Pak si povšimla další obálky, opřené o bílý termoskový hrneček na kávu a papírový sáček. Roztrhla obálku a našla v ní další krátký vzkaz:

Prosím, počkej tady.

„Otravné, ale romantické,“ pronesla nahlas. Posadila se na skládací židli a nakoukla do papírového sáčku. Byly v něm maličké koblížky posypané skořicí, které vydávaly omamnou vůni. Sáček byl ještě horký a prosáklý mastnotou. Luce si strčila miniaturní koblížek do pusy a zapila ho tekutinou z bílého hrnečku. Ucítila na jazyku to nejsilnější a nejlahodnější espresso, jaké kdy pila.

„Jak ti chutnají bombolini?“ zavolal na ni zdola Daniel.

Luce vyskočila a běžela se naklonit přes nízké zábradlíčko. Spatřila Daniela na zádi černé gondoly pomalované obrazy andělů. Na hlavě měl plochý slamák se širokou červenou stuhou a v ruce držel silné dřevěné veslo, kterým podlouhlou loďku poháněl směrem k ní.

Srdce jí poskočilo stejně jako pokaždé, když v některém z minulých životů spatřila Daniela. Ale teď byl tady. Byl její. Tohle se dělo právě teď.

„Namoč si je do espressa a pověz mi, jaké to je, ocitnout se v nebi,“ zažertoval Daniel a obrátil k ní rozesmátou tvář.

„Jak se dostanu za tebou dolů?“ zavolala na něj dychtivě.

Ukázal na uzounké točité kovové schodiště, které začínalo na pravém okraji terasy. Luce popadla sáček s pečivem i termoskový hrnek, zastrčila si pivoňku za ucho a rozběhla se ke schodům. Pokaždé, když proběhla dalším ohybem, zahlédla škádlivou fialovou záři Danielova pohledu. Když se dostala skoro k vodě, natáhl k ní ruku, aby jí pomohl nastoupit do gondoly.

Luce ucítila ten elektrický výboj, po němž toužila už od probuzení. Jiskru, která mezi nimi přeskočila pokaždé, když se navzájem dotkli. Daniel ji chytil kolem pasu a přitáhl si ji k sobě tak blízko, až mezi jejich těly nezbyl ani kousíček místa. Políbil ji dlouze a hluboce, až se jí točila hlava.

„Tak tohle je správný způsob, jak začít nový den,“ prohodil uznale Daniel a přejel prstem po pivoňce za jejím uchem.

Náhle ucítila jakési zatahání kolem krku. Ruka jí vylétla vzhůru a nahmatala jemný řetízek. Přejela po něm prsty až ke stříbrnému medailonku. Odtáhla si ho od těla a ohmatala růži vyrytou do víčka šperku.

Její medailon! Ten, který jí Daniel dal tu poslední noc ve škole Meče & kříže. Když se tehdy ocitla na chvíli sama v chatce na ostrově, schovala ho pod obálku knížky Strážci, ale všechny ty události byly v její paměti trochu rozmlžené.

Vzpomínala si, že pan Cole už ji popoháněl, aby stihli její let do Kalifornie. Do svého příjezdu do Pobřežní akademie si na knihu ani medailon už nevzpomněla a pak byla přesvědčená, že je někde ztratila.

Daniel jí ho musel připnout kolem krku, když spala. Do očí jí už zase vhrkly slzy, ale tentokrát to byly slzy štěstí. „Kde jsi to…“

„Otevři ho,“ poradil jí s úsměvem.

Když medailon otevřela poprvé, spatřila v něm svou a Danielovu fotku z jednoho z minulých životů. Daniel jí tehdy slíbil, že až se sejdou příště, poví jí, kde ten snímek vznikl. Jenže k tomu už nikdy nedošlo. V Kalifornii si pro sebe kradli chvilky, které byly tak stresující a tak krátké, že je úplně stačili promrhat hloupými hádkami, jaké by nikdy nevěřila, že spolu povedou.

Luce byla ráda, že s vyptáváním počkala, protože když medailon otevřela tentokrát, ihned ten snímek poznala. Sama na něm měla nakrátko sestříhané mikádo a Daniel byl v kravatě.

„Lucia,“ zašeptala. Ta mladinká ošetřovatelka, kterou potkala za první světové války v Miláně. Tehdy byla dívka mnohem mladší, sladká, trochu drzá a tak upřímná, že ji Luce musela ihned obdivovat.

Teď se musela usmát, když si vzpomněla, jak dívenka obdivovala Luceiny nakrátko ostříhané vlasy a žertovala, že jsou do ní pobláznění všichni vojáci. Tehdy si říkala, že kdyby v tom italském válečném špitále mohla zůstat o něco déle, kdyby se okolnosti vyvíjely jinak…, mohly se z nich stát přítelkyně.

Rozzářeně se podívala na Daniela, ale okamžitě zvážněla, protože jeho pohled byl pochmurný. Vlastně se tvářil, jako by zrovna dostal ránu do žaludku.

„Co se děje?“ Luce upustila medailon a zvedla paže k jeho krku.

Daniel omámené zavrtěl hlavou. „Prostě nejsem zvyklý na to, abys věděla tolik jako já. Ten vyraz, co se ti objevil ve tváři, když jsi ten snímek poznala…, to bylo to nejkrásnější, co jsem kdy viděl.“

Luce se zároveň usmála a zrudla a ztratila řeč a chtělo se jí plakat. Naprosto Danielovi rozuměla.

„Omlouvám se, že jsem tě tady nechal samotnou,“ ozval se. „Musel jsem něco ověřit v jedné z Mazottových knížek v Boloni. Viděl jsem, že si potřebuješ pořádně odpočinout, a vypadalas ve spaní tak kouzelně, že jsem tě nechtěl budit.“

„A našel jsi to, cos potřeboval?“

„Snad. Mazotta mě nasměroval na jednu místní piazzu. Je historik umění, ale rozumí svému božstvu víc než všichni ostatní smrtelníci, které jsem kdy poznal.“

Luce sklouzla do gondoly na rudé sametové sedátko, které mělo místo opěradla vysoké, anatomicky tvarované kožené polštáře.

Daniel ponořil veslo do vody a lodka se dala do pohybu. Voda byla jasně zelená, a jak po ní pluli, Luce viděla, jak se na hladině odráží celé město.

„Aspoň jedna dobrá zpráva,“ ozval se Daniel, když se na ni zadíval zpod krempy slamáku. „Mazotta si myslí, že ví, kde by ten předmět mohl být. Nechal jsem ho, aby až do úsvitu lamentoval, ale nakonec se nám podařilo najít jeden zajímavý starý snímek, který se podobá mojí kresbě.“

„A?“

„A ukázalo se…,“ Daniel obratně škubl zápěstím a gondola zatočila kolem ostrého rohu a ponořila se pod oblouk kamenného mostku, „že ten tácek je svatozář.“

„Svatozář? Já myslela, že tu mají jen andílci na vánočních pohlednicích.“ Luce naklonila hlavu a zadívala se na Daniela. „Ty máš svatozář?“

Usmál se, jako by mu její otázka připadala bůhvíjak okouzlující. „Ne takovou tu, co vypadá jako zlatý prstýnek. Pokud vím, svatozář představuje naše vnitřní světlo v těch podobách, jak ho smrtelníci můžou vidět. Třeba ta moje fialová záře, kterou jsi pozorovala u Meče & kříže. Nevyprávěla ti Gabbe někdy, jak pózovala Leonardovi?“

„Co že dělala?“ Luce zaskočilo sousto bombolini.

„On nevěděl, že je anděl. Ale Gabbe povídala, že jí vyprávěl o záři, kterou kolem ní vnímá. Proto ji namaloval se zlatým kruhem kolem hlavy.“

„Páni.“ Luce sklouzla pohledem po dvou milencích v podobných plstěných kloboucích, kteří se líbali na balkónku nad nimi.

„A nejde jen o něj. Malíři takhle zachycovali anděly od chvíle, kdy jsme padli na Zemi.“

„A ta svatozář, co máme najít?“

„Je to další umělecký zpracování.“ Daniel zvážněl. Oknem k nim zalétla jazzová nahrávka z poškrábané gramofonové desky a zaplnila vzduch kolem nich, jako by chtěla podtrhnout Danielova slova. „Jde o hodně starou sochu anděla, z předklasický doby. Tak starou, že totožnost umělce už není známá. Pochází z Anatolie, podobně jako další umělecký předměty, co ukradli křižáci při Druhý křížový výpravě.“

„Takže stačí, když někde v kostele nebo v muzeu najdeme tu sochu, sundáme jí z hlavy svatozář a vydáme se na horu Sinaj?“ zeptala se Luce.

Danielovy oči trochu potemněly, ale odpověděl jenom: „Prozatím mám v plánu přesně to.“

„To mi připadá až moc jednoduchý.“ Luce si všímala paláců, kolem kterých pluli, i jejich zvláštností: orientálních cibulovitých oken na jednom, divoce rozbujelé zeleninové zahrádky za okny dalšího. Všechno ale jako by odevzdaně klesalo do zelené vody kanálu.

Daniel se zadíval skrz ni a v očích se mu zatřpytilo sluneční světlo. „Uvidíme, jestli to bude jednoduchý.“

Zamžoural na dřevěnou ceduli na konci kanálu a pak nasměroval gondolu ke břehu. Lodka se rozhoupala, když s ní Daniel přirazil k cihlové stěně porostlé psím vínem. Natáhl se k jednomu z kotvicích kůlů a obtočil kolem něj provaz gondoly. Gondola zasténala a zaškubala se v poutech.

„Tuhle adresu mi dal Mazotta.“ Daniel ukázal na zakřivený prastarý kamenný most, který spojoval romantické a rozpadající se břehy kanálu. „Musíme vystoupat po těch schodech a dojít kpalazzo. Nemělo by to být daleko.“

Vyskočil z gondoly a natáhl ruku k Luce. S jeho pomocí vystoupila a vydala se s ním ruku v ruce k mostku. Když procházeli kolem pekařských Stánků a pouličních prodavačů s benátskými upomínkovými tričky, Luce se nedokázala přestat rozhlížet po dalších mileneckých dvojicích. Všichni kolem ní se líbali a smáli. Vytáhla si pivoňku, kterou měla za uchem, a zastrčila ji do kabelky. Byli tady s Danielem s jistým posláním, ne na líbánkách. Pokud se jim to nepodaří, nebudou už mít šanci na žádnou další romantickou výpravu.

Přidali do kroku, když zabočili do úzké uličky, a z ní vyšli na širokou otevřenou piazzu.

Tam se Daniel prudce zastavil.

„Mělo by to být tady. Na náměstí.“ Podíval se na adresu na papírku, který držel v ruce, a nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Co se děje?“

„Ze to je zrovna tahle budova. To mi Mazotta neřekl.“ Daniel ukázal na vysokou františkánskou stavbu se spoustou věžiček, s trojúhelníkem barevných mozaikových rozetových oken. Byla tam mohutná, velitelsky působící kaple se světle oranžovou omítkou a bílým lemováním kolem oken i velkou kupolí. „Ta socha se svatozáří musí být uvnitř.“

„No tak jo.“ Luce popošla ke kostelu. Pak se otočila k Danielovi a zmateně pokrčila rameny. „Jdeme se podívat, ne?“

Daniel přešlápl z nohy na nohu. V obličeji byl bledý. „To nemůžu, Luce.“

„Proč ne?“

Danielovo tělo se napjalo téměř hmatatelnou nervozitou. Zaťal si nehty do dlaní a spodní čelist mu znehybněla. Luce nebyla zvyklá vidět ho jinak než naprosto uvolněného. Tohle bylo zvláštní.

„Ty nevíš?“ zeptal se.

Luce zavrtěla hlavou a Daniel si povzdychl.

„Myslel jsem, že vás to učí v Pobřežní akademii. Totiž…, když padlý anděl vstoupí do chrámu Páně, kostel zachvátí plameny.“

Vychrlil to ze sebe rychle, zatímco je míjela skupina německých školaček ve skládaných sukních. Dívenky se nahrnuly do kostela. Luce si všimla, jak se některé otočily na Daniela, hihňaly se a něco si šeptaly. Zároveň si uhlazovaly cůpky a mikáda pro případ, že by se podíval jejich směrem.

Ale Daniel se soustředil na Luce. Zdál se jí nervózní. „Tohle je jedna z míň známých podrobností, které souvisejí s naším vyhoštěním z nebes. Pokud někdo z nás zatouží se opět podrobit milosti Trůnu, musí se vydat přímo k němu. Žádný postranní cestičky.“

„Takže tys ještě nikdy v životě nebyl v kostele? Za ty tisíce let, co chodíš po zemi?“

Daniel zavrtěl hlavou. „Ani v katedrále, ani v synagoze, ani v mešitě. Nikdy. Nejblíž k tomu všemu jsem měl v tělocvičně ve škole Meče & kříže. Ale když ten kostel odsvětili a vybudovali v něm bazén, tabu samozřejmě padlo.“ Zavřel oči. „Arriane to jednou udělala krátce předtím, než se znova přidala k Trůnu. Prostě jí to v tu chvíli nedošlo. A když mi líčila, co se stalo…“

„To z toho má ty jizvy na krku?“ Luce se instinktivně dotkla vlastního hrdla, když si vybavila svoje první hodiny u Meče & kříže. Tenkrát, když Arriane vytáhla ukradený švýcarský armádní nůž a dožadovala se toho, že chce stejný účes jako Luce. Když jí Luce odřezávala vlasy, nedokázala odtrhnout pohled od podivných mramorových jizev.

jsfe,ťt odpověděl rozpačitě Daniel. „Ty jsou od něčeho jinýho.“

Před východem z kostela se zastavila skupinka turistů s průvodci. Během té chvilky, co si Luce s Danielem povídali, kolem nich prošlo do kostela nebo vyšlo z kostela nejméně deset lidí, kteří na sobě nedávali nijak znát, že si uvědomují krásu nebo význam téhle budovy. Jenže Daniel, Arriane a další legie padlých andělů do takových staveb nemohly nikdy vstoupit. Ale Luce mohla.

„Půjdu tam sama. Vím, jak má ta svatozář vypadat podle tvýho nákresu. Jestli tam je, tak ji najdu a…“

„Ty tam můžeš vejít, to je pravda,“ přikývl stroze Daniel. „Jinak to vážně nejde.“

„Vždyť to je v pohodě.“ Luce se snažila mluvit nenuceně. „Počkám hned tady.“ Daniel se zatvářil zároveň zdráhavé i tak, jako by se mu ulevilo. Stiskl Luce ruku a posadil se na okraj kamenné kašny uprostřed piazzy. Pak jí vysvětlil, jak by svatozář měla vypadat a jak ji má vytáhnout ze sochy. „Ale bud opatrná! Je to víc než tisíc let stará věc a bude křehká!“ Cherubín z fontány za jeho zády chrlil nepřetržitý proud vody. „Kdyby ti něco připadalo podezřelé, Luce, kdybys měla sebemenší pocit, že něco není v pořádku, vem nohy na ramena a vyběhni sem za mnou.“

V kostele panovalo přítmí a chlad. V hlavní lodi byl strop z nízkých trámů a vzduch naplňovala pronikavá vůně kadidla. Luce si u vchodu vzala leták v angličtině a napadlo ji, že vůbec neví, jak se ta socha jmenuje. Měla na sebe zlost, že se nezeptala Daniel by jí to pověděl. Vydala se úzkou lodí, kolem řad prázdných lavic, a pohled jí klouzal po vysokých mozaikových oknech, jejichž výjevy zachycovaly Křížovou cestu.

Piazza venku překypovala lidmi, ale v kostele bylo relativní ticho. Luce si uvědomovala, jaký zvuk vydávají její jezdecké boty na mramorové podlaze. Prošla kolem sochy Madony v jedné z postranních kaplí, které lemovaly celou kostelní loď. Ploché mramorové oči vypadaly neskutečně veliké, prsty neskutečně dlouhé a tenké, spojené k sobě v gestu modlitby.

Svatozář nikde.

Na konci lodi se Luce zastavila. Stála uprostřed kostela, pod mohutnou kupolí, z jejíchž vysokých oken proudilo dovnitř tlumené ranní světlo. Před oltářem klečel muž v dlouhém šedém rouchu. Jedinými odhalenými částmi jeho těla byly bílé ruce a bledý obličej. Tiše odříkával latinská slova: Dies irae, dies illa. Luce si ty výrazy vybavovala z latinského semináře na Doveru, ale už si nevzpomínala, co znamenají.

Když přišla blíž, řeholník se přestal modlit a škubl k ní hlavou, jako by ho její přítomnost vyrušila v rozjímání. Tvář měl tak bílou, jak to snad ještě u nikoho neviděla, a jeho téměř bezbarvé rty se na ni zamračily. Rychle se odvrátila a zabočila do levého transeptu, který tvořil křížový půdorys kostela, aby poskytla bledému muži soukromí k modlitbám…

A stanula před působivou postavou anděla.

Byla to socha z růžového mramoru, která se v ničem nepodobala těm andělům, které už Luce tak dobře znala. Ve tváři téhle postavy nebyla ani stopa po vášni, kterou měl v sobě Cam, nevyzařovala tu hlubokou komplikovanost povahy, kterou zbožňovala u Daniela. Tuhle sochu vytvořil vlažný věřící pro jiné vlažně zbožné. Luce ten anděl připadal prázdný. Vzhlížel k nebesům a jeho vytesané tělo zářilo pod jemnými záhyby látky, která mu splývala z hrudníku. Jeho tvář obrácená k nebi byla o tři metry výš než Luceina. Jemně ji vytesal umělec, který zřejmě rozuměl své práci všechno působilo věrohodně, od křivky nosu po vlnku vlasů za uchem. Ruce anděla se vztahovaly k obloze, jako by prosil tam nahoře o odpuštění nějakého dávno zapomenutého hříchu.

„Buon giorno.“ Luce sebou trhla. Vůbec si nevšimla, že se za ní objevil kněz v těžkém černém rouchu, které mu sahalo až

na paty. Vynořil se z mahagonových dveří refektáře na konci

transeptu.

Muž měl voskovitý nos, velké ušní lalůčky a tyčil se vysoko nad Luce, což ji zneklidňovalo. Vynutila ze sebe úsměv a o krok ustoupila. Jak má ukrást něco z kostela, když je tady kolem tolik lidí? Jak to, že ji to předtím na piazze nenapadlo? Vždyť ani neumí promluvit…

A najednou jí blesklo hlavou, že přece mluví italsky. Mluvila naprosto plynule od chvíle, kdy vstoupila prostřednictvím Hlasatele k řece Piavě.

„To je nádherná socha,“ prohodila ke knězi.

Její italština nebyla dokonalá mluvila tak, jako by to pro ni bývalo běžné, ale časem to pozapomněla. Ale dokázala to aspoň vyslovit tak, že jí duchovní rozuměl. „To jistě je.“

„To, jak sochař dokázal zacházet s… dlátem,“ Luce hodila rukou k soše, jako by ji předtím posuzovala jen z uměleckého hlediska. „Jako by jen osvobodil anděla z kamene.“ Obrátila své velké oči k soše a snažila se tvářit co nejnevinněji. Obešla ji v půlkruhu, aby se ujistila, že se předtím nemýlila. Zezadu z andělovy hlavy vystupovala zlatá svatozář se skleněnou vyplní. Jen nebyla popraskaná a oprýskaná tak, jak to Daniel naskicoval. Možná ji od té doby restaurovali.

Kněz vážně přikývl a pronesl: „Žádný anděl ale nemůže být od hříchu Pádu skutečně svobodný. Zkušené oko to ovšem dokáže poznat.“

Daniel Luce vysvětlil, jak svatozář opatrně vyjmout z andělovy hlavy: musí ji uchopit jako volant auta a dvakrát s ní opatrně, ale pevně zakroutit proti směru hodinových ručiček. „Je z kovu a skla, takže musela být k soše přidaná dodatečně. Takže v kameni pro ni musí být vytvořený zářez a svatozář musí mít zdola tvar, který by do toho zářezu zapadl. Takže štaci dvakrát silně ale opatrně! otočit. A svatozář se uvolní.“ Luce pohlédla na sochu, která se tyčila vysoko nad její i knězovou hlavou.

Jo. Jasně.

Duchovní popošel k Luce a prohodil: „To je Rafael. Léčitel.“

O tomhle andělovi Luce nic nevěděla. Přemítala, jestli je skutečný, nebo je to jen výplod církve. „Četla jsem, ehm, v průvodci, že pochází z předklasické doby.“ Zadívala se na tenký pruh mramoru, který přidržoval svatozář na andělově hlavě. „Dostala se do města během křížových výprav, ne?“ Kněz si založil ruce na prsou, až se mu široké rukávy roucha vyhrnuly k loktům.

„To máte na mysli originál. Ten stával na jihu benátské čtvrti Dorsoduro, v Chiesa dei Miracolis Piccolos na Tulením ostrově. Ale ostrov i kostel už před staletími pohltilo moře.“

„Tak to jsem nevěděla.“ Luce polkla nasucho.

Kněz na ni upřel své hnědé oči. „Asi ještě neznáte Benátky,“ prohodil. „Tady se nakonec všechno potopí do moře. Ale není to zase tak zlé. Jak jinak bychom se mohli stát mistry reprodukcí?“ Pohlédl na anděla a přejel snědým prstem po křivce růžového mramoru. „Tenhle byl pořízen na zakázku za pouhých padesát tisíc lir. Není to ohromující?“

Nebylo. Bylo to příšerné. Takže skutečná svatozář se potopila do moře? Takže to už ji nikdy nenajdou, neodhalí místo prvotního Pádu. Nebudou schopni zabránit Luciferovi v jeho plánech na zničení světa. Jsou sotva na začátku cesty a už se zdá, že jejich cíl je ztracen.

Luce ucouvla a jen stěží ze sebe dokázala vykoktat díky za knězovy informace. Omámené se vrátila do lodi a málem zakopla o bledého prosebníka, který se modlil u oltáře. Muž se zamračeně otočil a pozoroval Luce, jak se rychlým krokem vrací k vratům kostela.

Sotva překročila jeho práh, dala se do běhu. Daniel vyskočil z kašny a chytil ji za loket. „Co se stalo?“

Nejspíš ji prozradil její výraz. Vyklopila mu celý příběh a s každým slovem se cítila čím dál zoufalejší. Když Danielovi líčila knězovo vychloubání, jak levně kostel pořídil reprodukci, už jí z očí tekly slzy.

Víš jistě, že mluvil o kostele la Chiesa dei Miracolis Piccolos?“ ujistil se Daniel a rozhlédl se rychle po piazze. „Na Tulením ostrově?“

„Ano, ale potopil se už dávno do moře…“

„A my ho najdeme.“

„Cože? Jak?“

To už ji Daniel chytil za ruku. Střelil ještě naposledy pohledem ke dveřím kostela a začal ji táhnout pryč z náměstíčka. „Danieli…“

„Umíš přece plavat.“

„To není legrace.“

„Ne, to není.“ Daniel se zastavil a otočil se k ní. Chytil jí bradu do dlaně. Luce prudce bušilo srdce, ale Danielův pohled ho přiměl zpomalit. „Není to sice ideální, ale jestli to je jediná možnost, jak se k tomu předmětu dostat, tak to uděláme. Nic nás nezastaví. To přece víš. Nemůžeme si dovolit, aby nás něco zastavilo.“

O chvíli později už seděli v gondole a Daniel s ní zamířil na volné moře. Zabíral veslem tak mohutně, že to vypadalo, jako by je poháněl motor. Předhonili všechny ostatní gondoly na kanále, ostře zahýbali pod nízkými mosty a kolem rohů budov a šplouchali vodu na polekaná plavidla plující opačným směrem.

„Já ten ostrov znám,“ ozval se Daniel. Nebyl ani trochu udýchaný. „Ležel dřív mezi svátým Markem a La Guidecca. Ale teď tam není kde zakotvit. Budeme muset nechat gondolu plout, skočit do vody a pl avat.“

Luce se zadívala přes okraj loďky na kalnou zelenou vodu, která uháněla kolem loďky. Napadala ji spousta námitek: že nemá plavky. Že jí hrozí podchlazení, že by tam mohla číhat nějaká italská lochneska. Sedátko gondoly ji studilo a kalná voda páchla, jako by se do ní vypouštěla kanalizace. Tohle všechno jí blesklo hlavou, ale když se setkala s Danielovým pohledem, radši svoje obavy potlačila.

Daniel ji potřebuje. A ona mu bude stát po boku, děj se co děj.

„Dobře.“

Když dospěli do míst, kde se kanál vléval do moře mezi ostrůvky, vypukl před nimi obvyklý turistický chaos. Voda se hemžila parníky vaporetti, z nichž na nábřeží vystupovali cizinci s kufry na kolečkách. Mezi nimi se proháněly motorové čluny taxislužby, které si najímali bohatší a elegantní cestující. Americké batůžkáře s velkými slunečními brýlemi převážely pestrobarevné kajaky. Vodní plochu křižovaly i gondoly a bárky a policejní čluny, které uháněly velkou rychlostí a často se vyhýbaly doslova na poslední chvíli.

Daniel ale zabíral stále stejným tempem a nenuceně manévroval gondolou v chaosu. Ukázal do dálky před sebou. „Vidíš ty věže?“

Luce zírala na pestrobarevné lodky. Obzor tvořila tenká nezřetelná linie, na níž se šedomodrá obloha setkávala s temnější šedomodrou vodou. „Ne.“

„Soustřeď se, Luce.“

Konečně rozeznala dvě maličké zelené věžičky tak daleko, že nechápala, jak je vůbec může vidět bez dalekohledu. „Aha. Tam.“

„To je všechno, co zbylo ze starého kostela.“ Daniel zrychlil tempo a ostatní lodky, které pluly stejným směrem, zůstávaly daleko za nimi. Vodní hladina se zčeřila a její zelená barva ztmavla. Teď už bylo moře cítit spíš slaně než odporně jako v Benátkách. Luce povívaly vlasy ve větru, který byl tím chladnější, čím dál se dostali od pobřeží. „Musíme jen doufat, že tu naši svatozář už dávno nevylovili nějací potápěči s bombami-Když Luce po návštěvě kostela nastoupila do gondoly, Daniel ji požádal, aby chvíli počkala. Pak zmizel v jedné z úzkých uliček a po chvíli se vrátil s něčím, co vypadalo jako růžový igelitový sáček. Když ho teď Luce podal, zjistila, že jsou v něm potápěčské brýle. Vypadaly hloupě předražené a ne moc prakticky: černé a fialové, s ozdobami ve tvaru andělských křídel v horních rozích. Ani si nevzpomínala, kdy se naposledy koupala s brýlemi. Ale když se zadívala do temné vody, byla ráda, že je vůbec má.

„A plavky ne?“ zeptala se.

Daniel zrudl. „To byla hloupost. Ale hrozně jsem spěchal a myslel jen na to, co budeme potřebovat, abychom v té vodě svatozář vůbec uviděli.“ Znovu zabral a popohnal gondolu ještě rychleji. „Aie můžeš jít do vody ve spodním prádle, ne?“ Teď zase zrudla Luce. Za normálních okolností by jí ta otázka připadala vzrušující nebo by se tomu možná oba rozpačitě zasmáli. Ale v těch devíti dnech, které jim zbývaly, to nepřipadalo v úvahu. Daniel mluvil smrtelně vážně, a tak si Luce jen olízla rty a přikývla. „Jasně.“

Dvojice zelených věžiček se blížila a zvětšovala, a najednou se ocitli mezi nimi. Věže byly vysoké a kónické, z plátů mědi pokrytých měděnkou. Dřív měly zřejmě na vrcholcích stříšky ve tvaru slzy, vytvořené tak, aby se pohupovaly ve větru. Ale jedna z nich teď v sobě měla vykotlané díry a druhá se odlomila úplně. To, jak vížky trčely z vodní hladiny, působilo podivně: jako by naznačovaly, že jsou jen posly velké katedrály pohlcené mořem. Luce přemítala, jak je to dávno, co se kostel potopil, a jak hluboko se teď nachází.

Při pomyšlení na to, že se má potopit do bůhvíjaké hloubky jen v těch směšných brýlích z umělé hmoty a ve spodním prádle, které jí koupila mamka, jí přeběhl po zádech mráz.

„Ten kostel musí být obrovský,“ prohodila. Chtěla tím rict Bojím se, ze to nezvládnu. Neumím dýchat pod vodou. Jak muzeme najít maličkou svatozář, utopenou v obrovském moři?

„Můžu se s tebou potopit až ke kapli, ale dál ne. Až tam se mě budeš držet za ruku,“ prohlásil Daniel a natáhl k Luce svou teplou dlaň, aby jí pomohl v gondole vstát. „Dýchání nebude problém, neboj. Ale ten kostel byl vysvěcený, takže s tebou dovnitř nemůžu. Budeš tam muset sama a tu svatozář mi přinést.“

Stáhl si přes hlavu tričko a odhodil ho na lavičku v gondole. Pak se rychle svlékl z kalhot a šikovně přitom udržoval rovnováhu. Pak z nohou skopl i tenisky. Luce ho pozorovala a něco v ní se svíralo, než jí došlo, že by se měla taky svlékat. Stáhla si z nohou jezdecké boty, srolovala ponožky a pokud možno nenápadně vyklouzla z džínů. Daniel ji přidržel za ruku, když se s ní lodka zakymácela. Pozoroval ji, ale ne tak, jak čekala. V očích měl obavy, když sledoval, jak jí na pokožce naskakuje husí kůže. Zamnul jí dlaněmi paže, když si stáhla svetr a zůstala roztřeseně stát jen v tom „rozumném“ bavlněném prádle, v gondole uprostřed benátské laguny.

Luce se znovu zachvěla, když se v ní svářily chlad a strach. Ale hlas jí zněl kurážně, když si nasadila brýle (které ji škrtily) na oči a prohlásila: „Tak jdeme na to.“

Chytili se za ruce jako tehdy, když se spolu chystali naposledy skočit do vody v jezeře u Meče & kříže. Když se jejich nohy odlepily od nalakované podlážky gondoly, Daniel škubl s Luceinou rukou výš. Vznesli se tak mnohem dál, než by sama dokázala vyskočit. A pak se potopili.

Její tělo prorazilo vodní hladinu, ale moře nebylo zdaleka tak ledové, jak čekala. Vlastně čím blíž k Danielovi plavala, tím tepleji jí bylo.

Daniel zářil.

Samozřejmě. Nevyslovila předtím nahlas své obavy z tem’ ných a neprostupných hlubin, ale Daniel myslel za ni, tak jako vždycky. Chtěl jí osvětlit cestu k utopené soše anděla tím mihotavým žárem, který kolem něj Luce pozorovala už v tolika minulých životech. Jeho světlo pronikalo kalnou vodou a zalévalo Luce, nádherné a úchvatné a nečekané jako oblouk duhy na noční obloze.

Klesali hlouběji a drželi se za ruce v kuželu fialového světla. Voda byla hedvábná a tichá jako prázdná hrobka. Po třech nebo čtyřech metrech voda ztmavla ještě víc, ale Danielovo světlo dopadalo vždy kus před ně. Asi po čtyřech dalších metrech se před nimi konečně objevil kostel.

Byl nádherný. Moře ho zakonzervovalo a teď Danielova fialová záře zalila jeho tiché prastaré zdivo. Věže, jejichž špice trčely z vody, vyrůstaly z ploché střechy plné kamenných světců. V oknech byly napůl rozbité mozaiky s Kristem mezi apoštoly. Všechno bylo porostlé mechem a vodními řasami, mezi výklenky se proháněly stříbrné rybky, ze zachycených zázraků vyrůstaly mořské sasanky a úhoři vyplouvali z krypt, kde byli pohřbíváni dávní Benátčané. Daniel se držel vedle Luce, kopíroval její pohyby, svítil jí na cestu.

Luce obeplula roh kostela a nakoukla do rozbitého mozaikového okna. Po očku nepřestávala sledovat jejich vzdálenost od vodní hladiny, od bezpečí a vzduchu.

Jak očekávala, plíce ji začínaly pálit, ale ještě se nechtěla vynořit. Teprve teď se dostali k místu, odkud bylo vidět na oltář. Zaťala zuby a pokusila se tu bolest ještě na chvíli potlačit.

Držela se Daniela pořád za ruku, když nakoukla jedním oknem do transeptu. Pak strčila dovnitř hlavu i ramena. Daniel se přitiskl ke zdi co nejblíž, aby jí posvítil dovnitř.

Luce neviděla nic jiného než řady napůl shnilých lavic a zbytky kazatelny. Ostatní se ztrácelo ve stínech, protože Daniel už jí víc posvítit nemohl. Ucítila bolestivé napětí v plicích, když se jí zmocnila panika. Ale pak ji náhle opustila a Luce měla pocit, že má před sebou nekonečné množství času, než se k ní strach a bolest zase vrátí. Měla pocit, jako by překročila nějaký práh svých fyzických možností a teď si mohla dát na čas, než se s ní stane něco opravdu hrozného. Daniel ji pozoroval a přikývl, jako by chápal, že Luce dokáže vydržet ještě o něco déle.

Proplula kolem dalšího vyskleného okna a v rohu kostela se něco zlatě zablýsklo. I Daniel to zahlédl. Plaval vedle ní, ale dával si pozor, aby mu ruka neprošla nějakým otvorem do budovy. Chytil Luce za zápěstí a ukázal dovnitř. Z jejich místa byl vidět jen kousek svatozáře. Socha vypadala, jako by se propadla zhroucenou podlahou. Luce k ní připlavala trochu blíž a zčeřila vodu kolem. Nevěděla, jak svatozář vyprostit, ale cítila, že déle už s dechem nevydrží. Plíce jí hořely. Ukázala Danielovi, že musí nahoru.

Zavrtěl hlavou.

Když sebou užasle trhla, vytáhl ji k sobě z kostela a chytil ji do náruče. Políbil ji hluboce a bylo to tak příjemné, až na to…

Ale ne, on ji nelíbal. Vdechoval jí vzduch do plic. Když se poddala jeho polibkům, cítila, jak ji zaplavují doušky čerstvého vzduchu a ulevují jejím plicím od bolesti. Jako by Daniel měl neomezené zásoby kyslíku a Luce si je od něj lačně brala. Jejich ruce klouzaly po téměř nahém těle toho druhého a rozněcovaly jejich vášeň, jako by se líbali jen z toho důvodu. Luce nechtěla přestat. Jenže mají už jen osm dní. Když konečně přikývla, že to stačí, Daniel se ušklíbl a odtáhl se.

Vrátili se k otvoru v rozbitém okně. Daniel připlaval co nejblíž a nastavil se k oknu tak, aby co nejvíc z jeho záře dopadalo dovnitř. Luce se opatrně protáhla otvorem. Uvnitř se jí okamžitě zmocnil chlad a pocity klaustrofobie. To bylo podivné, protože katedrála byla tak veliká. Její strop se klenul desítky metrů nad Luceinou hlavou a celé to místo bylo prázdné, měla ho jen pro sebe.

V tom byl možná ten problém. Daniel na druhé straně zdi jí připadal nekonečně daleko. Aspoň že jí svítil dovnitř, takže kousek před sebou spatřila hlavu kamenného anděla. Doplavala k ní a uchopila svatozář oběma rukama. Vzpomněla si na Danielovy pokyny a zakroutila s ní proti směru hodinových ručiček, jako by točila volantem autobusu.

Svatozář se ani nepohnula.

Luce ji uchopila ještě pevněji a trochu s ní zahoupala. Vložila do toho veškerou svou sílu.

Svatozář zapraskala a pohnula se o centimetr doleva. Luce znovu zapojila všechny svaly. Od úst jí unikaly bublinky vyčerpání. Právě když začínala cítit, že ochabuje, svatozář se pohnula a otočila. Ohlédla se na Daniela a viděla, jak se jeho obličej naplnil hrdostí na ni, na její nezdolnost. Jejich pohledy se propojily. Luce skoro nemyslela na své plíce, když se snažila vyprostit svatozář z mramorového sevření.

Konečně ji měla v rukou. Vyhekla úlevou a obdivovala tíhu předmětu. Když se znovu otočila k Danielovi, už se na ni nedíval. Hlavu měl zvednutou, jako by pozoroval něco vysoko nad nimi.

A vzápětí zmizel.

KAPITOLA ČTVRTÁ

SLEPÁ SMLOUVA

Luce se ocitla v naprosté temnotě a šlapala vodu.

Kam se poděl?

Připlavala nad puklinu v podlaze, do níž se anděl propadl tam, kam ještě před chviličkou proudilo Danielovo světlo.

Musí nahoru. To je její jediná šance.

Tlak v jejích plicích rychle stoupal a šířil se zbytkem Luceina těla. V hlavě jí bušilo. Vodní hladina byla tak daleko a všechen vzduch, kterým jí Daniel napustil plíce, už spotřebovala. Neviděla si ani na ruku těsně před obličejem. Nesmí přemýšlet. Nesmí panikařit.

Odrazila se od shnilých prken podlahy a otočila se ve vodě, aby se nasměrovala k místům, kde tušila okno katedrály, jímž vplula dovnitř. Její roztřesené ruce narazily na stěny pokryté svilejši, ohmatávaly je, hledaly otvor, kterým se protáhne ven.

Tady.

Ruka jí projela ven z budovy, kde byla voda teplejší. Otvor jí potmě připadal ještě menší než předtím, jako by bylo mnohem obtížnější protáhnout se jím naslepo, než když jí Daniel svítil na cestu. Jenže to je její jediná cesta ven.

Luce si přidržovala svatozář nešikovně pod krkem, když se pokusila udělat rukama tempo. Lokty jí narazily do zdivá. Začala se protahovat ven: nejdřív ramena, pak pas, pak…

Bokem jí projela ostrá bolest.

Její levá noha uvízla, zaklesla se za něco, co Luce potmě nedokázala vidět. Do očí jí vhrkly zoufalé slzy a frustrovaně vykřikla. Dívala se, jak jí od úst stoupají bubliny vzhůru k hladině, kam potřebovala vystoupat i ona a odnášejí s sebou víc kyslíku i energie, než kolik si mohla dovolit ztratit.

Luce se s polovinou těla venku a polovinou uvízlou uvnitř horečnatě zazmítala. Ochromovala ji hrůza. Kdyby tu byl Daniel…

Jenže ten zmizel.

Chytila svatozář jednou rukou a druhou prostrčila oknem zpátky. Hmatala si po noze, aby se dostala až k chodidlu. Její prsty narazily na něco studeného, gumového, neznámého. Kousek toho se utrhnul a rozdrolil se jí v ruce. Škubla sebou odporem, když se pokusila vysvobodit svou nohu ze zajetí té kluzké hmoty. Vidění se jí začínalo rozplývat, zatímco její prsty a nehty napůl bezděčně škubaly a drásaly to podivné cosi, odíraly její vlastní kůži kolem kotníku…

A najednou byla volná.

Noha jí prudce vylétla dopředu a koleno narazilo na zed s takovou silou, že si ho určitě rozbila, ale to jí bylo jedno. Zběsile protáhla zbytek těla ven z otvoru.

Má svatozář. Je volná.

Ale rozhodně neměla v plicích tolik vzduchu, aby se s ním dostala k hladině. Její tělo se třáslo, nohy odmítaly uposlechnout příkazu Plav!, před očima jí tančily rudé skvrny. Cítila se tak ochromená, jako by se pokoušela plavat hustým betonem.

A pak se stalo něco úžasného. Temná voda kolem ní se rozzářila mihotavým světlem a Luce zalilo horko a jas jako za slunečného dne.

Z výšky se k ní natáhla ruka a zachytila ji.

Daniel.

Vklouzla prsty do jeho pevné dlaně, přitiskla si druhou rukou svatozář blíž k tělu a nechala se Danielem táhnout nahoru k hladině.

Pak zavřela oči. Letěli s Danielem vzhůru, k podvodní obloze.

Uběhlo jen několik vteřin, než prorazili vodní hladinu a vynořili se k oslepujícímu světlu. Luce instinktivně otevřela pusu k tomu nejhlubšímu nádechu ve svém životě a překvapila sama sebe ochraptělým zasténáním, které jí uniklo z hrdla. Sáhla si pravičkou na hrdlo, jako by chtěla vzduchu usnadnit cestu průdušnicí, a strhla si z očí malé brýle.

Ale… bylo to zvláštní. Jako by její tělo nepotřebovalo ani zdaleka tolik vzduchu, kolik si předtím myslela. Cítila se jako omámená tím náhlým náporem světla, ale kupodivu nebyla oslepená. Copak tam dole nebyla tak dlouho, jak jí to připadalo? Nebo už teď dokáže vydržet s dechem mnohem líp než předtím? Pocítila omamnou hrdost na své atletické schopnosti zároveň s čirým údivem, že vůbec přežila.

Danielova ruka se pod vodou propletla s její. „Jsi v pořádku?“

„Co se s tebou stalo?“ vyhrkla. „Málem jsem tam…“

„Luce,“ přerušil ji varovně. „Psst.“

Pohladil ji prsty po ruce a opatrně si od ní převzal svatozář. Luce si předtím ani neuvědomila, jak moc ji ten předmět tíží. Ale proč se Daniel chová tak podivně? Proč pořád drží svatozář pod vodou, jako by ji před někým ukrýval?

Sledovala omámené jeho fialový pohled.

Když se vynořili nad hladinu, ocitli se na jiném místě, než se předtím potopili. Předtím se dívali na dvojici šedozelených věží zepředu, kdežto teď byli někde nad středem katedrály, v místech, kde bývala chrámová lod.

Obklopovaly je dvě opěrné zdi, které dřív držely stěny katedrály. Rozdrolené černé zdi byly téměř stejně vysoké jako věže a porostlé mechem. Jejich šikmé okraje trčely z vody a tvořily ideální lavičky pro skupinu asi dvaceti Vyhnanců, kteří Daniela a Luce obklopovali.

Když je Luce poznala ty hnědé trenčkoty, bledou pokožku, mrtvé oči — zadržela dech.

„Ahoj,“ ozval se jeden z nich.

Nebyl to Phil, ten úlisný Vyhnanec, který předstíral, že chodí se Shelby, a pak vedl své druhy v boji proti andělům na zadním dvorku Luceiných rodičů. Jeho tvář mezi nimi neviděla jen prázdné a neklidné obličeje tvorů, jež neznala a nechtěla poznat.

Tihle padlí andělé, kteří se nedokázali rozhodnout a neustále měnili strany, byli téměř protipólem Daniela, který si vybral jedinou stranu Luceinu a nikdy ji nezměnil. Byli vyhnaní z nebes za svou nerozhodnost a za stejný přečin oslepení peklem, takže nerozeznávali nic víc než slabou záři druhých duší. To z nich činilo odporné bytosti. Zírali na Luce stejně jako naposledy, neživýma prázdnýma očima, které nedokázaly vnímat její tělo, ale jen cosi v její duši, co jim napovídalo, že ona je jejich „cena“.

Luce se cítila v pasti. Chtivé pohledy Vyhnanců jako by ochlazovaly vodu. Daniel připlaval blíž k ní. Ucítila, jak jí něco sklouzlo po zádech, a pochopila, že Daniel rozvinul pod vodou křídla.

„Pokoušet se uprchnout by nebylo moudré,“ pronesla monotónně Vyhnankyně za Luce, jako by vycítila pohyb Danielových perutí. „Jediný pohled kolem vás přesvědčí, že jsme v přesile a to nás zdaleka nevidíte všechny.“

Vyhnanci je neprostupně obklíčili, stáli a seděli na každém výčnělku potopeného benátského ostrova. Vypadali povýšené, ošuntěle, s trenčkoty převázanými v pase, pod nimiž se ukrývala jejich papírově tenounká, špinavá křídla. Luce si vybavovala z bitvy na dvorku rodičů, že Vyhnankyně jsou stejně kruté a nemilosrdné jako jejich mužské protějšky. Ten boj se odehrál jen před několika dny, ale Luce připadalo, že už utekly celé věky.

„Ale jestli nás chcete vyzkoušet…,“ další z Vyhnanců lenivě zvedl šíp. Daniel nedokázal úplně zamaskovat zachvění.

„Ticho.“ Jeden Vyhnanec se na opěrné zdi vztyčil. Neměl na sobě trenčkot, ale šedé roucho, a Luce zalapala po dechu, když si shrnul kápi a odhalil svůj bledý obličej. Byl to ten prosebník z františkánského kostela. Takže ji sledoval, vyslechl všechno, o čem mluvila s knězem. A pak ji sledoval sem. Jeho bezbarvé rty se zvlnily v úsměvu.

„Takže už našla tu svatozář,“ zavrčel.

„Do toho vám nic není!“ zahřměl Daniel, ale Luce v jeho hlase slyšela zoufalství. Pořád to nechápala, ale Vyhnanci měli pocit, že jim do ní rozhodně něco je. Stáli o ni, věřili, že ona se může stát jejich vykoupením, jejich bránou k nebesům. Logika toho počínání Luce ale pořád unikala.

„Neurážejte nás lhaním!“ zahřměl Vyhnanec v rouchu. „Víme, co hledáte. A víme, že vás musíme zastavit!“

„Pak nedokážete jasně uvažovat,“ odsekl Daniel. „Nebo nechápete, co je v sázce. Snad ani vy nemůžete chtít…“

„Aby Lucifer přepsal dějiny?“ Mladík v šatu řeholníka si slepýma očima měřil vzdálenost mezi sebou a Luce. „Naopak. Přesně to chceme, a velice dychtivě.“

„Jak to můžeš říct? Vždyť to by zaniklo všechno svět, naše duše, jak je známe, celý vesmír a veškeré vědomí, všechno by přestalo existovat.“

„A ty si vážně myslíš, že na našich životech za posledních šest tisíc let je něco, co chceme zachovat?“ Vůdce přimhouřil slepé oči. „Radši ať zmizíme. Radši ať Lucifer vymaže naši slepou rasu ze světa. A příště…“ Znovu natočil hlavu Luceiným směrem. Viděla, jak se jeho nevidomé oči protáčejí v důlcích, jak se zaostřují na její duši. Pak z nich vyšlehl oheň. „Příště už tak bezhlavě nevzbudíme hněv nebes. Příště zůstaneme věrni Trůnu. Zachováme se moudřeji.“

Jeho pohled se propaloval do Luceiny duše. „Příště budeme mít… zastání.

Nebudete mít nic a ty to dobře víš. Nechte nás na pokoji, Vyhnanče. Tahle válka je mnohem důležitější než vaše ubohé zájmy.“

Muž v řeholním rouchu se usmál a namířil na Daniela hvězdnou střelu. „Bylo by tak snadné tě rovnou zabít, anděli.“

„Za Lucindu už bojuje skupina andělů. Až porazíme Lucifera a budeme mít čas zabývat se tak nicotnými stvořeními, jako jste vy, budete litovat, že jste nám kdy zkřížili cestu. Budete litovat téhle chvíle stejně jako všeho, co jste učinili od Pádu.“

„V příštím světě se už od začátku soustředíme na tuhle dívku. Okouzlíme ji, tak jako ty. Přimějeme ji, aby nám věřila každé slovo. Sledovali jsme tě, jak si počínáš. Budeme vědět, co dělat.“

„Hlupáci!“ vybuchl Daniel. „Myslíte, že příště budete chytřejší nebo statečnější? Myslíte, že si budete pamatovat tuhle chvíli, svoje sledování, svoje brilantní plány? Nebudete vědět nic, dopustíte se stejných chyb jako poprvé! Stejně jako my všichni. Jen Lucifer si bude pamatovat svoje pochybení. Jeho čin poslouží jen jeho nízkým choutkám. Jistě si ještě vzpomínáte, jak vypadá jeho duše,“ dodal jízlivě Daniel, „i když jste z něj nic jiného neviděli.“

Vyhnanci se začali jeden po druhém zvedat.

„Já si to pamatuju,“ zaslechla Luce slabě slepou dívku za sebou.

„Lucifer byl nejzářivějším andělem ze všech!“ ozval se další hlas plný nostalgie. „Jeho jas nás všechny oslepoval.“

Jsou tak citliví na své znetvoření, blesklo hlavou Luce. „Přestaňte s tím fňukáním!“ zahřměl muž v řeholním rouchu, zřejmě jejich vůdce. „V příštím světě budou Vyhnanci ^e vidět. A zrak nás povede k moudrosti a moudrost zpět k branám nebes a Trůnu. Budeme znovu zářivými anděly a ona nás povede. Naše Cena.“

Lucinda se vedle Daniela zachvěla.

„Možná že všichni získáme druhou příležitost ke spáse,“ pokusil se je ještě jednou zviklat Daniel. „Pokud se nám podaří zastavit Lucifera není důvod, proč byste i vy nemohli…“

„Ne!“ zařval vůdce z vrcholu zdi a jeho ošklivá tenká křidélka se rozevřela, jako když praskne větvička. Vrhnul se na Daniela.

Luce cítila, jak se Danielova křídla odtahují od jejího pasu, a jak jí strčil svatozář zpátky do rukou, než se vznesl nad hladinu, aby se bránil. Vyhnanec pro něj nebyl žádným soupeřem. Daniel prudce vystoupal do výšky a zasadil slepci pravý hák.

Vyhnanec uletěl asi šest metrů dozadu, klouzal po hladině jako plochý kamínek, než se narovnal a vrátil se na místo na vrcholku opěrné zdi potopené katedrály. Mávnutím ruky vyzval svoje druhy, aby se vznesli do vzduchu kolem svých zajatců a vytvořili kruh.

„Vy víte, kdo Lucinda je!“ vykřikl Daniel. „Víte, co to pro nás znamená! Tak se aspoň jednou za ty tisíce let zachovejte statečně, ne jako zbabělci!“

„A to myslíš jak?“ vyštěkl na něj vůdce, jemuž z okraje roucha crčela voda.

Daniel ztěžka oddychoval, když pozoroval Luce a zlatou svatozář, která svítila pod vodou. V jeho fialových očích se zablýskla panika a pak udělal něco, co by Luce ani ve snu nečekala.

Podíval se na Vyhnance v šedém rouchu a natáhl k němu ruku dlaní vzhůru. „Přidejte se k nám,“ vyzval ho.

Vůdce se hořce rozesmál. Smál se dlouho.

Daniel se ani nepohnul.

„Vyhnanci se k nikomu nepřidávají. Za nikoho nebojují, jen za sebe.“

„Jistě. To jste dali najevo víc než jasně. Ani to po vás nikdo nežádá. Ale nebojujte proti těm, kteří chtějí jen spravedlnost. Chopte se téhle šance zachránit svět i sami sebe. Přidejte se k nám proti Luciferovi.“

„Je to trik!“ vykřikla jedna ze slepých dívek.

Chce nás obelstít, aby si získal svobodu.“

„Chopte se děvčete!“

Luce s hrůzou pozorovala, jak se vůdce vznesl do vzduchu a zamířil k ní. Jak se blížil, oči mu hladově svítily a bledé ruce, kterými se po ní natahoval, se třásly. Byl blíž a blíž. Zaječela…

Ale nikdo to neslyšel, protože v tu chvíli se svět rozhoupal. Vzduch a světlo a všechny částečky atmosféry jako by se zdvojily a rozprskly a pak se zase s hlasitým zaburácením hromu spojily.

Časotřesení. Už zase.

Obloha se za hnědými trenčkoty a špinavými ubohými křidélky zbarvila do Šeda stejně jako předtím v knihovně školy Meče & kříže a všechno se začalo chvět. Lucifer se blížil.

Luce se přes hlavu přelila obrovská vlna. Zhoupla se, sevřela pevně svatozář a horečně začala kopat nohama, aby se dostala nad hladinu. Zahlédla Danielův obličej, když se vlevo vedle ní ozvalo mohutné zaskřípění. Jeho bílá křídla se hnala k ní, ale nebyla dost rychlá.

To poslední, co Luce spatřila, byla šedozelená špička kostelní věže, která se pomaloučku nakláněla a vrhala stín na její hlavu. Ten se náhle zvětšil. Věž s mohutným žuchnutím dopadla na dívčino čelo a srazila ji dolů do temnoty.

Když se Luce probudila, pohupovaly s ní vlny. Ležela na vodním lůžku.

Přes okno byly zatažené červené krajkové záclony a otvoty v jejich elegantní síťovině proudilo dovnitř šedivé světlo, které naznačovalo, že už se stmívá. Luce bolela hlava a v kotníku jí škubalo. Překulila se v saténovém černém povlečem a spatřila dívku s ospalýma očima a mohutnou kšticí blonďatých vlasů.

Dívka zasténala a zamrkala silně nalíčenými víčky. Vypadala mnohem méně překvapená, že se probouzí vedle Luce, než Luce sama. „Ach… jak dlouho jsme byly včera vzhůru?“ protáhla italsky. „To byl teda sílenej mejdan.“

Luce sebou škubla a přepadla z postele na zem, do měkkého bílého koberce. Místnost byla obrovská, chladná a zatuchle to v ní páchlo. Stěny pokrývaly šedé tapety a uprostřed stála velká manželská postel. Luce neměla ponětí, kde je, jak se sem dostala, co to má za župan, kdo je ta dívka a na jakém mejdanu s ní Luce měla být. Ze by se propadla nějakým Hlasatelem? U postele stála stolička s pruhovaným zebřím čalouněním. Na ní byly poskládané věci, které si Luce odložila v gondole: bílý svetr, ve kterém odjela z domu rodičů, obnošené džíny, jezdecké boty stály opřené o nohu stoličky. Na skleněném tácku na nočním stolku ležel její stříbrný medailon s vyrytou růží. Ten, který si strčila do vyzuté holínky předtím, než s Danielem skočili do vody.

Luce si přetáhla medailonek zase přes krk a vklouzla do džínů. Dívka na posteli vedle ní už zase usnula s černým polštářem přetaženým přes hlavu, takže bylo vidět jen zacuchané blonďaté vlasy. Když Luce nakoukla za vysoké čelo postele, spatřila dvě prázdná kožená křesílka, postavená čelem k hořícímu krbu, a plochou televizní obrazovku na stěně nad ním.

Kde je Daniel?

Zrovna si zapínala zip na druhé holínce, když zpoza pootevřených dveří na druhé straně ložnice zaslechla čísi hlas.

„Nebudeš toho litovat, Danieli.“

Než stačil odpovědět, Luce už chytila za kliku spojovacích dveří a spatřila Daniela, jak sedí na pruhované zebří pohovce proti Vyhnanci Philovi.

Když ji Daniel spatřil ve dveřích, vstal. I Phil se vztyčil a zůstat strnule stát vedle svého křesla. Daniel natáhl ruce k Luceinu obličeji, přejel jí prsty po čele. Až teď si uvědomila jak ho má rozbolavělé.

„Jak se cítíš?“

„Co sváto…“

Mánie ji.“ Daniel ukázal na veliký zlatě lemovaný disk, který ležel ve vedlejší místnosti na dřevěném jídelním stole. U stolu seděl Výhnanec a jedl jogurt. Další stál na prahu mezi obývákem a jídelnou s rukama zkříženýma na prsou. Oba se dívali na Luce. I když se nedalo nijak odhadnout jejich motivy, Luce z nich cítila podráždění a chlad, ale pokusila se uvěřit Danielovu klidnému vystupování.

„Co se stalo s tím Vyhnancem, který s tebou zápasil?“ položila jednu z mnoha otázek, na které od něj chtěla odpověd.

„O něj se neboj. Já si dělal starosti hlavně o tebe,“ promluvil k ní tak něžně, jako by byli sami.

Luce si vzpomněla, jak se k ní kostelní věž začala naklánět i jak se potom zhroutila pod vodní hladinu. Vzpomněla si, jak se k ní začal přibližovat stín Danielových křídel.

„Dostala jsi pořádnou ránu do hlavy. Vyhnanci mi tě pomohli vytáhnout z vody a přenést sem, aby sis odpočinula.“

„Jak dlouho jsem spala?“ vyhrkla Luce. Byl už večer. „Kolik času nám ještě zbývá…“

„Ještě sedm dní.“ Slyšela z jeho hlasu, že i on si ostře uvědomuje, jak jim čas proklouzává mezi prsty.

„Tak to se tady už nesmíme zdržovat.“ Pohlédla na Phila, který naléval do své a Danielovy sklenice rudou tekutinu z lahve s etiketou popsanou Campari.

„Tobě se nelíbí můj byt, Lucindo Priceová?“ zeptal se Phil a rozhlédl se po svém postmoderním obýváku, jako by ho viděl poprvé. Na stěnách visely obrazy ve stylu Jacksona Pollocka, ale Luce se na ně nedokázala soustředit. Musela se dívat na Phila. Kůži měl ještě bledší, než si pamatovala, a pod prazdnýma očima svítily rudé kruhy. Luce zamrazilo pokaždé, když si vybavila, jak držel v povětří nad dvorkem Priceových v tech zohavených křídlech její zrcadlový obraz, jak se ji chystá odnést kamsi daleko do temnoty.

„Já sám na to samozřejmě moc nevidím, ale tvrdili mi, že tohle zařízení připadá mladým dámám neodolatelné. Kdo by to byl řekl, že si po té době strávené s tvou kamarádkou Shelby vypěstuju takovou zálibu ve smrtelnicích? Setkala ses tam v ložnici s mou přítelkyní, mimochodem? Je tak sladká. Všechny jsou tak sladké.“

„Měli bychom jít,“ zatahala Luce velitelsky Daniela za košili.

Ostatní Vyhnanci v místnosti zpozorněli. „Určitě se nemůžete zdržet na skleničku?“ zeptal se Phil a začal nalévat třešňově rudou tekutinu do třetí skleničky a trochu vylil vedle. Daniel zakryl svou skleničku dlaní a místo ní si přitáhl bublinkovou grapefruitovou limonádu.

„Sedni si, Luce,“ pobídl ji mírně a podal jí perlivou tekutinu. „Ještě nemůžeme odejít.“

Když se posadili oni dva, Vyhnanci je napodobili. „Tvůj přítel je velice rozumný,“ prohodil Phil a položil si nohy v okopaných kanadách na nízký konferenční stolek. „Dohodli jsme se, že Vyhnanci se k vám připojí v úsilí zastavit Jitřenku.“ Luce se obrátila k Danielovi. „Můžeme si promluvit o samotě?“

„Ale ovšem,“ odpověděl místo něj Phil. Zase se neobratně postavil a další dva Vyhnanci s ním. „Dáme si všichni chvíli pauzu.“ Vydal se ke dveřím do kuchyně a jeho nohsledi ho poslušně následovali, až za nimi všichni zmizeli.

Jakmile se dveře zavřely, Daniel položil Luce dlaň na koleno. „Podívej, já vím, že to nejsou zrovna tví oblíbenci…“

„Danieli, chtěli mě unýst!“

„Ano, já vím,“ přikývl. Pohrával si s jejími vlasy, snažil se je prsty rozčesat. „Jenže oni si mysleli, že když tě přinesou Trůnu, vyslouží si tím odpuštění za svá dřívější provinění. Jenže teď se všechno dramaticky změnilo, zčásti proto, co udělal Lucifer a zčásti proto, že ty sama ses dostala mnohem blíž zlomeni kletby, než Vyhnanci čekali.“

„Cože? Já že jsem blíž zlomení kletby?“

Řekněme, že ještě nikdy jsi nebyla rak blízko,“ odpověděl ?)aniel a Luce cítila, jak se cosi uvnitř ní sevřelo. „Když nám Vyhnanci pomůžou proti našim nepřátelům, můžeš se soustředit právě na tohle.“

Proč nám chtějí pomáhat? Vždyť nás napadli.“

„Už jsme si to s Philem vysvětlili. A dospěli jsme ke shodě. Poslouchej, Luce,“ Daniel ji vzal za ruku a zašeptal, i když byli v místnosti sami. „Vyhnanci jsou pro nás míň nebezpeční jako spojenci, než kdyby stáli proti nám. Nejsou to příjemní společníci, ale neumějí lhát. Tak budeme vždycky vědět, kde si s nimi stojíme.“

„Ale proč se s nima vůbec musíme domlouvat?“ Luce se od něj odtáhla tak prudce, až pruhované polstrování za jejími zády zavrzalo.

„Jsou ozbrojení, Luce. Mnohem líp a umějí se zbraněmi zacházet mnohem obratněji než kdo jiný. Přijde čas, kdy budeme potřebovat jejich hvězdné střely i jejich schopnosti. Nemusíme se zrovna přátelit, ale jako osobní strážci jsou skvělí a k nepřátelům se chovají nelítostně.“ Daniel se opřel a zadíval se oknem ven. Tvářil se, jako by tam zahlédl něco nepříjemného. „A protože si v tomhle dostihu stejně musejí na někoho vsadit, není důvod, proč bychom to neměli být my.“

„A co když mě pořád považujou za cenu, nebo jak to říkali?“

Daniel se na ni něžně, nečekaně usmál. „Na to vem jed. Většina z nich jistě. Ale jen ty rozhodneš, jak naplníš v tom starým příběhu svou roli. Co jsme to odstartovali, když jsme se u Meče & kříže prvně políbili? Tvoje probuzení byl jen první krok. Tvoje cesty Hlasateli tě vyzbrojily. Tohle ti žádní Vyhnanci nemůžou ^it. Nikdo tě o to nepřipraví. A kromě toho,“ ušklíbl se, „dokud jsem s tebou, nikdo se na tebe neopováží vztáhnout ruku.“

„Danieli?“ Luce se napila limonády, která ji zašimrala v krku. „Jak mám naplnit svou roli v tom starým příběhu?“

„To nevím,“ přiznal. „Ale už se nemůžu dočkat, až na to přijdeš.“

„Já taky ne.“

Kuchyňské dveře se otevřely a ve škvíře se objevila bledá téměř krásná dívčí tvář. Plavé vlasy měla zapletené do několika cůpků. „Vyhnance už unavilo čekat,“ pronesla robotickým tónem.

Daniel se podíval na Luce, která ze sebe vynutila přikývnutí.

„Můžeš je sem poslat,“ oznámil Daniel dívce.

Všichni se mlčky vrátili a zaujali svá předchozí místa, až na Phila, který se přisunul blíž k Luce. Pojídač jogurtu hlasitě přejížděl lžičkou po okraji prázdného kelímku.

„Takže tě přesvědčil?“ zeptal se Phil a posadil se na opěradlo jejich pohovky.

„Jestli vám věří Daniel, pak…“

„Myslel jsem si to,“ přerušil ji Phil. „Když my Vyhnanci na někoho vsadíme, jsme pak neochvějně věrní. Chápeme, co je v sázce, když se takhle… rozhodujeme.“ Zdůraznil poslední slovo a podíval se na Luce způsobem, který ji silně znervózňoval. „Rozhodnout se, s kým spojit své síly, je velice důležité, nemyslíš, Lucindo Priceová?“

„O čem to mluví, Danieli?“ hlesla, i když měla pocit, že to ví.

„O tom, co dneska všechny zajímá nejvíc,“ odpověděl unaveně Daniel. „O skoro vyrovnaném poměru sil mezi nebem a peklem.“

„Po všech těch tisíciletích je to skoro uzavřené!“ Phil se usadil na pohovku naproti nim. Tvářil se mnohem vzrušeněji, než jak ho Luce kdy předtím viděla. „Už skoro všichni andělé si vybrali bud světlo, nebo temnotu. Zbývá už jen poslední, kdo se nerozhodl…“

Poslední anděl, který si nezvolil.

Luce si vybavila výlet, který se Shelby a Milesem podnikli Hlasatelem. Dostali se do Las Vegas, kde pracovala Luceina sestra ^ jednoho z minulých životů, Vera. Nakonec je z bryndy fliusela vytáhnout Arriane. Tehdy jim taky prozradila, že už se blíží konečné zúčtování. A na konci, na úplném konci, bude všechno záležet na jednom konkrétním andělovi, který si ještě nezvolil stranu.

Luce si byla jistá, že tímhle jediným andělem je Daniel. Ten se tvářil podrážděně a čekal, až Phil domluví.

„A pak jsou tady samozřejmě ještě Vyhnanci.“

„Jak to myslíš?“ ozvala se Luce. „Copak Vyhnanci si nezvolili stranu? Já vždycky myslela, že patříte k Luciferovi.“

„Myslela sis to jen proto, že nás nemáš ráda,“ pronesl naprosto nevzrušeně Phil. „Ne, Vyhnanci se zatím nerozhodli.“

S povzdechem se zadíval z okna. „Umíte si představit, jaké to je.“

„Pláčeš na špatným hrobě, Phile,“ přerušil ho znechuceně Daniel.

„Chceme, aby se s námi počítalo,“ ozval se Phil. Jeho hlas jako by zněl náhle prosebně. „Chceme jen, aby na nás v kosmické rovnováze zbylo místo.“

„Takže vy jste se nerozhodli,“ opakovala Luce. Připadalo jí, že už začíná chápat. „A tohle je trest za vaši nerozhodnost?“ Phil strnule přikývl. „Výsledkem je to, že na nás v kosmickém řádu věcí nezbývá místo. Nezáleží na nás. Ani na naší smrti.“ Sklonil hlavu.

„Víš, že do toho já nemám co mluvit,“ ozval se Daniel. „A Luce už vůbec ne. Tímhle jen marníme čas…“

„Nebud tak přezíravý, Danieli Grigori,“ skočil mu do řeči Phil. „Všichni máme svoje cíle. Ať už to připustíš nebo ne, potřebujete nás, abyste dosáhli těch vašich. Můžeme se spojit se čtyřiadvaceti Staršími, se Zhsmaelimy. Jedna z nich, ta, které říkají slečna Sophia, tě neustále sleduje. Je sice pomýlená, ale kdo ví? Třeba může uspět tam, kde ty selžeš?“

„Tak proč jste se nepřidali k nim?“ ozvala se ostře Luce na Danielovu obranu. „Když jste tenkrát unesli ze školy mou kamarádku Dawn, taky jste se Sophií Blissovou bez problémů spolupracovali.“

„To byla chyba. Tenkrát jsme nevěděli, že Starší zavraždili smrtelnici.“

„Penn.“ Luce se zlomil hlas.

Philův bledý obličej se protáhl. „Neodpustitelné. Vyhnanci by nikdy neublížili nevinným. A už vůbec ne někomu s tak neposkvrněnou povahou, s tak vytříbenou myslí.“

Luce se zadívala na Daniela. Čekala v jeho pohledu zadostiučinění, čekala potvrzení toho, že Vyhnance odsoudila příliš rychle. Ale Daniel se na Phila mračil.

„AJe i tak jste se včera se Sophií setkali,“ prohlásil.

Phil zavrtěl hlavou.

„Cam mi ukázal tu zlatou pozvánku,“ pokračoval nemilosrdně Daniel. „Setkali jste se na dostihové tribuně v Churchill Downs, abyste probrali, co dělat po Luceině zmizení.“

„Mýlíš se,“ prohlásil Phil a vstal. „Tam jsme se setkali s Luciferem. Pozvánka od Jitřenky se neodmítá. Ale Sophia a její dámy tam byly taky. Vyhnanci cítili jejich kalné duše. Ale my s nimi nespolupracujeme.“

„Počkat,“ ozvala se užasle Luce. „To bylo včera?!“ To znamená pátek, ten den, kdy všichni seděli v knihovně u Meče & kříže a debatovali o tom, že musí najít tři artefakty z dávné minulosti. „Ale to už jsem přece byla z Hlasatelů zpátky. A Lucifer začal druhý Pád.“

„Tak to není,“ opravil ji Daniel. I kdyby se ta schůzka konala až po tom, co ses vrátila z Hlasatelů, pořád to bylo v Luciferové minulosti. Když se za tebou vydal v převleku chrliče, bylo to o půl dne později a o stovky kilometrů dál.“

Luce měla pocit, že se jí z téhle podivné logiky začíná vařit mozek, ale potvrdila si jednu věc: nesmí věřit Philovi. Otočila se k němu. „Takže vy jste celou dobu věděli, co plánuje. Ze chce vymazat minulost. A chtěli jste mu pomáhat, jako teď slibujete, že pomůžete nám?“

Setkali jsme se s ním, protože jsme povinni poslechnout, když nás zavolá. Všichni kromě Trůnu…“ Na Philových rtech se objevil nepatrný úsměv. „Tedy, aspoň já neznám nikoho, kdo by Luciferovu volání odolal.“ Naklonil hlavu a zadíval se na Luce. „Ani tys mu neodolala, ne?“

Tak dost,“ zasáhl Daniel, kromě toho,“ pokračoval Phil, „on o naši pomoc nestál. Vyšachoval nás. Prohlásil…,“ zavřel oči, a na chvíli vypadal jako normální dospívající mladík, téměř pohledný, „prohlásil, že už nemůže nic nechat na náhodě a že nastal čas, aby vzal záležitosti do svých rukou. Schůzka pak náhle skončila.“

„A vzápětí se objevil za tebou v Hlasateli,“ vysvětloval Daniel Luce. Měla pocit, jako by se jí zatočila hlava. Vzpomněla si, jak za sebou uslyšela Billa v tunelu. Tehdy se cítila tak osamělá a zranitelná. Byla tak ráda, že ho má na své straně, že jí pomáhá v jejích plánech. A dokonce i on vypadal, jako by byl rád s ní. Aspoň chvílemi.

Philovy bledé oči se upřely na Luce, jako by se nořily do zákrutů její duše. Dokáže snad rozpoznat, jak vždycky znervózní, když si vzpomene na čas strávený s Billem? A cítí to i Daniel?

Phil se na ni sice neusmíval, ale nevypadal ani tak apaticky jako jindy. „Vyhnanci tě budou chránit. Víme, že tví nepřátelé jsou početní.“ Pohlédl na Daniela. „Stupnice už se taky dala do díla.“

„Stupnice?“ Luce se nechápavě podívala na Daniela.

„Pracují pro nebe. Jsou jen otravní, neznamenají žádnou hrozbu.“

Phil sklopil hlavu. „My Vyhnanci si myslíme, že se Stupnice… možná… oddělila od nebes.“

„Cože?“ vyhrkl vzrušeně Daniel.

„Podle nás se už dávno morálně zkazili, a ten úpadek se šíří dál. Říkals, že tví přátelé jsou ve Vídni?“

„Arriane,“ vydechla Luce. „A Gabbe a Roland… jsou v nebezpečí?“

„Pár z nich je ve Vídni,“ přikývl Daniel. „A další v Avignonu.“

„I Stupnice je ve Vídni. Početná.“

Když se Luce obrátila k Danielovi, spatřila, jak se jeho křídla náhle rozvinula, osvětlila místnost svou velkolepostí. Phil si toho bud nevšiml, nebo mu to bylo jedno. Napil se rudé tekutiny ve sklínce. Ostatní vyhnanci se na Danielova křídla zadívali slepýma očima plnýma dávné závisti.

Dveře z ložnice se otevřely a objevila se v nich ta blondýna s kocovinou, vedle které se Luce probudila. Dívka upřela oči na Danielova křídla a promnula si koutky. „Ty krávo, to je teda sen!“ vydechla omámené italsky a zmizela v koupelně.

„Dost řečí,“ ozval se Daniel. „Pokud je vaše armáda tak silná, jak tvrdíš, pošli třetinu sil do Vídně, ať chrání tři padlé anděly, kteří tam jsou. Další třetinu pošli do Avignonu, ať najdou Cama a další dva naše druhy.“

Když Phil přikývl, dva Vyhnanci, kteří s nimi byli v místnosti, rozevřeli svá zakrnělá křidélka a beze slova vylétli okny ven jako obrovské mouchy.

„Zbývající třetina bude pod mým velením. Doprovodíme vás na Sinaj. Můžeme odletět? Shromáždím je cestou,“ pronesl rychle Phil.

„Jistě,“ přikývl Daniel. Podíval se na Luce. „Připravená?“

„Jdeme na to.“ Přitiskla se zády k Danielovu trupu, aby ji mohl obejmout, a pak se nechala odnést oknem ven, nad Benátky ponořené do tmy.

KAPITOLA PÁTÁ

TISÍC POLIBKŮ HLUBOKO

Na vysoké hoře uprostřed pouště přistáli těsně před úsvitem. Strašidelně růžovou a zlatou oblohu poprášenou okrovými mraky už nad východním obzorem lemoval pruh světla jako náplast hojící purpurové modřiny noci.

Daniel postavil Luce na kamennou plošinu, tak suchou a nemilosrdně tvrdou, že tam nevyrůstal ani ten nejmenší keříček. Kolem nich se do nekonečna táhla poušť, která se tu a tam prudce svažovala do temných údolí nebo se zvedala k nebi v podobě mohutných balvanů, které tu a tam v neuvěřitelných úhlech trčely z písku. Bylo chladno a větrno a vzduch byl tak suchý, že se skoro nedalo polykat, na plochém kameni bylo jen stěží dost místa pro Daniela i všechny Vyhnance, kteří s nimi cestovali.

Když Daniel prudce složil křídla, poryv větru vehnal Luce do vlasů jemný písek. „Jsme tady,“ oznámil téměř uctivým tónem.

„Kde?“ Luce si vytáhla bílý svetr až k uším, aby se chránila před větrem.

„Na hoře Sinaj.“

Nadechla se suchého, písečného vzduchu a otočila se, aby si pořádně prohlédla pískové hory na východě, zalité slunečním světlem. „Tady dal Bůh Mojžíšovi Deset přikázání?“

„Ne.“ Daniel ukázal přes rameno na území několik set metrů dál od nich na jih, kde se poněkud snadnějším terénem ubírala skupinka turistů s batůžky. Takhle z výšky byli velcí jako panenky a jejich hlasy se řídkým vzduchem nesly nad chladnou pouští. Tichými horskými vrcholky prolétla kaskáda vzdáleného smíchu, který působil děsivě opuštěně. Jeden ze skupinky si zvedl ke rtům modrou plastovou láhev. „To bylo tamhle.“ Pak obkroužil rukou kameny, na kterých stáli, a dodal. „A tady stálo pár andělů a dívali se, jak Mojžíš Desatero dostává. Gabbe, Arriane, Roland, Cam,“ ukazoval na jednotlivé kameny kolem nich, „a ještě další.“

„A co ty?“

Udělal tři kroky směrem k ní, až se jejich těla dotýkala, špičky jejich chodidel překrývaly. A pak se sklonil, aby ji políbil. „Právě tady.“

„Jaký to bylo?“

Daniel se zadíval do dálky. „První oficiální jednání s člověkem. Předtím se smlouvy uzavíraly jen mezi Bohem a anděly. Někteří andělé se cítili zrazení, jako by to narušovalo přirozený řád věcí. Jiní si mysleli, že si za to můžeme sami a že je to přirozený vývoj.“

Jeho fialové oči na okamžik zaplály jasnějším světlem. „Ostatní jsou už určitě na cestě.“ Obrátil se k Vyhnancům, jejichž temné siluety zalévalo jitřní slunce. „Zůstanete tady na stráži, než dorazí?“

Phil se uklonil. Ostatní Vyhnanci stáli za ním a za zády se jim rýsovaly obrysy zakrnělých křídel.

Daniel švihl levým křídlem, aby je za ním ukryl, a udělal pravičkou pohyb jako kouzelník, který chce vyčarovat králíka z klobouku.

„Danieli?“ hlesla Luce a přistoupila blíž k němu. „Co se děje?”

Daniel zavrtěl hlavou. Rty se mu odtáhly od bílých zubů. Pak sebou škubl a vykřikl bolestí. Něco rakového u něj Luce ještě nezažila. Tělo se jí napjalo.

„Danieli?!“

Když se uvolnil a natáhl znovu křídlo, držel v ruce něco bílého a mihotavého.

„Měl jsem to udělat už dávno,“ vydechl.

Vypadalo to, jako by držel proužek látky bylo to stejně hladké, ale tvrdší, asi třicet centimetrů dlouhé a deset dvanáct široké, a povlávalo to ve větru. Luce na to třeštila oči. Daniel si odtrhl kus křídla?! Vykřikla děsem a bez rozmýšlení k tomu natáhla ruku. Bylo to pero\

Když se nechávala unášet a objímat Danielovými křídly, úplně zapomínala na to, z čeho jsou tvořena. Připadalo jí, že je to nějaká celistvá a záhadná hmota, stvořená z božích snů. Jenže tohle se nepodobalo žádnému peru, které kdy viděla: bylo široké, husté a obdařené stejně živoucí silou, jaká proudila Danielovým tělem.

Když je Luce držela v prstech, připadalo jí, že je to ta nejjemnější a přitom nejmocnější věc, jaké se kdy dotýkala, a také nejkrásnější…, dokud její oči neulpěly na krvavém pramínku, který barvil Danielovo křídlo tam, kde si pero vytrhl.

„Pročs to udělal?“ vyhrkla.

Daniel jí pero vzal a podal ho Philovi, který si ho bez váhání strčil za klopu trenčkotu.

„Je to jako zástava,“ vysvětlil Daniel Luce. Sám hleděl na krvavou ránu v křídle se zvláštní lhostejností. „Kdyby se náhodou stalo, že by ostatní přiletěli sami, hned by poznali, že Vyhnanci jsou na naší straně.“ Zadíval se jí do 0čí zděšených pohledem na jeho krev. „Neboj se o mě, to se zahojí. Pojď…“

„Co chceš dělat?“ nechápala Luce.

„Za chvíli vyjde slunce.“ Daniel si vzal od Phila koženou brašnu. „A už jsi určitě mrtvá hlady.“

Luce si to ani neuvědomovala, ale měl pravdu.

„Myslím, že si můžeme ukrást chvilku, než se objeví ostatní.“

Z plošiny, kde přistáli, vedla dolů pěšina po úzké kamenné římse. Daniel vzal Luce za ruku a společně se po ní vydali. Když byla cesta na sestup moc příkrá, Daniel ji uchopil do náruče a vznesl se s ní. Ale vždycky letěl jen nizoučko nad zemí a s křídly skoro přitisknutými k tělu.

„Nechci poplašit ty turisty,“ vysvětloval. „Na většině míst na Zemi lidi nejsou ochotní připustit, že vidí anděly, nevěří na zázraky. Takže když mě náhodou zahlídnou, snadno přesvědčí sami sebe, že to byl jen optický klam. Ale na místech, jako je tohle…“

„Lidi vidí zázraky,“ dořekla za něj Luce. „Protože chtějí.“

„Přesně tak. A když je vidí, tak žasnou…“

„A když žasnou, tak jsou z toho…“

„Potíže,“ usmál se Daniel.

Luce se musela zasmát s ním. Protože to tak bylo. A Daniel je její zázrak.

Posadili se na plochý balvan uprostřed pustiny. Před větrem je chránil žulový násep, stejně jako před případnými pohledy vetřelců. Jejich jediným společníkem byla kropenatá koroptvička, která poskakovala mezi kameny.

Když se Luce rozhlédla kolem sebe, věděla, že na tenhle pohled nikdy nezapomene. Kolem nich se zvedala hradba hor, některé vrcholky byly zalité sluncem, jiné ponořené do stínu, ale s každou vteřinou jich víc a víc vystupovalo do jasu vycházejícího slunce, které se vznášelo nad růžovým obzorem.

Daniel rozepnul zip kožené brašny a nakoukl dovnitř. Pak zavrtěl hlavou a rozesmál se.

„Co je tam tak legračního? Co to máš?“

Než jsme odletěli z Benátek, požádal jsem Phila, aby vzal s sebou ze svých zásob něco k jídlu. Takhle to dopadá, když člověk nechá slepce, aby mu připravili nutričně vydatnou snídani.” Daniel vytáhl z brašny kulatou podlouhlou plechovku s paprikovými chipsy Pringles, červený sáček čokoládových bonbonů Maltesers, hrst čokoládových tyčinek Baci v modrých obalech, balíček žvýkaček, několik malých lahví s kolou bez cukru a pár sáčků instantního espressa.

Luce se rozesmála.

Zachrání tě to před smrtí hladem?“ zeptal se Daniel.

Luce se k němu přitiskla a strčila si do pusy pár čokoládových bonbonů. Přitom se dívala, jak růžová obloha na východě bledne a naplňuje se nejdřív zlatém a pak světlounce modrou, když slunce stoupalo nad vrcholky hor ve vzdáleném údolí. V úžlabinách mezi horami se držely temné stíny. Luce předpokládala, že aspoň některé z nich jsou Hlasatelé, ale pak jí došlo, že ne byly to prostě jen stíny v místech, kam nedopadalo světlo. Luce si uvědomila, že už je to pár dní, co naposledy viděla Hlasatele.

Zvláštní. Celé týdny a měsíce se před ní objevovaly pořád častěji, takže skoro nemohla zvednout oči, aby je někde v tmavých koutech nezahlédla, jak se pohupují, jako by na ni kývaly. Teď se zdálo, že všechny zmizely.

„Danieli, kam se poděli Hlasatelé?“

Opřel se o římsu za sebou a zhluboka se nadechl, než odpověděl: „Jsou s Luciferem nebo s armádou nebes. Taky jsou součástí Pádu.“

„Jak to?“

„Tohle se ještě nikdy nestalo. Hlasatelé patří minulosti. Jsou to stíny významných událostí. Stvořil je Pád. Takže když dal Lucifer do pohybu svou hru, vtáhlo je to zpátky.“

Luce si představila miliony třesoucích se stínů, kroužících kolem velké temné hvězdy, jejich jazýčky olizující povrch zapomnění jako sluneční skvrny.

„Tak proto jsme museli letět. Nemohli jsme je použít k cestování,“ poznamenala.

Daniel přikývl a zakousl se do paprikového brambůrku spíš proto, že se už natolik sžil se zvyky smrtelníků, než že by měl opravdu hlad. „Stíny zmizely ve chvíli, kdy jsme se vrátili z minulosti. Ta doba, ve které se teď nacházíme devět dní, p0 které potrvá Luciferova hra je jako časová kapsa. Je to doba, která se odpojila od zbytku dějin. A jestli neuspějeme, stejně to všechno skončí.“

„A kde vlastně probíhá ten Pád?“

„V jiný dimenzi. Na místě, který neumím popsat. Byli jsme mu nejblíž ve chvíli, kdy tě Lucifer odhodil a já tě chytil. Ale stejně to bylo pořád hodně daleko.“

„Nikdy by mě nepadalo, že to řeknu,“ ozvala se váhavě Luce, když se dívala k obyčejným stínům v horských údolích, „ale chybějí mi. Hlasatelé byli moje spojení k minulosti.“ Daniel ji vzal za ruku a zadíval se jí do očí. „Minulost je důležitá, protože v ní můžeme najít moudrost a informace. Ale člověk se v ní může i ztratit. Musíš se naučit, jak si v sobě zachovat všechny ty poznatky z minulosti, ale soustředit se na přítomnost.“

„Ale teď, když jsou pryč…“

„Teď, když jsou pryč, to všechno zvládneš sama.“

Luce zavrtěla hlavou. „Jak?“

„Něco zkusíme,“ navrhl Daniel. „Vidíš tu řeku na obzoru?“ Ukázal na vzdálenou tenounkou modrou stužku, která se klikatila daleko za okrajem pouště. Luce k ní sotva dohlédla. „Jo, myslím, že jo.“

„Párkrát v průběhu času jsem u ní žil. Jednou, před pár stovkami let, jsem měl velblouda, jmenoval se Oded. To nejlí’ nější stvoření, jaké kdy chodilo po Zemi. Usínal, když jsem ho krmil, a přimět ho, aby mě zavezl k nebližší beduínské oáze, byl skoro zázrak. Ale když jsem tě tenkrát potkal, poprvé ve tvým tehdejším životě…“

„Oded se dal do běhu,“ doplnila ho bez přemýšlení Luce. „Zavřískla jsem, protože jsem myslela, že mě ušlape. Tys mi pak tvrdil, žes ho ještě nikdy neviděl, aby se pohyboval tak rychle.“ Přesně tak,“ přikývl Daniel. „Běžel, protože ses mu líbila.“

Odmlčeli se a zadívali se na sebe. Pak se Daniel dal do smíchu, když Luce s úžasem klesla brada. „Já to vím!“ vykřikla. Je to tam, v mý paměti, jako by se to stalo včera. Prostě se to vynořilo, vůbec jsem na to nemusela myslet!“

Bylo to jako zázrak. Všechny ty zážitky ze všech minulých životů, které jí byly tak dlouho odepřeny, o které přišla pokaždé, když v Danielově náruči umírala, si teď nějak našly cestu zpátky do její paměti, tak jako si Luce vždycky našla cestu zpátky k Danielovi.

Ne. To ona si našla cestu k nim.

Jako by se před ní po tom putování Hlasateli otevřela brána a všechny ty zážitky zůstaly s ní, od Moskvy přes Helston až po Egypt. A teď si toho vybavovala čím dál víc.

Najednou měla přesnou představu o tom, kdo je už ne Lucinda Priceová z Thunderboltu v Georgii. Byla každou z těch dívek z minulosti, splynutím všech zkušeností, chyb, úspěchů, a především vší lásky.

Je Lucinda.

„Rychle,“ obrátila se k Danielovi. „Můžeme zkusit ještě něco?“

„Dobře, tak nějaký další pouštní výjev? Žila jsi v Serengeti, když jsme se setkali. Bylas vysoká a štíhlá, nejrychlejší běžkyně ve vesnici. Jednou jsem jí procházel, byl jsem na cestě za Rolandem, a zastavil jsem se u vás na noc. Muži z vesnice mi nedůvěřovali…“

„Ale můj otec ti zaplatil tři zebří kůže za nůž, cos měl v brašně!“ vyhrkla Luce.

Daniel se zašklebil. „Uměl tvrdě smlouvat.“

„To je ohromný,“ ozvala se okouzleně Luce, skoro bez dechuKolik toho v sobě ještě má a vůbec o tom neví? Jak daleko se může vydat? Otočila se k Danielovi, přitáhla si k hrudi pokrčené nohy a naklonila se tak, že se skoro dotýkali čely. „Ty si z naší minulosti pamatuješ všechno?“

Danielovy oči zněžněly. „Něco mám dost pomíchaný a skoro si nepamatuju ty dlouhý období, kdy jsem byl sám. Ale pamatuju si každý výraz tvojí tváře, každý náš polibek, každý společný zážitek.“

Luce nečekala, až se k ní Daniel nakloní a políbí ji. Místo toho přitiskla svoje rty na jeho a uslyšela překvapené, radostné zasténání. Zatoužila zbavit ho vší té bolesti, kterou pro ni kdy trpěl.

Líbat Daniela bylo něco nového a vzrušujícího, a zároveň nepochybně známého a prožitého, jako vzdálená vzpomínka z útlého dětství, kterou náhle vynese na světlo vybledlá černobílá fotografie v krabici na půdě. Luce si teď připadala jako hangár plný takových fotografií, plný vzpomínek, které se náhle vysvobodily ze zajetí v hlubinách její duše.

Líbala Daniela v téhle chvíli, ale jako by ho nějakým zázrakem líbala tehdy. Jako by se mohla dotknout historie jejich lásky, ochutnat ji na jazyku. Její rty se tiskly k jeho, ale zároveň lnuly k jakémusi dávnému polibku, který si vyměnili, polibku podobnému tomuhle, kdy se k němu přesně takhle tiskla, kdy ji přesně takhle držel kolem pasu. Přejel jí jazykem po zubech a to v ní probudilo vzpomínku na jiné tak omamné polibky. Když jí přejel dlaní po zádech, zachvěla se stejně jako stokrát předtím. A když otevřela oči a zase je zavřela, mezi řasami jí uvízl jeho obraz jako vždycky, jako před tisíci polibků.

„Danieli.“ Tichý hlas Vyhnance ji vytrhl z její extáze. Bledý chlapec stál nad nimi na skalisku, pod nímž se ukrývali. Luce viděla skrz jeho šedivá, skoro průsvitná křídla, jak po obloze pluje mrak.

„Co je, Vincente?“ Daniel se rychle postavil. Luce napadlo, že asi zná všechny Vyhnance jmény z dřívějška z těch dob, kdy společně pobývali na nebesích. Z dob před Pádem.

„Omlouvám se za vyrušení,“ pronesl lhostejně chlapec, ale neměl tolik lidské slušnosti, aby se odvrátil od zarudlé Luce. Uklidňovalo ji aspoň to, že je ve skutečnosti nemohl vidět.

Vysoukala se na nohy a uhladila si svetr. Pak si přitiskla chladné dlaně na rozpálené tváře.

„Už přiletěli ostatní?“ zeptal se Daniel.

Vyhnanec nad nimi se ani nepohnul. „To zrovna ne.“

Daniel chytil Luce kolem pasu a švihl křídly, takže se jediným pohybem vznesli až nahoru, stejně nenuceně, jako by smrtelník zdolal jedním krokem nízký schod. Luce se vzrušením z toho prudkého pohybu vzhůru zhoupl žaludek.

Když ji Daniel postavil na kamennou plošinu, otočil se a spatřil pět Vyhnanců, kteří je doprovázeli, jak se sklánějí nad ležící postavou. Daniel sebou trhl a jeho křídla se zatáhla šokem, když uviděl ležícího Vyhnance.

Byl to hubený, drobný hoch s velkými chodidly a čerstvě oholenou hlavou. Kdyby Vyhnanci stárli podle smrtelných měřítek, mohlo by mu být tak čtrnáct let. Někdo ho ošklivě zmlátil.

Tvář měl sedřenou, jako by několikrát narazil na cihlovou stěnu. Rty mu tak krvácely, až se mu krev srážela v mezírkách mezi zuby. Luce až po chvíli došlo, že je to krev, protože neměla rudou, ale světle šedou barvu. Připomínala tekutý prach.

Chlapec sténal a něco tichounce opakoval. Luce mu nerozuměla, protože ostatní Vyhnanci se skláněli nad ním, aby mu pomohli.

Zvedli ho ze země a pokusili se mu stáhnout špinavý plášť, který byl na několika místech rozřezaný a chyběl mu rukáv. Ale chlapec vykřikl tak bolestně, že dokonce i Phil polekaně ucouvl a opatrně hocha položil zpátky na zem.

„Má zlomená křídla,“ vysvětlil Phil na Lucein nechápavý pohled. „Nechápu, jak se dokázal dostat až sem.“

Daniel si klekl k raněnému tak, aby ho zastínil před slunCern* „Co se stalo, Daedale?“ Položil mu dlaň na rameno. Vypadalo to, jako by jeho dotek Vyhnance uklidňoval.

„Je to past!“ vyhrkl hoch a vyplivl na trenčkot šedivý chuchvalec krve.

„Cože?“ zeptal se Vincent.

„Čí past?“ naléhal Daniel.

„Připravila ji Stupnice. Chtějí ty relikvie. Čekali ve Vídni na tvoje přátele…, celá armáda.“

„Armáda? Takže oni teď otevřeně bojují proti andělům?“ Daniel užasle zavrtěl hlavou. „Vždyť nemají žádné hvězdné střely.“

Daedalus přikývl. „Nemůžou nás zabít. Ale mučit…“

„Ty jsi s nimi bojoval?“ Daniel se zatvářil polekaně i obdivné zároveň. Luce pořád ještě nechápala, co ta Stupnice je. Měla pocit, že jsou něco jako prodloužené prsty nebe, kterými Trůn dosahuje na zemi. „Jak k tomu došlo?“

„Snažil jsem se bojovat. Ale byli v přesile.“

„Co ostatní, Daedale?“ Philův hlas zněl pořád bez emocí, ale Luce v jeho výrazu poprvé zahlédla něco jako soucit.

„Franz a Arda…,“ vyrazil ze sebe chlapec, jako by mu už jen mluvení působilo nesmírnou bolest, „jsou na cestě sem.“

„A Calpurnia?“

Daedalus zavřel oči a nepatrně zavrtěl hlavou.

„Dostali se k andělům?“ zeptal se Daniel. „Co Roland, Arriane, Annabelle? Jsou v pořádku?“

Vyhnancova víčka sebou zaškubala a jeho oči se zavřely. Luce se ještě nikdy necítila od svých přátel tak daleko. Jestli se něco stalo Arriane nebo Rolandovi…, komukoli z nich…

Phil si přidřepl vedle Daniela k hochově hlavě. Daniel se posunul, aby mu udělal místo. Phil pomalu vytáhl zpod trenč’ kotu matný stříbrný šíp.

„Ne!“ zavřískla Luce a přitiskla si dlaň na rty. „To přece nemůžeš!“

„Neboj se, Lucindo Priceová.“ Phil se natáhl někam za ni. Zalovil v černé kožené brašně, kterou Daniel přinesl zdola a vytáhl lahvičku s dietní kolou. Zuby odstranil uzávěr a vyplil ho až kulatý předmět přeletěl obloukem přes římsu. Phil se ušklíbl a vsunul konec hvězdné střely do úzkého hrdla lahve.

Kov v limonádě zasyčel a zaprskal. Phil se zamračil, když lahvička v jeho rukou začala kouřit a stoupala z ní pára. Luce se užasle dívala, jak původní hnědá tekutina víří a mění se v jasně stříbrnou.

Phil vytáhl stříbrný šíp z lahve. Pak si přejel špičkou šípu opatrně po rtech, jako by ho chtěl očistit, a schoval zbraň zpátky pod plášť. Rty mu na okamžik stříbřitě zazářily, ale hned si je dočista olízl.

Pokývl na plavovlasou dívku s copem do půli zady. Hned se sehnula a zvedla Daedalovu hlavu ze země. Phil opatrně rozdělil prsty hochovy rozbité rty a nalil mu stříbrnou tekutinu do pusy.

Daedalus se rozkašlal a něco z tekutiny vyprskl, ale v obličeji jako by se mu všechno uhladilo. Začal pít, polykal proměněnou kolu, a když se dostal ke dnu lahvičky, vysrkal poslední kapky.

„Co to je?“ hlesla Luce.

„To je jedna z těch chemických přísad v limonádě,“ vysvětloval Daniel. „Lidi tomu říkají aspartam a věří, že ho vymysleli jejich vědci. Ale je to prastará látka z nebes vlastně jed, ale když se smíchá s protilátkou, kterou jsou napuštěný hlavice hvězdných střel, slouží pro anděly jako léčivý elixír. Pro lehčí případy, jako je tenhle.“

„Teď si musí odpočinout,“ ozvala se copatá dívka. „Ale až se probudí, bude mu mnohem líp.“

„Omlouvám se, ale musíme letět.“ Daniel se zvedl a popošel o kus dál. Špičky jeho křídel se táhly po kamenném povrchu, dokud nezatáhl ramena a nevystřelil je k nebi. Natáhl se po Luceině ruce.

„Leťte za vašimi přáteli,“ přikývl Phil. „Vincent, Olianna, Sanders a Emmet vás doprovodí. Já a ostatní se za vámi vydáme potom, až Daedalovi srostou křídla.“

Čtyři jmenovaní vyhnanci postoupili k Danielovi a skloni

li hlavy, jako by mu dávali najevo, že se podrobují jeho velení „Poletíme východní trasou,“ začal Daniel vydávat pokyny „Na sever přes Černé moře a za Moldávií na západ. Je tam klidnější vítr.“

„A co Gabbe a Molly a Cam?“ vyhrkla Luce.

„Někdo z nás tady zůstane,“ ozval se Phil, který sledoval spícího chlapce. „Budeme dávat pozor. Kdyby se někdo z vašich přátel objevil, pošleme vám zprávu.“

„Máš zástavu?“ ujistil se Daniel.

Phil se k němu natočil tak, aby mu ukázal velké bílé pero, zastrčené v knoflíkové dírce v klopě pláště. Pero zářilo a pohupovalo se ve větru. Jeho jas ostře kontrastoval se smrtelně matnou pokožkou Vyhnance.

„Doufám, že budeš mít šanci ho použít.“ Danielova slova Luce vyděsila, protože naznačovala, že andělé v Avignonu můžou být ve stejném nebezpečí jako ti ve Vídni.

„Potřebujou nás, Danieli,“ vyhrkla naléhavě. „Musíme letět.“

Daniel se na ni vděčně, konejšivě zadíval a bez dalšího otálení ji chytil do náruče. Uchopili svatozář do propletených prstů, Daniel pokrčil kolena a oba vystřelili k obloze.

KAPITOLA ŠESTÁ

KDO HLEDÁ, NAJDE

Ve Vídni mžilo.

Město halily závěsy mlhy, které Danielovi a Vyhnancům umožňovaly přistát nenápadně na římse některé z velkých budov ještě předtím, než padne noc.

Luce jako první spatřila nádhernou velikou měděnou kopuli, která v moři šedi zeleně zářila.

Daniel ji postavil na nakloněnou střechu plnou louží, obehnanou nízkou kamennou balustrádou.

„Kde to jsme?“ zeptala se s pohledem upřeným na kopuli zdobenou zlatými střapci, s oválnými okny zdobenými květinovým vzorem. Pro oči smrtelníků byly zasazené moc vysoko, než aby se jimi mohl pokochat ledaže byl v náručí anděla.

„Palác Hofburg.“ Daniel překročil okapovou stružku a postavil se na okraj střechy. Jeho bělostná křídla se dotýkala Jmenného zábradlí, které vedle nich vypadalo zašle. „Sídlo rakouských vládců. A dneska prezidenta.“

„Myslíš, že Arriane a ostatní jsou tady?“

„Pochybuju,“ odpověděl Daniel. „Ale je to příjemný místo na přistání. Abychom se trochu zorientovali, než se je vydáme hledat.“

Za hlavní budovou paláce bylo bludiště dalších staveb které tvořily celý komplex. Některé sahaly do výše deseti poschodí a uzavíraly mezi sebou stinná nádvoří, jiné byly nižší a táhly se do větší dálky, než Luceiny oči stačily zaostřit. Různé části měděných střech vyzařovaly různé odstíny zelené jedna svítila až do žlutá, jiná se spíš blížila hnědé jako by různé sekce paláce byly přistavovány v různých obdobích a různě dlouho na nich hlodal zub času.

Vyhnaná se rozptýlili po domě, opírali se o podsadité komíny zčernalé staletými sazemi i o stožár, na kterém plápolala červenobílá rakouská vlajka. Luce stála vedle Daniela. Z druhé strany měla mramorovou sochu. Ta zobrazovala válečníka s rytířskou helmicí a dlouhým pozlaceným kopím. Zadívali se stejným směrem jako bojovník a nabrali do nosu vůni kouře a deště.

Vídeň se uprostřed husté mlhy mihotala mrkáním milionů vánočních světýlek. Její ulice brázdila podivná auta a mezi nimi kličkovali chodci, na rozdíl od Luce zvyklí na život ve velkoměstě. V dálce bylo vidět hory a Dunaj objímal město jako mateřská paže. Když se Luce s Danielem rozhlížela kolem, měla pocit, že už tady někdy byla. Nevěděla přesně kdy, ale v jejím nitru sílil pocit déj? vu.

Soustředila se na hemžení lidí kolem vánočně vyzdobených Stánků na nádvoří, na mihotání zelených a červených svíček ve skleněných kulatých lucernách, na povykování dětí, ktere se honily a tahaly za sebou dřevěné psy na kolečkách. A pak se to stalo: vybavila si, že na tomhle tržišti jí Daniel jednou koupil červené sametové stužky do vlasů. Ta vzpomínka byla prostá, radostná, a její.

Tu jí Lucifer nevezme. Nemůže ji připravit o nic z jejích vzpomínek. Ani ji, ani ten zářivý, ohromující, nedokonalý svět, který se rozkládal pod ní.

Celá se naježila prudkým odhodláním postavit se mu a porazit ho i hněvem, že Lucifer chce tohle udělat jen proto, že ona se nepodřídila jeho přání.

Co je?“ ozval se tiše Daniel.

Nechtěla mu odpovídat. Nechtěla mu dávat najevo, že pokaždé když si vzpomene na Lucifera, cítí znechucení sama nad sebou.

Kolem nich zadul vítr a rozehnal mlhu nad městem natolik, že bylo vidět vysoké ruské kolo na druhém břehu řeky.

V jeho kabinkách se vozili spokojení lidé, jako by svět nikdy neměl skončit, jako by se kolo mělo otáčet věčně.

Je ti zima?“ Daniel kolem ní obtočil svoje bílé křídlo. Jeho nadpřirozená váha náhle Luce připadala k nesnesení těžká, jako by jí připomínala, že její omezení smrtelnice a Danielova starost o ni je zbytečně zdržují.

Protože pravda byla, že se cítila promrzlá a vyčerpaná a hladová. Ale nechtěla, aby se o ni Daniel pořád musel starat. Mají na práci důležitější věci.

„Nic mi není.“

„Luce, jestli jsi unavená nebo máš…“

„Už jsem ti řekla, že mi nic není,“ odsekla. Nechtěla na něj být hrubá a okamžitě toho litovala.

Dole v řídnoucí mlze rozeznávala kočáry s koňským spřežením, které vozily po městě turisty, i rozmazané obrysy lidí, kteří mířili po ulicích za svými osudy. Právě po tom toužila i Luce.

„Stěžovala jsem si snad na něco, co jsme odletěli z Meče & kříže?“

„Ne, jsi úžasně…“

„Neumřu ani únavou, ani hladem, ani nezmrznu, ani se nerozpustím v dešti.“

„To vím.“ Danielova přímá odpověď ji překvapila. „A mělo mi dojít, že ty to víš taky. Smrtelníci jsou většinou omezovaní tělesnými potřebami musí jíst, spát, být v teple, mít přístřeší, dost kyslíku, nesmějí se děsit o svůj život a tak dál. Proto by se Vetsina lidí na takovouhle pouť vůbec nevydala.“

„Urazila jsem už dlouhou cestu, Danieli. A chci tady bejt. Nechtěla bych, aby ses sem vydal beze mne. Na tom se snad shodneme oba.“

„Dobře, tak mě poslouchej: jestli se chceš zbavit svých smrtelných pout, je to ve tvé moci. Můžeš se osvobodit.“

„Cože? Jako že nemusím mít strach ze zimy?“

„Ne.“

„Fajn.“ Zastrčila si ledové ruce do kapes džínů. „A co jablečnejštrúdl?“

„Vítězství ducha nad hmotou.“

Zdráhavé se usmála. „No, že za mě můžeš dýchat, to už jsme si vyzkoušeli.“

„Jen se nepodceňuj,“ odpověděl jí Daniel s rychlým pousmáním. „Tohle závisí víc na tobě než na mně. Zkus to. Řekni si, že ti není zima, nemáš hlad, nejsi unavená.“

„Tak jo.“ Luce si povzdychla. „Nejsem…,“ začala si nevěřícně mumlat ta slova, ale vtom zachytila Danielův pohled. Daniel věřil, že ona dokáže věci, o kterých si to sama nikdy nemyslela. Daniel věřil tomu, že její vůle jim pomůže získat svatozář, že si ji nenechá vyklouznout z rukou. A taky že nenechala. To byl důkaz.

A teď jí vysvětlil, že se nechává spoutat omezením smrtelníků jen proto, že tomu sama věří. Luce se rozhodla, že tuhle bláznivou myšlenku přece jen vyzkouší. Narovnala ramena a vyslovila pečlivě do mlžnatého soumraku: „Já, Lucinda Priceová, nemám hlad, není mi zima a nejsem unavená.“

Zadul vítr. Hodiny na blízké věži odbily pátou. A z Luce se něco zvedlo. Už se necítila vyčerpaná. Připadala si čerstvá, přichystaná na to, co jim tahle noc přinese. Cítila odhodlání uspět.

„Skvělý načasování, Lucindo Priceová,“ pochválil ji Daniel. „Změna pěti smyslů během pěti úderů hodin.“

Luce se natáhla po jeho křídle, zabalila se do něj a nechala se prostoupit jeho teplem. Teď měla pocit, jako by ji tíha jeho křídla vítala v téhle mocné nové dimenzi. „Já to zvládnu.“

Daniel se jí dotkl rty na temeni. „Já vím.“

Když se k němu otočila, překvapilo ji, že kolem nich už nepostávají Vyhnanci a nezírají na ně svýma slepýma očima. Zmizeli.

Letěli hledat Stupnici,“ vysvětlil jí Daniel. „Daedalus nám napověděl, kde by mohli být. Ale potřebuju přesnější informace o tom, kde drží Rolanda a ostatní. Pak se pokusím Stupnici odlákat, aby je Vyhnanci mohli osvobodit.“ Posadil se na římsu obkročmo kolem zlatě natřené sochy orla, který shlížel na město. Luce se svezla vedle Daniela.

„Nemělo by to trvat dlouho. Záleží na tom, jak jsou daleko. Tak půl hodiny trvá, než se absolvuje protokol Stupnice,“ naklonil hlavu a uvažoval, „a než se rozhodnou uspořádat tribunál. Tak to aspoň probíhalo, když mě otravovali naposledy. Dneska večer si vymyslím něco, abych se z toho vykroutil odsunu tribunál na jinou dobu, kdy už se samozřejmě neukážu.“ Vzal nepřítomně Luce za ruku. „Měl bych se vrátit nejpozději v sedm. Za dvě hodiny.“

Luce měla vlasy mokré deštěm, ale snažila se držet Danielovy rady a říkala si, že jí to nevadí. Vlastně… jí to nevadilo. „Bojíš se o ostatní?“

„Stupnice jim neublíží.“

„Tak proč ublížili Daedalovi?“

Před očima se jí mihla Arriane s potlučeným obličejem, Roland s polámanými křídly a zakrvácenýma zubama. Nechtěla, aby je potkalo něco takového.

„Stupnice dokáže nahánět hrůzu,“ prohlásil Daniel. „Rádi působí bolest a možná našim přátelům připravili dost horký chvilky. Ale nijak vážně jim neublíží, neboj. Andělé ze Stupnice nezabíjejí. To není jejich styl.“

„A co je jejich styl?“ zeptala se Luce. Zkřížila nohy, takže teď dřepěla na mokré kovové střeše v tureckém sedu. „Pořád jsi mi ještě nevysvětlil, co jsou zač nebo proč proti nám bojujou.“

„Stupnice vznikla po Pádu. Je to skupinka… nižších andělů. Ti byli první, kdo při vyvolávání jmen na Palouku Trůnu dostali otázku, ke komu se chtějí přidat. Vybrali si nebe.“

„Co to znamená, vyvolávání jmen?“ nechápala Luce. Měla pocit, že snad špatně slyšela. Tenhle výraz jí připomínal spíš prezenci na začátku školního vyučování.

„Po roztržce v nebi jsme byli nuceni si vybrat stranu. Čtení začalo u andělů nižších hodností a tak pokračovalo dál. Každý z nás musel předstoupit a vyslovit svou věrnost Trůnu.“ Zíral do mlhy, jako by to znovu viděl před sebou. „Trvalo hrozně dlouho vyvolat jménem všechny anděly, zdola nahoru podle postavení. Nejspíš to byla delší doba, než za kterou vznikla a rozpadla se Římská říše. Ale ještě před koncem vyvolávání se stalo něco…“

Daniel se přerývaně nadechl.

„Co?“

„Něco, co přimělo Trůn ztratit víru ve své anděly…“

Luce si uvědomila, že se Danielův hlas vytratil ne proto, že by nevěřil v její schopnost mu porozumět, ale protože navzdory všemu, co už poznala a naučila se, bylo ještě příliš brzy jí povědět celou pravdu. Proto se dál nevyptávala i když umírala zvědavostí to zjistit -, co přimělo Trůn ukončit vyvolávání ještě dřív, než došlo na nejvýše postavené anděly, takže ti si nemohli vybrat stranu. Nechá Daniela, aby jí to pověděl, až na to bude připravený.

„Trůn vyhostil z nebe všechny, kdo se k němu nepřidali. Vzpomínáš, jak jsem ti říkal, že pár andělů se nikdy nevyslovilo? To byli ti nejvyšší, na které se při vyvolávání jmen nedostalo. Tak nebe po Pádu přišlo o většinu archandělů. Daniel zavřel oči. „A členové Stupnice, kteří deklamovali svou loajalitu, postoupili na jejich místa.“

„Jenom proto, že se přidali ke straně nebe dřív…“

„…si připadali jako nejčestnější z čestných,“ dokončil za ni Daniel. „Od té doby se snažili sloužit nebi tak pravověrně, že se prohlásili za jeho policejní psy. Ale do toho postavení se jmenovali sami, nikdo jim ho neurčil. Když archandělé po Pádu opustili nebe, Stupnice zaplnila mocenský vakuum. Vymysleli si svou funkci a přesvědčili Trůn 0 tom, jak jsou důležití.“

„Jako lobbisti?“

„Víceméně. Prohlásili, že přivedou padlé zpět do nebe, shromáždí ty anděly, kteří je opustili, přimějí je k návratu. Strávili tak pár tisíciletí, že se nás padlé snažili přesvědčit, abychom se dali na tu ,správnou´ stranu. Ale někdy během tý doby se přestali snažit změnit naše názory a verbovat nás. Dneska už jim jde spíš o to, zabránit nám v tom, oč se snažíme.“

Jeho pohled se zablýskl hněvem a Luce napadlo, co může být na nebi tak hrozného, že se Daniel tak dlouho drží v dobrovolném exilu. Copak by pro něj návrat do nebe nebyl mnohem lepší než to osamělé putování po zemi, zatímco na něj všichni naléhají, aby se už rozhodl?

Daniel se hořce zasmál. „Ale andělé hodní svých křídel nepotřebovali Stupnici, aby se vrátili do nebe. Zeptej se Gabbe nebo Arriane. Stupnice je k smíchu. No…, pár úspěchů na kontě mají.“

„Ale tebe ne?“ přeptala se Luce. „Ty sis zatím stranu nezvolil. Proto jsou ti pořád v patách, ne?“

Zatáčkou pod nimi se překodrcala nacpaná červená tramvaj a začala se šplhat úzkou dlážděnou silnicí do kopce.

„Mám je za krkem už věky,“ přikývl Daniel. „Vykládají lži, vytvářejí skandály.“

„Ale stejně sis pořád nevybral Trůn. Proč?“

„Už jsem ti to říkal. Není to tak snadný.“

„Ale rozhodně se nechceš dát k Luciferovi.“

„Jistě, jenže… nemůžu ti vysvětlit spor, co trvá tisíce let, během pár minut. Je v tom spousta složitých faktorů, který nemůžu nijak ovlivnit.“ Odvrátil se od ní, zadíval se na měst0 v hlubině a pak na svoje ruce. „Je to jako urážka, když tě

někdo nutí k rozhodnutí, urážka pro stvořitele, když tě nutí redukovat nesmírnost lásky na plytký a hloupý prohlášení věrnosti při vyvolávání jmen.“ Povzdychl si. „Nevím. Možná jsem zbytečně upřímný.“

„Ne…“ začala Luce.

„Ale to odbíhám. Prostě, Stupnice… jsou něco jako nebeští úředníci. Jako zástupci ředitele na střední. Donekonečna řeší drobný přestupky nebo provinění proti pravidlům, kterým nikdo nevěří a nikomu na nich nezáleží, ve jménu ,morálky7‘ Luce se opět zadívala na město, které si přehodilo kolem ramen temný plášť. Vzpomněla si na zástupce ředitele na přípravce v Doveru s kyselým dechem, který se ani neobtěžoval vyslechnout si její verzi, když ji po Trevorově smrti při požáru vyloučil ze školy. „S takovejma už jsem se taky spálila.“

„To my všichni. Vynucujou si dodržování směšných pravidel, který si sami vymysleli, a dělají ze sebe ty nejspravedlivější ze spravedlivých. Nikdo z nás je nemá rád, ale Trůn jim dal bohužel právo nás sledovat, bezdůvodně nás zadržovat, usvědčovat nás ze zločinů a soudit prostřednictvím poroty, kterou sami zvolí.“

Luce se zachvěla, ale tentokrát ne zimou. „A ty myslíš, že mají Arriane, Rolanda a Annabelle? Proč? Proč je držej?“

„Já vím, že je mají,“ povzdychl si Daniel. „Jejich nenávist je zaslepuje, takže nechápou, že když nás zdržují, nahrávají Luciferovi.“ Ztěžka polkl. „Nejvíc se bojím toho, že mají i druhou relikvii.“

V dálce se z mlhy vynořily čtyři páry rozedraných křídel. Vyhnanci. Když se blížili ke střeše paláce, Luce a Daniel vstali.

Vyhnanci přistáli vedle Luce, jejich křídla praskala jako papírové slunečníky ve větru, když si je přitahovali k zádům. Bledé tváře neprozrazovaly žádné pocity. Nic v jejich chováni nenaznačovalo, jestli byl jejich výlet úspěšný.

„Takže?“ pobídl je Daniel.

„Stupnice ovládla jisté místo dole u řeky,“ oznámil Vincent

a ukázal směrem k ruskému kolu. „Opuštěné křídlo muzea.

Právě se přestavuje, je zahalené lešením, takže si jich tam nikdo nevšimne. Není tam žádný alarm.“

„A víte jistě, že jde o Stupnici?“ ověřoval si Daniel.

Další z Výhnanců přikývl. „Viděli jsme jejich odznaky, jejich zlaté insignie. Mají na krku sedmicípou hvězdu, s hroty za každou ze sedmi svatých ctností.“

„Co Roland, Arriane a Annabelle?“ vyhrkla Luce.

Jsou s nimi. Mají svázaná křídla,“ informoval ji Vincent. Luce se odvrátila a kousla se do rtu. Pro anděla musí být hrozné, když mu někdo spoutá křídla! Nedovedla si představit Arriane jak se musí cítit, když nemůže svobodně mávat svými průsvitnými perutěmi. Nedovedla pochopit, jak může existovat síla tak mocná, aby dokázala svázat Rolandova silná mramorovaná křídla.

„Když víme, kde jsou, tak je jdeme hned osvobodit, ne?“ ozvala se.

„A relikvie?“ zeptal se Daniel Vincenta.

Luce na něj zůstala zírat. „Danieli, naši přátelé jsou v nebezpečí!“

„Mají ji?“ dodal naléhavě Daniel. Otočil se k Luce a položil jí ruku kolem pasu. „ Všechno je v nebezpečí. Osvobodíme je, ale musíme taky najít ten předmět.“

„O něm nic nevíme,“ zavrtěl hlavou Vincent. „Muzeum je silně střeženo, Danieli Grigori. Očekávají tě.“

Daniel se zadíval na město, jeho fialový pohled klouzal po řece, jako by se snažil rozeznat budovu, o které Vyhnanci mluvili. Jeho křídla zapulzovala. „Pak nebudou čekat dlouho.“

„Ne!“ vykřikla Luce. „To bys jim vletěl do pasti. A když zajmou i tebe, nijak tím ostatním nepomůžeš!“

„Nevletím. Když budu postupovat podle jejich protokolu, budu hrát na strunu jejich ješitnosti, Stupnice mě neuvězní,“ uklidňoval ji Daniel. „Půjdu tam sám.“ Podíval se na VyhnanCe. „Neozbrojený.“

„Ale my máme rozkaz tě střežit,“ namítl monotónním hlasem Vincent. „Budeme tě zpovzdálí sledovat…“

„Ne.“ Daniel zvedl ruku, aby ho zarazil. „Vy poletíte na střechu muzea. Cítili jste anděly ze Stupnice i tam?“

Vincent přikývl. „Pár. Většina střeží hlavní vchod.“

„Dobře,“ přikývl Daniel. „Využiju proti nim jejich vlastní postupy. Až se dostanu k hlavnímu vchodu, Stupnice začne marnit čas tím, že bude ověřovat mou totožnost, prohledávat mě, jestli u sebe nemám zakázané předměty, budou hledat cokoli nelegálního. Zatímco je budu zdržovat u vchodu, vy Vyhnanci se dostanete do muzea přes střechu a osvobodíte Rolanda, Arriane a Annabellu. Pokud tam nahoře narazíte na někoho ze Stupnice…“ Vyhnanci zvedli jako jeden muž cípy plášťů a odhalili stříbrné hvězdné střely i podobně matné kovové luky.

„Nesmíte je zabíjet,“ varoval je Daniel.

„Danieli Grigori, prosím,“ ozval se Vincent, už ne tak docela apaticky. „Všem by nám bez nich bylo líp.“

„Neříkají si Stupnice jen kvůli všem těm nekonečným stupňům svých byrokratických procedur,“ připomněl Vyhnancům Daniel. „Jejich síla je dalším jazýčkem, který vyvažuje tu Luciferovu. Jste dost rychlí, abyste se vyhnuli jejich nástrahám. Potřebujeme je jen rozptýlit, ne zlikvidovat. Stačí jim hvězdnou střelou jen pohrozit.“

„Ale vždyť se vás snaží zdržovat“ nechápal Vincent. „A tím nahrávají zániku světa.“

Luce už chtěla zasáhnout vlastní otázkou, kde má v tomhle plánu místo ona, když ji Daniel chytil kolem pasu. „Potřebuju, abys zůstala tady a střežila relikvii.“ Podívali se na svatozar, opřenou o podstavec sochy válečníka. Po skle se perlily deštove kapky. „Prosím, nehádej se se mnou. Nesmíme dovolit, aby se k ní dostala Stupnice. Tady nahoře budete v bezpečí. Olianna tady zůstane a bude tě střežit.“

Luce se zadívala na Vyhnankyni, která lhostejně upírala slepé oči do dálky. „Dobře, zůstanu tady.“

„Doufejme, že tu druhou relikvii ještě nezískali,“ prohodil Dafliel. „Až osvobodíme ostatní, můžeme se dát do hledání.“ Luce zavřela oči, zaťala prsty v pěst a políbila Daniela. Pak ho pevně objala.

Vzápětí byl pryč, jeho majestátní křídla plula vzduchem zmenšovala se, až i se třemi Vyhnanci v závěsu zmizeli ve tmě, změnili se na čtyři zrnka prachu v mracích.

Olianna se nehýbala. Připomínala sochy kolem nich, až na to že žádný z jejích kamenných dvojníků neměl ten ošklivý trenčkot. Obličej měla obrácený k Luce a ruce zkřížené na prsou. Vlasy měla sčesané z čela a cop utažený tak pevně, až to vypadalo, že každou chvíli praskne. Když si sáhla pod plášť, k Luce zavanula pronikavá vůně pilin. Olianna vytáhla zpod trenčkotu hvězdný šíp. Luce užasle ucouvla.

„Neboj se, Lucindo Priceová,“ pronesla blondýna plochým hlasem. „Chci být jen připravená pro případ, že by se objevili nepřátelé.“

Luce si radši nepředstavovala, jaké nepřátele její strážkyně očekává. Posadila se znova na střechu do závětří mohutného válečníka s dlouhým kopím, spíš ze zvyku, než že by byla tak unavená. Narovnala se tak, aby viděla na hodiny na vysoké cihlové věži. Půl šesté. Počítala minuty, než se Daniel a další Vyhnanci zase objeví.

„Nechceš si sednout?“ zeptala se Olianny.

„Radši budu stát na stráži…“

„No jo, sedět na stráži je asi blbý,“ zažertovala Luce. „Ha, ha.“ Pod nimi zavyla siréna, ulicí se prohnalo policejní auto. Když se zvuk vzdálil, Luce nevěděla, čím by ticho zaplnila.

Zírala na hodiny, mhouřila oči, aby na ně v šeru vůbec viděla. Dostal se už Daniel do muzea? Co si Roland, Arriane a Annabelle pomyslí, až uvidí Vyhnance? Luce napadlo, že Daniel dal svoje pero jen Philovi, nikomu jinému. Jak budou andělé vědět, že jim můžou věřit? Luce nahrbila záda a tělo Se JÍ napjalo bezmocnou frustrací. Proč tady tak zbytečně sedí a plácá hloupé vtipy? Chtěla se do toho všeho zapojit aktivně. Vždyť o ni Stupnice nestojí. Mohla pomoct osvobozovat svoje přátele nebo hledat tu relikvii. Místo toho tady sedí jako nějaká středověká hradní paní ve věži a čeká, až se vrátí její rytíř.

„Pamatuješ se na mě, Lucindo Priceová?“ zeptala se Vyhnankyně tak tiše, že ji Luce skoro neslyšela.

„Proč nám vy Vyhnanci najednou říkáte i příjmením?“ Otočila se a zjistila, že ji dívka s nakloněnou hlavou pozoruje Luk měla opřený o rameno, šíp nasazený v tětivě.

„To je známka úcty. Teď jste naši spojenci, ty i Daniel Grigori. Pamatuješ se na mě?“

Lucinda se na chvíli zamyslela. „Myslíš z té bitvy na zadním dvorku u našich? Bojovala jsi tam?“

„Ne.“

„Promiň,“ pokrčila rameny Luce. „Na všechno ze svý minulosti si bohužel nepamatuju. Už jsme se potkaly?“

Vyhnankyně nepatrně pohnula hlavou. „Znaly jsme se předtím.“

„Kdy předtím?“

Olianna trochu pokrčila útlými rameny. Luce najednou napadlo, že její společnice je půvabná. „Prostě předtím. Těžko se to vysvětluje.“

„To se dá říct o všem, ne?“ Luce se k ní otočila zády. Neměla náladu luštit nějaké další kryptické narážky. Zastrčila si mrznoucí dlaně do rukávů svetru a zadívala se na dopravní ruch v hloubce pod sebou. Auta jezdila sem a tam po mokrých silnicích, zatáčela za ostré rohy, lidé v dlouhých tmavých pláštích přecházeli přes osvětlené mosty a nesli domů tašky s nákupem potravin na rodinnou večeři.

Luce si připadala bolestně osamělá. Myslí na ni rodiče? Představují si ji, jak spí v tom miniaturním pokojíčku na ifl’ ternátě u Meče & kříže? Vrátila se Callie do Doveru? Sedí tecf na jejich pohovce pod oknem, nechává si na nehtech zasychat tmavě rudý lak vyžádá si do telefonu o svém bláznivém Díkůvzdání s nějakou novou kamarádkou?

Kolem věžních hodin přeplul mrak a odhalil je právě ve chvíli, kdy odbíjely šestou. Daniel byl pryč hodinu, ale Luce to připadalo jako celý rok. Dívala se, jak kostelní zvony odbíjejí jak se ručičky velkých hodin pootáčejí, a její myšlenky se rozlehly do těch dávných dob před vynálezem časomíry, kdy čas znamenal roční období, setbu nebo sklizeň.

Po šestém úderu hodin se ozval ještě sedmý, z větší blízkosti Luce se ohlédla právě včas, aby spatřila Oliannu, jak padá na kolena. Vyhnankyně se jí ochable zřítila do náruče. Luce ji polekaně obrátila tváří vzhůru.

Olianna byla v bezvědomí. Ten zvuk, který Luce slyšela, byl úder, který její strážkyně schytala do hlavy.

Za Luce stála obrovská postava v černém plášti. Muž měl hustě vrásčitou tvář a vypadal nesmírně staře. Pod kalnýma bleděmodrýma očima se mu prověšovaly vrstvy kůže, stejně jako za ustupující bradou. V ústech byly vidět zažloutlé a zčernalé zuby. V mohutné ruce držel vlajkový stožár, který zřejmě použil jako zbraň. Z konce stožáru ochable visela rakouská vlajka a pleskala do mokré střechy.

Luce vyskočila a cítila, jak se jí ruce zatínají v pěsti. Jen nevěděla, jestli jí to proti obrovskému protivníkovi bude co platné.

Jeho křídla byla světle modrá, jen o odstín tmavší než čistě bílá. Jeho tělo se sice tyčilo vysoko nad Luce, ale křídla měl maličká a tuhá, trčela mu jen o kousek dál, než by mohly dosáhnout jeho roztažené paže.

Na plášti měl vpředu připevněného něco malého, zlatého. Pero: zlaté, černě mramorované pírko. Luce věděla, čí to pero je. Ale proč by Roland dával svou zástavu zrovna tomuhle netvorovi?

Taky že nedal. Při bližším pohledu si všimla, že pero je zlomené a poblíž brka mu kousek výplně chybí. Špičku mělo zahnědlou od krve. Nemířilo k nebi jako Danielovo svítivě bílé, které věnoval Philovi, ale ochable viselo. Vypadalo, jako by si je tenhle krutý anděl musel k plášti dlouho upevňovat

Takže je to trik.

„Kdo jsi?“ vyhrkla Luce. „Co chceš?“

„Chovej se s úctou, smrtelnice!“ Mužův krk se stáhl jako by chtěl zaburácet, ale z úst mu vyšel jen vyčerpaný stařecký hlas.

„Budu se chovat s úctou, až si ji zasloužíš,“ odsekla Luce.

Okřídlený stařec se zamračil a sklopil hlavu. Odtáhl si plášť, jako by chtěl Luce ukázat zadní stranu svého krku. Luce v přítmí zamžikala. Muž měl na zátylku zlatě namalovaný znak, který se mihotal ve světle měsíce, přiživovaném zdola září pouličních lamp. Hvězda se sedmi hroty.

Takže stařec patří ke Stupnici.

„Už mě poznáváš?“

„Tohle po vás žádá Trůn? Abyste mlátili holí nevinné anděly?“

„Žádný Vyhnanec není nevinný. Ostatně ani nikdo jiný, pokud to neprokáže.“

„Zato ty ses prokázal,“ ušklíbla se Luce. „Mlátíš holky zezadu do hlavy a chceš, abych se k tobě chovala s úctou? K smíchu.“

„Drzost,“ procedil stařec. „S tou se u mě daleko nedostaneš.“

„Dostanu se přesně tam, kam chci,“ odsekla Luce. Oči jí sklouzly k Olianně, která i v bezvědomí svírala v bílé ruce stříbrný šíp.

„AJe tam, kde chceš být, nezůstaneš,“ pronesl váhavě anděl ze Stupnice, jako by se do odpovědí v jejich nelogické slovní přestřelce musel nutit.

Luce vyškubla Olianně šíp v okamžiku, kdy se na ni starec vrhl. Ten byl ale mnohem rychlejší a silnější, než vypadal. Vyškubl jí hvězdnou střelu, srazil ji na záda na studenou střechu a pleskl ji tvrdě přes tvář. Pak jí namířil špičku šípu k srdci.

Smrtelníky to nezabije. Smrtelníky to nezabije, opakovala

si horečnatě Luce. A vybavila si i svou diskusi s Billem: i ona

v sobě nesmrtelnou duši, a tu hvězdná střela zabít může.

Luce švihla nohou, aby se svého přemožitele pokusila nakopnout jako ve filmech o kung fu. Ale stařec náhle chytil střelu i šíp a přehodil je přes okraj střechy. Luce škubla hlavou ke straně, až se udeřila o chladný kámen, a sledovala, jak zbraň krouží v povětří a propadá se mezi vánoční žárovičky vyzdobené večerní Vídně.

Anděl si otřel dlaně o černý plášť. „Ohavnost.“ Pak chytil Luce prudce za ramena a vytáhl ji na nohy.

Odkopl strážkyni stranou ta zasténala, ale neprobrala Se a pod jejím hubeným tělem v trenčkotu se objevila zlatá svatozář.

„Myslel jsem si, že to bude tady.“ Clen Stupnice se prudce sehnul, chytil svatozář a nacpal si ji pod plášť.

„Ne!“ Luce vystřelila rukou po svém drahocenném úlovku z hlubin, ale anděl ji znovu udeřil přes tvář, až upadla na záda. Dlouhé vlasy jí visely přes okraj střechy.

Chytila se za nos. Krvácel jí.

„Jsi nebezpečnější, než si mysleli,“ zaskřehotal stařec. „Tvrdili nám, že umíš jen fňukat. Radši tě před letem spoutám.“

Anděl si strhl černý plášť a přehodil ho Luce přes hlavu, takže ji na jednu děsivou chvilku oslepil. Vzápětí se před ní noční Vídeň i útočník znovu vynořili. Luce si všimla, že člen Stupnice má na sobě pod prvním pláštěm další, navlas stejný. Tím vrchním ji naprosto znehybnil: zatáhl za skrytou šňůru a jeho plášť se kolem ní sevřel jako svěrací kazajka. Když sebou začala zmítat a kopat kolem sebe, sevření se utáhlo ještě víc.

„Danieli!“ zavřískla.

„Ten tě neuslyší,“ zasmál se nevesele stařec. Strčil si Luce do podpaží a posunul se s ní na okraj střechy. „Neuslyší tě, ani když budeš ječet až do skonání věků.“

KAPITOLA SEDMÁ

ANDĚLSKÝ HOUF

Kabát působil jako paralyzér.

Cím víc sebou Luce šila, tím těsněji ji svíral. Jeho hrubá látka stažená podivným provazem se jí přitiskla ke kůži a znehybňovala ji. Jakmile se pohnula, provaz na to reagoval a zaryl se jí do ramen, sevřel jí žebra, až skoro nemohla dýchat.

Anděl ze Stupnice ji držel pod svou kostnatou paží, když se s ní vznášel noční oblohou. Luce měla tvář přitisknutou k zapáchající látce jeho spodního pláště, takže neviděla nic, jen cítila, jak kolem její nedobrovolné kukly klouže vítr. Slyšela jen jeho skučení přerušované rytmickým bušením andělových křídel.

Kam ji nese? Jak to jen udělá, aby se to dozvěděl Daniel? Na tohle nemají čas!

Po čase vítr ustal, ale anděl nepřistál.

Zůstal s Luce viset ve vzduchu.

Vzápětí zaburácel: „Vetřelec!“

Luce cítila, jak oba klesají, ale neviděla nic než záhyby starcova kabátu, které tlumily její výkřiky hrůzy. Až třeskot skla skoncoval i s tím.

Jako břitva ostré úlomky prosekly její pouta, proťaly nohavice džínů. Měla pocit, jako by měla nohy pořezané na tisíci místech.

Když anděl ze Stupnice dopadl chodidly na zem, Luce se tvrdostí nárazu otřásla. Stařec ji hrubě upustil a odhodil, až přistála na boku a rameni. Několikrát se překulila, než se její tělo zastavilo. Nad sebou spatřila dřevěný pracovní stůl s kousky vybledlých látek a porcelánu. Pod tím nečekaným úkrytem se schoulila do klubíčka. Tentokrát se jí to podařilo tak, že se jí provaz svěrací kazajky ani nezaryl hlouběji do kůže. Byl už nebezpečně blízko jejího krku.

Ale teď aspoň konečně něco viděla.

Byla v obrovské chladné místnosti. Podlaha pod ní byla tvořená lakovanou mozaikou z trojúhelníkových šedých a rudých dlaždic. Stěny byly obložené zářícím hořčicově zbarveným mramorem, který tvořil i silné sloupy uprostřed sálu. Luce se krátce zadívala na dlouhé řady mléčných střešních oken na stropě ve výšce asi dvanácti metrů. Strop byl plný otevřených kráterů, jimiž dovnitř nakukovala temná oblačná noc. Tudy se asi s andělem zřítili dolů.

Byli určitě v tom opuštěném křídle muzea, o kterém mluvili Vyhnanci, že se ho Stupnice zmocnila. To znamená, že Daniel je ještě někde venku a Arriane, Roland a Annabelle uvnitř? Srdce se jí zachvělo nadějí, ale ta ji vzápětí opustila.

Mají přece spoutaná křídla. Ze by na tom byli stejně jako ona? Luce nenáviděla pocit, že je tady, a přitom jim nedokáže nijak pomoct. Musí sebou pohnout, jinak nepomůže nikomu ale když to udělá, hrozí jí uškrcení. Jenže tahle nucená nehybnost jí najednou připadala jako to nejhorší na světě.

Vedle ní se objevily zablácené vysoké boty anděla ze Stupnice. Jeho postava se tyčila nad Luce. Když se nad ní sklonil, páchl jak staré kuličky proti molům. Jeho netečné oči po ní lačně sklouzly a ruka v černé rukavici se natáhla k jejímu tělu…

Vtom jeho ruka zase spadla k tělu, jako by ho někdo udeřil Jeho tělo se zhroutilo dopředu, spadlo na pracovní stůl, který se odsunul dál a odhalil Luce. Ulomená hlava sochy, která očividně srazila anděla k zemi, se strašidelně odkutálela hned vedle Luceina obličeje a zůstala jí zírat do očí.

Když se Luce vysoukala zpod stolu, spatřila kolem sebe další modrá křídla…, další členy Stupnice. Čtyři z nich se v primitivní formaci vznášeli k zapuštěnému výklenku uprostřed vysoké zdi…, v němž Luce spatřila stát Emmeta se stříbrným lukem v ruce.

Takže to on hodil po starci tu hlavu sochy a zachránil Luce! On byl tím vetřelcem, který tak rozzuřil jejího únosce. Luce by nikdy nenapadlo, že někoho z Vyhnanců tak ráda uvidí.

Emmet stál mezi několika sochami některé byly zahalené látkou, jiné napůl odkryté a jedna před chvílí přišla o hlavu. K němu se vznášeli čtyři neskutečně staří andělé s roztaženými černými plášti, kteří vypadali jako přízrační upíři. Ty tuhé černé pláště jako by byly jejich jedinou zbraní, ale Luce už věděla, jak krůtě dokážou znehybnit protivníka. Její namáhavé dýchání toho bylo dokladem.

Luce zalapala po dechu, když Emmet vytáhl zpod pláště hvězdnou střelu a namířil ji před sebe. Daniel přiměl Vyhnance ke slibu, že nebudou členy Stupnice zabíjet!

Čtveřice andělů-byrokratů ve vzduchu ucouvla. „Hnus! Hnus!“ zasyčeli tak hlasitě, až se Lucein omráčený únosce na stole nad ní trochu pohnul. Vtom Vyhnanec udělal něco, co všechny v místnosti ohromilo: namířil špičku šípu proti sobě. Luce pozorovala Daniela při jeho sebevražedném úmyslu v Tibetu, takže tušila, jaké city mohou někoho dohnat k tak zoufalému činu i jaká řeč těla takové rozhodnutí doprovází. Ale Emmet vypadal stejně sebevědomě a vzdorovitě jako jindy, když se rozhlížel od jedné vrásčité tváře útočníků ke druhé.

Emmetovo podivné chování Stupnici povzbudilo. Přiletěli o něco blíž, s pomalou neúprosností jako pouštní supi kroužící nad mrtvolou, a zakryli slepého mladíka před Luceiným hledem. Kde jsou ostatní Vyhnanci? Kde je Phil? To už si s nimi Stupnice poradila?

Místností náhle zazněl zvuk, jako když se prudce roztrhne velký kus silné látky. Čtyři členové Stupnice povlávali ve vzduchu a jejich roztažené černé pláště vypadaly jako ústí Hlasatele, vedoucího na nějaké příšerné a smutné místo. Pak se ozval ten párací zvuk doprovázený svistem a čtveřice andělů se zřítila k zemi a k Luce s otevřenými ústy, vytřeštěnýma očima, potrhanými a polosvlečenými kabáty, pod nimiž bylo vidět černá srdce a černé plíce, které se křečovitě smršťovaly, i modrou krev stříkající všude kolem.

Daniel chtěl, aby je Vyhnanci nezabíjeli. Ale nemluvil o tom, že by jim nemohli ublížit.

Čtyři členové Stupnice dopadli na zem s žuchnutím a bezmocně jako loutky s potrhanými vodícími nitkami. Luce vzhlédla z toho místa, kde ležela, a snažila se namáhavě dýchat, k výklenku. Emmet otíral pírka na konci šípu, potřísněná modrou krví. Luce ještě nikdy neslyšela, že by se i zadní konec hvězdné střely dal použít jako zbraň. Ale Stupnice očividně taky ne.

„Je tady Lucinda?“ slyšela Philův výkřik. Luce spatřila jeho obličej nad kráterem ve stropě.

„Tady!“ zakřičela. Nedokázala se zadržet, aby se nezkusila vrhnout kupředu, takže se krutý kabát sevřel ještě těsněji kolem jejího krku. Když se prudce ušklíbla, sevření ještě o něco zesílilo.

Přes okraj stolu se přehoupla obrovská bota a udeřila Luce do bolavého nosu, takže jí do očí vyhrkly slzy. Její únosce je vzhůru! Tohle vědomí spolu s prudkou štiplavou bolestí ji přimělo vklouznout zpátky pod stůl, ale sotva to udělala, plášť kolem jejího krku se stáhl tak, že jí úplně uzavřel průdušnici. Zpanikařila, otevřela bezmocně pusu, lapala po vzduchu, škubala sebou, protože teď už bylo jedno, jak moc se do ní kabát zarývá…

Pak si vzpomněla, co zjistila v Benátkách: že dokáže zadržet dech na mnohem delší dobu, než si myslela. A Daniel přece tvrdil, že se může zbavit všech smrtelných omezení, když bude chtít. A tak to udělala. Prostě chtěla. Chtěla zůstat naživu.

Tím ale nezabránila únosci, aby nepřevrátil stůl nad její hlavou, takže se do vzduchu vznesly údy soch a kusy keramiky

„Vypadáš… znepokojeně,“ procedil spokojeně anděl ze Stupnice, vycenil zakrvácené zuby a natáhl černou ruku k lemu pláště, který škrtil Luce.

Vtom strnul, když ho peří z hvězdné střely zasáhlo v místech, kde měl ještě před chvílí pravé oko. Z prázdného očního důlku se vyřinula modrá krev a vystříkla na Luce. Anděl zařval a začal divoce vrávorat po místnosti s roztaženýma rukama. Střela mu trčela obráceným koncem z tváře.

Před Luce se objevily bledé ruce a rukávy potrhaného hnědého trenčkotu a nakonec i vyholená hlava. Philova tvář neprozrazovala žádné pocity, když poklekl vedle Luce.

„Tady jsi, Lucindo Priceová.“ Chytil ji za límec poutacího pláště a prudce roztrhl látku. „Hledal jsem tě na střeše paláce.“

Pak ji posadil na vedlejší stůl. Luce se nedokázala udržet zpříma, hned se svalila. Emmet ji podepřel z druhé strany. Tvářil se stejně lhostejně jako jeho druh.

Konečně se mohla rozhlédnout kolem. Před ní byly tři nízké schůdky, které vedly do hlavního sálu. Uprostřed něj stál kamenný lev obehnaný rudým provazem. Vzpínal se na zadních, zakláněl hlavu a cenil zuby. Zažloutlou hřívu měl oprýskanou.

Podlaha v restauračním sále byla pokrytá modrošedými křídly. Luce to připomnělo, jak jednou v Georgii po letni bouřce viděla parkoviště před obchodním domem plné spad’ lých kobylek. Členové Stupnice nebyli mrtví, neproměnili se v hvězdný prach. Ale tolik jich tam leželo v bezvědomí, ze mezi nimi Vyhnanci skoro ani nemohli projít tak, aby jim nohama nerozdrtili křídla. Phil a Emmet dokázali znehybnit asi padesát andělů. Ti teď leželi tváří k zemi, šedomodrá křídla jim občas škubla, ale jinak nejevili žádné známky života.

Kolem stálo všech šest Vyhnanců Phil, Vincent, Emmet, Sanders, dívka, jejíž jméno Luce neznala, dokonce i Daedalus s ovázaným obličejem a čistili si modře postříkané pláště od úlomků kostí a tkání.

Dívka, která předtím pomáhala ošetřovat Daedala, držela za vlasy členku Stupnice, která přerývaně dýchala. Modrá křídla stařeny se chvěla, když jí dívka udeřila hlavou do mramorového pilíře. Vykřikla, a pak znovu a znovu. Po pátém úderu křik utichl a její vyboulené oči se protočily do lebky.

Phil se pokoušel zbavit Luce svěrací kazajky. Jeho hbité prsty mu vynahradily chybějící zrak. Odněkud shora žuchl na stůl další zbitý anděl a zůstal ležet obličejem zezadu na jejím rameni. Luce cítila, jak jí na krk stříká jeho horká krev. Zavřela pevně oči a zachvěla se.

Phil skopl anděla ze stolu, směrem k Luceinu jednookému únosci, který klopýtal slepě po místnosti a lamentoval. „Proč já? Udělal jsem všechno správně…“

„Má sváto-,“ vypravila ze sebe Luce.

Ale Philova pozornost se soustředila jinam. Z podlahy se ztěžka zvedl podsaditý člen Stupnice s mnišským sestřihem a vrhl se zezadu na Daedala. Nad chlapcovou hlavou se vznášel černý plášť, připravený dopadnout.

„Hned jsem zpátky, Lucindo Priceová.“ Phil ji nechal napůl svázanou sedět na stole a vyškubl zpod pláště hvězdnou střelu. Nasadil ji do luku a skočil mezi Daedala a útočícího anděla.

„Spusť plášť, Zabane.“ Phil vypadal stejně nemilosrdně jako tehdy na dvorku u Luceiných rodičů. Luce překvapilo, že Zna andělovo jméno ale samozřejmě, kdysi přece byli spolu na nebesích. Teď bylo dost těžké si něco takového představit.

Zaban s vodovýma očima a tenkými namodralými rty se zapařil téměř škodolibě, když spatřil hvězdnou střelu namířenou na sebe. Švihl pláštěm a otočil se tváří k Philovi. To uvolnilo ruce Daedalovi, který popadl za nohy dalšího hubeného starce. Zatočil s ním třikrát nad hlavou a pak ho prohodil východním oknem ven. Ozval se třeskot a žuchnutí, jak anděl dopadl na lešení.

„Vyhrožuješ mi smrtí, Phillipe?“ Zaban visel očima na hvězdné střele. „Chceš, aby se rovnováha sil naklonila k Luciferovi? A proč mě to nepřekvapuje?“

Phil se naježil. „Nejsi tak důležitý, aby tvoje smrt změnila rovnováhu sil.“

„Aspoň něčím jsme významní. Naše životy tvoří rovnováhu mezi dobrem a zlem. Spravedlnost má vždycky svou váhu. Ale vy, Vyhnanci,“ Zaban se ušklíbl s hraným soucitem, „nejste k ničemu. Jste naprosto bezcenní.“

To Philovi stačilo. Jako by ho Stupnice doháněla k nepříčetnosti. Vypustil šíp proti Zabanovu srdci.

„V tom si dovolím oponovat,“ procedil a díval se, jak se jeho protivníkovi ztrácí úsměšek z tváře.

Luce čekala, že vzápětí se ztratí i Zaban. Už to viděla několikrát předtím. Ale šíp sklouzl po andělově tuhém plášti a zazvonil o podlahu.

„Jak jsi to…“ Phil otevřel pusu úžasem.

Zaban se rozesmál a rozevřel si vpředu plášť. Luce se naklonila, aby viděla, čím se to anděl ze Stupnice chránil. Ale přehnala to a překulila se ze stolu na zem. Dopadla na obličej.

Nikdo si toho nevšiml. Všichni zírali na Zabana, který vytáhl ze záňadří malou knížku. Když se Luce nemotorne zvedla, viděla, že knížka je vázaná v podobné modré kůži, z jaké byla křídla andělů Stupnice. Přes desky měla ovázanou zlatou šňůrku zdobenou uzlíky. Připomínala ty bible, ktere si vojáci za války Severu proti Jihu dávali do náprsní kapsy uniforem v naději, že zabrání kulkám nepřátel zasáhnout jejich srdce.

Takže tahle knížka ho ochránila.

Luce se pokusila posunout na podlaze tak, aby dokázala řečíst titul. Ale byla ještě příliš daleko.

Phil jediným pohybem sebral z podlahy střelu a vyškubl knížku ze Zabanovy ruky. Ten ji bránil, takže při jejich potyčce vylétl svazek do vzduchu a přistál kousek od Luce. Posunula se o něco blíž. Věděla, že dokud je spoutaná tím příšerným kabátem, nemůže knížku zvednout. Ale stejně chtěla zjistit, co je to za titul. Připadala jí povědomá, jako by ji viděla kdysi dávno. Zadívala se na její hřbet a rozluštila zlatě vyražená písmena.

Seznam Padlých.

Zaban se po knížce vrhl a zarazil se těsně vedle Luce, která teď ležela bezmocně uprostřed podlahy. Zamračil se na ni, popadl knihu a strčil ji do kapsy.

„Ne, ne, ne,“ vyštěkl. „Ty se na ni dívat nebudeš. Nebudeš se kochat pohledem na to, čeho dosáhla křídla Stupnice. Ani na to, co ještě zbývá vykonat, aby se nastolila konečná harmonie. Ne, když sis nás za celou dobu ani neráčila povšimnout, neráčila ses zamyslet nad spravedlností, jen ses pořád sobecky rochnila ve své zamilovanosti.“

Luce cítila k andělům Stupnice prudkou nenávist, ale jestli měli seznam padlých andělů, hořela touhou podívat se na ta jména, zjistit, kde teď stojí to Danielovo. Ověřit si to, o čem padlí andělé neustále mluvili že už zbývá jen jeden nerozhodnutý, který může vychýlit jazýček vah.

Ale než Zaban stačil vychrlit na Luce další nadávky, ve vzduchu se zatřpytil pár obrovských bílých křídel a zakryl Luce pohled na všechno ostatní. Největším otvorem ve střeše se dolů snášel nádherný anděl.

Daniel dosedl na zem vedle ní a prohlížel si plášť, kterým byla spoutaná. Zadíval se na její stažený krk. A svaly se mu napjaly, když se z ní plášť pokusil strhnout.

Luce koutkem oka zahlédla, jak Phil popadl z nejbližšího stolu krumpáč a udeřil s ním Zabana do hrudi. Anděl se zapotacel a pokusil se ucouvnout z dosahu improvizované zbraně.

Sekáček ho udeřil do ruky a do vzduchu vystříkl gejzír krve Philova rána byla tak prudká, že Zabanovi uťala ruku v zápěstí. Luce se znechuceně odvrátila, když bledý kus končetiny dopadl na podlahu. Až na tu modrou krev jako by patřil k některé z rozbitých soch.

„Můžeš si to přivázat kabátem,“ zažertoval Phil při pohledu na Zabana, který se potácel mezi těly svých ležících druhů a hledal chybějící ruku.

„Bolí tě něco?“ zeptal se Daniel Luce, když se z ní marně pokoušel strhnout poutači plášť.

„Ne.“ Kéž by to byla pravda. Vlastně skoro byla.

Když hrubá síla nezabrala, Daniel zkusil strategičtější postup. „Před chvílí jsem držel konec šňůry,“ zamumlal nechápavě. „Teď se mi zase ztratil.“ Cítila jeho prsty na těle, chvíli byly blízko, pak zase mizely.

Luce zatoužila, aby se ho mohla sama dotknout, utišit jeho obavy. Věřila mu, že ji osvobodí. Věřila mu ve všem.

Jak by mu mohla pomoct? Zavřela oči a přenesla se ve vzpomínkách na Tahiti. Tehdy byl Daniel námořník. Během odpolední na pláži ji často učil vázat různé uzly. Vzpomínala si na jeden, kterému říkal motýlek. Uprostřed provazu se udělaly dvě smyčky, které vypadaly jako motýlí křídla. Provaz pak dokázal udržet velkou tíhu. Nebo uzel milenců ten vypadal jednoduše, ve tvaru srdce, ale dal se utáhnout jedině za pomoci čtyř rukou, z nichž každá zároveň protáhla srdcem další kus provazu.

Plášť byl tak těsný, že Luce nedokázala pohnout ani jediným svalem. Danielovy prsty jí přejížděly po krku. Zaklel, když nedokázal uvolnit sevření.

„Nezvládnu to!“ vyrazil ze sebe nakonec. „Svěrací kazajka Stupnice má nekonečně uzlů. Může ji odstranit jen někdo z nich. Kdo ti to udělal?“

Luce ukázala pohledem na anděla, který lamentoval nad svým osudem v rohu sálu vedle mramorového fauna. Z oka

u pořád ještě trčel šíp. Luce chtěla Danielovi povědět, jak její únosce praštil Oliannu stožárovou tyčí, pak ji spoutal

a odnesl sem.

Ale nemohla mluvit. Plášť ji svíral příliš těsně.

V tu chvíli už Phil chňapl skuhrajícího anděla za límec zakrváceněho kabátu. Třikrát ho uhodil přes tvář, než anděl přestal se svým sebelítostivým sténáním a polekaně zakmital modrými křídly. Luce zahlédla modrý půlkruh krve pod jeho

zasaženým očním důlkem.

„Rozvaž ji, Barachu,“ zahřměl Daniel, který jejího únosce hned identifikoval. Luce se znovu zamyslela nad tím, jestli se všichni andělé opravdu tak dobře znají.

„Ani náhodou.“ Stařec se naklonil a vyplivl na zem chuchvalec modré krve s několika zuby.

Phil škubl paží s hvězdnou střelou a namířil její špičkou na Barachovu hlavu. „Daniel Grigori ti nařídil, abys ji rozvázal. Uposlechni.“

Barach sebou škubl. Vytřeštil zbývající oko na stříbrnou špici. „Hnus! Hnus!“

Na Philovo tělo dopadl stín.

Luce omámeným pohledem zaznamenala dalšího anděla Stupnice stařenu s plesnivě modrými křídly, která se zvedla z místa, kde ležela, a teď se blížila k Philovi se stejným krumpáčem, jakým se on předtím pustil do Zabana…

A vtom se rozplynula do vzduchu.

Deset kroků za ní stál Vincent s prázdným lukem. Pokývl Phila a obrátil se, aby sledoval ostatní ležící protivníky, jestli se někdo z nich nehýbá.

Daniel se obrátil k Philovi a zamumlal: „Musíme si dávat pozor na to, kolik jich odstraníme. Na Stupnici opravdu závisí Schování rovnováhy. Částečně.“

„Bohužel,“ odpověděl Phil s hlasem naplněným podivnou závistí. „Snažíme se zabíjet jen minimálně, Danieli Grigori. radši bychom je zabili všechny.“ Pak zvýšil hlas a dodal

pro Baracha: „Vítej ve světě nevidomých, anděli! Vyhnanci jsou mocnější, než sis myslel. Zabiju tě bez váhání, nepleť Se A s chutí. Takže opakuji naposledy: Rozvaž ji.“

Barach zůstat stát, jako by zvažoval svoje možnosti. Zbývající oko mu nervózně mrkalo.

„Rozvaž ji! Nemůže dýchat!“ zařval na něj Daniel.

Barach zavrčel a přistoupil k Luce. Natáhl k ní ruce se stařeckými skvrnami a rozvázal uzly, které pro Daniela i Phila zůstávaly neviditelné. Ale Luce stále necítila úlevu kolem krku. Až do chvíle, kdy Barach cosi zašeptal zkaženým dechem

Nedostatek kyslíku způsoboval, že už neměla daleko k mdlobám, ale starcova slova si našla cestu do její omámené mysli. Pronesl je ve staré aramejštině. Luce netušila, odkud ten jazyk zná, ale rozuměla mu.

„A nebesa zaplakala nad hříchy svých dítek. “

Barachova slova byla téměř nezřetelná, Daniel a Phil je určitě neslyšeli. Luce si sama nebyla jistá, jestli mu rozuměla správně, ale ta věta jí byla podivně povědomá. Kde už ji slyšela?

Vzpomínka k ní přilétla rychleji, než se jí líbilo. Viděla sama sebe mezi několika členy Stupnice, navlečenou do stejného kabátu jako teď. Bylo to už tak dávno. Takže tímhle si už jednou prošla, byla spoutaná a zase uvolněná.

Tehdy proto, že vztáhla ruce na něco, co neměla číst.

Na knihu. Seznam Padlých.

Co s ní dělala? Co se v ní chtěla dočíst?

Asi totéž, co chtěla teď. Zjistit jména andělů, kteří se ješte nerozhodli. Ale ta kniha pro ni byla zakázaná.

Tehdy dávno ji držela v rukou a téměř rozvázala zlatou šňůrku. A pak přišla ta chvíle, kdy ji anděl ze Stupnice chytil a nasadil jí ten příšerný kabát. Ve vzpomínkách viděla, jak její věznitel horečnatě přejíždí rukou po knize, pečlivě znovu uvazuje zlatý uzlík. Řekl, že se musí přesvědčit, jestli ji Luce svými nečistými prsty neznesvětila. Slyšela ho, jak šeptá stejná

slova podivná slova, jen chviličku předtím, než prolil slzu, jež dopadla na zlatou šňůrku.

A ta se jako kouzlem uvolnila.

Tecf se dívala, jak stařecké Barachovo oko roní stříbrnou slzu a ta se kutálí jeho zbrázděnou tváří. Vypadal skutečně dojatý, ale jaksi povýšeně, jako by blahosklonně litoval její nesmrtelnou duši. Slza dopadla na plášť a ten přestal Luce svírat.

Zhluboka se nadechla. Daniel z ní kabát strhl a ona ho chytila kolem krku. Konečně. Svoboda.

Pořád ho ještě objímala, když se Barach naklonil k jejímu uchu a zašeptal: „Nikdy se ti to nepodaří.“

„Mlč, zloduchu!“ okřikl ho Daniel.

Ale Luce chtěla vědět, jak to Barach myslí. „Proč ne?“

„Nejsi jediná!“

„Ticho!“ zaburácel Daniel.

„Nikdy, nikdy, nikdy. Ani za milion let!“ zazpíval stařec do Luceina ucha a otřel se pískovou tváří o její vteřinu předtím, než mu Phil prohnal srdce šípem.

KAPITOLA OSMÁ

JAK PLÁČOU NEBESA

K Luceiným nohám něco žuchlo.

„Svatozář!“ vyjekla.

Daniel se sehnul a sebral předmět. Zadíval se na něj a užasle zavrtěl hlavou. Svatozář nějakým zázrakem zůstala tady a nepoškozená, i když se anděl i jeho podivný oděv rozplynuli ve vzduchu.

„Omlouvám se, že jsem mu vzal život, Danieli Grigori,“ ozval se Phil. „Ale už jsem Barachovy lži nedokázal dál snášet.“

„Mně už šel taky pořádně na nervy,“ prohlásil Daniel. „Jenom už s těmi ostatními budte opatrní.“

„Vezmi si tohle.“ Phil stáhl z ramene černou brašnu a ukázal ji Danielovi. „Sebral jsem to Stupnici. Byli po tom celí diví.“ Když Vyhnanec brašnu otevřel, Luce zahlédla obálku knihy Strážci. Phil zatáhl zip a podal brašnu Danielovi.

„Radši se vrátím na stanoviště,“ prohodil. „Omráčení se za chvíli začnou probírat.“

„Proti Stupnici jste si vedli dobře,“ pochválil ho Daniel. „Ale…“

„My víme,“ přikývl Phil. „Přijdou další. Viděl jsi jich před muzeem hodně?“

Celý legie,“ odpověděl Daniel.

„Dovol nám používat volně hvězdné střely, abychom zajisti váš ústup…“

Ne. Nechci, aby se rovnováha natolik narušila. Už dost zabíjení výjimkou jsou jen případy nutné sebeobrany. Musíme se odsud dostat dřív, než dorazí posily. Běžte střežit okna a dveře. Za chvíli jsem u vás.“

Phil přikývl, otočil se a zmizel nad podlahou posetou modrými křidly.

Jakmile osaměli, Daniel opatrně prohmatal Luce. „Nejsi

zraněna?”

Podívala se na sebe a zamnula si krk. Měla na sobě krev. Okenní sklo jí při pádu prořízlo džíny a rozseklo na spoustě míst kůži, ale byly to jen povrchové ranky. Podle Danielovy předchozí rady si řekla, že ji to nebolí. Štípání povolilo.

„Nic mi není,“ odpověděla rychle. „Co ty?“

„Já postupoval přesně podle plánu: zabavil jsem Stupnici, aby Vyhnanci mohli proniknout střechou dovnitř.“ Daniel zavřel oči. „Ale nenapadlo mě, že najdou tebe a ublíží ti. Luce, promiň mi to, neměl jsem tě nechávat…“

„Nic se nestalo. Jsem v pořádku, svatozář je v pořádku. Co Roland a ostatní? A kolik těch ze Stupnice je tady?“

„Danieli Grigori!“ zahřměl prázdnou místností Philův hlas. Daniel s Luce se rychle zvedli a prokličkovali mezi ležícími tély. Na prahu druhého sálu se Luce zděšeně zastavila.

Na dlaždicích ležel tváří k zemi muž v tmavomodré uniformě. Z hlavy mu vytékala krev hustá a červená.

„Já já ho zabil,“ vykoktal vyděšeně Daedalus. Stál tam s kovovou přilbicí v ruce. Její průzor se leskl krví. „Vrazil sem do dveří. Myslel jsem, že je ze Stupnice, a chtěl jsem ho jen srazit k zemi. Ale byl to smrtelník.“

Vedle těla zůstal ležet kbelík na kolečkách a mop. Zabili uklízeče. Luce až do téhle chvíle boj se Stupnicí nějak nepřipadal skutečný. Byl brutální a dva andělé přišli o život, ale jak0 by to nijak nesouviselo se smrtelným světem. Luce se zvedl žaludek, když se dívala, jak se po dlaždicích rozlévá temná krev. Ale nedokázala od toho pohledu odtrhnout oči.

Daniel si zamnul bradu. „Byl to omyl, Daedale. Dveře jsi střežil svědomitě. Příště se do nich nahrne Stupnice.“ Rozhlédl se kolem. „Kde jsou mí přátelé?“

„Ale co on?“ Luce třeštila oči na ležícího muže. Měl čerstvě naleštěné boty a na levičce tenký snubní prsten. „Byl to jen hlídač, přišel se podívat, co je to tady za kravál. A teď je mrtvěj.“

Daniel ji vzal za ramena a přitiskl své čelo k jejímu. Dýchal krátce a horce. „Jeho duše už spěchá k míru a pokoji. Tak jako on dopadnou mnozí další, jestli rychle nenajdeme naše přátele, relikvii, a nezmizíme odsud.“ Sevřel jí ramena a pak ji až příliš rychle pustil. Luce prudce polkla, aby potlačila slzy nad nevinným nebožtíkem, které se jí draly do očí. Obrátila se na Phila.

„Kde jsou?“

Phil ukázal bledým prstem nahoru.

Z tlustého trámu tam vedle jednoho z rozbitých oken visely tři nezřetelné obrysy. Jeden z nich se prudce zmítal, jako když se z kukly líhne motýl.

„Arriane!“ vykřikla Luce.

Vak se znovu zazmítal, ještě agresivněji.

„Nestihnete je osvobodit včas,“ ozvalo se od země. Stařec s rybím obličejem se opřel o lokty a zíral na ně. „Další ze Stupnice už jsou na cestě. Svážeme vás všechny do Plástu spravedlnosti a předáme Luciferovi…“

Bronzový štít vypuštěný Philovou rukou zaplachtil vzduchem jako létající talíř a odsekl kus starcovy lebky. Anděl ze Stupnice se zhroutil zpátky na podlahu do hromady modrých křídel.

Phil se obrátil k Danielovi. „Jestli potřebuješ, aby ti Stupnice pomohla rozvázat vaše přátele, bude to lepší udělat, dokud jich je nim.“

Danielovy oči se fialově zablýskly, když se vznesl nad hromadu těl. Přesunoval se od jedné napůl zrestaurované sochy ke druhé, až se dostal k velkému mramorovému stolu, který zřejmě sloužil místním zaměstnancům jako pracovní plocha. Byl plný dokumentace a nástrojů které už většinou po dnešní noci nebudou použitelné. Daniel je pečlivě prohlédl a odsunul stranou prázdnou láhev od vody, štos plastových pořadačů a vybledlý obraz v rámu. Nakonec uchopil do pravičky dlouhý ostrý skalpel.

„Vezmi tohle,“ vybídl Luce a pověsil jí na rameno Philovu těžkou brašnu. Přitáhla si ji k boku a zadržela dech, když Daniel mávl křídly a vznesl se ke stropu.

Sledovala ho, jak nenuceně a elegantně stoupá vzhůru, a žasla nad tím, jak jeho křídla dokážou v přítmí muzea všechno rozzářit. Když se vznesl až k trámům, sekl několikrát skalpelem a uvolnil tak každý ze tří zavěšených vaků. Všechny mu dopadly do náruče a Daniel s nimi stejně nenuceně slétl na zem.

Položil pak všechny tři bok po boku na podlahu. Luce se k nim vrhla a spatřila, jak z černých plášťů vykukují tváře jejich přátel. Arrianin obličej se kroutil a napínal a rudl. Vypadal tak zuřivě, až Luce připadalo, že každou chvíli exploduje.

Phil pohlédl na zmítající se zajatce. Pak zvedl z podlahy jednoho z andělů Stupnice. Ten omámené zamrkal. „Chceš, aby ti Vyhnanci vybrali dobrovolníka ze Stupnice, který ti pomůže rozvázat tvé přátele, Danieli Grigori?“

„Nikdy vám neodhalíme tajemství našich uzlů!“ zasyčel stařec pod jeho paží. „To radši smrt!“

„Taky budeme radši,“ ujistil ho Vincent a postoupil k nim s hvězdnou střelou v každé ruce. Jednu namířil na hrdlo anděla, který právě promluvil.

„Počkej, Vincente,“ zarazil ho Phil.

Daniel už klečel nad prvním z trojice, Rolandem, a pracoval na neviditelných uzlech. „Nemůžu najít konce.“

„Třeba by to přesekla hvězdná střela,“ navrhl Phil a natáhl stříbrný šíp. „Jako gordický uzel.“

„To nepůjde. Ty uzly jsou zakleté okultním kouzlem. P0třebujeme Stupnici.“

„Počkejte!“ vyhrkla Luce. Svezla se na kolena vedle Rolanda. Ležel bez hnutí, ale jeho temné oči Luce i tak prozradily jak bezmocný se cítí. Duše jako Rolandova se nechtěla nechat ničím omezovat. Přes ten ohavný plášť nebylo vidět nic z jeho elegance a vytříbenosti, které pro něj byly tak typické ať už šermoval v Pobřežní akademii nebo pouštěl hudbu na mejdanech u Meče & kříže nebo procházel Hlasateli mnohem obratněji než kdo jiný. To, co Stupnice Rolandovi provedla, dohnalo Luce skoro k slzám.

Slza.

To je ono.

Ta aramejská slova se k ní zase vrátila. Její cestování minulostí v ní probudilo dar mluvit každým ze svých bývalých jazyků. Luce zavřela oči a v paměti viděla, jak z knihy padá zlatá šňůrka. Vzpomněla si, jak Barachovy rty licoměrné vyslovily ta slova…

Slova, která teď Luce zopakovala Rolandovi. Nevěděla, co to má znamenat, jen doufala, že to pomůže.

„A nebesa zaplakala nad hříchy svých dítek. “

Rolandovy oči se otevřely. Uzly povolily. Plášť se rozevřel, z úst zajatce vyklouzl roubík.

Roland zalapal po dechu. Překulil se na břicho, opřel se o kolena a s ohromující silou vystřelil svá zlatá křídla. Ale ze všeho nejdřív poplácal Luce po rameni.

„Díky, Lucindo. Máš to u mě na příštích tisíc let.“ Roland byl zase mezi nimi. Ale z křídla, kde mu Barach vytrhl pero, se mu řinula krev.

Daniel chytil Luce za ruku a přitáhl ji k dalším dvěma zajatcům. Pozoroval její počínání a učil se od ní. Teď se skloni nad Annabelle, zatímco Luce se věnovala Arriane. Ta nedokázala zůstat v klidu. Plášť se kolem ní svíral tak těsně, až se

Luce skoro zděsila.

Jejich pohledy se do sebe zaklesly. Arriane zachrčela Luce to pochopila tak, že přítelkyně dává najevo svou radost nad jejich shledáním. Oči jí zvlhly, když si vzpomněla na ten den u Meče & kříže, kdy Arriane dostala elektrošokovou terapii. Ta rebelující dívka jí tehdy připadala tak křehká. Luce ji tehdy sotva znala, ale okamžitě cítila nutkání ji chránit, jako by byly dávné přítelkyně. A tohle nutkání se postupně ještě zesilovalo.

Z oka jí sklouzla horká slza a ukápla na Arrianinu hrud. Luce zašeptala aramejská slova a zaslechla, jak Daniel šeptá Annabelle totéž. Pohlédla na něj. Tváře měl mokré.

Uzly se jako na povel uvolnily a pouta rozevřela. Andělé byli volní, osvobodili je Luce a Daniel svýma rukama a svým srdcem.

Arrianina úchvatná průsvitná křídla mohutně zvířila vzduch a Annabellina zářivě stříbrná se k nim přidala s jemným vánkem. V místnosti všechno ztichlo, takže bylo slyšet, jak oběma vyskočily z úst roubíky. Arriane měla ústa ještě navíc přelepená páskou: ona byla nejspíš důvodem, proč Stupnice nasadila roubíky celé trojici. Daniel chytil konec náplasti a s plesknutím ji odlepil.

„Do hajzlu! Konečně! To je úleva!“ Arriane si poklepala na oteklou zarudlou kůži kolem pusy. „Třikrát hurá pro Paní uzlů Lucindu!“ V hlase jí zněla obvyklá energie, ale v očích měla síty Došlo jí, že si toho Luce všimla, a setřela si je bříškem prstu.

Pak se roztančila po podlaze pokryté ležícími těly andělů Stupnice, na každého z nich udělala jinou grimasu a předstírá, jako by si některé z nich chtěla podat ručně. Džínovou kombinézu měla potrhanou tak, že v ní bylo víc děr než látky, vlasy rozcuchané a mastné a na levé tváři měla modřinu ve tvaru Austrálie. Spodní špičky průsvitných křídel táhla p0 zaneřáděné podlaze. Sotva je vlekla.

„Arriane,“ zašeptala Luce, „jsi raněná.“

„Ale no tak, holka, neboj se o mě.“ Arriane se na ni ušklíbla. „Je mi dost dobře na to, abych týhle zatracený Stupnici nakopala ty její stupnicovitý zadky!“ Rozhlédla se kolem. „I když to vypadá, že mě o všechnu srandu připravili Vyhnanci.“ Annabelle se zvedala pomaleji než Arriane, pomalu si protahovala svalnatá stříbrná křídla a propínala špičky nohou jako baletka. Když se podívala na Luce a Arriane, naklonila hlavu ke straně a prohodila. „Přece musí existovat způsob, jak jim to oplatit.“

Arrianina křídla se zatřepotala, když se zvedla pár metrů od země a obletěla muzejní křídlo. Přitom pozorovala ty trosky pod sebou. „Já už něco vymyslím…“

„Arriane,“ varoval ji Roland, který se odvrátil od šeptané porady s Danielem.

„No ták,“ protáhla Arriane. „Ty mi nikdy nedopřeješ ani trochu zábavy, Ro.“

„Na zábavu teď není čas,“ přidal se ke kamarádovi Daniel. „Tyhle fosilie nás tady hodiny mučily!“ zavolala Arriane z hlavy kamenného lva. „Musíme jim přece tu pozornost nějak oplatit.“

„Ne,“ odmítl Roland. „Už se stalo dost nenapravitelných škod. Musíme se soustředit na hledání druhý relikvie.“

„Můžeme se snad aspoň postarat, aby zůstali tady, ne? navrhla Annabelle.

Roland se podíval na Daniela. Ten přikývl.

Annabelle s úsměvem odlétla ke stolu v zadní části sálu. Otočila kohoutkem a něco si pro sebe pobrukovala. Nasypal do kbelíku prášek Luce tušila, že to bude sádra nebo nějaka podobná hmota na odlitky a začala do něj napouštět vodu. „Arriane,“ ozvala se vesele, „pojď mi pomoct.“

Rozkaz, madam.“ Arriane si vzala kbelík a začala poletovat

nad anděly Stupnice, kteří byli ještě napůl v bezvědomí. Sladce se přitom usmívala. Pak začala pomalu lít hmotu na jejich hlavy. Bílá hmota stékala do stran a hromadila se mezi jejich těly. Někteří se začali zmítat, ale bílá hmota kolem nich rychle tuhla. Luce rychle pochopila genialitu Annabellina plánu. Jakmile hmota ztuhne, andělé Stupnice v ní zůstanou uvěznění jako sochy.

To není moudré!“ zahřměl jeden z andělů, až se mu v mokré sádře u úst dělaly bubliny.

Bude z vás pomník Spravedlnosti!“ okřikla ho Annabelle.

„Víte, takhle se mi Stupnice líbí mnohem víc,“ zažertovala Arriane se smíchem, v němž se ozýval víc než jen náznak pomstychtivé škodolibosti.

Arriane i Annabelle vylévaly na ležící jeden kbelík za druhým, až už hlasy Stupnice úplně umlkly a Vyhnanci už nad nimi nemuseli stát na stráži s namířenými hvězdnými střelami.

Daniel a Roland stáli o kus dál od skupinky a dohadovali se tlumenými hlasy. Luce zírala na Arrianinu purpurovou jizvu, na krev na Rolandových křídlech, na sečnou ránu v Annabelině rameni.

A dostala nápad.

Vytáhla z brašny, kterou jí dal Daniel, tři lahvičky s dietní kolou a stejný počet hvězdných střel. Odšroubovala uzávěry koly a nechala hnědou tekutinu změnit na stříbrnou. Nakonec vstala z rohu, kam se s tím počínáním uklidila, a s potěšením konstatovala, že na stole leží jeden porcelánový podnos, který jako zázrakem přežil to běsnění kolem.

„Hej, poslouchejte mě!“ ozvala se.

Daniel a Roland zmlkli.

Arriane přestala dusit Stupnici sádrou.

Annabelle vzlétla nad lví hřívu.

Nikdo z nich nic neříkal, ale tvářili se ohromeně, když si od ní hráli svou lahvičku, ťukli jimi o sebe jako při oslavě a vypili tekutinu do dna.

Na rozdíl od Daedala nemuseli zavřít oči a prospat se, aby tinktura začala působit. Snad proto, že nebyli tak zmlácení nebo proto, že tahle vyšší forma andělů toho i víc snesla.

Roland nakonec zatleskal rukama tak, až se mu mezi dlaněmi rozhořel mocný oheň. Švihl s ním směrem na zasádro vanou Stupnici a zatvrdil tak hmotu jejich vězení ještě víc. Pro anděly ze Stupnice se tak stal únik stejně obtížný, jako by byli spoutaní ve svých děsivých pláštích.

Když s tím skončil, Luce, Roland, Arriane a Annabelle se posadili na jeden z dlouhých stolů. Daniel stál proti nim. Rozepnul zip brašny a vytáhl z ní svatozář.

Arriane zalapala úžasem po dechu a natáhla se po předmětu. „Vy jste to našli!“ Annabelle mrkla na Luce. „Bezva!“

„Co druhá relikvie?“ zeptal se Daniel. „Máte ji? Nebo vám ji Stupnice vzala?“

Annabelle zavrtěla hlavou. „Nic jsme nenašli.“

„Ale tyhle jsme doběhli,“ ušklíbla se Arriane. „Pořád si mysleli, že to z nás můžou vymlátit.“

„Tvoje knížka je moc neurčitá, Danieli,“ postěžoval si Roland. „Přiletěli jsme do Vídně hledat knihovnu.“

„A v ní desideratum,“ přikývl Daniel. „Já vím.“

„Jenže to je taky všechno, co víme my. Těch pár hodin po příletu, než nás Stupnice chytila, jsme byli v sedmi různých městských archívech, a nic jsme nenašli. Byla to hloupost. Přilákali jsme k sobě až moc pozornosti.“

„Je to moje vina,“ zamumlal Daniel. „Když jsem psal před staletími tu knížku, měl jsem toho odhalit víc. Jenže tenkrát jsem byl moc impulzivní a netrpělivý. Teď už nevím, co me přesně vedlo k tomu desideratu, nebo co přesně to má být.

Roland pokrčil rameny. „Možná na tom stejně nezáleží. Vídeň byla past. Kdybychom to našli, Stupnice nám by to stejně sebrala. A zničili by to stejně, jako zničili tyhle sochy tady.

„Stejně jsou to většinou padělky,“ ozval se Daniel, aby se Luce necítila tak provinile, že přispěla k tomu, co se stalo

v muzeu. „Teď si s ostatními ze Stupnice musejí poradit Vyhnanci a my si musíme pospíšit a najít desideratum. Byli jste v knihovně v Hofburgu?“

Roland přikývl.

„A v univerzitní knihovně?“

„Hm, taky,“ přikývla Annabelle. „Tam bychom se už radši neměli ukazovat. Arriane zničila pár jejich pergamenů ze

zvláštních sbírek…“

„Hele,“ ohradila se Arriane, „vždyť jsem je zase slepila!“ Halou se rozlehla ozvěna kroků a všechny hlavy se otočily ke klenutému vchodu. Do místnosti se pokusila dostat asi dvacítka členů Stupnice, ale Vyhnanci je zadrželi hvězdnými střelami.

Jeden z andělů Stupnice spatřil svatozář v Danielově ruce a vybuchl: „Ukradli první relikvii!“

„A dali se dohromady! Andělé s démony a…“ stařecké oči ulpěly na Luce, „těmi, kdo neznají své místo! Všichni v téhle nečisté záležitosti spolupracují! Trůn tohle nestrpí. Desiderata nikdy nenajdete!“

„Desiderata,“ opakovala si Luce, když si matně vzpomněla na nudnou hodinu latiny kdysi v Doveru. „To je plurál.“ Otočila se k Danielovi. „Ale ty jsi předtím řekl desideratum. To je jednotné číslo.“

„Ano. Žádaná věc,“ pronesl Daniel a oči mu zasvítily, celá jeho bytost se rozzářila, jako by se v něm na povrch vynořila nějaká dávná vzpomínka. „Je jen jedna. Tak je to správně.“ Někde v dálce se ozvalo hluboké odbíjení kostelních hodin. Byla půlnoc.

Lucifer byl zase o den blíž. Už jich zbývalo jen šest. „Danieli Grigori!“ vykřikl Phil do úderů zvonu. „Neudržíme je tak dlouho! Musíte už s anděly odejít.“

„Odcházíme!“ zavolal na něj Daniel. „Díky.“ Zadíval se na své přátele. „Musíme navštívit každou knihovnu, každý archiv v tomhle městě…“

„Ale ve Vídni jsou jich stovky.“

„A možná bychom se v nich neměli chovat tak destruktiy ně?“ navrhla Annabelle a naklonila hlavu k Arriane. „Smrtelníkům je jejich minulost taky drahá.“

To je, pomyslela si Luce. Vzpomínky na její minulé životy k ní teď přicházely často a rychle. Nemohla je ani zpomalit, ani zastavit. Zatímco si andělé chystali křídla k letu, ona zůstala stát, oslabená tou nejintenzivnější vzpomínkou.

Rudé stuhy do vlasů. Daniel a ona na vánočním tržišti Prudký liják a ona je bez kabátu. Naposledy ve Vídni…, v tom příběhu muselo být něco důležitého, něco víc…, domovní zvonek…

„Danieli!“ Chytila ho za rameno. „Co ta knihovna, kam jsi mě vzal? Pamatuješ?“ zavřela oči. Nepřemýšlela, spíš si nechávala vyplavit na mělčiny mysli hluboko ukryté vzpomínky. „Přijeli jsme do Vídně na víkend…, nevím už kdy, ale šli jsme se podívat na představení Mozartovy Kouzelné flétny… v Theater an der Wien? Chtěl ses podívat za nějakým svým přítelem, který pracoval v knihovně a jmenoval se…“

Otevřela oči a zjistila, že ostatní na ni nevěřícně zírají. Nikdo z nich, a nejmíň Luce sama, nečekal, že právě ona je může navést do té pravé knihovny.

Daniel se vzpamatoval jako první. Usmál se na Luce tak, že v tom poznávala hrdost na její schopnosti. Ale Roland, Arriane a Annabelle na ni dál zírali, jako by na ně právě začala mluvit čínsky. Což by nakonec taky klidně mohla.

Arriane si strčila prst do ucha, jako by si chtěla pročistit zvukovod. „Fakt bych asi měla přestat sjíždět to LSD, co? Anebo je to fakt, a Lucinda Priceová si v nejkritičtějším okamžiku samovolně vzpomíná na svoje minulý životy?“

„Jsi génius,“ prohlásil upřímně Daniel, naklonil se k ni a vášnivě ji políbil.

Luce zrudla potěšením a pokusila se polibek trochu pr0táhnout, ale uslyšela za sebou zakašlání.

„Hele, vy dva,“ ozvala se Annabelle. „Jestli to všechno vládneme, budete mít dost času se muchlat potom.“

Řekla bych, ať si s tím chvíli někam zalezete, ale pochybuje že byste zase včas vylezli,“ zažertovala Arriane. Všichni se rozesmáli.

Když Luce rozevřela oči, Daniel už roztáhl křídla do šířky. Jejich špičky odhodily kusy odlomené sádry a zastínily Luce pohled na anděly Stupnice. Přes rameno měl přehozenou černou koženou brašnu se svatozáří.

Vyhnanci se shromáždili kolem nich a uklidili stříbrné šípy zpátky do toulců. „Vítr do křídel, Danieli Grigori.“

„Vám taky,“ pokývl Daniel na Phila. Otočil si Luce zády k sobě a pevně ji uchopil kolem pasu. Pak propletl své ruce s jejími a posunul je vyš, k jejímu srdci.

„Nadační knihovna,“ oznámil Daniel ostatním andělům. „Leťte za mnou. Vím přesně, kde to je.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

DESIDERATUM

Anděly zahalila mlha. Přeletěli zpátky přes řeku a čtvero párů křídel vydávalo při každém úderu mohutné zasvištění. Drželi se tak blízko u země, že záře sodíkových lamp v ulicích vypadala jako světla na letištní ranveji. Ale jejich letka ještě nepřistávala.

Daniel byl napjatý. Luce to cítila v jeho těle, v rukou, kterými ji držel kolem pasu, v ramenou spojených s jejími i ve způsobu, jakým se nad nimi pohybovala jeho křídla. Věděla, jak se Daniel cítí. Sama byla stejně nedočkavá a dychtivá prozkoumat Nadační knihovnu jako on.

Mlhou proniklo jen několik orientačních bodů: vysoká věž mohutného gotického kostela, potemnělé ruské kolo, jehož prázdné kabinky se pohupovaly v nočním větru. A zelená kopule paláce, na které andělé po svém příletu do Vídně přistáli.

Ale počkat nad palácem přece už letěli asi před půl hodinou! Luce si to pamatovala, protože se snažila na jeho střeše zahlédnout Oliannu, ale nikoho neviděla. Stejně jako teď.

Proč tady krouží? Zabloudili?

„Danieli?“

Neodpovídal.

V dálce se rozezněly kostelní zvony. Už počtvrté od chvíle, ledy se Luce, Daniel a ostatní vznesli z rozbité střechy muzejního křídla. Letěli už hodně dlouho. Vážně už jsou tři hodiny v noci?

„Kde to je?“ mumlal si Daniel. Zahnul doleva, sledoval ohyb řeky, pak se od něj odpoutal, aby se vydal na širokou ulici plnou obchodů. Luce už ji taky zahlédla předtím. Létali v kruzích.

„Já myslela, že to víš!“ Arriane narušila formaci, ve které letěli Luce a Daniel vpředu, Roland, Annabelle a ona v těsném trojúhelníku za nimi a popolétla dopředu, aby si mohli promluvit. Rozpuštěné vlasy jí divoce vlály v povětří a průsvitná křídla pravidelně mizela v mlze a zase se z ní vynořovala.

„Já vím, kde to je,“ odsekl Daniel. „Nebo aspoň vím, kde to bylo.“

„Motáme se pořád v kruhu, Danieli.“

„Arriane, nech ho, ať se může soustředit!“ okřikl ji zezadu Roland varovným tónem, jaký používal jen ve chvílích, kdy podle něj zacházela už příliš daleko.

„Jo, jo, jo.“ Luceina kamarádka protočila panenky. „Hlavně nenarušovat formaci.“ Zatřepotala křídly tak, jako dívky třepotají řasami, naznačila Danielovi paží, že „nic ve zlém“, a vrátila se dozadu.

„Tak kde teda byla knihovna?“ ozvala se Luce.

Daniel si povzdychl, vyletěl trochu výš a pak klesl o patnáct metrů. Luce udeřil do tváře chladný vítr. Žaludek jí prudce poskočil a zase se zklidnil, když se Daniel náhle zastavil, jako by přistál na neviditelném visutém laně nad ulicí.

Ta byla tichá, prázdná a temná, tvořená z každé strany dvěma podlouhlými činžáky. Okenice byly na noc zabouchnuté.

Na ulici parkovala šikmo u chodníků maličká autíčka.

„Tady to bylo,“ prohlásil Daniel. „Tady. Šest bloků od ře ky, na západ od Túrkenschanzparku. Přísahám. Nic z toho,“ ukázal na městskou ulici pod sebou, „tady tenkrát nestálo“ Annabelle se zamračila a přitáhla si pokrčená kolena k hrudi. Její stříbrná křídla se lehce pohybovala, aby ji udržela na místě. Nad zkříženými kotníky nohou se jí vyhrnuly džíny a odhalily růžové pruhované ponožky. „Myslíš, že ji zbourali?“

„Jestli ano,“ pronesl pochmurně Daniel, „tak nevím, čím to nahradíme.“

„Tak to jsme v hajzlu,“ prohlásila naštvaně Arriane a kopla do vzduchu. Mračila se na tenké pramínky mlhy, které jí lhostejně odplouvaly kolem nohou na východ. „Myslela jsem, že to bude větší prča.“

„Možná bychom měli letět do Avignonu,“ navrhl Roland. „Zjistit, jestli měla Camova parta větší štěstí.“

„Potřebujeme tři relikvie,“ namítl Daniel.

Luce se lehce otočila tváří k Danielovi. „Je to jen překážka na cestě. Vzpomeň si, jak to probíhalo v Benátkách, a taky tu svatozář nakonec máme. A desideratum budeme mít taky. Na ničem jiným nezáleží. Kdy jsme v tý knihovně byli naposledy, před dvěma sty lety? Je jasný, že se za tu dobu spousta věcí změnila. Ale to neznamená, že to vzdáme. Musíme prostě musíme…“

Všichni se na ni dívali. Ale Luce neměla žádný plán. Jen věděla, že se nesmějí vzdát.

„To dítě má pravdu,“ ozvala se Arriane. „Taky že to nevzdáme. My…“

Zarazila se, když se její křídla začala třást.

Pak Annabelle vyjekla. Vítr s ní hodil vzduchem, jak se i její křídla roztřásla. Danielovi začaly poskakovat ruce na Luceině těle, zatímco mlha kolem nich potemněla do podivné šedi barvy bouře na obzoru, kterou už teď Luce rozeznávala jako barvu časotřesení.

Lucifer.

Téměř slyšela sykot jeho hlasu, cítila na krku jeho dech. Luce začaly cvakat zuby, ale cítila to i hlouběji pod kůží, jako syrovou turbulenci, která se zmocnila jejího nitra.

Budovy pod nimi se rozmazaly. Lampy rozkývaly. Jako by i atomy vzduchu potrhaly. Luce napadlo, jak asi časotřesení cítí lidé dole ve městě, kteří teď leží v postelích a spí. Nebo to nezaznamenají? V tom případě jim záviděla.

Snažila se vykřiknout na Daniela, ale zvuk jejího hlasu byl tlumený, jako by mluvila pod vodou. Zavřela oči, ale tak se jí žaludek zvedl ještě víc. Otevřela je a pokusila se soustředit na bílé budovy, které se třásly v základech, než se z nich stala rozmazaná šmouha.

A vtom spatřila jednu z budov, která se nechvěla: malou hnědou stavbu uprostřed roztřesené ulice.

Ještě před vteřinou tam nebyla. Jako by se teď vynořila z vodopádu, jen na okamžik, než se nad ní řeka času zase zavřela a dům zmizel pod hladinou moderní městské výstavby.

Ale na okamžik tam ta stavba byla, jako součást téhle vídeňské ulice, a zároveň jako něco, co už do ní dávno nepatří.

Časotřesení ustávalo. Svět kolem Luce a andělů se zklidnil. Jako by nikdy nebyl tišší než těch několik okamžiků po časových otřesech.

„Viděli jste to?“ vyhrkl Roland škodolibě.

Annabelle si rovnala křídla a uhlazovala jejich konečky prsty. „Mně se na nic neptej. Já se ještě nevzpamatovala. Nenávidím to.“

„Já jo!“ ozvala se Luce. „Viděla jsem něco…, hnědej barák. Je to ono? Ta Nadační knihovna?“

„Ano.“ Daniel nalétl nad tu část ulice, kde se dům předtím objevil, a mhouřil oči.

„Třeba jsou tyhle blbotřasy přece jen k něčemu dobrý,“ 0zvala se Arriane.

„Kam se ten dům poděl?“ nechápala Luce.

„Je pořád tam. Ale není tady,“ odpověděl záhadně Daniel.

„Slyšel jsem o tom vykládat legendy.“ Roland si přejel prsty po lesklých černých dredech. „Ale nikdy jsem nevěřil, že je to doopravdy možný.“

„Jaký legendy? O čem?“ Luce se mračila do tmy, jak se sna žila hnědý dům znovu zahlédnout. Ale viděla jen bílé činžáky.

V ulici se až na holé větve stromů nic nehýbalo.

„Říká se tomu Patina,“ vysvětloval Daniel. „Je to způsob jakým se někdy skutečnost v čase a prostoru deformuje…“

„Je to přeskupení reality za účelem něco skrýt,“ dodal Roland. Popoletěl k Danielovi a naklonil se, jako by ten dům mohl vidět právě z toho úhlu.

„Tahle ulice sice existuje v kontinuální linii reality,“ vysvětlovala Annabelle a ukázala na městské domy, „ale pod ní leží další, nezávislá, a v ní stojí Nadační knihovna.“

„Patiny jsou hranice mezi skutečnostma,“ prohlásila Arriane s palci zaháknutými za poutka kombinézy. „Jako laserová světelná show, kterou můžou vidět jen vybraní jedinci.“

„Jak to, že toho o tom tolik víte?“ zeptala se Luce.

„No jo,“ Arriane se zamračila, jako by chtěla zase něco nakopnout, „až na to, že nevíme, jak se dostat dovnitř.“ Daniel přikývnul. „Jen málo bytostí dokáže vytvořit Patinu, a ty, které to umějí, si je pečlivě střeží. Arriane má pravdu víme, že tam knihovna je, ale nevíme, jak se dostat dovnitř.“

„Slyšela jsem, že to jde Hlasatelem,“ prohodila Arriane. „To jsou jen řeči,“ zavrtěla hlavou Annabelle. „Každá Patina je jiná. A přístup do ní má pod palcem ten, kdo ji vytvořil. Ten naprogramoval šifru.“

„Jednou jsem slyšel Cama na večírku vykládat, jak se dostal do Patiny,“ vzpomněl si Roland. „Nebo to bylo o tom, jak v Patině uspořádal večírek?“

„Luce!“ vyhrkl náhle Daniel tak, že je všechny překvapil„Je to na tobě. Vždycky to bylo na tobě!“

„Co bylo na mně?“ nechápala.

Tys na to vždycky přišla. Ty musíš vstoupit do knihovny, r musíš přijít na to, kudy. Zazvonit.“

Luce se rozhlédla liduprázdnou ulicí, v níž se převalovala mlha. „O čem to mluvíš? Jak zazvonit?“

Zavři oči,“ nabádal ji Daniel. „A vzpomeň si. Projdi do minulosti. Najdi šňůru ke zvonci…“

Luce už byla tam, v knihovně, kam kdysi přišli s Danielem. Její nohy se náhle dotýkaly země. Pršelo a ona měla vlasy přilepené k obličeji. Ty rudé stužky, které jí koupil, se jí promočily, ale bylo jí to jedno. Něco hledala. Před ní vedl krátký chodníček na nádvoří a pak do temného výklenku před knihovnou. Venku bylo chladno, ale uvnitř hořel v krbu oheň.

V zatuchlém zákoutí vedle dveří visela pletená šňůra ozdobená krajkovými bílými pivoňkami, připojená nahoře k robustnímu stříbrnému zvonu.

Luce se natáhla ke šňůře a zazvonila.

Andělé zalapali po dechu. Luce otevřela oči.

Bílá stěna činžáků na severní straně ulice byla uprostřed přerušená a mezi vysokými novostavbami se ukrýval malý cihlový domek. Z jeho komína stoupal kouř. Jediné světlo kromě záře andělských křídel vycházelo z lampy na parapetu okna v přízemí domku.

Andělé měkce přistáli na prázdné ulici a Danielovo sevření Luce povolilo. Políbil ji do dlaně. „Takže sis vzpomněla. Výborně.“

Hnědý domek byl jen přízemní, okolní stavby nad ním cněly o tři podlaží výš, takže za ním bylo vidět do další ulice, také plné moderních bílých staveb. Domek sem naprosto nepatřil. Luce si prohlížela jeho doškovou střechu, zakulacená vrátka v plotě kolem zahrádky, oblouk asymetrických dřevěných dveří. Tahle stavba jako by patřila do stredověké vesnice.

Luce popošla k domku. Zjistila, že stojí na chodníku. Její oči ulpěly na bronzové tabulce, zapuštěné do stěny z nepálených cihel. Byla to historická popiska, s velkými vyrytými písmen která hlásala Nadační knihovna, zal. 1233.

Luce se rozhlédla po jinak všední ulici. Stály tam kontej nery na recyklovatelný odpad plné plastových lahví, maličká evropská auta zaparkovaná tak těsně vedle sebe, že se skoro dotýkala, na povrchu asfaltové vozovky se leskly louže. „Takže my jsme na opravdový vídeňský ulici…“

„Přesně tak,“ souhlasil Daniel. „Kdyby byl den, viděla bys i lidi, jak chodí kolem. Ale oni by neviděli tebe.“

„Jsou Patiny běžný?“ zeptala se Luce. „Co třeba ta chata na ostrově u Georgie, kde jsme se scházeli?“

„Běžný rozhodně nejsou,“ ujistil ji Daniel. „Vlastně se dá říct, že jsou spíš vzácný. Ta chata bylo nejbližší útočiště, jaký jsme dokázali najít a kde jsme v bezpečí, ale Patina to není.“

„Patina pro chudáky,“ zažertovala Arriane.

„Vlastně je to letní chatka pana Colea,“ vysvětlil Luce Roland. To byl jejich učitel dějepisu ve škole Meče & kříže. Smrtelník, který se ale s anděly blízce přátelil a pomohl Luce po Pennině smrti utéct. A díky němu mohli zůstat v klidu její rodiče, protože jí pomáhal předstírat, že je pořád ještě u Meče & kříže.

„A jak se něco takovýho vytvoří?“ zeptala se Luce.

„To nikdo neví,“ pokrčil rameny Daniel. „Až na jejich stvořitele. A těch je jen pár. Pamatuješ si na mého přítele, doktora Ottu?“

Luce přikývla. Sama už měla jeho jméno na jazyku.

„Žil tady několik set let a ani on nevěděl, jak se sem tahle Patina dostala.“ Daniel se zadíval na domek. „Ani netuším, kdo je tam knihovníkem dneska.“

„Jdeme,“ zavelel Roland. „Jestli je desideratum tam, mU’ síme ho najít a dostat z Vídně dřív, než se na nás zase pověsí Stupnice.“

Odsunul závoru na vrátkách a podržel je ostatním, aby mohli projít. Dlážděný chodníček vedl k domku, zarostlému zvěnčí planými purpurovými fréziemi a bílými orchidejemi. Jejich sladká vůně pronikala vzduchem.

Skupinka došla k těžkým dřevěným dveřím s oblou horní částí a kovovým klepadlem. Luce chytila Daniela za ruku. Anabelle zvedla klepadlo a nechala ho dopadnout.

Nic se neozvalo.

pak Luce pohlédla do rohu a spatřila stejnou šňůru zvonce, jakou viděla tam ve vzduchu, když zavřela oči. Podívala se na Daniela a ten přikývl.

Zatáhla a dveře se zvolna otevřely, jako by je sám dům očekával. Nakoukli do chodby osvětlené svíčkami, ale ta byla tak dlouhá, že Luce neviděla, kam až vede. Domek vypadal zvenčí maličký, ale bylo to klamné zdání. Strop tady byl nízký a s mnoha zakřiveními, jako v tunelu proraženém horským masivem. Vnitřek byl z půvabných růžových cihel.

Andělé nechali jít před sebou Luce a Daniela, protože jen oni dva tady už někdy byli. Daniel překročil práh a natáhl ruku k Luce. „Haló?“ zavolal dovnitř.

Louče na zdech se zamihotaly, když ostatní andělé vešli dovnitř a Roland přibouchl dveře. Když se vydali chodbou, Luce si uvědomovala hluboké ticho kolem. Jediným zvukem byla ozvěna jejich kroků, dopadajících na kamenné dlaždice.

Zastavila se u prvních otevřených dveří nalevo v místnosti. „Tady,“ ukázala dovnitř. Byla tam tma, až na žlutou záři lampy na parapetu, kterou viděli zvenčí. „Tohle byla pracovna doktora Otty?“

Potmě toho moc vidět nebylo, ale Luce si vzpomínala, že na protější straně pokoje byl krb, ve kterém se neustále topilo. A nad ním i kolem něj se táhly police s koženými hřbety knih. Nesedělo její tehdejší vtělení u krbu, nohy ve vlněných punčochách položené na trnoži, a nečetlo si čtvrtý díl Gulliverových cest? A nedoléval jim doktor Otto stále mošt, takže celá mistnost voněla jablky a skořicí a hřebíčkem?

„Máš pravdu.“ Daniel vzal z výklenku v chodbě zapálenou petrolejku a posvítil do místnosti. Mřížka krbu byla zavřená stejně jako dřevěný sekretář a i oheň v lampě na parapetu působil chladně a neživě. Police se prohýbaly pod tíhou knih, které byly pokryté jemným prachem. Okno, dřív obrácené na rušnou ulici, mělo stažené zelené rolety, které dodávaly pracovně neurčitý nádech opuštěnosti.

„Není divu, že mi neodpovídal na dopisy,“ ozval se Daniel „Doktor se zřejmě odstěhoval.“

Luce přešla ke knihovně a přejela ukazováčkem po zaprášených hřbetech. „Myslíš, že tady někde je to, co hledáme?“ Vytáhla titul od Petrarky, Canzoniere, vysázený vysokým gotickým typem písma. „Doktoru Ottovi by jistě nevadilo, ze se tady porozhlídneme, jestli by nás něco nedovedlo k desi-” Zarazila se. Něco zaslechla. Vzdálený ženský zpěv.

Andělé si vyměnili užaslé pohledy, když se zvuk donesl i k nim. Kromě strašidelného zpěvu teď slyšeli i rachocení kol a klapot dřeváků. Daniel se vydal k otevřeným dveřím pracovny a Luce za ním opatrně vykoukla do chodby.

Blížil se k nim temný stín. Louče ve výklencích točité chodby zablikaly a protáhly ho, takže paže stínu vypadaly jako nepřirozeně dlouhé pařáty.

Majitelka stínu byla hubená žena v úzké šedé sukni, hořčicovém kabátku a v botách na vysokých černých podpatcích. Kráčela k nim a před sebou tlačila stříbrný servírovací stolek na kolečkách. Zrzavé vlasy měla vyčesané do drdolu a v uších se jí blýskaly elegantní klipsové náušnice. Něco na tom, jak kráčela a tlačila vozík, připadalo Luce povědomé.

Žena si prozpěvovala melodii beze slov a na chvíli zvedla hlavu. Na stěnu dopadl stín jejího profilu. Křivka jejího nosu, zvednutá brada, trochu vystouplé obočí to všechno Luce připadalo, jako by to už dávno znala.

Náhle jí z obličeje zmizela všechna krev. Žádná barva na vlasy ji nemohla obelstít natolik, aby tu ženu nepoznala.

před ní stála Sophia Blissová.

Luce se bez rozmýšlení chopila železného pohrabáče, který tál opřený u dveří. Popadla ho jako zbraň. Čelist měla zaťatou srdce jí bušilo a vzápětí se vyřítila do chodby.

Luce!“ vykřikl Daniel.

Dee?!“ vyjekla Arriane.

„Ano drahoušku?“ ozvala se žena v chodbě vteřinku předtím, než si uvědomila, že ji chce Luce napadnout. Nadskočila ucouvla. V tu chvíli Daniel chytil Luce zezadu a přitiskl jí

ruce k tělu.

„Co to děláš?“ zašeptal jí do ucha.

„O-ona, o-ona…“ Luce se vzpínala proti Danielovi, cítila, jak se jí jeho ruce propalují do pasu. Tahle ženská zavraždila Penn. Chtěla zabít i ji. Tak proč po ní ostatní nejdou?

Arriane a Annebelle se rozběhly k Sophii a objaly ji.

Luce vytřeštila oči.

Annabelle ženu políbila na bledou tvář. „Neviděla jsem tě už od toho selskýho povstání v Nottinghamu kdy to bylo? 1380, nebo tak nějak?“

„To snad nemůže být tak dlouho,“ odpověděla žena zdvořile, stejně uhlazeným a spisovným knihovnickým tónem, jakým hovořila u Meče & kříže, když se snažila v Luce vzbudit náklonnost. „To byly krásné časy.“

„Já vás taky nějakou dobu neviděla!“ vyjela na ni Luce, vyškubla se Danielovi a zvedla pohrabáč. Kéž by měla po ruce víc smrtící zbraň! „Od tý doby, co jste zabila mou kamarádku…“

„Ale drahoušku.“ Žena neuhýbala, dívala se, jak na ni Luce Napřahuje pohrabáč, a poťukávala si prstem zlehka na rty. „To musí být nějaká mýlka.“

Roland přistoupil k nim a odtáhl Luce od slečny Sophie. „To jen proto, že se někomu podobáte.“ Jeho klidná ruka na Luceině rameni jí zabránila v protestech.

„Jak to myslíte?“ nechápala žena.

„Ale ovšem!“ ozval se Daniel a usmál se na Luce. „Ty sis myslela, že to je měli jsme ti vysvětlit, že všichni transeternálově vypadají podobně.“

„Chceš říct, že to není Sophia?“

„Sophia Blissová?“ Žena se zatvářila, jako by si kousla do něčeho kyselého. „Ta mrcha je pořád tady? Myslela jsem, že by si někoho mohl dát tu práci a zbavit nás jí.“ Zrzka nakrčila nos a otočila se k Luce. „Je to moje sestra, takže musím svoje znechucení nad tím škopkem špíny, které se ve mně během let nahromadilo, dávat najevo jen velmi opatrně.“

Luce se nervózně zasmála. Pohrabáč jí vypadl z ruky a zazvonil o podlahu. Když si starší ženu prohlížela, viděla v ní opravdu jisté podobné rysy se slečnou Sophií tvář, která vypadala mladě i staře zároveň ale i rozdíly. Ve srovnání se Sophiinýma černýma očima vypadaly oči téhle ženy téměř zlaté. Podtrhovaly žlutou barvu jejího kabátku.

Luce se za ten výstup s pohrabáčem zastyděla. Opřela se o oblou stěnu a pomalu sklouzla dolů. Cítila se prázdná. Nevěděla, jestli by se jí mělo ulevit, že před sebou nevidí tvář vražedkyně, nebo naopak. „Mrzí mě to.“

„To nic, drahoušku,“ ujistila ji žena. „Ten den, kdy potkám znovu Sophii, taky chytím to nejtěžší, co bude po ruce, a vrhnu se na ni.“

Arriane natáhla ruku a pomohla Luce vstát, silou ji vytáhla zase na nohy. „Dee je naše stará přítelkyně. Prvotřídní pařmenka a mejdanová jednička, musím dodat. Má metabolismus jako kůň. Tu noc, co svedla Saladina, málem skončily křížový výpravy.“

„To je nesmysl!“ Dee pobaveně mávla rukou.

„A taky je bezvadná vypravěčka,“ dodala Annabelle. „Nebo byla, než zmizela úplně ze světa. Holka, kdes celou tu dobu vězela?“

Žena se nadechla a její zlaté oči se orosily dojetím. „Abych pravdu řekla…, zamilovala jsem se.“

„Ach, Dee!“ vyhrkla Annabelle a chytila ženu za ruce. „To je krasa.”

„Do Otty Z.“ Dee popotáhla. „Ať odpočívá v pokoji.“

„Doktor Otto?“ Daniel přistoupil blíž. „Vy jste ho znala?“

„Skrz naskrz.“ Záhadná zrzka si utřela nos.

„Páni, jsem to ale buran!“ vyhrkla Arriane. „Ani vás nepředstavím. Danieli, Rolande, vy jste se ještě nesetkali s naší kamarádkou Dee…“

„Potěšení na mé straně,“ předběhla ji zrzka. „Jsem Paulině Serenity Bisingerová.“ Usmála se, otřela si oči krajkovým kapesníčkem a natáhla ruku nejdřív k Danielovi a pak k Rolandovi.

„Můžu se zeptat, slečno Bisingerová, proč vám děvčata říkají Dee?“ ozval se Roland.

„Taková stará přezdívka, můj milý.“ Žena se na něj usmála mysteriózním úsměvem, který býval Rolandovou specialitou. Když se otočila k Luce, její zlaté oči se rozzářily.

„A tohle je Lucinda.“ Místo aby k ní Dee natáhla pravičku, rozevřela náruč k objetí, ale Luce připadalo směšné dělat tohle při seznámení. „Omlouvám se za tu nešťastnou podobu, která tě tak zmátla. Moje sestra vypadá jako já; ale nejsem ráda, že já vypadám jako ona. Ale my dvě se známe už tak dávno, znaly jsme se v mnoha životech, tolik let. Pořád zapomínám, že ty se na to asi nepamatuješ. To mně ses přiznala ke svému nejhlubšímu tajemství, k tomu, že miluješ Daniela. Mně ses svěřovala se strachem z budoucnosti i s těmi matoucími pocity ke Camovi.“ Luce zrudla, ale žena si toho nevšimla. „A já se zase tobě svěřila se skutečným důvodem své existence, a dala ti klíč ke všemu, co hledáš. Byla jsi jediná nevinná, kterou jsem znala a na kterou bylo spolehnutí, že vždycky udělá to, Co je třeba.“

„Mně… mně je líto, že si to nepamatuju,“ vykoktala Luce. A bylo. „A ty jsi anděl?“

„Jsem transeternálka, zlato.“

„Technicky vzato jsou to smrtelníci,“ vysvětloval Danie| „Ale žijí hodně dlouho, stovky, někdy i tisíce let. Hodně jich spolupracuje s anděly.“

„Začalo to už u pradědy Metuzaléma,“ ozvala se Dee. on vynalezl modlitbu. Vážně!“

„Jak to?“ podivila se Luce.

„Totiž, když za starých časů smrtelníci něco chtěli, prostě si to jen tak přáli. Praděda byl první, kdo si troufnul oslovit přímo Boha a v tom je ta genialita chtěl něco jako potvrzující esemesku, že ho Bůh slyšel. Ten mu to dal vědět přes anděla, a tak vznikli andělští poslové. První byla Gabbe, a ta vytvořila koridor mezi nebem a zemí, kudy mohly volně proudit modlitby smrtelníků. Praděda Gabbe miloval, jako všechny anděly, a naučil to i celou svou rodinu. Ale to už je hrozně dávno.“

„Jak to, že transeternálové žijou tak dlouho?“ odvážila se zeptat Luce.

„Protože jsme osvícení. Protože naše rodina vynalezla andělské posly, a poněvadž jsme se nedali velkolepostí andělů srazit na kolena jako většina smrtelníků, byli jsme odměnění prodlouženým žitím. Sloužíme jako spojka mezi anděly a lidmi, takže smrtelníci si můžou pořád připadat jako pod ochranou andělů. Někdy samozřejmě umíráme dřív, při nehodách, nebo když nás někdo zabije, ale jinak můžou transeternálové žít až do konce času. Teď je nás, posledních potomků Metuzaléma, čtyřiadvacet. Měli jsme být pro lidstvo příkladem, ale musím s bolestí připustit, že nás postihl úpadek. Slyšeli jste o sektě Zhsmaelimů?“

Zmínka o sektě slečny Sophie vyslala Luce mrazení po celé páteři.

„To jsou všechno transeternálové,“ pokračovala Dee. „Starší začali jako jejich šlechta. Sama jsem k nim svého času patřilaAle časem je ti dobří samozřejmě opustili,“ Dee se zamračila a pohlédla na Luce, „poslední hned potom, co byla zavraždě-

na tvoje kamarádka. Sophia se vždycky chovala krurě a měla velké ambice. A teď je čím dál ctižádostivější.“ Odmlčela se vytáhla bílý kapesníček, aby přeleštila servírovací vozík. „Nerada našem znovushledání mluvím o tak temných věcech. Ale jedno mě moc potěšilo: pamatuješ si, jak se dostat do mé Patiny.“ Rozzářila se na Luce. „Prima práce, děvče.“

„To tys tuhle Patinu stvořila?“ užasla Arriane. „Netušila jsem, že to umíš!“

Dee nadzdvihla obočí a po rtech jí přeletěl prchavý úsměv. Žena nemůže odhalit všechna svoje tajemství, protože pak by pro ni přestala být výhodou. No ne, dívky?“ odmlčela se.

Teď, když jsme všichni pohromadě, co vás přivádí do naší knihovny? Zrovna jsem si chtěla dát šálek jasmínového čaje. Musíte si dát se mnou, vždycky toho připravím až moc.“ Ustoupila a odhrnula ubrousky, aby jim ukázala vyrovnané šálky, talířky s okurkovými sendviči, nadýchané vdolečky se zlatými rozinkami, křišťálovou misku se šlehačkou a třešněmi. Luce se při pohledu na ty pochoutky sevřel žaludek hladem.

„Takže tys nás čekala,“ prohodila Annabelle, když spočítala prstem šálky.

Dee se usmála, otočila se a vydala se s vozíkem dál chodbou. Luce a andělé se k ní připojili a za doprovodu ťukání Deeiných vysokých podpatků dorazili do velké místnosti, zevnitř obložené stejnými růžovými cihlami, jako byl zbytek domu. V rohu tam hořel oheň v krbu, kolem naleštěného dubového stolu stálo šest židlí a nad ním visel obrovský lustr vyřezaný z kmene stromu, s desítkami jiskřících svíček na všech ramenech.

Stůl už byl prostřený tím nejjemnějším porcelánem pro mnohem víc hostů, než jich tu bylo. Dee začala nalévat kouřící jantarovou tekutinu do šálků. „Jsme tu velmi neformální, usaďte se, prosím, jak je libo.“

Daniel se významně zadíval na Arriane. Ta pochopila a přistoupila k Dee, která už začala nanášet na vdolečky šlehačku a vršit na ni ovoce. Zlehka jí poklepala na záda „Víš, Dee, my se nemůžeme zdržet na čaj. Máme dost na spěch. Totiž…“

Daniel popošel k nim. „Už se k tobě donesla ta zpráva o Luciferovi? Chce vymazat minulost tím, že přitáhne do přítomnosti anděly po Pádu.“

„To vysvětluje ty otřesy,“ zamumlala Dee a přesunula se k dalšímu šálku.

„Takže ty taky cítíš to časotřesení?“ zeptala se Luce.

Dee přikývla. „Ale většina smrtelníků ne, jestli tě zajímá tohle.“

„Přišli jsme sem, protože potřebujeme zjistit, kam se andělé při prvním Pádu dostali,“ vysvětloval Daniel. „Tam se Lucifer a ta nebeská cháska objeví i teď. Musíme ho zastavit.“

Dee se tvářila podivně nevzrušeně, dál vršila na koláčky smetanu a servírovala na stůl okurkové sendviče. Andělé čekali na její odpověď. Polínko v krbu zapraskalo a rozpadlo se na mřížce.

„Jenom proto, že se dva mají rádi,“ prohodila Dee. „To je dost znepokojující. Jako by to ve všech starých nepřátelích vyvolávalo to nejhorší, co? Stupnice se utrhla ze řetězu, Zhsmaelimové zabíjejí nevinné. Tolik zla. Jako byste toho vy padlí andělé neměli už tak dost. Připadá mi, že už musíte být pořádně utahaní.“ Konejšivě se na Luce usmála a znovu jim ukázala, aby se posadili.

Roland odtáhl židli v čele stolu pro Dee a posadil se vlevo od ní. „Možná bys nám mohla pomoct.“ Naznačil ostatním, aby ho napodobili. Annabelle a Arriane se posadily vedle nej, Luce a Daniel na druhou stranu stolu. Luce se natáhla pro Danielovu ruku a propletla své prsty s jeho.

Dee rozdala kolem stolu poslední šálky. Když přestaly cva~ kat hrnečky odkládané na podšálky a lžičky nabírající cukr, Luce si odkašlala. „Chceme Lucifera zastavit, Dee.“

„To jsem doufala.“

Daniel stiskl Luceiny prsty ve svých. „Zrovna teď hledáme tři předměty, které nám můžou ukázat cestu do místa prvotního Pádu. Ale jen když je dáme dohromady.“

Dee se napila čaje. „Chytrý chlapec. A měli jste štěstí?“ Daniel otevřel zip kožené brašny a vytáhl z ní zlatou a skleněnou svatozář. Luce připadalo, že už uběhla celá věčnost 0d chvíle, kdy se potopila ke starému chrámu a vynořila se

S tímhle úlovkem.

Dee svraštila čelo. „Ano, na tohle si pamatuju. Vytvořil to anděl Semihazah. Jeho styl byl trochu jízlivý, už tehdy v dávnověku. Tehdy ještě nemohl psát satirické texty, aby tuhle zálibu uspokojil, a tak vytvořil tenhle kousek jako výsměch snahám lidských umělců zachytit andělskou auru. Je to legrační, ne? Představte si, že byste nosili za hlavou takovouhle příšernost. Plochou a monstrózní.“

„Dee.“ Arriane sáhla do brašny a vytáhla z ní Danielovu knihu. Pak v ní začala listovat, až našla zmínku o desideratu. „Přiletěli jsme do Vídně hledat tohle.“ Ukázala na stránku. Jenže už se nám krátí čas a nevíme, kde to hledat.“

„To je kouzelné. Přišli jste na to pravé místo.“

„Já to věděla!“ zahalekala Arriane. Naklonila se na židli a pleskla Annabbelle, která zdvořile uždibovala vdoleček, do zad. „Jak jsem tě uviděla, řekla jsem si, že jsme v dobrých rukou. Ty to desideratum máš, viď?“

„Ne, drahoušku,“ Dee zavrtěla hlavou.

„Pak… co?“ hlesl zaskočeně Daniel.

„Já jsem desideratum.“ Žena se rozzářila. „A už takovou dobu čekám, až mě někdo povolá do služby.“

KAPITOLA DESÁTÁ

HVĚZDNÁ STŘELA V PRACHU

„Ty jsi desideratum?!“ Luce vypadl z ruky okurkový sendvič a rozplácl se na podšálku. Majonéza z něj vystříkla na krajkový bílý ubrus.

Dee se na ně zářivě usmívala. Ve zlatých očích měla uličnický výraz, spíš jako dospívající dívenka než jako stovky let stará žena. Když si zastrčila neposlušný pramínek rusých vlasů zpátky do drdolu a dolila si čaj, bylo těžké připustit si, že tahle krásná elegantní žena je jejich druhá relikvie.

„Dee jako desideratum? Tak vznikla ta přezdívka?“ zeptala se Luce.

„Ano.“ Dee se tvářila potěšeně. Mrkla na Rolanda.

„Takže víš, kde je místo prvotního Pádu?“

Jeho otázka je všechny přiměla zpozornět. Annabelle se posadila rovněji a pohladila se po dlouhém krku. Arriane naopak sklouzla na židli níž, dala si lokty na stůl a podepřela bradu. Roland se naklonil dopředu a dredy mu sklouzly přes rameno. Daniel sevřel Luceinu ruku. Že by Dee byla odpovědí na všechny jejich otázky?

Zrzka zavrtěla hlavou.

„Ale můžu vám pomoct to místo objevit.“ Dee odložila šálek na stůl. „Odpověď je ve mně, ale nedokážu ji vyjádřit tak abyste tomu rozuměli nebo abych tomu rozuměla já. Aspoň ne do té doby, než všechny kousky skládanky zapadnou

na místo.

„Jak to myslíš, že zapadnou na místo?“ zeptala se Luce. „Jak

poznáme, že se to stalo?“

Dee přešla ke krbu a použila pohrabáč, aby rozhrnula žhavé uhlíky a vrátila odkutálené polínko do středu žáru. „Poznáš t0. Všichni to poznáme.“

„Ale víš aspoň, kde je třetí artefakt?“ zeptal se Roland. Natáhl se k talířku s dílky citronu a jeden z nich nabral a upustil do svého šálku.

„To samozřejmě ano.“

„Naši přátelé ho letěli hledat do Avignonu,“ vysvětlil jí Roland. „Cam, Gabbe a Molly. Pokud nám ho můžeš pomoc lokalizovat…“

„Víš moc dobře, že andělé musí lokalizovat každý ze tří předmětů sami, Rolande.“

„Já věděl, že to řekneš,“ povzdychl si Roland a zadíval se na Dee. „A já věděla, že se zeptáš.“ Dee naklonila hlavu a zkoumavě ho pozorovala. „Ale jsem ráda, že ses zeptal. Připadá mi, že mi důvěřuješ, že vám chci pomoct porazit Lucifera.“ Otočila se k Luce. „To je důležité, nemám pravdu, Lucindo?“

Luce se rozhlédla kolem stolu po padlých andělech, které poznala ve škole Meče & kříže, ale ve skutečnosti je znala už tak dávno. „Máš.“

Kdysi vedla debatu o důvěře se slečnou Sophií, která tvrdila, že to je jen kratochvíle bezstarostných a ten nejlepší způsob, se nechat zabít. Bylo až děsivé, jak moc se ty dvě podobaly fyzicky, ale výroky jejich nesmrtelných duší se tolik lišily.

Dee se natáhla pro svatozář uprostřed stolu. „Můžu?“

Daniel jí předmět podal. Luce z vlastní zkušenosti věděla jak je svatozář těžká. Ale Dee ji držela tak, jako by svatozář nic nevážila.

Její štíhlé paže byly sotva dost dlouhé, aby ji obemkly, ale Dee ji držela jako dítě. Ve skle se odrážela její tvář.

„Další znovushledání,“ pronesla mírně, jakoby sama k sobě Když vzhlédla, Luce nedokázala poznat, jestli vypadá smutná nebo spokojená. „Bude báječné, až získáme i třetí předmět.“

„Snad tě má Bůh naladěnou,“ zadoufala Arriane a nalila si do čaje něco z baculaté stříbrné lahvičky.

„Mám pořád pradědovu frekvenci,“ ušklíbla se Dee. Všichni se trochu nervózně rozesmáli.

„Když už mluvíme o třetí relikvii…“ Dee se zadívala na své tenké zlaté hodinky, zapletené mezi perlovými náramky, „… neříkali jste někdo, že máte naspěch?“

Nastalo cinkání šálků dosedajících na podšálky, vrzání odsunovaných židlí a šustot roztahovaných křídel. Obrovská jídelna se najednou zmenšila a rozjasnila. Luce ucítila známé dychtivé šimrání při pohledu na Danielova široká křídla. Dee zachytila její pohled. „Rozkošné, co?“

Luce ani nezrudla rozpaky nad tím, že ji někdo přistihl, jak zírá na Daniela. Jen se usmála, protože cítila, že Dee je na její straně. „Rozhodně.“

„Tak kam, kapitáne?“ zeptala se Arriane Daniela a nacpala si do kapes zubožené kombinézy pár vdolečků.

„Zpátky na Sinaj, ne?“ navrhla Luce. „Tam se s námi Cam a ostatní mají sejít.“

Daniel se podíval ke dveřím a čelo se mu svraštilo soustreděním. „Vlastně jsem o tom nechtěl mluvit dřív, než najdeme druhý artefakt, ale…“

„No tak, Grigori,“ pobídl ho Roland, „vybal to.“

„Než jsme odletěli z muzea,“ začal Daniel, „Phil mi pověděl, že dostal vzkaz od Vyhnanců, které poslal do Avignonu. Camova skupina byla zaskočena…“

„Kdo, Stupnice?“ ozvala se Dee. „Pořád si ještě hýčkají ty fantazie o své důležitosti v kosmické rovnováze?“ a Jistě to nevíme,“ přiznal Daniel, „ale je to dost pravděpodobné. Musíme nabrat kurs na Pont Saint Bénézet v Avignonu.” Pohlédl na Annabelle, jejíž tvář silně zrudla.

„Cože?“ vyhrkla. „Proč tam?“

Moje poznámky ve Strážcích to místo uváděly jako pravjvpodobnou lokaci třetí relikvie. Nejspíš to byla první zastávka Cama, Gabbe a Molly.“

Annabelle se odvrátila. Nic dalšího už neřekla. Když se všichni vyhrnuli z jídelny, nálada byla o něco pochmurnější. Luce cítila obavy o osud svých přátel, představovala si Cama aMolly uvázané někde u trámů, jako byly Arriane a Annabelle.

Andělská křídla se otírala o stěny, když všichni procházeli za sebou nekonečnou chodbou. Když došli až k dřevěným venkovním dveřím, Dee zatočila velkým mosazným kruhem a podívala se špehýrkou ven.

„Hm.“ Pustila kryt zase prudce na místo.

„Co je?“ zeptala se Luce, ale to už Dee otevřela a popohnala všechny z chodby na dvorek. Rychle opouštěli malý hnědý domek, který byl zevnitř mnohem rozlehlejší a bohatší než zvenčí.

Luce vyšla jako první a zastavila se na zápraží, posypaném namrzlou slámou, aby počkala na ostatní. Andělé se vyhrnuli ze dveří zároveň: Daniel zatáhl ramena a rozvinul křídla, Annabelle se svými stříbrnými rychle škubla do stran, Roland vystřelil zlaté, černě mramorované perutě jako neviditelný štít a Arriane se vlekla naštvaně za nimi a nadávala na svíčku, která jí připálila koneček křídla.

Nakonec se všichni andělé zastavili na trávníku a roztáhli křídla. Už se těšili, až budou zase ve vzduchu.

Luce si všimla, jaká je kolem tma. Byla si jistá, že když Vcházeli do knihovny, bylo to krátce před úsvitem. Zvon právě odbil čtvrtou hodinu ranní a obloha už začínala blednout.

Jak dlouho byli uvnitř, hodinu? To už by přece mělo svítat, ne? Tak jak to, že je obklopuje tahle půlnoční čerň?

Za okny bílých činžáků se už svítilo. Lidé se pohybovali místnostech, vařili si kávu, chystali snídani. Z předních dveří vycházeli muži s kufříky a ženy s kabelami, nastupovali d0 aut a odjížděli pryč asi do práce, domýšlela se Luce. Nikdo z nich se ani neotočil na hlouček andělů uprostřed silnice

Vzpomněla si, jak jí Daniel říkal, že když jsou v Patině, nikdo je nevidí. Vídeňané neviděli ani hnědý domek. Luce viděla, jak na ulici proti nim ospale šla žena v černém froté županu a v igelitovém čepci do sprchy. Na vodítku vedla psa. Vydala se po chodníku, který vedl přímo ke knihovně Když došla k plotu kolem pozemku hnědého domku, najednou zmizela.

I se psem.

Luce zalapala po dechu, ale Daniel do ní šťouchl a ukázal jí na pozemek za knihovnou, kde chodník pokračoval, už ne jako dlážděný plochými kameny a zarostlý, ale jako moderní asfaltová plocha. A žena se psem se zase vynořila. Pes sebou divoce škubal a štěkal, ale ospalá žena kráčela dál, jako by její ranní rutinu nic nenarušilo.

Luce napadlo, jak je zvláštní, že hlavním posláním andělů bylo zachovat život téhle majitelky čtyřnohého mazlíčka stejný jako dosud. Pokud se jim to povede, pokud svět téhle ženy nikdo nevymaže, pak si bude žít jako předtím a vůbec ji nedojde, v jakém nebezpečí byla.

Lidé na ulici si možná nevšímali andělů ani knihovny, ale všímali si oblohy. Žena se psem k ní ustaraně obracela tvář, stejně jako většina lidí, kteří vycházeli z domů s deštníky v podpaží.

„Bude pršet?“ Luce už s Danielem prolétala oblaky s kap sami deště, horkými sprškami, které je osvěžily na těle i na duchu…, ale tahle obloha byla zlověstná, skoro černá.

„Ne, nebude pršet,“ odpověděla Dee. „To je Stupnice.”

„Cože?“ Luce trhla hlavou vzhůru. Zamžourala nahoru a škubla sebou, když zahlédla podivné trhavé pohyby. Mraky se přece takhle neposunují.

„Obloha je černá jejich křídly.“ Arriane se zachvěla. „A jejich plášti.”

Ne.

Luce se dívala na oblohu a začínalo jí svítat. S pocitem dobným závrati rozeznávala masu šedomodrých křídel. Ta zkryla celou oblohu jako barevná šmouha, stínila slunce. Srdce se jí sevřelo, když se anděly pokoušela spočítat. Bylo to nemožné. Kolik jich tam může být?

„Jsme v obležení,“ prohlásil Daniel.

„Jsou tak blízko,“ zamumlala Luce při pohledu na hemžící se oblohu. „Vidí nás?“

„To zrovna ne, ale vědí, kde jsme,“ odpověděla Dee nenuceně, když malá skupinka členů Stupnice slétla k nim. Byli tak blízko, že šlo rozeznat jejich vrásčité krvelačné tváře. Chladné oči propátrávaly prostor, kde se shromáždili Deeini hosté. Ale když přišlo na Patinu, Stupnice byla zřejmě stejně slepá jako smrtelníci.

„Moje Patina nás chrání jako porcelánová konvice čaj uvnitř, poskytuje nám bezpečí a prostor. Stupnice ji nemůže ani vidět, ani jí proniknout.“ Zrzka se na Luce usmála. „Reaguje jen na zazvonění jistého druhu duše, takové, která si neuvědomuje vlastní moc.“

Danielova křídla zapleskala vedle nich. „Stahuje se jich sem víc a víc. Musíme přijít na to, jak se odsud dostat, a hodně rychle.“ „Nemám v úmyslu nechat se svázat do té jejich škrticí burky,“ prohlásila Dee. „A do mého domu taky nestrčí ani špičku nosu!“

„Líbí se mi, jak mluví,“ prohodila Arriane k Luce.

„Za mnou!“ zahřměla Dee a zběsile se rozběhla dozadu za dům. Ostatní se pustili za ní, kličkovali mezi záhony dýní a zdobenou dřevěnou besídkou do zeleninové zahrady.

Roland ukázal bradou k obloze, která jako by ještě potemněla. Křídla Stupnice houstla víc a víc.

„Jak zní plán?“

„Tak za prvé,“ Dee se zastavila pod korunou starého dubu uprostřed zahrady, „musíme zničit knihovnu.“

Luce zalapala po dechu. „Proč?“

„Prostá mechanika. Tahle Patina vždycky souvisela s knihovnou a s ní taky musí zůstat. Pokud se chceme dostat přes Stupnici, musíme Patinu otevřít, takže se jim knihovna ukáže. A já rozhodně nechci, aby do ní strkali ta svá šťouravá křídla.“ Dee poplácala Luce po rameni. „Neboj se, zlato. Stejně už jsem skoro všechny cenné svazky rozdala hlavně Vatikánu něco Huntingtonu a taky pár jedné menší knihovně v Arkansasu. Tohle místo nikomu chybět nebude. Byla jsem poslední knihovnicí, a upřímně, nemíním se sem už nikdy vracet.“

„Stejně pořád nechápu, jak se chceš dostat přes Stupnici,“ ozval se Daniel s pohledem upřeným na temnou oblohu.

„Budu muset vytvořit druhou Patinu, která ochrání nase těla a zaručí nám bezpečný průchod. Pak otevřu tuhle a nechám Stupnici vletět dovnitř.“

„Už asi větřím, co máš za lubem,“ uchichtla se Arriane, která vylezla na větev dubu jako opička a usadila se tam.

„Knihovna se musí obětovat,“ Dee se zamračila, „ale Stupnice bude mít aspoň pěkný táborák.“

„Počkat. Jak chceš obětovat knihovnu?“ zeptal se Roland a založil si ruce na prsou, když sledoval Dee.

Ta se na něj usmála. „Doufala jsem, že mi s tím pomuzes. Ty jsi přece mistr v rozdělávání ohňů, ne?“

Roland zvedl obočí, ale Dee už se od něj odvrátila. Zadívala se na kmen dubu, natáhla se pro suk v kůře, jako by to byl dveřní knoflík, a zatáhla. Kmen se otevřel a před nimi se objevila prázdná místnost. Dřevo bylo zevnitř stromu nalakované a vypadalo to jako menší trezor. Dee v něm zalovila a vytáhla dlouhý zlatý klíč.

„Takhle otevíráš Patinu?“ podivila se Luce. Překvapilo ji, že vidí něco tak fyzického a prozaického jako klíč.

„Takhle ji odemykám, abych ji mohla využít pro naše účely.“

„Ale jestli ji odemkneš a vznikne požár,“ Luce si vzpomněla na ženu se psem, na to, jak na hranicích Patiny zmizela a pak se zase vynořila, „co se stane s domy na ulici a s lidmi, co tam

bydlí?“

„Na Patině je jedna legrační věc,“ zamumlala Dee, poklekla a začala něco hledat v hlíně. „To, jak leží na hranici mezi realitou minulosti a přítomnosti, znamená, že jsme tady a nejsme tady v přítomnosti a všude. Tohle je místo, kde se stýkají všechny naše představy o čase a prostoru.“ Zvedla drn přerostlé trávy a oklepala si z rukou hlínu. „Smrtelníci tady kolem si ničeho nevšimnou. Ale jestli je Stupnice tak rozzuřená, jak si myslíme, tak se vřítí do Patiny ve chvíli, kdy ji odemknu, a vrhnou se na nás. Na jeden kritický okamžik se k nám připojí v jisté smyčce reality, dokud bude knihovna stát na téhle ulici.“

„Ale my odletíme, uzavření ve druhé Patině,“ ozval se Daniel.

„Přesně tak,“ souhlasila Dee. „Musíme jen tu první za nimi zavřít. A tak, jako teď nemůžou dovnitř, pak nebudou moct ven. Zatímco my bezpečně poletíme ke krásnému prastarému Avignonu, knihovna se rozhoří a Stupnice bude uvězněná v ní.“

„To je geniální,“ pronesl obdivné Daniel. „Stupnice zůstane technicky vzato naživu, takže nenarušíme rovnováhu sil, ale budou…“

„Uzavření v minulosti, oddělení od nás, odklizení z naší cesty. Přesně tak,“ uzavřela Dee. „Všichni jsou pro?“ Její tvář se rozzářila. „Konečně, tady je to!“

Když se Luce a andělé naklonili nad ni, viděli, že Dee oprašuje od hlíny špinavý zámek, který byl zahrabaný v zemi. Zvřela oči, přitiskla si klíč k srdci a zašeptala požehnání:

„Světlo, obklop nás, lásko, záštit nás. Patino, ochran nás od

zla, jež musí přijít.

Potom opatrně vsunula klíč do zámku. Musela vyvinout sílu, aby jím dokázala pootočit. Konečně se ozvalo zapraskám a klíč se pootočil doprava. Dee ztěžka vydechla a postavila se. Otřela si ruce o sukni.

„Tak jdeme na to.“

Zvedla velice pomalu a cílevědomě ruce a pak je pomaličku spouštěla ke svému srdci. Luce čekala, že se pohne země, že se něco stane, ale na chvíli se nic nezměnilo.

Pak, když vesmír kolem nich ztichl jako v hrobě, Luce zaslechla téměř nezachytitelný svist, jako když si někdo zamne ruce. Vzduch se trochu zavlnil, takže se všechno hnědý domek, řada vídeňských domů, dokonce i křídla Stupnice na obloze zakymácelo. Barvy se ohnuly a splynuly. Bylo to jako stát v hustém mraku nad unikajícím plynem.

Luce stejně jako předtím Patinu zároveň viděla i neviděla. Její amorfní hranice byly v jedné chvíli zřetelné s průzračnou transparentností mýdlové bubliny a pak zmizely. Ale Luce cítila, jak přiléhají k malému prostoru zahrady, kde všichni stáli, jak vyzařují teplo a pocit láskyplného objetí něčím silně ochranitelským.

Nikdo nemluvil. Deeino čarování připravilo všechny o řeč.

Luce zrzku pozorovala. Žena si pobrukovala melodii beze slov, tak silně, že to znělo téměř jako bzukot. Luce překvapilo, když sama ucítila, že vnitřní Patina je úplná. Něco, co jí jeste před chviličkou nepřipadalo úplné, se završilo. Dee přikývla. Dál si tiskla ruce na srdce jako v modlitbě. „Jsme v Patině uvnitř Patiny. V srdci bezpečí a ochrany. Až otevřu vnější Patinu, věřte té vnitřní a zůstaňte v klidu. Nikdo vám neublíží.

Znovu zašeptala ta slova. Světlo, obklop nás, lásko, záštit nás Patino, ochraň nás od zla, jež musí přijít. Luce zjistila, že si to mumlá s ní, a zaslechla i Danielův hlas.

Objevila se díra, jako studený průvan v teplé místnosti.

Andělé se semkli blíž k sobě, křídla přitisknutá a Luce uprostřed. Sledovali pohyblivou oblohu.

Z výšky nad jejich hlavami se ozval divošský skřek a hned nato další. Stupnice je uviděla.

Starci s šedomodrými křídly se vrhli k otvoru v Patině.

Luce to sice neviděla, ale otvor musel být někde nad komínem, protože tam Stupnice mířila jako jeden anděl. Protlačili se úzkým otvorem a dopadali na střechu, na trávu, na zápraží hnědého domku. Kabáty se jim po tom prudkém přistání trhaly. Starci lačnými pohledy sledovali dům zároveň Luce, Dee a anděly cítili i necítili.

Luce zadržela dech, aby byla úplně zticha.

Stupnice dál pršela z nebe, dvorek se už hemžil jejich křídly. Obklopili Deeinu vnitřní Patinu a chtivě ji propalovali očima jako vlci, kteří na palouku obklopí svou oběť. Ale nemohli vidět dívku, transeternálku a anděly ukryté uvnitř.

„Kde jsou?!“ zahřměl jeden z nich. Škubal kabátem, aby se vyprostil z tlačenice svých druhů. „Musí být někde tady!“

„Připravte se, letíme na Avignon. Co nejrychleji,“ zašeptal Daniel. Stál nehybně s tváří skoro u okraje jejich Patiny, zatímco ho zvenčí očichával anděl Stupnice s tmavým znamínkem na tváři a větřil jako ohař.

Arrianina křídla se chvěla a Luce tušila, že její kamarádka myslí na to, co jí Stupnice udělala. Natáhla se po její ruce.

„Rolande, co ten táborák?“ procedil Daniel šeptem nehybnými rty.

„Máš ho mít.“ Roland propletl prsty, zamračil se a tvrdě pohlédl na hnědý domek. Ozvala se rána jako po výbuchu bomby a knihovna vyletěla do povětří. Vřískajícími anděly Stupnice to mrštilo do vzduchu, k okraji vnější Patiny. Jejich křídla zachvátily drobné plamínky.

Roland mávl rukou a z díry, kde stával domek, se stal vulkán, který chrlil na okolní trávník plameny a lávu. Chytil i dub a plameny se šířily jeho větvemi, jako když se rozhoří zápalka. Luce se potila a hlava se jí točila, jak plameny zvenčí olizovaly jejich Patinu. Ale i když všude kolem zuřilo ohnivý peklo, Deeina skupina uprostřed bubliny byla v bezpečí.

„Letíme!“ vykřikla Dee. Na dvorku kolem nich se vzduch změnil v ohnivé víry, které po stovkách polykaly anděly Stup nice, zvedaly je a točily s nimi.

„Připravená, Luce?“ Daniel ji pevně uchopil kolem pasu a Roland k sobě stejně přitiskl Dee. Kouř i oheň zůstávaly vně Patiny, ale Luce se nadechovala namáhavě, jak ji znovu rozbolel krk, poraněný při nedávném zajetí.

Daniel se odrazil. Vylétli přímo k obloze. Luce koutkem oka viděla Rolandova mramorová křídla vpravo, Annabellina a Arrianina vlevo. Všechna andělská křídla bušila do vzduchu rychle a tvrdě, unášela je z ohně do čistého modrého vzduchu.

Ale vnější Patina dál zůstávala otevřená. Ti andělé Stupnice, kteří mohli ještě létat, pochopili, že to byla lest, a snažili se uniknout. Roland na ně seslal další ohnivou vlnu, která je srazila k zemi a sežehla tak, že se ve chvíli proměnili v okřídlené kostry.

„Jen chviličku.“ Deeiny prsty se pohybovaly ve vzduchu, jak obratně manipulovala s okraji Patiny. Luce studovala její tvář a pak i zmatek na zemi, hořící těla andělů. Představovala si, že se Patina nahoře utahuje jako jejich pláště a škrtí Stupnici uvnitř.

„Hotovo!“ vykřikla Dee a Roland se s ní vznesl vzhůru.

Luce se podívala pod svoje a Danielovy nohy. Země se rychle vzdalovala. V jedné chvíli viděla šlehající plameny a kouř, v další to všechno zmizelo v mlze, která se v chuchvalci převalila a potrhala. Ulice pod nimi už byla zase jen bílá, moderní, plná lidí spěchajících do práce, kteří nic z toho kolem ani neucítili.

Země už byla daleko, když si Luce konečně přestala předvovat škvařící se křídla Stupnice. Myslet pořád na minulost nemělo smysl. Musí se soustředit na budoucnost, na třetí relikvii na Cama, Gabbe a Molly. Na Avignon.

Otvory v potrhaných mracích viděla pustou kamenitou zemi, která byla stále hornatější. Kolem nich fičel studený horský vítr a majestátní ticho kolem přerušoval jen rytmický svist andělských křídel.

Asi po hodině letu se kousek pod Danielem s Luce objevila Rolandova mramorovaná křídla. Nesl Dee stejně jako Daniel Luce, objímal ji jednou rukou v pase a druhou kolem hrudi. Dee měla stejně jako Luce zkřížené kotníky a vysokánské podpatky jejích bot se nebezpečně kymácely. Pohled na svalnatého Rolanda, držícího křehké, prastaré tělo Dee, působil až komicky. Ale Dee měla v očích jiskry mladé dívenky. Dlouhé zrzavé vlasy se jí uvolnily z drdolu a švihaly ji přes tváře, a když se dostala do Luceiny blízkosti, Luce z ní cítila příjemnou vůni parfému i pleťového krému.

„Myslím, že pobřeží je čisté!“ zavolala Dee.

Luce ucítila, jak to vzduchem kolem ní cuklo, a obrnila se proti dalšímu časotřesení. Jenže tentokrát vlnu nevyvolal Lucifer, ale Dee, která právě roztrhla druhou Patinu. Její okraje se posunuly k Luce a prošly jejím tělem, až to v ní vyvolalo rozechvění a téměř nepopsatelné blaho. Patina se stahovala a smršťovala, až vytvořila těsný světelný kruh kolem Dee. Ta zavřela oči a o chvíli později pohltila Patinu do svého těla, které na chvilku téměř zmizelo. Byla to jedna z nejkrásnějších věcí, jakou kdy Luce viděla.

Dee se usmála a posunkem přivolala Luce blíž. Jejich andělé-nosiči se slétli blíž, aby si dámy mohly popovídat.

Dee přiložila dlaně k ústům a pokusila se překřičet vítr. „Pověz mi, zlato, jak jste se vy dva potkali?“

Luce cítila, jak se Danielova ramena za ní otřásla potlačovaným smíchem. Byla to běžná otázka, jaká se klade šťastným

dvojicím tak proč se jí z toho zmocnil tak nevysvětlitelný smutek?

Protože odpověď byla tak hrozně složitá.

Protože ji ani neznala.

Položila dlaň na medailonek, který měla stále kolem krku „Přišli jsme oba do stejný školy a já…“

„Ale Luce!“ Dee se zachichotala. „Dělala jsem si legraci. Jen mě zajímalo, jestli už víš, jak jste se potkali poprvé.“

„Ne, Dee,“ ozval se pevně Daniel. „Ještě to neví a…“

„Ptala jsem se, ale nechce mi to povědět,“ přerušila ho Luce. Sklouzla pohledem dolů a napadlo ji, že je od pravdy o jejich seznámení pořád stejně daleko jako od těch měst kolem jaderského pobřeží, nad nimiž právě přelétali. „A mě to hrozně štve.“

„Na všechno musí dozrát čas, má milá,“ prohlásila Dee a zadívala se k obzoru. „Ale chápu to dobře, že k některým dřívějším vzpomínkám se už umíš dostat?“

Luce přikývla.

„Báječné. Jsem celá nedočkavá uslyšet některé z vašich předchozích romancí. No tak, děvče, dej se do toho. Pobav starou dámu. Pomůže nám to ukrátit si cestu do Avignonu, jako těm poutníkům z Canterburskýchpovídek.“

Před Luceinýma očima se vynořila vzpomínka na chladnou temnou hrobku, ve které byla s Danielem uvězněná v Egyptě. Na to, jak se jeho rty tiskly k jejím, jejich těla splývala v jediné, jako by byli poslední dva lidi na zemi…

Jenže tam s nimi byl ještě někdo třetí. Bili. Číhal, čekal, toužil po tom, aby Luceina nesmrtelná duše zemřela v egypt’ ské hrobce.

Luce prudce rozlepila víčka a vrátila se do přítomnosti, kde ji jeho rudé oko nemohlo najít. „Jsem unavená,“ řekla stroze. „Tak zkus usnout,“ doporučil jí něžně Daniel.

„Ne, jsem unavená z toho, jak mě pořád někdo trestá jen proto, že tě miluju. Nechci mít nic společnýho s Luciferem.

se Stupnicí, s Vyhnancema a já nevím s kým ještě. Nejsem figurka na šachovnici, jsem člověk. A už toho mám dost.“ Daniel ji k sobě pevně přitiskl.

Roland a Dee vypadali, jako by se k ní chtěli natáhnout a obejmout ji.

Změnila ses, zlato,“ ozvala se dojatě Dee.

„Od kdy?“

„Od těch dávných dob. Nikdy předtím jsem tě neslyšela takhle mluvit. Ty snad ano, Danieli?“

Daniel se na okamžik odmlčel. Na chvíli bylo slyšet jen pleskání andělských křídel v řídkém horském vzduchu. „Ne. Ale jsem rád, že to dokáže.“

„A proč taky ne? Je to vážně neskutečná tragédie, čím jste si vy dva museli projít. Ale tohle děvče má houževnatost a kuráž. Tohle děvče mi řeklo, že si nikdy neostříhá vlasy, i když se jí pořád zacuchávají a přitahují všechny trnité větve v okolí tvoje slova, Luce -, protože ty vlasy jsou její součástí a jsou neoddělitelně spojené s její duší.“

Luce zamžourala na jejich průvodkyni. „O čem to mluvíš?“ Dee naklonila hlavu a našpulila kypré rty.

Luce zírala do těch zlatých očí, na ty jemné rusé vlasy, které při letu neznatelně ševelily. A najednou to k ní přišlo jako náraz.

„Já si tě pamatuj u!“

„Nádhera,“ usmála se Dee. „Já tebe taky.“

„Bydlela jsem v chýši na pláni?“

Dee přikývla.

„A mluvily jsme o mých vlasech! Proběhla jsem houštím, ftěco jsem lovila lišku?“

„Byla jsi zatraceně odvážná lovkyně. Lepší než většina mužů z kmene.“

„A měla plný vlasy trní. Tys mi to z nich vybírala.“

„Byla jsem tvoje oblíbená tetička, obrazně řečeno. Vždycky jsi tvrdila, že to ďábel tě proklel tak hustými vlasy. Znělo

to trochu dramaticky, ale bylo ti jen šestnáct a vlastně jsi bezděčně skoro uhodila hřebík na hlavičku, jak se to šestnáctiletým někdy stává.“

„A tys mi řekla, že kletba se jí stane teprve ve chvíli, kdy si sama dovolím myslet, že jsem prokletá. Tvrdilas mi…, že je v my moci osvobodit se od jakýkoli kletby, když ji začnu vnímat jako požehnání…“

Dee zamrkala.

„A pak jsi mi řekla, abych se ostříhala.“

„To je pravda. Ale tys to neudělala.“

„Ne.“ Luce zavřela oči. Po těle jí přelétl mrak a jeho vlhkost ji zastudila na kůži. Najednou jí bylo hrozně smutno. „Neudělala jsem to. Nebyla jsem připravená.“

„No, rozhodně se mi líbí, jak nosíš vlasy teď, když jsi konečně přišla k rozumu!“ zažertovala Dee.

„Podívejte.“ Daniel ukázal před sebe, kde oblačná podlaha najednou končila prudce jako útes. „Jsme tady.“

Začali sestupovat nad Avignon. Obloha nad městem byla jasná, takže jim nic nebránilo ve výhledu. Slunce vrhalo stíny andělských křídel na středověkou kamennou vesnici, obklopenou zelenými loukami a políčky statků. Pod nimi bučely krávy. Do kopce supěl traktor.

Zabočili doleva a proletěli kolem stájí, z nichž bylo horce cítit seno a chlévská mrva. Pak zabočili níž, nad katedrálu postavenou ze stejných žlutohnědých kamenů jako většina budov ve městě. Turisté v kavárničce upíjeli espresso z maličkých šálků. Město se třpytilo v odpoledním slunci.

Ohromení z toho, že už jsou na místě, se u Luce mísilo se stále silnějším pocitem, že jim čas proklouzává mezi prsty. Už hledají relikvie čtyři a půl dne. Polovinu lhůty před Luciferovým příchodem už měli za sebou.

„Tamhle míříme.“ Daniel ukázal na most na předmesti, který se neklenul přes celou mihotavou, klikatou stužku řeky, ale končil zhroucený v půlce. „Most Saint Bénézet.“

„Co se s ním stalo?“ zeptala se Luce.

Daniel se ohlédl přes rameno, jestli je ostatní neslyší. „Pamatuješ, jak se Annabelle zarazila, když jsem řekl, že poletíme sem? Kdysi inspirovala jednoho mladíka, aby ho tady vybudoval to bylo v dobách, kdy v Avignonu na čas sídlili papežové. Ten chlapec ji viděl letět přes Rhónu Annabelle tehdy netušila, že ji někdo pozoruje. A tak postavil most, aby se dostal na druhý břeh za ní.“

„A kdy se ten most rozbořil?“

„Postupně, v průběhu staletí. Nejdřív spadl do vody jeden oblouk, pak druhý. Annabelle říkala, že ten hoch, Bénézet, měl sice schopnost vidět anděly, ale ne stavět mosty. Ale Annabelle ho milovala. Zůstala s ním v Avignonu jako jeho múza, dokud nezemřel. On se nikdy neoženil a žil dál od města, aby mohl být s ní. Všichni si o něm mysleli, že je blázen.“

Luce se snažila nesrovnávat Annabellin milostný příběh se svou láskou k Danielovi, ale nešlo to. Vztah anděla a smrtelníka jaký může ve skutečnosti být? Až porazí Lucifera a všechno se zase vrátí do normálních kolejí…, co bude s nimi? Můžou se s Danielem vrátit do Georgie a chodit spolu jako normální dvojice, zajít si v pátek večer do kina a pak na zmrzlinu? Nebo si o ní budou všichni myslet, že je bláznivá, tak jako o Bénézetovi?

Copak je to všechno tak beznadějné? Jak to s nimi dopadne? Zmizí jejich láska podobně jako oblouky středověkého mostu?

Představa, že by s andělem mohla žít normální život, byla opravdu bláznivá. To si uvědomovala pokaždé, když s ní Daniel vylétl do oblak. Ale stejně ho den za dnem víc a víc milovala.

Přistáli na břehu řeky, ve stínu smuteční vrby, a vyděsili hejno divokých hus, které se před nimi s kejháním rozlétly nad hladinou. Andělé za denního světla začali skládat křídla. Luce stála za Danielem a sledovala ten úžasný proces, při němž Stahoval perutě mezi lopatky. Nejdřív zmizela jejich střední část, pak se ozvalo několik drobných zapleskání, při nichž se svalnatá křídla skládala do úhledných záhybů, a brzy všechno zmizelo v Danielově těle tak, že nebyly vidět ani otvory Ve speciálně upraveném tričku.

Vydali se na most jako turisté, kteří přijeli obdivovat jeho architekturu. Annabelle kráčela strnuleji než obvykle a Luce zahlédla, jak k ní Arriane natáhla ruku. Slunce bylo jasné a vzduch voněl levandulí a říční vodou. Most byl postavený z velkých bílých kamenů, stejně jako jeho spodní oblouky Poblíž vstupu na most stála kamenná kaplička s vížkou, s cedulí oznamující, že se ocitli u kaple svátého Mikuláše. Luce překvapilo, že tu nejsou žádní skuteční turisté.

Země kolem kaple byla plná jemného stříbřitého prachu. Vydali se mlčky blíž, ale Luce cítila, že teď už není rozčilená jen Annabelle. Daniel i Roland se třásli a drželi se co nejdál od vchodu do kaple. Luce si vzpomněla na to, že padlí andělé mají zakázáno vstupovat na svátá místa.

Dee přejela štíhlými prsty po kovovém zábradlí a povzdychla si. „Přišli jsme moc pozdě.“

„To přece…“ Luce se dotkla prachu. Byl jemňoučký a lehký, trochu se stříbřitě mihotal, jako ten prach, co pokrýval dvorek jejích rodičů. „Vy myslíte…“

„Umírali tady andělé,“ pronesl Roland monotónním hlasem. Zíral přitom do řeky.

„Bylo to tak krásný místo,“ ozvala se Annabelle. „A teď ho navěky zohyzdili. Je mexcuse, Bénézet.“

Vtom se Arriane zvedla a ukázala jim stříbrné pero. „Gabbeina zástava. Nedotčená takže si ho musela vyškubnout vlastní rukou. Možná ho dala někomu z Vyhnanců a ten tady…“ Odvrátila se a přitiskla si pero k hrudi.

„Já myslela, že Stupnice anděly nezabíjí,“ namítla šokované Luce.

„Ti ne.“ Daniel se sehnul a odhrnul trochu prachu, který se nakupil u jeho nohy jako sníh.

Všichni spatřili, že je pod ním něco ukryté.

Danielovy prsty vyprostily zaprášenou hvězdnou střelu. Otřel si ji o tričko a Luce se srdce sevřelo pokaždé, když se panelová ruka přiblížila ke smrtícímu hrotu. Konečně podal šíp ostatním k prozkoumání. Byl označený ozdobným písmenem Z.

„Starší,“ zašeptala Arriane.

Ti zabíjejí anděly s chutí,“ prohlásil Daniel. „Vlastně není nic, co by dělali radši.“

Ozvalo se ostré zapraskání.

Luce se prudce otočila, i když netušila, koho by měla očekávat. Stupnici? Starší?

Dee si mnula klouby pravé ruky a zatřásla s ní, jako by se chtěla zbavit bolesti. A pak to Luce uviděla: v dřevěných dveřích kapličky zela díra. Musela ji prorazit Dee. Kdo by si pomyslel, že ta malá drobná zrzka dokáže nadělat tolik škody? „V pořádku, Dee?“ zavolala na ni Arriane.

„Sophia sem nemá co strkat nos!“ Deein hlas překypoval zuřivostí. „Co dělá Lucifer, do toho nikomu ze Starších nic není. Proč se ta mrcha staví andělům do cesty a chce všechno zkazit? Já ji zabiju!“

„Je to závazný slib, doufám…,“ pokusil se odlehčit atmosféru Roland.

Daniel zastrčil stříbrný šíp do brašny a prudce zatáhl zip. „Ať už se tady stalo cokoli, určitě se to stalo kvůli třetí relikvii. Někdo ji našel.“

„Bitva o zdroje,“ ozvala se Dee.

„A někdo pro to umřel.“ Luce sebou škubla.

„Nevíme, co se tady stalo,“ pokusil se ji ukonejšit Daniel. „A nedozvíme se to, dokud se nezeptáme Starších. Musíme je najít.“

„Jak?“ zeptal se Roland.

„Třeba jsou na Sinaji, aby nás zaskočili tam,“ navrhla

Anabelle.

Daniel zavrtěl hlavou a začal pochodovat sem tam. „Nevědí, že jsme se měli sejít na Sinaji ledaže by mučili naše přátele a dostali to z nich.“ Zarazil se a zadíval se do dálky.

„Ne,“ ozvala se Dee a zadívala se na jejich hlouček na mos tě. „Starší mají svoje plány. Jsou lační. Chtějí mít v tomhle ohni větší želízko. Chtějí se stát nezapomenutelnými jak0 jejich předkové. Pokud mají zemřít, chtějí umírat jako mučedníci.“ Odmlčela se. „A jaké je to nejdokonalejší místo, kde si jeden může zahrát na mučedníka?“

Andělé přešlápli z nohy na nohu. Danielovi zaškubala v zádech křídla, když se zahleděl na východní oblohu. Annabelle si prohrábla rukou vlasy. Arriane se objala kolem hrudi a podívala se na zem, jako by jí pro jednou došla zásoba jízlivostí. Luce byla zřejmě jediná, kdo nevěděl, o čem Daniel mluví. Náhle nad mostem zlověstně zazněl Rolandův zvučný hlas: „Golgota. Vrch lebek.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

VIA DOLOROSA

Když se andělé vydali vzdušnou cestou kolem jižního pobřeží Francie, Luce se dívala, jak se pod nimi převalují temné vlny a omývají vzdalující se pevninu. A v duchu počítala.

O půlnoci bude úterý 1. prosince. Minulo pět dní od chvíle, kdy se vrátila z Hlasatelů. To znamená, že už jsou za polovinou doby, během níž andělé podruhé padají k Zemi. Lucifer už je za polovinou cesty.

Mají dvě ze tří relikvií, ale nevědí, kde je ta třetí. A nevědí ani, jestli jim ty tři dohromady opravdu prozradí, co potřebují vědět. Horší bylo, že si během té honičky za artefakty nadělali spoustu dalších nepřátel… a zřejmě přišli o některé z přátel.

Prach z mostu Saint Bénézet zůstával pod Luceinými prsty. Co když byl mezi těmi mrtvými Cam? Luce se během několika dní přesunula od nedůvěry v jeho účast na jejich plánech až stavu skleslosti při pomyšlení, že by ho mohli ztratit. Cam y* impulzivní a temný a nepředvídatelný a někdy ji děsil, rozhodně to nebyl někdo, s kým by chtěla zůstat o samotě. Ale to neznamenalo, že by jí na něm nezáleželo. Jistým způsobem.

A Gabbe. Vypadala jako bezbranná jižanská kráska, ale vždycky nějak věděla, co je třeba udělat. Starala se o Luce od chvíle, kdy se spolu sešly ve škole Meče & kříže. Luce teď toužila, aby jí to mohla oplatit, aby se ona mohla postarat o Gabbe.

A Molly Zaneová, která se vydala do Avignonu s Camem a Gabbe… Té se Luce nejdřív bála a pak ji nenáviděla… až do toho rána, kdy zjistila, že ji Molly celou noc v domě jejích rodičů kryla, aby Priceovi nezpanikařili. To byla opravdu pořádná laskavost. A Callie si taky s Molly ráda povídala. Změnila se snad démonka? Nebo se změnila Luce?

Vytrvalé pleskání Danielových křídel ukolébalo Luce do hluboké polodřímoty, ale nechtěla spát. Chtěla se soustředit na to, co je možná čeká na Golgotě, obrnit se proti tomu, co může přijít.

„Na co myslíš?“ zeptal se Daniel. Jeho hlas byl i v tom hlasitém hučení větru tichý a důvěrný. Arriane a Annabelle letěly před nimi, jen o něco níž. Jejich temně stříbrná a průsvitná křídla Luce téměř zakrývaly výhled na italskou botu.

Dotkla se medailonku zastrčeného ve výstřihu. „Mám strach.“

Daniel ji k sobě pevně přitiskl. „Jsi tak statečná, Luce.“

„Cítím se silnější než dřív a jsem hrdá na všechny ty vzpomínky, ke kterým se teď dokážu sama dostat, zvlást jestli nám to může pomoct zastavit Lucifera.“ Odmlčela se a zadívala se na svoje nehty. „Ale stejně se bojím toho, co nás tam čeká.“

„Nedovolím, aby se Sophia dostala blíž k tobě.“

„O to nejde. Nebojím se, co by mi mohla udělat. Spíš toho, co už udělala těm, který mám ráda.“

„Doufám, že Gabbe a Molly a Cam jsou v pořádku. Udeřil křídly mocněji a Luce cítila, jak s ní stoupá nad bouřkový mrak. „Jenže i andělé umírají, Lucindo.“

„Já vím.“

Samozřejmě že víš. A víš taky, jak je tohle nebezpečný. Stejně jako to věděli všichni andělé, co se k nám přidali. Ale tím, že se s námi spojili, uznali, že tohle poslání je důležitější než duše jednoho anděla.“

Luce zavřela oči. Duše jednoho anděla.

O tomhle mluvila Arriane tehdy ve Vegas. O duši jediného anděla, která může vychýlit rovnováhu. Jedno rozhodnutí určí výsledek boje, který už trvá celé tisíciletí.

Když oči zase otevřela, nad hlavami jim vyšel velký bledý měsíc a zaléval krajinu svou mihotavou září.

„Síly nebe a pekla jsou v tuhle chvíli úplně vyrovnaný?“ zeptala se.

Daniel mlčel. Cítila, jak se za ní nadechuje a vydechuje. Křídla se mu pohybovala trochu rychleji. Neodpovídal.

„Víš, jestli je počet andělů a démonů na obou stranách stejnej?“ přitlačila Luce.

Do tváře jí zafičel vítr.

Konečně se Daniel ozval: „Ano, ale není to tak jednoduchý. Nejde o to, že peklo má tisíc démonů a nebe tisíc andělů. Někteří hráči stojí za víc. Na Vyhnancích třeba vůbec nezáleží. Slyšelas, jak si na to Phil stěžoval. Stupnice je skoro zanedbatelná i když podle toho, jak jsou posedlí vlastní důležitostí, bys to asi nepoznala.“ Odmlčel se. „Ale archandělé…, ti stojí za tisíc andělů.“

„A je pravda, že už zbývá jen to, aby si jeden důležitej anděl vybral?“

Odmlka. „Ano, to je pravda.“

Už jednou ho prosila, aby si vybral tam na střeše Pobřežní ademie. Jenže to se zrovna hádali, nebyla na to vhodná

doba. Teď byl jejich vztah silnější. Daniel určitě ví, že ona

bude stát za ním, že ho bude milovat bez ohledu na všechno

ostatní. Ale jemu by pomohlo, kdyby se už konečně rozhodl.

„Co kdybys prostě vystoupil a vybral si?“

„Ne…“

„Ale Danieli, vždyť bys to moh všechno ukončit! Moh bys vychýlit rovnováhu na tu správnou stranu, takže už by nikd0 nemusel umírat, a…“

„Chtěl jsem říct, že to není tak jednoduchý“ Slyšela, jaks si povzdychl, a i když na něj neviděla, věděla přesně, jaký odstín mají jeho oči: hluboce, divoce fialový. „Už ne,“ dodal pochmurně. „Proč ne?“

„Protože momentálně na tom vůbec nezáleží. Jsme v časový kapse, která může všechno vymazat. Takže kdybych si vybral teď, v devítidenní lhůtě Pádu, nic by to neznamenalo. Bud Lucifer dosáhne svýho a šest tisíciletí prostě vymaže, takže budeme muset začít znova…“

„Nebo uspějeme,“ namítla automaticky Luce.

„Pokud se to stane,“ ozval se Daniel, „pak se vrátíme do toho stavu sil, co panoval předtím.“

Arriane několik metrů pod nimi létala sem a tam ve smyčkách, jako by se jen snažila zabíjet čas. Annabelle prosvištěla deštěm, jemuž se andělé většinou stačili vyhnout, takže měla mokrá křídla a růžové vlasy přilepené k hlavě, ale zřejmě to ani nevnímala. Roland s Dee v náručí byl někde za nimi, nejspíš ponořený hluboko v zamyšlení. Všichni vypadali jako duchem nepřítomní.

„Ale pokud se nám to povede, nemůžeš si…“

„Vybrat nebe?“ doplnil ji Daniel. „Ne. Já si vybral už dávno. Na Počátku.“

„Ale já myslela…“

„Vybral jsem si tebe, Lucindo.“

Luce přejela dlaněmi po Danielových rukou. Moře pod nimi se proměnilo v pruh pouště. Krajina od nich byla vzdálená, ale připomínala jí Sinaj: skalnaté výběžky přerušované občasným zeleným keřem nebo stromem. Nemohla pochopit, proč Daniel musel volit mezi nebem a láskou.

Jeho láska byla vším, co Luce kdy od života chtěla ale za jakou cenu? Za cenu vymazání celých dějin, všech příběhu šestnáct tisíc let? Mohl tomu Daniel zabránit, kdyby si už dávno předtím vybral nebe?

A vrátil by se tam, kam patří, kdyby ho láska k Luce neza—

vedla na scestí?

Daniel se ozval, jako by jí četl myšlenky: „My dva věříme na lásku.“

Roland je dohonil. Zatřepotal trochu křídly, aby se k nim natočil. Dee v jeho náručí vlály vlasy a tváře měla zarudlé. Kývala na Daniela, aby přiletěl blíž. Ten jednou mocně, elegantně mávl křídly a proletěl mrakem, takže se ocitl vedle Rolanda s Dee. Roland hvízdl a Arriane s Annabelle se k nim ladným obloukem vrátily. Na temné obloze po nich zůstala světlá šmouha.

„V Jeruzalémě jsou skoro čtyři ráno,“ ozvala se Dee. „To znamená, že ještě aspoň hodinu bude většina smrtelníků spát nebo bude aspoň mimo, zavřená doma. Jestli má Sophia vaše přátele, určitě plánuje… no, měli bychom sebou hodit.“

„Ty víš, kde je hledat?“ zeptal se Daniel.

Dee se na chvíli zamyslela. „Než jsem odešla od Starších, dohoda vždycky zněla sejít se v Chrámu božího hrobu. Ten je postavený na svahu Golgoty, v křesťanské části Svatého města.“

Skupinka andělů klouzavě nalétla na přistání na svaté půdě. Zářící křídla se kolmo třepotala. Jasná obloha byla tmavomodrá a posetá hvězdami. Bílé zdi vzdálených domů nadpozemsky, namodrale zářily. Země sice vypadala přirozeně suchá a prašná, ale byla plná palem a olivových hájů.

Snesli se na ten největší hřbitov, jaký kdy Luce viděla. Byl na kopci proti jeruzalémskému Starému městu.

Samo město vypadalo temné a spící, zalité měsíčním světlem a obehnané vysokými hradbami. Na vysokém kopci se tyčíla působivá Omarova mešita a její zlatá kopule zářila do tmy.

a dost daleko od stísněného města, s dlouhým schodištěm a vysokou bránou u každého vchodu. Za hradbami se tu a tam k nebi tyčily novostavby, ale ve Starém městě byly stavby, které pamatovaly staletí, malé a nacpané na sobě, se změtí uliček a průchodů, kudy bylo nejlepší chodit pěšky.

Andělé přistáli na hradbách u vysoké brány, kterou se vstu poválo do města.

„To je Nová brána,“ vysvětlovala Dee. „Nejbližší vchod do křesťanské čtvrti, kde je ten kostel.“

Když se andělé snesli na ošlapané schody vedoucí od brány zatáhli křídla do zad. Dlážděná ulice se zužovala. Dee odněkud vytáhla plastovou červenou baterku a vedla je nahoru ke kostelu. Většinu z jeho kamenného průčelí zabírala železná vrata, která se otevírala vytažením nahoru, podobně jako vrata u garáže Luceiných rodičů. Teď byly zavřené visacím zámkem, který byl vidět z ulice, jíž Luce s Danielem přicházeli. Drželi se za ruce a Luce horečnatě doufala, že to všechno dobře dopadne.

Čím hlouběji do města se dostávali, tím víc to vypadalo, jako by se k nim stěny domů po stranách ulice tiskly. Procházeli kolem plátěných markýz arabských tržišť, pod dlouhými kamennými oblouky a temnými chodbami. Vzduch byl cítit pečeným jehněčím, kadidlem a práškem na prádlo. Stěny domů porůstaly azalky, které vypadaly, jako by hledaly vodu.

Město bylo tiché, rozléhaly se v něm jen kroky andělů. Z okolních kopců sem pak doléhalo vytí kojotů. Prošli kolem oprýskané prádelny s arabským vývěsním štítem, pak kolem květinářství s hebrejskými nápisy ve výloze.

Všude, kam se Luce podívala, vedly z hlavní ulice do stran úzké uličky jednou do otevřených dřevěných vrat, potom zase do schodů. Dee zřejmě počítala dveře, které míjeli, protože si ohýbala prsty. Konečně luskla prsty, sehnula se pod omšelou dřevěnou klenbu, zatočila za roh a zmizela. Luce a andělé se po sobě podívali, než se za ní vydali: dolů po několika schodech, kolem vlhkého temného rohu, pár schodů nahoru a náhle byli na střeše další budovy, s výhledem na přecpané město pod sebou.

„Tady to je,“ pokývla Dee pochmurně bradou.

Kostel čněl téměř hned vedle. Byl vystavěný z bledých hladkých kamenů a sahal do výšky asi čtyř poschodí, byl vyšší než dvě štíhlé věže po jeho stranách. Uprostřed se klenula modrá kopule podobná kusu oblohy. Průčelí lemovaly velké oblouky, které dělaly místo pro mohutné dřevěné dveře v přízemí i klenutá mozaiková okna nad nimi. O cihlovou fasádu se opíral žebřík, který vedl až do výše druhého poschodí, ale tam zničehonic končil.

Kusy kostelní fasády se bortily, zčernalé věkem, ale jiné vypadaly jako nedávno opravované. Na každé straně se od hlavní budovy rozvětvovala dvě křídla, která mezi sebou tvořila dlážděné náměstí. Za kostelem se k obloze tyčil vysoký bílý minaret.

„Páni,“ zaslechla Luce sama sebe, když s anděly začali scházet po majestátním schodišti na náměstí u kostela.

Přistoupili k velkým dřevěným dveřím, které se nad nimi tyčily nejméně do výšky dvanácti metrů. Byly zeleně natřené a na každé straně obklopené třemi obyčejnými kamennými sloupy. Lucein pohled ulpěl na zdobeném frýzu mezi dveřmi a oblouky nad nimi. Nad tím vším pak čněl proti obloze zářící zlatý kříž. Budova byla tichá, vážná, pulzující duchovní energií.

„Tak jdeme dovnitř,“ zavelela Dee.

„My nemůžeme.“ Roland se od kostela odtáhl. „Ovšem,“ přikývla Dee. „Kvůli tomu, že by shořel myslíte, že nemůže jít dovnitř, protože je to chrám Páně…“

„Nemyslíme si to, víme to,“ opravil ji Roland. „Rozhodně si nevezmu na svědomí, že bych tohle krásný místo zničil.“

„Ale tohle není chrám Páně,“ ujistila ho Dee. „Naopak tohle je místo, kde Ježíš trpěl a umíral. Takže Trůn to jako svůj svatostánek nebere, a jedině na tom záleží. Svatostánek je útočiště, úkryt před nepřáteli ne tohle. Smrtelníci jsou sice tak morbidní, že se sem chodí modlit, ale na tom nesejde pokud

jde o vaši kletbu, můžeme být klidní.“ Dee se odmlčela. je dobře, protože Sophia a vaši přátelé jsou uvnitř.“

„Jak to víš?“ podivila se Luce.

Zaslechli kroky na dláždění, které se k náměstíčku blížily z východu. Dee zamžourala do úzké uličky.

Daniel chytil Luce kolem pasu tak rychle, až na něj málem upadla. Za roh, označený cedulí Via Dolorosa, zabočily dvě postarší jeptišky. Nesly dřevěný kříž, pod jehož tíhou se prohýbaly. Na sobě měly prosté modré hábity, sandály se silnou podrážkou a kolem krků jim visely růžence.

Luce se uklidnila, když stařenky spatřila připadalo jí, že jim je oběma jistě přes osmdesát. Chtěla se jim vydat na pomoc, jak se v ní ozval instinkt pomáhat starým lidem s těžkými břemeny, ale Danielovo sevření kolem jejího pasu nepovolovalo. Jeptišky se trýznivě pomalu dovlekly k vratům kostela. Zdálo se nemožné, aby si nevšimly andělů, stojících jen pár kroků od nich nikdo jiný na náměstí nebyl ale řádové sestry měly co dělat se svým břemenem a jejich směrem ani nepohlédly.

„Není trochu brzo na to, aby už byly sestry z Křížové cesty venku?“ zašeptal Roland Danielovi.

Daniel narovnal Luce sukni a zastrčil jí za ucho zatoulaný pramínek vlasů. „Doufal jsem, že na to nedojde. Ale budeme je prostě muset zabít.“

„Cože?!“ Luce zděšeně pohlédla do sluncem ošlehaného obličeje jedné ze stařen. „Vy chcete zabít jeptišky?!“

Dee se zamračila. „Nejsou to jeptišky, zlato. Patří ke Starším a musíme se jich zbavit, jinak se ony zbaví nás.“

„Zbavit se jich mě bude bavit,“ prohodila Arriane a přenesla váhu z nohy na nohu. „Stejně vypadají jako v posledním tažení. To asi dělá ten Jeruzalém.“

Arrianin hlas se možná donesl až ke stařenám a překvapí je. Možná to měly od počátku v úmyslu, ale sotva se dostaly k vratům kostela, otočily se i s křížem ke skupině andělů a Luce s Dee tak, že na ně břevno mířilo jako kanón.

„Čas letí, andělé,“ procedila Dee skrz zuby.

Jeptiška s korálkovýma očima se na ni upřeně zadívala, odhalila gumové dásně a zašátrala rukou po břevnu, jako by něco hledala. Daniel vrazil Luce brašnu a přistrčil ji za Dee. Luce pochopila, co má Daniel v úmyslu, a protože Dee byla menší než ona, přikrčila se za jejím tělem. Andělé s brutální silou roztáhli křídla a rozestoupili se do vějíře Arriane a Annabelle vlevo, Roland a Daniel vpravo.

Obrovský kříž nebyl kajícníkovo břemeno, jak to původně vypadalo, ale obrovský samostříl nabitý hvězdnými střelami, které mohly létat do všech stran.

Luce neměla čas si toho všímat, protože vzápětí jeptišky vypustily první střelu: proti ní. Šíp se stříbrným hrotem se rychle přibližoval k Luceině obličeji…

Dee vyskočila.

Maličká zrzka ve vzduchu rozpažila. Střela jí narazila do hrudi Luce věděla, že pro smrtelníky je neškodná -, Dee vztekle zachrčela a šíp sklouzl na zem. Deeina kůže zůstala neporaněná.

„Smůla, Presidie!“ zařvala Dee na jeptišku. Střela se jí zachytila pod neskutečně vysokým podpatkem. Luce se pro ni rychle shýbla a schovala ji do brašny k ostatním. „Vy víte, že mi tím nemůžete ublížit. Ale teď jste naštvaly moje přátele!“ Ukázala na anděly, kteří se přibližovali k přestrojeným Starším, aby je odzbrojili.

„Stůj, odpadlíku!“ vykřikla Presidia na Daniela. „Chceme t0 děvče! Vydejte nám ji a my…”

Ale Presidia už nestačila domluvit. Arriane se k ní přenesla plynulým skokem zezadu, chytila ji za hábit, trhla s ním k její hlavě a popadla do obou hrstí stařeniny bílé vlasy. Pak se otočila a udeřila tělem staré ženy o kostelní římsu tak prudce, až jí kus ubourala. Pak jeptišku pustila na zem. Ze stařeny zbyla jen hromádka rukou a nohou, trčících v příšerných úhlech do stran.

Druhá jeptiška pustila samostříl a pokusila se utéct. Pádila do uličky na druhé straně náměstí. Annabelle se sehnula pro kříž, přikrčila se a rozmáchla jako oštěpařka na stadionu. vymrštila své štíhlé tělo a dřevěný kříž vylétl obloukem do vzduchu.

Těžký předmět narazil do zad prchající stařeny a srazil ji pod sebou na zem. Její tělo sebou chvíli škubalo v křečích než pod replikou starověkého popravčího nástroje navždy znehybnělo.

Náměstí ztichlo. Všichni se automaticky otočili na Luce.

„Je v pořádku!“ zahlaholila Dee a zvedla Luce paži do vzduchu, jako by spolu vyhrály štafetový závod.

„Danieli!“ vykřikla Luce a ukázala za jeho záda, ke kostelu, kde se zablesklo něco bílého. Dvojitá vrata se pomalu zavřela a bylo slyšet, jak postarší mnich, jehož si předtím nevšimli, vystupuje po schodech do kostela.

„Za ním!“ vykřikla Dee a překročila Presidiino tělo.

Luce se s ní rozběhla za ostatními. Když vběhli do kostela, byla tam tma a ticho. Roland ukázal na kamenné schodiště v rohu. Vedlo pod kamenný oblouk a za ním se napojovalo na delší schody. Bylo tam tak málo místa, že andělé nemohli roztáhnout křídla. Pustili se proto po schodech jeden za druhým, jak nejrychleji to šlo.

„Starší nás zavedou k Sophii,“ zašeptal Daniel Luce, když se ponořili do tmy schodiště. „Jestli má ostatní a relikvii…”

Dee položila pevnou ruku na Danielovo předloktí. „Nesmi se dozvědět, že je Luce tady. Nesmíš toho mnicha nechat, aby se dostal až k Sophii.“

Danielův pohled zalétl k Luce, pak k Rolandovi, který rychle přikývl, a rozběhl se nahoru po schodech, jako by tuhle budovu dobře znal.

Ani ne o dvě minuty později na ně čekal na vrcholku stísněného schodiště. Mnich ležel mrtvý na zemi, s modrými rty, skelné oči nehybně vytřeštěné ke stropu. Za Rolandem byly otevřené dveře, za nimiž se schodiště stáčelo prudce doleva, Někdo tam za ohybem zpíval píseň, která zněla jako hymnus.

Luce se zachvěla.

Daniel jim naznačil, aby počkali, a opatrně vykoukl za roh. Luce z místa, kde stála, viděla jen část kaple. Její stěny byly vyzdobené detailními freskami a osvětlené maličkými lampičkami ve tvaru plechovek, které visely na dlouhých řetězech z klenutého stropu. Celou západní stěnu zabírala mozaika s výjevem Ukřižování. Na druhé straně stála řada zdobených mohutných sloupů, které oddělovaly od prostoru druhou, větší kapli, do níž ze schodiště nebylo vidět. Mezi dvěma kaplemi stála vysoká zlacená svatyně Panny Marie, pokrytá kyticemi a napůl osvětlená votivními svícemi.

Daniel naklonil hlavu. Za jedním sloupem spatřil rudý stín.

Byla to žena v dlouhém šarlatovém rouchu.

Skláněla se nad oltářem z velkého kusu mramoru, ozdobeného krajkovým ubrusem. Na oltáři něco leželo, ale nebylo vidět co.

Žena v rudém byla útlá, ale půvabná, s krátkými šedými vlasy sestříhanými do elegantního mikáda. Roucho měla převázané barevným pleteným páskem. Zapálila svíci před oltářem, a když se k nim natočila profilem, široké rukávy jí sklouzly z útlých zápěstí a odhalily bohatství perlových náramků. Slečna Sophia.

Luce odstrčila Daniela a povylezla o schod výš, aby měla lepší rozhled. Mohutné sloupy jí bránily ve výhledu, ale když jí Daniel pomohl ještě o něco výš na schody, viděla líp. V kapli nebyl jeden oltář, ale tři, a u každého stála jedna žena v rudém, která zapalovala svíce. Dvě další Luce neznala.

Sophia jí připadala starší, než jak si ji pamatovala, když sedávala za knihovnickým stolem u Meče & kříže. Na okamžik ji napadlo, jestli je to proto, že prostředí teenagerů vyměnila za společnost lidí, kteří dospívali už před mnoha staletími.

Sophia teď byla nalíčená, rty měla temné jako od krve. rouchu, které měla na sobě, byl nános prachu a skvrny 0d potu. Tu píseň, kterou předtím zaslechli, zpívala ona. Začala s tím znovu, jazykem, který připomínal latinu, ale latinsky to nebylo. Luceino tělo se stáhlo v křeči. Na ten jazyk si vzpomínala.

I na ten rituál: přesně tohle prováděla Sophia s ní tu poslední noc u Meče & kříže. A právě se ji chystala zavraždit, když Daniel s ostatními proskočili stropem, aby ji zachránili.

„Podej mi provaz, Vivino,“ ozvala se Sophia. Ženy byly tak pohlcené svým konáním, že žádná z nich nevycítila přítomnost andělů na schodišti. „Gabrielle vypadá nějak moc spokojeně. Ráda bych jí utáhla hrdlo.“

Gabbe.

„Už žádný nemám,“ hlásila Vivina. „Musela jsem Cambriela přivázat nadvakrát. Pořád se kroutil. Ach, a stejně to nestačí!“

„Panebože,“ zašeptala Luce. Takže Gabbe i Cam jsou na oltářích. Dalo se jen předpokládat, že na tom třetím bude Molly.

„S tímhle nemá Bůh nic společného,“ zašeptala jí Dee do ucha. „Ale Sophia je moc bláznivá, než aby jí to došlo.“

„Proč se jí Gabbe a ostatní nebrání? Co jim udělala?“ vyhrkla tiše Luce.

„Možná nic,“ uvažoval Daniel. „Nejspíš jim taky nedošlo, že tohle není opravdový chrám Páně. Byli v šoku aspoň ja bych na jejich místě byl a Sophia toho zneužila. Věděla, že se budou bát pohnout ze strachu, aby to tady všechno nepodpálili.“

„Vím, jak jim je.“ Luce si vybavila svoje pocity tehdy ve věži na školních pozemcích. „Musíme ji zastavit.“ Postavila se, aby se vrhla ke kapli. Odvahu jí dodávalo pomyšlení na Starší, se kterými si poradili před kostelem, na sílu andělů za ní, na Danielovu lásku, na ty dvě relikvie, které už objevili. Ale na rameno jí dopadla něčí ruka a odtáhla ji zpátky do chodby.

Všichni zůstaňte tady,“ ozvala se Dee a podívala se do očí postupně každému z nich, aby se ujistila, že jí rozuměli.

Jestli vás uvidí, bude jim jasné, že je tady i Luce. Čekejte tamhle,” ukázala na jeden z velkých sloupů, dost silný na to, aby se za něj všichni ukryli. „Já vím, jak si mám poradit s vlastní sestrou.“

A bez dalšího slova se vydala do kaple. Její vysoké podpatky klapaly po černobílé mramorové podlaze.

Já myslím, že máš provazu až dost, Sophie,“ pronesla hlasitě.

„Kdo je to tady?“ vyjekla Vivina a napřímila se.

Dee přešla do volného prostranství s rukama zkříženýma na prsou a posměšně zamlaskala v pohrdání nad dílem Starších. „To je ale fušeřina. Na naši Sophii je spolehnutí, že odflákne i oběť s nesmírnými kosmickými a věčnými důsledky.“

Luce toužila vidět Sophiinu reakci, ale Daniel ji držel dál. Ozvalo se zavrzání, melodramatická odmlka a pak krutý tichý smích.

„Ale ne,“ prohodila Sophia jedovatě, „moje zatoulaná sestřička se vrátila. Právě včas, aby byla svědkem hodiny mého vítězství. Tohle trumfne i tu tvou vyhlášenou a mimochodem přeceňovanou hru na klavír.“

„Ty jsi vážně úplně pitomá.“

„Protože nemám dost provazu?“ Sophia si odfrkla.

„Zapomeň na provaz, huso,“ doporučila jí Dee. „Jsi pitomá ve spoustě ohledů včetně přesvědčení, že z tohohle můžeš vyváznout.“

„Nechovej se k ní tak povýšeně!“ sykla třetí Starší.

„Když k Sophii se člověk jinak chovat nemůže,“ odpověděla klidně Dee.

„Díky, Lyriko, ale já Paulinu zvládnu sama!“ ozvala se Sophia. Ušklíbla se na sestru. „Nebo jak ti tví kamarádíčkové frkají? Pee?“

„Víš moc dobře, že Dee. Jenom jsi vždycky umírala touh0u zjistit proč.“

„Pee nebo Dee, komu na tom sejde? Nechrne toho. Pojďme si užít naše krátké znovushledání, dokud to ještě jde.“

„Pusť je, Sophie.“

„Mám je pustit?“ Sophia zakdákala smíchy. „Ale já je chci vidět mrtvé, víš?“ Její hlas zesílil a Luce si ji představila, jak jako obvykle máchá rukou kolem hlavy. „A nejvíc ze všeho ji!”

Luce sebou ani netrhla. Věděla dobře, koho knihovnice myslí.

„Ale to Luciferovi nezabrání vymazat celou vaši existenci.“ Deein hlas zněl skoro smutně.

„Vždyť víš, jak to vždycky říkal táta: propadli jsme peklu. Tak proč z toho něco nevytřískat, dokud jsme ještě na Zemi? Kde je, Dee?“ vyštěkla náhle Sophia. „Kde je ta ufňukaná Lucinda?!“

„To nevím,“ odvětila hladce Dee. „Ale přišla jsem ti zabránit, abys ji našla.“

Daniel a Luce se přitiskli ke vchodu do první kaple.

„Nenávidím tě!“ vykřikla Sophia a vrhla se na Dee. Roland se otočil na Daniela a očima se ptal, jestli mají zasáhnout. Ale Daniel zřejmě věřil schopnostem jejich relikvie. Zavrtěl hlavou.

Sophiiny pomocnice se od oltářů dívaly na to, jak se sestry kutálejí po podlaze. Na chvíli se ztrácely z Luceina dohledu a zase se do něj vracely: chvíli byla nahoře Dee, pak zase Sophia, a zase Dee…

Deeiny ruce nahmátly Sophiin krk a stiskly. Tvář bývalé knihovnice u Meče & kříže rudla a rudla. Její ruce se napínaly proti Deeině hrudi, jak se ji snažily odstrčit.

Nakonec se Sophii podařilo pokrčit koleno natolik, že ho vzepřela o sestřino břicho a zatlačila. Deeiny paže dál svíraly Sophiin krk. Zírala na sestřin obličej zbrázděný hněvem, na její oči plné nenávisti.

Srdce ti zčernalo, Sophie,“ pronesla Dee mírným hlasem, v němž zazněl náznak nostalgie. „Jako když sfoukneš svíci. Sama se už nerozsvítí. Můžeme ti jen zabránit, abys nezašla ještě dál do temnoty.“ Pustila Sophii a dovolila jí, aby nabrala do zpanikařených bolavých plic vzduch.

„Tys mě zradila,“ zasípěla Sophia. Dee chytila sestru oběma rukama za límec a zavřela oči, jak se připravovala udeřit jí hlavou o dlaždice.

Ale místo toho se ozval pronikavý výkřik a Dee vyletěla do vzduchu. Sophia ji nakopla větší silou, než by Luce u drobné ženy předpokládala, a vyskočila. Byla celá rudá a prudce oddychovala. Vzápětí se rozběhla k Dee, která ležela o několik kroků dál. Luce se vytáhla na špičky a zamžikala, když si všimla, že Dee má zavřené oči.

„Ha!“ vyštěkla Sophia a vydal se k oltáři, na kterém ležel Cam. Sklonila se pod něj a vytáhla toulec s hvězdnými střelami.

Ve výklenku se Roland znovu otočil na Daniela, a který tentokrát přikývl.

V tu chvíli Arriane, Annabelle a Roland vyskočili z úkrytů. Roland se vrhl na Sophii, ale ta před ním v posledním okamžiku ucukla. Jeho křídla ji sice pleskla do tváře, ale nedokázal ji zachytit.

Dvě Sophiiny kumpánky zavřískly, když se u nich náhle objevila andělská křídla. Annabelle je obě podržela, zatímco Arriane vytáhla švýcarský armádní nožík (byl to ten, kterým J1 kdysi Luce u Meče & kříže dělala nový účes) a přeřezala Gabbe pouta.

„Přestaňte, nebo ho zabiju!“ zaječela Sophia. Vyškubla z toulce hrst hvězdných střel, vyskočila si obkročmo na Cama a namířila mu šípy na hlavu.

Camovy tmavé vlasy byly matné a slepené. Ruce měl bledé a třásly se mu. Slečna Sophie si tyhle příznaky prohlížela a úmyslně se ušklíbala.

„Vážně bych moc ráda viděla umírat anděla,“ protáhla a zvedla hvězdné střely ještě o něco víc. „A zvlášť tak arogant ního.“ Sklopila oči ke Camovi. „Jeho smrt si užiju.“

„Jen si posluž,“ ozval se poprvé Camův tichý, klidný hlas „Neprosím se o šťastný konce.“

Luce už jednou viděla, jak Sophia zavraždila Penn, holýma rukama a bez jediného náznaku lítosti. Podruhé na to koukat nebude.

„Ne!“ vykřikla, vytrhla se z Danielova sevření a rozběhla se do kaple.

Slečna Sophia se pomalu obrátila k nim. V pravici svírala stříbrné šípy. Oči se jí zablýskly a tenké rty zvlnily zlověstným úsměvem, když viděla, jak Luce táhne Daniela, který ji odmítá pustit, dopředu.

„Musíme ji zastavit, Danieli!“

„Ne, Luce, je to moc nebezpečný!“

„Ach, tady jsi, má milá.“ Sophia se rozzářila. „A Daniel Grigori. Jak milé. Už na vás čekám.“ Pak zamrkala a švihla pravačkou nad hlavou, špičkami hvězdných střel přímo proti Luce a Danielovi.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ZNESVĚCENÁ VODA

Stalo se to ve zlomku vteřiny:

Roland skočil na slečnu Sophii a srazil ji k zemi. Ale o jeden úder srdce později, než bylo třeba.

Pět stříbrných střel se tiše rozlétlo prostorem kaple. Když je Sophia vymrštila, rozdělily se a jako by se všechny na okamžik zastavily, než zamířily k Danielovi a Luce.

Daniel.

Luce skočila před něj a přitiskla se zády k jeho hrudi. Daniel měl opačný instinkt: popadl ji a tvrdě srazil pod sebe na Podlahu.

Před jejím obličejem vystřelily nalevo i napravo dva páry mohutných křídel a zastřely jí výhled. Jeden byl zářivě měděný a zlatý, druhý čistě stříbřitě bílý. Zaplnily prostor před Luce a Danielem jako obrovské promítací plátno, a v jediném mžiku zase zmizely.

Kolem levého ucha Luce něco hvízdlo. Otočila se a spatřila jediný šíp jak naráží do kamenné zdi a neškodně padá na podlahu. Ostatní střely neviděla.

Kolem ní se snášel jemný průsvitný prach.

Luce zamrkala a rozhlédla se kolem sebe. Daniel klečel vedle ní. Rozzuřená Dee seděla na zmítající se Sophii a držela ji na zemi. Annabelle stála nad Sophiinými kumpánkami které ležely nehybně na zemi. Arriane svírala v třesoucí se ruce konec provazu a armádní nůž. Cam, pořád ještě připoutaný k oltáři, se tvářil ohromeně.

A Gabbe a Molly, které Arriane vteřinku předtím osvobodila…

Byly pryč.

Zmizely.

Luceino i Danielovo tělo pokrývala jemná vrstva prachu.

Ne.

„Gabbe… Molly…“ Luce se zvedla na kolena. Natáhla před sebe svoje ruce a zkoumala je, jako by je nikdy předtím neviděla. Světlo svíček měnilo prach na mihotavě zlatá zrnka. A pak na stříbřitě bílá, když Luce obrátila ruce dlaněmi vzhůru. „Ne ne ne ne ne ne ne.“

Obrátila se na Daniela, zaklesla se do něj pohledem. Tvář měl popelavou a z očí mu šlehaly fialové plameny tak prudké, že bylo těžké vydržet se na něj dívat.

A pak to bylo ještě těžší, protože se jí oči zalily slzami.

„Proč…?“

V kostele zavládlo hrobové ticho.

Vzápětí se ozval divoký, zvířecí řev.

Cam vyrval pravou nohu z pouta takovou silou, až si p0’ ranil kotník. Vzpínal se, aby si osvobodil zápěstí. Konecne se mu podařilo vyprostit si pravičku, ale tak, že si natrhl křídlo zatížené pod železným sloupkem, a vykloubil si rameno. Bolestně zavyl a ruka mu zůstala viset vedle těla, jako by k němu ani nepatřila, ale byl volný.

Seskočil z oltáře na Sophii a odstrčil Dee stranou. Prudkost jeho pohybu byla taková, že se všichni tři svalili na jednu hromadu. Cam se přetočil tak, aby seděl na Sophii, a přišpendlil ji svou váhou k zemi. Ruce mu vylétly k jejímu krku. Sophia zmučeně vykřikla a přitiskla si dlaně na obličej, když se Camovy ruce chopily jejího krku.

Uškrcení je ten nejdůvěrnější způsob zabití druhé bytosti,“ pronesl Cam hlasem, jako by přednášel před plnou třídou při semináři Násilí a vraždy metodický rozbor. „Chtěla sis užít smrt? Tak si vychutnej krásu té svojí.“

Ale na smrti slečny Sophie nic krásného nebylo. Chrčela a chroptěla. Camovy prsty ji uchopily pevněji, několikrát jí udeřil hlavou o podlahu, znovu a znovu a znovu. Ze Sophiiných úst začala vytékat krev, temnější než její rtěnka.

Daniel chytil Luce za bradu a obrátil ji tváří k sobě. Přidržel si ji za ramena a zadíval se jí pevně do očí.

„Gabbe a Molly věděly, co dělají,“ zašeptal.

„Věděly, že umřou?“ hlesla Luce.

Sophia za jejími zády sténala. Znělo to skoro smířeně. „Věděly, že zastavit Lucifera je důležitější než si chránit svou kůži,“ odpověděl Daniel. „Snad ti tohle pomůže pochopit, jak moc záleží na tom, jestli uspějeme.“

Za nimi zavládlo ticho, které až křičelo. Z hrdla slečny Sophie se už neozývaly žádné další kňučivé zvuky. Luce se nemusela otáčet, aby věděla, co to znamená.

Kolem pasu jí přistála paže. Na rameno se jí položila hlava s důvěrně známou černou kšticí. „Tak pojď,“ ozvala se ochraptěle Arriane. „Vy dva se potřebujete očistit.“

Daniel přistrčil Luce k Arriane a Annabelle. „Běžte napřed.“ Luce se ochable vlekla za svými andělskými přítelkyněmi. Vedly ji do zadní části kostela a zotvíraly tam několik dveří, až našli černé lakované, vedoucí do kulaté místnosti bez oken.

Arriene rozsvítila lampu na stole u dveří s deskou obloženou dlaždicemi, a pak další v kamenném výklenku, v místnůstce nebyl žádný nábytek a byla velká jen jako šatna. Jediným zařízením byla kromě stolu elegantní kamenná křtitelnice. Ta byla zevnitř vyložená zelenomodrou mozaikou. Zvenčí ji tvořil mramorový povrch s vlysy andělů sestupujících na Zemi.

Luce se cítila zoufalá a prázdná, jako by tam uvnitř sama umřela. I ta křtitelnice jako by se jí vysmívala. Stojí u ní ona, která nebyla jako dítě nikdy pokřtěná, a proto teď její prokletá duše, bůhvíproč něčím významná, byla jako volně se nabízející kořist a chystá se smýt ze sebe prach dvou mrtvých andělů. Stála záchrana Daniela a Luce za jejich smrt? Ale jak by mohla? Tohle „pokřtění“ jako by Luceino zlomené srdce nalomilo ještě víc.

„Neboj,“ ozvala se Arriane, jako by jí četla myšlenky, „tohle se nepočítá.“

Annabelle našla v rohu místnosti kbelík a umyvadlo s kohoutkem, kde tekla i teplá voda. Začala ji natáčet do kbelíku a ty jeden po druhém vylévala do vany na křest. Arriane stála vedle Luce. Nedívala se na ni, jen ji držela za ruku. Když byla křtitelnice plná vody, která měla od vnitřního obložení zelenomodrou barvu, Arriane a Annabelle chytily Luce a zvedly ji nad hladinu. Měla na sobě pořád džíny a svetr, protože nikoho nenapadlo ji svléknout, ale pak si všimly její vysokých bot.

„Jejda,“ ozvala se mírně Annabelle, rozevřela zip na levé holínce a stáhla ji z Luceiny nohy. Pak jí vyzula druhou. Arriane kamarádce sundala z krku medailon a hodila ho do boty. Pak se jejich křídla zatřepotala ve vzduchu, když vzlétly s Luce nad křtitelnici a ponořily ji do horké vody.

Luce zavřela oči a potopila si hlavu pod hladinu. Na chvíli tam zůstala. Měla pocit, že když bude plakat pod vodou, tolik to neucítí. Nechtěla to cítit. Bylo to, jako by zase znova zemřela Penn jako by tahle čerstvá bolest odhalila tu starou, která ovšem byla pro Luce pořád stejně čerstvá.

Po nějaké době, která jí připadala jako celá věčnost, ucítíla, jak jí do podpaží vklouzly něčí ruce a vytáhly ji vzhůru. Hladina vody byla pokrytá šedivým prachem. Už se netřpytila.

Luce od ní nedokázala odtrhnout oči, i když cítila, jak jí Annabelle svléká přes hlavu bílý svetr. Za ním šlo dolů i tričko. Luce si pod vodou pokusila rozepnout poklopec džínů. Kolik dní už na sobě má tohle oblečení? Bylo zvláštní se ho najednou zbavovat jako vrstev kůže, odkládat ho na podlahu.

Odhrnula si rukama vlasy, které se jí přilepily k obličeji. j\ni si neuvědomila, jak jsou špinavé. Luce se svezla na sedátko vzadu ve vaně, opřela si hlavu o její okraj a roztřásla se. Annabelle jí přilila do koupele další kbelík horké vody, ale Luce se klepala dál.

„Kdybych zůstala za sloupem, jak mi řekla Dee…“

„Tak by Cam byl po smrti,“ doplnila suše Arriane. „Nebo někdo jiný. Sophia a její nohsledky z nás chtěly udělat andělský prach ze všech. My všichni jsme věděli, co nás tady čeká, ale ty jediná ne, Luce. Takže jít Camovi na pomoc to chtělo pořádnou kuráž.“

„Ale Gabbe…“

„Věděla, do čeho jde.“

„To mi říkal Daniel. Ale proč se obětovala, aby…“

„Protože si spočítala, že s tebou a Danielem budeme mít větší šanci uspět,“ přerušila ji Arriane. Položila paži na okraj vany a opřela si o ni bradu. Namočila prst do vody a narušila tak vrstvičku prachu na hladině. „Jenže i když to víme, moc nam to nepomůže. Měla jsem ji tak ráda. Všichni jsme ji milovali.“

„Přece nemůže bejt… pryč.“

„Je pryč. Pryč z nejvyššího oltáře Stvořitele.“

„Cože?“ Luce to tak nemyslela chtěla říct, že Gabbe tak patřila do jejího života, že z něj přece nemůže jen tak zmizet.

Arriane se zamračila. „Gabbe byla nejvyšší z archandělů tos nevěděla? Její duše stála za… já nevím… za fůru Užších duší.“

Luce nikdy předtím nepřemýšlela, jaké hodnosti její přátelé zastávali v nebi. Ale teď si vzpomněla, kolikrát se o ni Gabbe

postarala, přinesla jí jídlo nebo oblečení, dávala jí rady. nějaká laskavá nebeská matka. „Co znamená její smrt?“

„Kdysi dávno byl nejvyšším archandělem Lucifer,“ začala Annabelle. Po chvíli se podívala na Luce a zaznamenala šok v jejím pohledu. „Stál nad námi, ale pak se vzbouřil, a na jeho místo postoupila Gabbe.“

„I když je to dost pochybná čest, mít tak blízko k Trůnu “ zabručela Arriane. „Zeptej se svýho starýho kámoše Billa.“ Luce se chtěla zeptat, kdo teď Gabbe nahradí, ale něco jí v tom zabránilo. Možná by to měl být Daniel, jenže jeho postavení na nebesích bylo ošidné, protože si vybral Luce.

„A co Molly?“ zeptala se po chvíli. „Je to tak, že její smrt… vyváží Gabbeinu? V konečný rovnováze mezi nebem a peklem?“ Cítila se hloupě, že mluví o mrtvých přítelkyních, jako by to byla jen závaží na miskách. Ale věděla, že tahle odpověď je podstatná.

„Molly byla taky důležitá, i když měla trochu nižší postavení,“ ozvala se Annabelle. „Myslím před Pádem, než se přidala k Luciferovi. Já vím, že se říká ,o mrtvých jen dobry´, ale Molly mě fakt dráždila. Byla tak strašně negativní.“

Luce provinile přikývla.

„Jenže v poslední době se u ní něco změnilo. Jako by se probudila.“ Annabelle pohlédla na Luce. „Abych ti odpověděla na tvou otázku, rovnováha mezi nebem a peklem je možná pořad vychýlená, ale třeba taky ne. Musíme to teprve zjistit. Ale jestli Lucifer uspěje, pak spousta věcí ztratí význam.“

Luce se podívala na Arriane, která zmizela za vedlejšími dveřmi a několikrát kýchla. „Hele, kuličky proti molům!” Když se vynořila, nesla osušku a obrovský kostkovaný koupací plášť. „Prozatím to bude stačit. Než vypadneme z Jeruzalém najdeme ti něco na sebe.“

Když se Luce nehýbala, Arriane zamlaskala, jako by chtěla vylákat koně ze stáje, a podržela před vanou roztaženou osušku. Luce vylezla. Připadala si jako dítě, když ji Arriane zabalila do froté a začala ji otírat. Ručník byl sepraný a řídký, ale koupací plášť teploučký.

Musíme zmizet, než se sem začnou hrnout turisti,“ prohlásila Arriane a podala Luce boty.

Když trojice vyšla ze křtitelnice a zamířila do kaple, slunce už vyšlo a vrhalo dovnitř barevné paprsky oknem s výjevem Nanebevzetí.

Pod oknem ležela těla slečny Sophie a dvou Starších, svázaná k sobě.

Když dívky vstoupily do kaple, Daniel, Roland a Cam seděli na velkém oltáři a o něčem se tiše dohadovali. Cam dopíjel poslední dietní kolu s příchutí hvězdná střela, která zbyla ve Philově brašně. Luce přímo viděla, jak mu krvavý šrám nad kotníkem bledne a jizva mizí. Když dopil poslední kapku, vykloubené rameno mu s lupnutím zaskočilo do jamky.

Když k nim dívky přistoupily, Cam seskočil z oltáře jako první a vrhl se k Luce.

Ta zůstala stát a dívala se, jak se k ní blíží. Srdce jí prudce bušilo.

Cam byl velice bledý, takže jeho zelené oči zářily jako smaragdy. Pod vlasy mu stékala stružka potu a pod levým okem měl malou jizvičku. Křídla už mu nekrvácela a jejich špičky měl omotané něčím, co připomínalo tenký obvaz.

Usmál se na ni a vzal ji za ruce. Ty jeho byly teplé a z\ye> a Luce si vybavila ten okamžik, kdy si představila, že už nikdy neuvidí třpyt jeho očí, nezahlédne, jak se mu za zády rozvinují zlatá křídla, neuslyší jeho hlas při některém z těch zlomyslných vtípků…, a i když Daniela milovala nade všechno na světě, víc, než kdy pokládala za možné, nedokázala unést pomyšlení, že by měla ztratit Cama. To proto se mu předtím Vrhla na pomoc. „Děkuju ti,“ řekl prostě.

Luce cítila, jak se chvěje a oči ji pálí. Než si uvědomila, co dělá, chytila Cama do náruče a cítila, jak se jeho ruce svírají kolem jejích zad. Když se jí opřel bradou do vlasů, rozvzlykala se.

Nechal ji brečet. Přitiskl ji k sobě blíž a zašeptal: „Jsi tak statečná.“

Pak se Camovy paže uvolnily a jeho tělo se od ní odtáhlo Na chvíli si připadala tak odhalená a zranitelná, ale to už Camovu hruď a jeho paže nahradily jiné. Nemusela ani otevírat oči, aby věděla, že je to Daniel. Žádné jiné tělo na světě se k jejímu tak dokonale nehodilo.

„Můžu vás přerušit?“ zeptal se mírně Daniel.

„Danieli…,“ zaťala si prsty do dlaní a pevně ho k sobě přitiskla, jako by tak ze sebe chtěla vymačkat všechnu tu bolest.

„Pššt.“ Držel ji dlouho, připadalo jí to jako celé hodiny, malinko s ní pohupoval, objímal ji svými křídly, dokud jí slzy neoschly a ta hrozná tíha na jejím srdci se trochu nezvedla, dokud nedokázala dýchat bez popotahování.

„Když umře anděl,“ hlesla, „vrátí se do nebe?“

„Ne,“ zavrtěl Daniel hlavou. „Pro anděla po smrti nic není.“

„Jak to?“

„Trůn nikdy nenapadlo, že by se andělé mohli vzbouřit. Nebo padnout. Azazel strávil v té temné řecké jeskyni celá staletí, než se mu podařilo vyrobit smrtelnou zbraň, která dokáže anděla zabít.“

Luce se zachvěla. „Ale…“

„Pššt,“ opakoval. „Zármutek tě spoutává. Musíš se tomu bránit. Je to další nebezpečí.“

Luce se zhluboka nadechla a odtáhla se od něj, aby mu viděla do tváře. Oči měla napuchlé a vyčerpané, Danielova košile nasákla jejími slzami, jako by ho Luce chtěla pokřtít svým smutkem.

Za Danielovým ramenem se na oltáři, kde byla připoutaná Gabbe, něco zalesklo. Byl to obrovský pohár, připomínaje1 mísu na punč, ale oblého tvaru a celý ze stříbra.

„Co je to?“ Že by ta relikvie, která stála životy dvou andělůCam k němu přešel a zvedl ho do výšky. „Objevili jsme základech mostu Saint Bénézet těsně předtím, než se na nás Starší vrhli.“ Zavrtěl hlavou. „Doufám, že tohle plivátko za všechno to utrpení stálo.“

Kde se Dee?“ Luce se rozhlédla kolem po osobě, která ze všech nejspíš potvrdí význam artefaktu.

„Dole,“ vysvětlil Daniel. „Kostel se už otevřel pro veřejnost, takže šla vytvořit Patiny kolem těl padlých Starších. Teď stojí pod schody a vysvětluje, že tahle část chrámu se bohužel rekonstruuje.“

„A zabírá to?“ zeptala se nevěřícně Annabelle.

„Zatím ji nikdo z cesty neodstrčil. Zbožní turisti nejsou jako banda fotbalových fanoušků.“ Cam zamrkal. „Modlitebníma polštářema do kazatelny pal!“

„Jak teď můžeš dělat vtipy?“ nechápala Luce.

„A co mám dělat?“ opáčil temně Cam. „Byla bys radši, kdybych brečel?“

Okno na druhé straně kaple se roztřáslo, jak do něj někdo zabušil. Andělé strnuli a Cam se vrhl vpřed, aby otevřel jednu z tabulek. Čelist mu ztuhla. „Připravte se k palbě!“

„Počkej, Came!“ vykřikl Daniel. „Nestřílej!“

Cam se zarazil. Vzápětí otevřeným oknem proklouzl dovnitř chlapec v hnědém trenčkotu. Jakmile dopadl na podlahu, zvedl blonďatou hlavu a zadíval se bílýma očima na Cama. Byl to Phil.

„Tohle je tvůj konec, Vyhnanče,“ zavrčel Cam.

„Jsou teď na naší straně, Came.“ Daniel mu ukázal na svou ^tavu, kterou měl Phil zastrčenou v klopě kabátu.

Cam ztěžka polkl a zkřížil si ruce na prsou. „Omlouvám seTo jsem nevěděl.“ Odkašlal si a dodal: „To vysvětluje, proč ti Vyhnanci v Avignonu, které jsme viděli na mostě, bojovali Staršími. Jenže jsme neměli čas si nic vysvětlit, protože čichni…“

„Padli,“ dodal Phil. „Ano . Vyhnanci se obětovali za vaši věc.”

„Není to jen naše věc,“ namítl Daniel. „Jde o celý svět.” Phil stroze přikývl.

Luce svěsila hlavu. Všechen ten prach na mostě. Ani ji nenapadlo, že by to mohli být Vyhnanci. Dělala si starosti jen o Gabbe, Cama a Molly.

„Vyhnanci utrpěli v posledních dnech velké ztráty,“ pronesl monotónním hlasem Phil, ale zazněl v něm náznak smutku „Spoustu z nich zajala ve Vídni Stupnice. Další padli v boji se Staršími v Avignonu. Zbyli jsme jen čtyři. Můžu vám je předvést?“

„Samozřejmě,“ přikývl Daniel.

Phil zvedl ruku do okna a dovnitř se protáhly tři další štíhlé postavy v hnědých trenčkotech: dívka, kterou Luce neznala, ale Phil ji představil jako Phresii, pak Vincent, jeden z těch, kteří střežili Daniela a Luce na Sinaji, a Olianna, s níž byla Luce na střeše paláce Hofburg ve Vídni. Luce se na ni usmála, i když věděla, že to bledá dívka nevidí. Doufala ale, že to vycítí, protože byla opravdu ráda, že se zotavila. Všichni Vyhnanci vypadali jako sourozenci tišší, atraktivní, nápadně bledí.

Phil ukázal na mrtvé Starší pod oknem. „Zdá se, že potřebujete pomoc s odstraněním těl. Mohou se toho Vyhnanci ujmout?“

Daniel se překvapeně zasmál. „Jistě.“

„Hlavně si dejte pozor, abyste těm přestárlým zmetkům náhodou neprojevili úctu,“ poznamenal Cam.

„Phresie,“ zavelel Phil. Dívka přikývla, poklekla vedle těl, hodila si je přes ramena, roztáhla blátivě hnědá křídla a vylétla s nimi ven. Luce se dívala, jak s nákladem mrtvol krouží ve vzduchu a odnáší pozůstatky slečny Sophie konečně navždy z jejího života.

„Co je tohle za vak?“ zeptal se Cam a ukázal na tmavomodrý pytel na Vincentově rameni.

Phil Vincentovi ukázal, aby ho odložil na jeden z oltařů. Ozvalo se mohutné zadunění. „V Benátkách se mě Dani Grigori ptal, jestli mám nějaké jídlo pro Lucindu Priceovou. Bohužel jsem jí mohl nabídnout jen laciné nezdravé pochutiny, kterým dávají přednost mé italské přítelkyně modelky. Tentokrát jsem se zeptal smrtelné izraelské dívky, co má ráda k jídlu. Zavedla mě k něčemu, čemu říkala Stánek s falafelem.“ phil pokrčil rameny a zatvářil se mírně tázavě.

„Chceš říct, že je tam náklad falafelu?“ Roland se pochybovačně zadíval na objem Vincentova pytle.

„Nejenom,“ zavrtěl hlavou Vincent. „Koupili jsme taky hummus, pita chléb, nakládačky, něco, čemu říkají tabouleh, okurkový salát a čerstvý pomerančový džus. Máš hlad, Lucindo Priceová?“

Bylo to až absurdní množství lahůdek. Jíst na oltářích jim z nějakého důvodu připadalo špatné, takže si prostřeli na dlaždicích na podlaze a všichni, andělé, Vyhnanci i smrtelnice, se posadili kolem. Kolem improvizovaného bufetu panovala pochmurná nálada, ale teplé a chutné jídlo bylo přesně tím, co potřebovali. Luce ukázala Olianně a Vincentovi, jak si udělat falafelový sendvič, Cam přátelsky požádal Phila, aby mu podal hummus. Arriane po chvíli odlétla oknem do města, aby Luce sehnala něco na sebe. Vrátila se s vybledlými džínsy, bílým tričkem do véčka a úžasným izraelským vojenským sakem s nášivkou s oranžovo-žlutým plamenem.

„Musela jsem kvůli tomu políbit jednoho vojáka,“ prohodila, ale v jejím hlase nebyla ta stará lehkost, jako kdyby se pitvořila i pro Gabbe a Molly.

Když už se do nich víc jídla nevešlo, ve dveřích se objevila Dee. Zdvořile pozdravila Vyhnance a položila Danielovi ruku na rameno. „Máš relikvii, zlato?“

Než jí stačil odpovědět, Deeiny oči sklouzly k poháru. Svedla ho a otočila ze strany na stranu, pečlivě ho zkoumala pohledem. „Stříbrná zástava,“ zašeptala. „Zdravím, starý

kamaráde.“

„Vypadá to, jako by věděla, co s tím,“ ozval se Cam.

„Ví to,“ potvrdila Luce.

Dee ukázala na mosaznou destičku, zapuštěnou z vnější strany do poháru, a pohybovala tiše rty, jako by si pro sebe četla. Přejela prsty po křivkách vyrytých do destičky. Luce popošla blíž, aby na to viděla líp. Na destičce byla rytina, která připomínala padající andělská křídla.

Dee k nim konečně vzhlédla s podivným výrazem ve tváři. „Teď to tedy dává smysl.“

„Co dává smysl?“ zeptala se Luce.

„Můj život. Jaký měl smysl. Musíme jít. Rozhodně už musíme jít. Je čas.“

„Cas na co?“ naléhala Luce. Všichni se shromáždili kolem artefaktu, ale Luce stejně nechápala o nic líp, co teď mají udělat.

„Cas na moje poslední vystoupení, má milá,“ prohlásila Dee vřele. „Neboj se, já vás tím provedu. Krok za krokem.“

„Na Sinaj?“ Daniel vstal z podlahy a pomohl na nohy i Luce.

„Kousek od něj.“ Dee zavřela oči a zhluboka se nadechla, jako by si chtěla z hloubi plic vytáhnout nějakou prastarou vzpomínku. „Asi půldruhého kilometru od kláštera svaté Kateřiny je kopec porostlý několika stromy. Chci, abychom se tam sešli k rokování. Říká se tomu Qayom Malak.“

„Qayom Malak, Qayom Malak…,“ opakoval Daniel. Luce nějak věděla, jak se to píše, i když to vyslovovali jako kajorn malak. „To je v mojí knížce.“ Roztáhl zip brašny a vytáhl svazek ven, začal jím listovat a něco si mumlal. Konečně našel to, co chtěl ukázat Dee. Luce popošla blíž, aby se na to taky podívala. Daniel jim ukazoval prstem na spodní část asi ste stránky od začátku svazku, kde stála vybledlá věta v jazyce, jemuž Luce nerozuměla. Poblíž té věty Daniel několikrát vedle sebe zopakoval skupinu písmen:

QYWM’ ML ‘K. QYWM’ ML ‘K QYWM’ ML ‘K.

„Výborně, Danieli!“ usmála se Dee. „Takže tys to celou Jobu věděl. I když pro moderní jazyky je mnohem jednodušší vyslovit Qayom Malak než…“

A vyrazila ze sebe několik komplikovaných hrdelních

skřeků.

„Nikdy jsem nevěděl, co to znamená,“ přiznal Daniel.

Dee se zadívala oknem na oblohu nad Svatým městem. „Brzy to zjistíš, můj milý. Už brzy.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

VYKOPÁVKY

Svist křídel nad hlavou.

Úponky plujících mraků klouzající po kůži.

Luce plula temnotou, ponořená jakoby v drogovém snu dalšího letu. Ve vzduchu jako by nic nevážila.

Uprostřed tmavomodré oblohy visela jediná hvězda, vysoko nad duhovým pruhem světla blízko obzoru.

Blikající světla hluboko na Zemi se zdála být neskutečně daleko. Luce byla v jiném světě, stoupala do nekonečna, zalitá září svítivě bílých křídel.

Znovu udeřila, zabrala dopředu, dozadu… unášela ji vyš… výš…

Svět tady ztichl, jako by ho měla jen sama pro sebe.

Výš… výš…

Nezáleželo na tom, jak vysoko, dokud nad sebou měla stříbřitý baldachýn jeho křídel.

Natáhla se po Danielovi, jako by s ním chtěla sdílet ten p0’ cit klidu a míru. Chtěla pohladit jeho ruce tam, kde vždycky spočívaly, kolem jejího pasu.

Přejela dlaní po vlastní pokožce. Jeho ruce tam neležely.

Daniel tam nebyl.

Jen Luceino tělo, temný obzor a jediná hvězda nad ním.

Vytrhla se ze spánku a okamžitě našla Danielovy ruce tam, kde vždycky: jednu kolem pasu, druhou vyš, u ramene.

A bylo teprve pozdní odpoledne, ne noc. Daniel a ostatní právě stoupali nad vrstvu nadýchaných bílých mraků, které

stínily hvězdy.

Byl to jen sen.

Sen, ve kterém Luce sama letěla. Ale to ve snech dělají všichni. Člověk se vždycky probudí těsně předtím, než dopadne na zem. Jenže Luce, která ve skutečném životě létala tak často, se probudila ve chvíli, kdy jí došlo, že ve snu letí vlastním přičiněním. Proč se jenom líp nepodívala, jaká jsou její křídla, jestli taky zářivá a hrdá?

Zavřela oči. Toužila se vrátit do té pokojné oblohy, kde jim na záda nefuněl Lucifer, kdy byly Gabbe a Molly mezi nimi.

„Nevím, jestli to dokážu,“ ozval se Daniel.

Prudce otevřela oči, vrátila se do reality. Pod nimi už čněla rudá skaliska Sinajského poloostrova a jejich špice byly tak ostré, že vypadaly jako skleněné střepy zabodané do země.

„Co jestli dokážeš?“ zeptala se. „Najít místo Pádu? Dee nám pomůže, Danieli. Myslím, že ona ví přesně, jak máme hledat.“

„Jistě,“ odpověděl bez přesvědčení. „Dee je skvělá. Ale i když najdeme místo Pádu, nevím, jak zastavíme Lucifera. A jestli se nám to nepovede,“ jeho hrudník se za jejími zády prohnul v nádechu, „nevím, jestli dokážu vydržet dalších šest tlsíc let, kdy tě budu pořád ztrácet.“

Během svých minulých životů Luce zažila Daniela skleslého, zoufalého, ustaraného, vášnivého, znovu skleslého, něžného, rozpačitého, zoufale smutného. Ale ještě nikdy ho neslyšela, aby mluvil tak poraženecky. Ta unavená kapitulace v jeho se do ní zařízla jako nůž, náhle a hluboko, jako když andělským tělem projede hvězdná střela.

„Nic takovýho nebudeš muset.“

„Snažím se představit si, co nás čeká, jestli Lucifer uspěje “ Daniel trochu zaostal za formací, za níž letěli Cam a Dee vpředu, Arriane, Roland a Annabelle za nimi a Vyhnanci ve vějíři kolem nich. „Je toho na mě moc, Luce. Proto si andělé volí strany, proto lidé fandí svým týmům a družstvům Neudělat to je tak vyčerpávající. Na osamělém vojákovi leží největší tíha.“

Byly časy, kdy by si to Luce okamžitě vztáhla proti sobě, vyložila si Danielovy pochyby jako potvrzení slabosti jejich vztahu. Ale teď byla vyzbrojená lekcemi z jejich minulosti. Věděla, i když Daniel byl moc unavený, než aby si na to vzpomínal, co všechno unese jejich láska.

„Nechci tím znova procházet. Pořád jen být bez tebe, pořád čekat, s tím pošetilým optimismem, že příště už to snad bude jinak…“

„Tvůj optimismus byl přece oprávněněji Podívej se na mě. Podívej se na nás! Tohle je jiný. Já to vím, Danieli. Viděla jsem nás v Helstonu a v Tibetu a na Tahiti. Byli jsme zamilovaný, jasně, ale v ničem se to nepodobalo tomu, co máme teď.“

Zůstali o něco pozadu, mimo doslech ostatních. Jen sami dva, milenci uprostřed oblaků.

„Jsem pořád tady,“ prohlásila Luce. „Jsem tady, protože mi věříš, protože věříš v nás.“

„To je pravda. Věřím v tebe.“

„A já v tebe.“ Luce slyšela ve svém hlase úsměv. „Vždycky jsem věřila.“

Musí se jim to podařit.

Sestoupili do písečné bouře.

Visela nad pouští jako obrovská prošívaná deka, jako by gigantická ruka nabrala celou Saharu do hrsti a vyhodila ji do vzduchu. V jejím žlutohnědém oparu se andělé i jejich společníci rozplynuli do nezřetelných tvarů. Nad zemí poletoval vířící písek, obzor zakrývala hnědá záclona. Všechno působilo popleteně, zalité prašnou statickou elektřinou. Bylo to jako předzvěst toho, co může přijít, jestli si Lucifer prosadí svou.

Písek naplnil Luce nos i pusu. Dostal se jí pod oblečení a svědil ji na kůži. Byl mnohem drsnější než jemný prach, který se na ni sesypal po smrti Gabbe a Molly, jako matná připomínka něčeho mnohem krásnějšího a mnohem strašnějšího.

Luce ztratila pojem o tom, kde je. Vůbec netušila, jak blízko jsou zemi, dokud jí nohy nezačaly drhnout o neviditelné skalnaté podloží. Cítila vlevo od sebe velké balvany, možná skály, ale neviděla víc než pár kroků před sebe. Jen záře andělských křídel, tlumená vlnami písku a větru, jí naznačovala, kde jsou ostatní.

Když ji Daniel postavil na zem, Luce si přetáhla přes hlavu izraelské armádní sako, aby se jí písek nedostal do uší. Shromáždili se v kruhu a andělská křídla kolem nich na skalnatém úbočí hory vytvářela něco jako svatozář. Stáli tam všichni: Phil a zbylí Vyhnanci, Arriane, Annabelle, Cam a Roland, Luce a Daniel. Dee byla uprostřed kruhu. Vypadala tak klidně, jako by byla turistická průvodkyně, která podává výklad svým svěřencům.

„Nebojte, odpoledne to tady často vypadá takhle!“ snažila se překřičet vítr, který se opíral do andělských křídel a pohazoval jimi sem tam. Zastínila si dlaní oči. „Tohle za chvíli skončí. Jakmile se dostaneme na místo Qayom Malak, dáme všechny tri relikvie dohromady. Povědí nám skutečnou historii Pádu.“

„A kde přesně je Qayom Malaki“ vykřikl Daniel.

„Musíme vyšplhat na horu.“ Dee ukázala za sebe na stěží vklitelný ostroh, na jehož úpatí přistáli. Luce hora připadala Ověřitelně strmá.

„Myslíš vyletět?“ ujistila se Arriane a klepla chodidly v černých teniskách o sebe. „Na šplh mě nikdy neužilo.“

Dee zavrtěla hlavou. Natáhla se pro plátěný vak, který nesl Phil, rozepnula zip a vytáhla z něj pár solidních turistických bot. „Jsem ráda, že vy ostatní už máte na nohou něco rozum něho.“ Skopla si střevíčky s vysokými podpatky, hodila je d0 vaku a začala si šněrovat boty. „Nebude to procházka růžovou zahradou, ale za těchhle podmínek se dá Qayom Malak nejlépe najít pěšky. Křídla můžete použít, abyste se vyvažovali proti náporům větru.“

„Proč nepočkáme, až bouře přestane?“ navrhla Luce. Oči ji pálily.

„To nejde, zlato,“ odpověděla Dee a pověsila vak zase přes Philovo hubené rameno. „Nemáme čas. Musíme vyrazit hned.“

Všichni se shromáždili za Dee, protože důvěřovali jejím vůdcovským schopnostem. Danielova ruka nahmátla Luceinu. Po jejich rozhovoru se nijak nerozveselil, pořád se tvářil mrzutě, ale stisk jeho ruky byl pevný.

„Hele, kdyby něco, bylo to s vámi fajn!“ zažertovala Arriane, když začali šplhat vzhůru.

„Kdybyste mě nemohli najít, zkuste prohrabat písek,“ přidal se Cam.

Dee je vedla po kamenité pěšině, která byla čím dál tím užší a strmější. Luce neustále klopýtala o trčící kameny, kterých si nevšimla. Zapadající slunce připomínalo měsíc, jeho světlo bylo v zastřeném vzduchu bledé a vzdálené.

Luce kašlala, dusila se pískem. Krk měla ještě bolavý po tom vídeňském zajetí. Kličkovala doprava i doleva, nedívala se, kam jde, jen neurčitě pod nohama cítila, že se terén stále zvedá. Soustředila se na Deein žlutý propínací svetr, který ji vlál z útlých ramen. A pořád se držela za ruku Daniela.

Tu a tam se jim za větším balvanem podařilo uniknout zuřivosti písečné bouře a vstoupit do kapsy relativní viditelnosti. V takových chvílích se Luce podařilo v dálce nad nimi rozeznat zelené tečky. Bylo to ovšem o desítky metrů výš, než se nacházeli oni, napravo od nich. Tyhle špetky barev byly tím jedinýni, co přerušovalo monotónní sépiovou krajinu, která se rozkládala kolem. Luce na ně třeštila oči jako na zázrak, než jí Dee sevřela rameno.

„Tam přesně míříme, zlato. To je naše odměna.“

V tu chvíli se prsty písečné bouře zase sevřely a zelené tečky zmizely pod jejich stiskem. Svět se znovu proměnil v mohutný vír maličkých zrníček.

Luce připadalo, že v poletujícím písku vidí Billovu tvář: jak vypadal tehdy při prvním setkání, kdy se s pobaveným smíchem proměňoval z Daniela v žabáka. Viděla jeho nevyzpytatelný výraz ve chvíli, kdy se v Globu setkala se Shakespearem. Ty vzpomínky jí pomohly narovnat se a šlapat po cestě dál a výš. Nezastaví se, dokud neporazí ďábla.

Z písečných přeludů k ní připlouvaly i tváře Gabbe a Molly. Zase viděla ten oblouk stříbrných a zlatých křídel, která se před ní vztyčila v posledním okamžiku.

Nejsem unavená, opakovala si. Nejsem hladová.

Konečně se dostali kolem vysokého balvanu zakřiveného jako špička šípu mířící k obloze. Dee jim ukázala, aby se kolem něj shromáždili, a když ji poslechli, vítr se konečně utišil.

Začal padat soumrak. Hory si oblékly temný stříbřitý plášť. Stáli na stolové hoře o rozměrech asi tak Luceina obýváku. Až na tu část, kam ústila pěšina, byla ze všech stran obklopená rudohnědými skalami, které vybíhaly do výšky, takže jejich plošina působila jako přírodní amfiteátr. Byli v něm chránění před větrem, a nejen před ním: i kdyby nebylo písečné bouře, byli by na tom místě ukrytí před pohledy z okolí, schovaní za balvanem ve tvaru šípu a i dalšími vysokými skalisky.

Tady je nikdo nemohl vidět. Kdyby je pronásledovali andělé Stupnice, mohli by na ně narazit leda neuvěřitelně šťastnou náhodou. Tohle místo bylo jako útočiště.

„Rád bych poznamenal, že jsem dosáhl osobního maxima,“ prohodil Cam.

„Tenhle výstup by zacvičil i s Edmundem Hillarym,“ dal se Roland.

V prašné půdě byly znát stopy po vodních tocích. Na úpatí skalního převisu za nimi se otevíralo rozeklané ústí jeskyně Nalevo stál kámen ve tvaru trčícího šípu.

Na opačné straně stolové hory, trochu napravo od nich došlo ke skalnímu sesuvu a ve stěně zůstala oblá prohlubeň. Pod ní se nakupila hromada kamenů, od nejmenších oblázků po velké balvany vetší než lednice. V prasklinách mezi nimi vyrůstal lišejník, který jako by držel balvany pohromadě.

Ze svahu vyrůstaly diagonálně olivovník s bledými listy a zakrslý fíkovník. To byly asi ty zelené tečky, které Luce viděla zdola. Dee tvrdila, že to je jejich cíl, ale Luce nechápala, proč museli šplhat tak vysoko, aby se dostali na další nehostinné místo.

I křídla andělů se teď podobala těm, jaká měli Vyhnanci byla hnědá a jejich záře pohasla. Křídla Vyhnanců pak působila ještě křehčím dojmem než obvykle, jako by byla utkaná z pavoucích sítí. Dee si přetáhla rukáv svetru přes ruku a snažila se otřít si prach z obličeje. Pak si prsty s rudě nalakovanými nehty prohrábla zrzavé vlasy. Nějak se jí pořád dařilo vypadat elegantně. Luce se ani nechtělo myslet na to, jak vypadá ona.

„Pořád je to tak zatraceně vzrušující!“ Hlas Dee vlál za ni, když se ztratila v jeskyni.

Šli za ní dovnitř, pár kroků od vchodu, kde se matné světlo zvenčí proměnilo v temnotu. Luce se opřela o chladný červenohnědý pískovec vedle Daniela. Jeho hlava se skoro dotýkala nízkého stropu. Všichni andělé museli schovat křídla, aby se do malého prostoru vůbec vešli.

Luce uslyšela zavrzání, a pak se proti vchodu jeskyně obje vila na světle Deeina silueta. Postrkovala k nim špičkou boty po zemi velkou dřevěnou truhlu.

Cam a Roland jí přiskočili na pomoc a tlumená záře z je jich zatažených křídel trochu osvětlila prostor kolem. Každý vzal truhlu z jedné strany a odnesli ji do výklenku, na který jim Dee ukázala. Když pochvalně přikývla, postavili truhlici na zem.

„Díky, mládenci.“ Dee přejela ukazováčkem po okraji bedny. „Připadá mi, že jsem to sem odtáhla snad včera. I když to už musí být tak dvě stě let.“ Zamračila se a do jejího výrazu se vkradly stopy nostalgie. „No jo, člověku život uteče, než bys řekl švec. Gabbe mi tenkrát pomáhala, ale byla taky písečná bouře, a ona si už pak nikdy nedokázala vzpomenout přesně, kde to místo je. Ale to byl anděl, co si dovedl vážit včasných příprav. Věděla, že tenhle den jednou přijde.“

Dee vylovila z kapsy propínacího svetru elegantní stříbrný klíč a strčila ho do zámku. Ozvalo se hlasité zapraskání. Luce se naklonila, protože čekala, že spatří něco magického. Nebo aspoň historického. Dee místo toho vytáhla šest stejných polních lahví, tři malé bronzové lucerny, náruč pokrývek a ručníků, a pořádnou kupu páčidel, krumpáčů a lopat.

„Napijte se, jestli potřebujete. Nejdřív Lucinda.“ Dee jim rozdala polní lahve plné chladné, lahodné vody. Luce se zhluboka napila a hřbetem ruky si otřela pusu. Když si olízla rty, byly plné písku.

„Lepší, ne?“ usmála se na ni Dee. Otevřela krabičku sirek a zapálila svíčku v každé z luceren. Plamínky poskakovaly a vrhaly po stěnách dramatické stíny, nakláněly se k sobě a otíraly se jeden o druhý.

Arriane a Annabelle si ručníky otíraly křídla dosucha. Daniel, Roland a Cam si z nich údery o skalní stěnu snažili vytřást písek, takže se ozýval tichý sykot zrnek písku dopadajicího na kamenné podloží. Vyhnanci vypadali, že jim nevadí zůstat špinaví. Jeskyně byla brzy jasně osvětlená andělskou září, jako kdyby někdo zapálil táborák.

„Co teď?“ zeptal se Roland a vysypal si písek z jedné z vysokých holínek.

Dee se vydala k ústí jeskyně a zůstala k nim stát zády. P0 chvíli vyšla na plošinu před jeskyní a čekala, až ji všichni bu dou následovat.

Shromáždili se znovu kolem ní a dívali se na okolní skaliska i olivovník a datlovník poblíž nich.

„Musíme dovnitř,“ ozvala se Dee.

„Dovnitř čeho?“ Luce se obrátila k místu, odkud vyšli: jeskyně jí tady široko daleko připadala jako jediné „uvnitř“. Jinak kolem nich byly jenom hladké skalní stěny a nehostinné útesy.

„Svatyně se budují na místě svatyní, které vyrostly na místě dalších svatyní,“ prohlásila záhadně Dee. „A přímo tady, pod tím kamenným sesuvem, byla vůbec první svatyně na zemi. Qayom Malak. Když byla zničená, vzniklo na tom místě postupně pár dalších. Ale uvnitř nich je pořád původní Qayom Malak.“

„Chceš říct, že smrtelníci Qayom Malak taky využívali?“ podivila se Luce.

„Ale moc tomu nerozuměli. A během let, s každou skupinou stavitelů nového chrámu, se to nepochopení prohlubovalo,“ vysvětlovala Dee. „Mnozí tohle místo považovali za nešťastné,“ podívala se na Arriane, která rozpačitě přešlápla z nohy na nohu, „ale za to nikdo nemůže. Je to už tak dávno. Dnes večer odhalíme, co bylo ztraceno.“

„Myslíš to, kde skončil náš Pád?“ ověřoval si Roland a pochodoval po obvodu kamenné plošiny. „To nám Qayom Malak poví?“

Dee se záhadně usmála. „Je to aramejský výraz a znamená… no, lepší bude, když se o tom přesvědčíte sami.“

Arriane si za nimi hlasitě ohryzávala pramen vlasů. Ruce měla zastrčené hluboko do kapes kombinézy, křídla na zadec svěšená a nehybná. Zírala na olivovník a fíkovník jako v transu.

Luce si všimla, že na stromech je něco divného. Vyrůstaly šikmo proto, že jejich kořeny a část kmenů byly pohřbené pod kamením.

„Ty stromy,“ ozvala se.

„Ano, kdysi byly celé na povrchu,“ odpověděla Dee a sehnula se, aby posbírala spadané listy malého fíkovníku.

Stejně jako Qayom Malak.“ Postavila se a popleskala kameny před sebou. „Celá ta plošina byla mnohem větší. Bývalo to nádherné místo plné života, i když si to jde už jen těžko představit.“

„Co se stalo?“ zeptala se Luce. „Jak došlo ke zničení

svatyně?“

„Tu poslední zavalila kamenná lavina. To bylo asi před sedmi sty lety, po jednom hodně ošklivém zemětřesení. Ale i předtím se tady odehrálo tolik tragédií, že se to nedá ani vypočítat záplavy, požár, vražda, válka, výbuchy.“ Odmlčela se a zadívala se na hromadu kamení, jako by to byly kusy křišťálu. „Ale to nejdůležitější stejně vydrželo. Aspoň doufám, že vydrželo. Proto musíme jít dovnitř.“

Cam se sehnul nad hromadou větších balvanů a opřel se o ně se zkříženýma rukama. „Já vynikám v mnoha oborech, Dee, a kameny patří k mé specializaci. Ale procházet kamením neumím ani já.“

Dee tleskla. „Právě proto jsem tady před lety nechala ty lopaty a krumpáče. Musíme odházet tu kamennou lavinu. Pak najdeme, co leží pod ní.“

„Chceš říct, že budeme provádět vykopávky? Hledat Qayom MalakV‘ zeptala se Annabelle a okusovala si konečky růžových nehtů.

Dee se dotkla mechem porostlého místa uprostřed jednoho z balvanů, které sem kdysi dopadly z útesu. „Na vašem Nristě bych začala tady!“

Když všem došlo, že to Dee myslí vážně, Roland rozdal

Vsem nářadí, které mu Dee podávala z truhly. A dali se do Práce.

„Až to očistíte, dejte pozor, abyste sem nechali volný přístup,” radila jim Dee a ukázala na stezku, která je sem dovedla.

Vyznačila plochu asi o rozměrech tří metrů čtverečních., „Budeme to potřebovat.“

Luce zvedla krumpáč a nejistě s ním udeřila do kamenů „Ty víš, jak to vypadá?“ zeptala se Daniela, který za Sochorem páčit kameny kolem fíkovníku. „Jak to poznáme až to najdem?“

„Žádnou ilustraci jsem k tomu v knížce neměl,“ připustil Daniel a pohybem ruky rozpůlil velký balvan. Svaly se mu napjaly, když obě poloviny zvedl každá vypadala jako velký kufr. Hodil je za sebe, ale dával si pozor, aby nedopadly na místo, které označila Dee. „Musíme prostě věřit Dee, že si to pamatuje.“

Luce vkročila do prázdného prostoru, který vnikl odklizením Danielova balvanu. Teď byly olivovník a fíkovník skoro úplně odhalené, po celé délce svých kmenů. Ty tuny spadlých kamenů způsobily, že kmeny vypadaly skoro ploché. Přelétla pohledem po obrovské hromadě kamení, kterou měli odklidit. Byla určitě tak šest metrů vysoká. Copak pod tímhle nánosem mohlo vůbec něco přežít?

„Neboj se,“ zavolala na ni Dee, která jako by jí četla myšlenky. „Je to tam bezpečně schované, jako tvoje první vzpomínka na lásku.“

Vyhnanci se slétli na vrchol kopce. Phil ostatním ukázal, kam mají odhazovat vydolované balvany, takže je odklízeli o kus dál na svah a kamenná hmota pomalu klouzala níž a niz.

„Hej! Vidím nějakou pořádně starou zažloutlou cihlu, ozvala se Annabelle. Její křídla zakmitala nad nejvyšším bodem sesuvu, kde se dotýkal kolmé skalní stěny. Odhodila lopatou trochu kamení. „Myslím, že by to mohla být stená svatyně.“

„Stěna, zlato? Tak to je dobré,“ ozvala se Dee. „Měly by tam být ještě tři, jak už tak stěny mívají ve zvyku. Kopejte dál.“ Vypadala nepřítomně, pochodovala po plošině ústí stezky a pokroků ve vykopávkách si nevšímala. Pohled

upírala na zemi pod svýma nohama. Luce ji chvíli pozorovala a došlo jí, že její dávná přítelkyně počítá kroky jako při dětské hře.

Dee vzhlédla a zachytila Lucein pohled. „Pojď se mnou.“

Luce se podívala na Daniela a jeho zpocený obličej. Právě se snažil vyvrátit pořádně velký balvan. Otočila se a vydala se za Dee do jeskyně.

Deeina lucerna se pohybovala ve tmě kus před ní. Bez andělských křídel byla uvnitř mnohem větší tma i zima.

Luce se sklonila nad Dee, která se začala přehrabovat ve své truhlici, a posvítila jí svou lucernou, aby transeternálka líp viděla. Nakonec vytáhla koště a přejela rukou po jeho štětinách. „Nač je to?“

„Výborně,“ zaradovala se Dee. „Vždycky je to na tom posledním místě, kde člověk hledá, zvlášť když na to pořádně nevidí.“ Hodila si koště na rameno. „Chci ti něco ukázat, zatímco budou ostatní pracovat.“

Vrátily se spolu na plošinu, kde se ozývalo bušení a rachot padajícího kamení. Dee se postavila na okraj svahu a zadívala se na to místo, které měli andělé podle jejího pokynu nechat volné. Pak začala tahat koště po zemi, jako by vyznačovala krátké rovné linie. Luce si myslela, že plošina je z rudohnědého kamene, ale když Dee zametala a zametala, zjistila, že pod povrchem se skrývá mramorové podloží. Z prachu postupně vystupoval vzor. Světlý žlutý kámen se střídal s bílým v důmyslném obrazci.

Luce nakonec pochopila, že je to nějaký symbol: pruh dutého kamene, ohraničený sestupnými bílými šikmými liniemi, jejichž délka se stále zkracovala.

Luce se přikrčila a přejela po kameni prsty. Obrazec vypadal jako šíp mířící z vrcholu hory směrem, kterým andělé dorazili.

„To je Šípová deska,“ oznámila Dee. „Až bude všechno hotovo, poslouží jako jeviště. Cam tu mozaiku vytvořil před tolika lety, až pochybuju, že by si na to pamatoval. Od těch dob toho tolik prožil. Zlomené srdce má vlastní formu ztráty paměti.“

„Ty něco víš o té ženě, co zlomila Camovi srdce?“ zašeptala Luce. Pamatovala si, jak jí Daniel kladl na srdce, aby se o tom nikdy nezmiňovala.

Dee se zamračila, přikývla a ukázala na mozaiku šípu v mramorové dlaždici. „Co si o tom myslíš?“

„Ze je to krásný,“ prohlásila Luce.

„Já taky,“ souhlasila Dee. „Stejný mám vytetovaný přes srdce.“

S úsměvem si rozepnula svetr a odhalila žlutou halenku pod ním. Když si u ní trochu stáhla okraj výstřihu, objevila se její pokožka a vzápětí i černé tetování na okraji prsu. Obrázek vypadal stejně jako ten na zemi.

„Co to znamená?“ nechápala Luce.

Dee si poplácala na tetování a přitáhla si halenu zase ke krku. „Už se nemůžu dočkat, až ti to povím,“ usmála se a otočila obličej ke skalnímu svahu za nimi, „ale všechno popořadě. Podívej, jak se jim to daří!“

Andělé a Vyhnanci už odházeli značnou část kamenného závalu a z trosek se vynořil pravý úhel dvou prastarých cihlových stěn. Byly silně poničené, tu a tam v nich zely díry, ktere neměly nic společného s okny. Střecha byla ta tam. Části stěn zčernaly po nějakém dávno zapomenutém požáru. Jinde zase vypadaly plesnivé, jako by se musely vzpamatovat z nějaké prehistorické potopy. Postupně se však před očima všech vynořoval obdélníkový kostelík.

„Dee!“ zavolal Roland a mávl rukou k severní zdi, aby ji přilákal ke svému objevu.

Luce se vrátila k Danielovi. Zatímco byla s Dee, odklidil pořádnou hromadu kamení a úhledně je vyrovnal vpravo na svah. Luce se zastyděla, že mu moc nepomáhá. Znovu zvdla krumpáč.

Pracovali další hodiny. Než měli za sebou polovinu práce, nastala půlnoc. Stolovou horu osvětlovaly Deeiny lucerny, ale Luce se držela u Daniela, protože ráda pracovala v jemné záři jeho křídel. Čelist ji bolela, jak ji neustále zatínala úsilím. Ramena necítila a v očích ji pálilo. Ale nezastavovala se. A nestěžovala si.

Dál kopala. Vystřídala se s Danielem u růžového balvanu, který odhrabal, protože předpokládal, že by ho krumpáčem mohla snadněji vyvrátit. Místo toho se jí nástroj zabořil do něčeho měkkého. Luce odhodila krumpáč a začala hrabat rukama. Ucítila pískovec, který se jí drolil pod prsty. Posvítila si zblízka lucernou a vyhazovala z otvoru měkký jíl. Pod několika centimetry měkkého jílu ucítila něco tvrdého a hladkého. „Něco jsem našla!“

Ostatní se shromáždili kolem ní. Luce si otřela dlaně o džíny a pokusila se v jámě očistit dlaždici, která měla asi půl metru v průměru. Tvořila součást nějaké stěny a kdysi musela být ozdobená obrázkem: teď už na ní byly jen stěží znát obrysy postavy se svatozáří kolem hlavy.

„To to ono?“ zeptala se vzrušeně.

Dee se o ni otřela ramenem a dotkla se dlaždice bříškem palce. „Bohužel ne, má milá. To je jen zachycení našeho přítele Ježíše. Musíme se dostat do větší hloubky než jen k němu.“

„Dál než k Ježíšovi?“ hlesla Luce.

„Úplně dovnitř.“ Dee zaťukala na dlaždici ohnutým ukazováčkem. „Tahle pochází z průčelí nejnovější svatyně, středověké poustevny pro zvlášť samotářské mnichy. Musíme se prokopat k původní svatyni, která je pod jejími stěnami.“ Všimla si Luceina zaváhání. „Jen se neboj zničit historickou ikonografii,“ poradila jí, „protože se to musí udělat, abychom se dostali k tomu opravdu starému.“ Zadívala se na oblohu, jako by vyhlížela slunce, ale to už dávno kleslo za vrcholky hor za nimi. Teď už byly na obloze hvězdy. „Ach, mí Už nemáme moc času, co? Tak honem, do práce! Jde vám to výborně!“

Phil nakonec přistoupil k Luce, odstrčil ji a svým Sochorem udeřil do Ježíšovy tváře. Prostor za rozbitou dlaždicí byl temný a vydával podivný pižmovy, prastarý zápach.

Vyhnanci skočili na zničenou dlaždici a snažili se prohloubit otvor, aby mohli kopat hlouběji. Všichni čtyři pracovali tvrdě a destrukce jako by byla jejich živlem. Zjistili, že svatyně nemá střechu, takže se kamenná lavina navalila i dovnitř stavení. Když Vyhnanci rozbili vnější zed, začali se střídat a vynášet kameny ze svatyně.

Arriane stála kousek dál od skupiny, v temném zákoutí uzavřené plošiny, a kopala do hromady kamení, jako by se pokoušela nastartovat motorovou sekačku. Luce se vydala k ní. „Hele, je ti dobře?“ zeptala se opatrně.

Arriane k ní vzhlédla. Palce měla zastrčené za poutka kombinézy. Po tváři jí přeletěl bláznivý úsměv. „Pamatuješ, jak jsme spolu měly školní trest? Jak nás nechali uklízet na hřbitově u Meče & kříže? Jak jsme udělaly dvojici a čistily toho anděla?“

„No jasně,“ přisvědčila Luce. Tehdy byla zoufalá naštvaná na Molly, okouzlená Danielem, který ji přehlížel, a když si na to tak vzpomínala, vlastně ani nevěděla, jestli je Arriane sympatická, nebo ji nová spolužačka jen lituje.

„Byla to sranda, ne?“ Arrianin hlas zněl vzdáleně. „Budu si to vždycky pamatovat.“

„Ale na to teď nemyslíš, že ne?“ odvážila se Luce zeptat. „Co je na tomhle místě, že tě to nutí, aby ses tady schovávala?

Arriane se opírala o lopatu a přenášela váhu z jedné nohy na druhou. Dívala se, jak andělé a Vyhnanci společně pracuji a odkrývají pohřbený interiér plný sloupů.

Nakonec zavřela oči a vyhrkla: „Já jsem ten důvod, proč už svatyně neexistuje! Já jsem důvod, proč to tady považujou za nešťastný místo.“

„Ale… Dee říkala, že to není ničí vina. Co se stalo?

„Po Pádu…,“ Arriane se nadechla, „po Pádu jsem hledaly nějaký místo, kde bych zase nabrala sílu, nějaký přístresi?

kde bych si vyléčila polámaný křídla. Nechtěla jsem se hned vrátit do nebe. Vlastně jsem nevěděla, co mám dělat. Nepamatovala jsem si, kdo jsem. Byla jsem sama a uviděla jsem tohle místo a…“

„A vešlas do svatyně, co tady stála,“ dořekla za ni Luce, která si zase vybavila Danielova slova o tom, že padlí andělé nesmějí vstupovat do kostelů. V Chrámu božího hrobu byli všichni jako na trní. A ke kapli svátého Bénézeta v Avignonu se ani nepřiblížili.

„Já to nevěděla!“ Arriane vydechla a hrud se jí zachvěla.

„To se ví, že ne.“ Luce ji objala kolem boků. Cítila kamarádčinu kostnatou hubenou postavu, pokožku, křídla. Arriane jí položila hlavu na rameno.

„Shořelo to?“

Arrianina hlava na jejím rameni přikývla. „Tak jako ty totiž,“ opravila se rychle, „jako se to stávalo tobě v těch předchozích životech. Puf. Najednou byly všude plameny. Ale jestli se nezlobíš, že to řeknu na tomhle nebylo nic krásně tragickýho nebo romantickýho. Tohle bylo ničivý a temný a absolutní. Jako když tě praští dveře do tváře. V tu chvíli jsem pochopila, že mě fakt vykopli z nebe.“ Obrátila se k Luce a její veliké modré oči byly tak žalostné, jak je Luce ještě neviděla. „Nikdy jsem nechtěla odejít. Bylo to nedorozumění. Prostě jsme se… zapletli do cizího sporu.“

Pokrčila rameny a koutky rtů se jí škodolibě stočily. „Možná už bych si na odmítání měla zvyknout, co? Sedí to ke mně, ze jo?“ Udělala z prstů pistoli a namířila ji Camovým směrem. „Ale myslím, že potloukat se s touhle bandou psanců zase není tak špatný.“ Najednou se její tvář změnila, všechny stopy lítosti z ní zmizely. Chytila Luce za rameno a zašeptala: „To je ono.“

„Cože?!“ Luce se prudce otočila.

Andělé a Vyhn anci odházeli několik tun kamení. Teď stáli na místě, kde byla ještě nedávno navršená hromada balvanů.

Ještě ani nezačalo svítat, ale kolem nich se už tyčily stěny vnitřní svatyně, o níž Dee slibovala, že ji najdou. Elegantní transeternálce se očividně dalo věřit.

Zbyly tu už jen dvě křehké stěny, spojené do pravého úhlu, ale šedé dlaždice lemující podlahu ukazovaly, jak byla svatyně velká asi šest čtverečních metrů. Základ stěn tvořily solidní mramorové desky, nad nimi pak držely střechu menší pískovcové kameny. Zachovalé trosky zdobily vybledlé frýzy okřídlených tvorů, tak prastaré, že už téměř znovu splynuly s kameny. Dávný požár sežehl ozdobné římsy pod stropem.

Olivovník a fíkovník, jejichž kmeny teď byly vysvobozené z kamenné hory, stály mezi místem, které pečlivě zametla Dee a nazvala je Šípovou deskou, a svatyní. Dvě chybějící stěny ponechávaly prostor Luceině představivosti, která si hned vykreslila dávné poutníky, klečící na šedých dlaždicích. Bylo zřejmé, kde museli klečet:

Kolem zvýšené plošiny uprostřed podlahy byly rozmístěné do čtyř rohů čtyři iónské sloupy. A mezi nimi stál obrovský obdélníkový oltář, postavený ze světle hnědého kamene.

Vypadalo to podivně známě, ale Luce zatím nikdy nic takového neviděla. Oltář byl pokrytý špínou a kamením, ale i pod tím bylo zřejmé, jaká byla jeho hlavní ozdoba: dva kamenní andělé stojící tvářemi k sobě, velikosti dětských mrkaček. Zřejmě byli kdysi natření zlatou barvou, ale teď z ní zbyly jen tečky. Kamenní andělé klečeli v modlitbě, hlavy sklopene a bez svatozáří. Jejich nádherně vyvedená křídla se zdvihala do výšky tak, že se jejich špičky dotýkaly.

„Ano,“ Dee se zhluboka nadechla, „tohle je Qayom Znamená to ,dohlížitel nad anděly´, nebo, jak říkám já, ,poradce pro andělské záležitosti´. Ukrývá tajemství, které dosud žádná duše nerozluštila: klíč k místu, kam dopadli andělé shození z nebe. Vzpomínáš si na to, Arriane?“

„Asi jo.“ Arriane se tvářila nervózně, když popošla k sousoší. Vystoupila na zvýšenou plošinu a zůstala dlouho mlčky stát, zatímco hleděla na modlící se anděly. Pak poklekla sama a dotkla se místa, kde se špičky kamenných křídel spojovaly. Zachvěla se. „Předtím jsem to viděla jen na vteřinku…“

„Ano,“ přikývla Dee, „než tě výbuch vyhodil ze svatyně. Ta exploze vyvolala první kamennou lavinu, která pohřbila Qayom Malak, ale olivovník a fíkovník zůstaly odhalené jako maják pro všechny svatyně, které tu vznikly potom. Byli tu křesťané, Řekové, židi, Maurové. Taky jejich svatyně padly za oběť lavinám, ohni, skandálům, strachu, takže se kolem Qayom Malak vytvořila neprostupná hradba. Abyste ho našli, potřebovali jste mě. A nemohli jste mě najít, dokud jste mě opravdu nepotřebovali.“

„A co bude teď?“ ozval se Cam. „Neříkej, Dee, že se máme začít modlit.“

Dee nespouštěla oči z oltáře, ani když po rýpalovi hodila ručník, který měla sama přehozený přes rameno. „Ne, Came, bohužel vás čeká něco mnohem horšího. Musíte to očistit. Vyleštěte anděly, zvlášť jejich křídla. Čistěte je tak dlouho, až se budou třpytit. Potřebujeme, aby se od nich přesným způsobem odrazilo měsíční světlo.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

OBŘAD LUNY

Bum.

Znělo to jako zadunění hromu, jako zrod vzdáleného tornáda. Luce se v jeskyni, kde usnula s hlavou na Danielově rameni, s trhnutím probudila. Nechtěla spát, ale Dee trvala na tom, že si mají odpočinout, než jim vysvětlí účel Qayom Malak. Když se teď Luce zavrtěla a napřímila, měla pocit, že jim uteklo několik drahocenných hodin. Ve flanelovém spacím pytli se potila. Medailon na hrudi měla rozpálený

Daniel vedle ní ležel bez hnutí a upíral oči na ústí jeskyne. Dunění ustalo.

Luce se opřela o loket a všimla si Dee, která ležela proti m na boku s koleny pokrčenými k bradě, zrzavé vlasy rozpuštene a rozcuchané. Po Deeině levičce byly prázdné spací vaky Vyhnanců: jejich podivní společníci stáli v hloučku, všichni naprosto bdělí, a jejich malá tenká křidélka se třepotala. Napravo spaly Arriane a Annabelle, nebo aspoň odpočívaly. Stříbrná křídla měly nenuceně propletená jako sestry.

V jeskyni panovalo ticho. Luce se to s tím duněním asi muselo zdát. Pořád byla unavená.

Otočila se zády k Danielovi, opřela se jimi o jeho hrud a on ji zakryl pravým křídlem. Víčka jí zase klesala… a pak se najednou otevřela.

Proti sobě viděla Camovu tvář.

Ležel na boku proti ní, jen pár centimetrů od ní, podpíral si hlavu rukou a zíral zelenýma očima na Luce tak upřeně, jako by oba byli v transu. Otevřel pusu, jako by chtěl něco říct… BUM.

Jeskyně se roztřásla jako list na stromě. Vzduch jako by na chvíli získal podivnou průsvitnost. Camovo tělo se zachvělo, jako by napůl bylo a napůl nebylo tady. Vypadalo to, že se chvěje samotná jeho existence.

„Časotřesení,“ ozval se Daniel.

„Velká matka,“ pronesl Cam.

Luce se prudce posadila. Zírala na vlastní tělo ve spacím pytli, na Danielovu ruku na svém koleni, na Arriane, která ospalým hlasem mumlala: „Já za to nemůžu,“ dokud ji Annabelle plesknutím křídla neprobrala. Každý z nich se před očima ostatních mihotal přítomní v daném okamžiku, a zároveň uvěznění a nehmotní jako duchové v okamžiku dalším.

Časotřesení uvolnilo dimenzi, v níž vůbec nebyli.

Jeskyně kolem nich se chvěla. Ze stěn se sypal písek. Ale na rozdíl od bytostí v ní se červenohnědý kámen nemihotal, zůstaval neochvějně solidní, jako by dokazoval, že jen bytostem obdařeným dušemi hrozí vymazání ze světa.

„Qayom Malak!“ vyhrkl Phil. „Zase ho zasype kamení.“

Luce se nejistě dívala, jak sebou křídla Vyhnanců škubají, zatímco se bledí tvorové hnali k východu z jeskyně.

„Tohle je seizmický posun času, Phillipe, ne zemětřesení!“ zavolala za nimi Dee, aby je zastavila. Její hlas zněl, jako když někdo otáčí ovladačem hlasitosti sem tam. „Vážím si vaší zodpovědnosti, ale tohle prostě musíme jen přestát.“

Ozvala se poslední velká rána, dlouhé táhlé zarachocení během nějž Luce kolem sebe nikoho neviděla a pak Se všichni zase vrátili, už bez mihotání, znovu zcela reální. Na jeskyni se sneslo ticho tak hluboké, až Luce slyšela tlukot srdce ve své hrudi.

„A je to,“ ozvala se Dee. „To nejhorší je za námi.“

„Všichni jsou v pořádku?“ zjišťoval Daniel.

„Ano, v pořádku,“ potvrdila Dee. „I když to bylo tak nepříjemné.“ Zvedla se. „Ale zato to bylo poslední časotřesení, které kdo z vás zažil.“

Vyměnili si pohledy a následovali Dee ven.

„Jak to myslíš?“ zeptala se Luce. „To už je Lucifer tady?“ Pokoušela se v duchu spočítat všechny ty západy a východy slunce, ale splývaly jí dohromady jako dlouhý proud horečnatého úsilí, paniky, letu oblohou.

A usnula ráno…

Zastavili se před Qayom Malak a Luce se postavila na Šípovou desku, tváří k oběma andělům. Roland a Cam vylétli do vzduchu a zůstali viset asi patnáct metrů nad nimi. Dívali se k obzoru, pak naklonili hlavy k sobě a o něčem se tiše radili. Jejich obrovská křídla blokovala slunce Luce viděla, že to je nad obzorem už žalostně nízko.

„Teď je večer šestého dne od chvíle, kdy Lucifer zahájil druhý Pád,“ pronesla mírně Dee.

„Prospali jsme celej den?“ vyhrkla zděšeně Luce. „Jak jsme mohli promarnit tolik času?!“

„Nikdo nic nepromarnil,“ zarazila ji Dee. „Pro mě dnes nastane můj velký večer. A když o tom tak uvažuju, pro tebe taky. Brzo budeš ráda, že sis na to odpočinula.“

„Tak se do toho radši pustíme, než přijde další časotřesení. A než se budeme muset pustit do křížku se Stupnicí,“ ozval se Cam, když s Rolandem slétli k zemi. Křídla se jim po nárazu přistání trochu zachvěla.

„Cam má pravdu. Nemáme času nazbyt.“ Daniel přinesl velký vak, v němž měli svatozář, kterou Luce vylovila z potopeného kostela v Benátkách. Pak svlékl z ramene i vyboulený plátěný vak se stříbrným pohárem z Avignonu. Položil obě zavazadla před Dee, takže všechny tři relikvie byly pohromadě. Dee se ani nepohnula.

„Dee?“ oslovil ji Daniel. „Co máme dělat?“

Zrzka neodpovídala.

Roland přistoupil k ní a položil jí ruku na rameno. „Viděli jsme s Camem na obzoru anděly ze Stupnice. Zatím o nás nevědí, ale už nejsou daleko. Bude nejlepší, když si pospíšíme.“ Dee se zamračila. „To je bohužel nemožné.“

„Ale říkalas…“ Luce se zarazila, když se k ní Dee vyrovnaně otočila. „To tetování. Ten symbol na zemi…“

„Ráda to vysvětlím,“ přikývla Dee. „Ale skutek samotný uspěchat nemůžeme.

Rozhlédla se po kroužku andělů, Vyhnanců a Luce. Když si byla jistá, že se všichni soustředí jen na ni, spustila. „Jak všichni víte, nejstarší historii Pádu nikdo nezapsal. Vy se na to sice přesně nepamatujete,“ přejela pohledem po andělech, „ale zaznamenali jste své první dny na Zemi ve věcech. Dodnes jsou stěžejní okamžiky vašich příběhů vetkané do různých předmětů. Předmětů, které se pouhému oku jeví jako něco úplně jiného.“

Dee se natáhla pro svatozář a podržela ji proti slunci. „Vidíte…,“ přejela prsty po prasklinkách ve skle, kterých si Luce předtím vůbec nevšimla, „že tahle skleněná svatozář je zároveň zvětšovací čočka.“ Otočila se k nim, aby si to všichni mohli prohlédnout. Její zlaté oči vypadaly za zakřiveným sklem obrovské.

Odložila svatozář a vzala do rukou stříbrný kalich. Když přejela dlaní po jeho vnitřku, na nádobě se zatřpytily poslední sluneční paprsky dne. „A tenhle pohár,“ Deeiny prsty ulpěly na rytině, které si Luce v Jeruzalémě vůbec nevšimla na obrázku byla zachycena křídla -, „zachycuje exodus z místa Pádu, vytvoření první diaspory andělů. Abyste se vrátili do svého prvního domova na Zemi, musíte naplnit tenhle pohár.“ Dee se odmlčela a zadívala se do kalichu. „Až bude plný, vylijerne ho na Desku a odhalí se obraz světa, jaký býval kdysi.“

„Naplnit pohár?“ opakovala Luce. „Ale čím?“

„Jedno po druhém.“ Dee přešla na okraj kamenné plošiny a očistila jedno místo od špíny. Pak vzala svatozář a přenesla ji ke Qayom Malak. Předtím se z turistických bot přezula zase do svých střevíčků na jehlách, které teď hlasitě klapaly po mramoru. Neučesané vlasy jí visely k pasu. Zhluboka se nadechla a vydechla.

Pak oběma rukama zvedla svatozář nad hlavu a odříkala šeptem slova modlitby. Pak velice pomalu spustila svatozář do oblého prostoru mezi spojenými křídly andělů. Přesně tam zapadl, jako když se na prst navlékne prsten.

„To mě vůbec nenapadlo,“ zamumlala Arriane k Luce.

Luce taky ne. Byla si jen jistá, že Dee teď plní jakési svaté poslání.

Když se transeternálka zase obrátila k Luce a andělům, vypadala, jako by jim chtěla něco povědět. Místo toho klesla na kolena a pak se položila na záda pod Qayom Malak. Daniel k ní chtěl přiskočit, aby jí pomohl, ale zadržela ho zvednutou rukou. Dee se špičkami chodidel opřela o hrud kamenných andělů a natáhla paže za hlavu tak, aby se prsty dotýkala stříbrného poháru. Její tělo přesně vyplnilo vzdálenost mezi předměty.

Dee zavřela oči a mlčky ležela několik minut.

Luce si už začínala říkat, jestli její přítelkyně zase neusnula, když se Dee ozvala: „Ještě že jsem už před dvěma tisíci let přestala růst.“

Pak se s Rolandovou pomocí postavila a oprášila si šaty.

„Všechno je připravené. Teď už stačí, aby tam zasvítil mesic. Ukázala k východní obloze nad rozeklanými skalními vrcholy-

„Měsíc?“ Daniel a Cam si vyměnili pohled.

„Ano, měsíc. Potřebujeme, aby zasvítil přesně sem.” Dee ukázala do středu skleněné svatozáře, jejíž rozvětvená prasklina byla čím dál viditelnější. „Jak znám měsíc a že ho znám dobře, po tolika tisíciletích si člověk se svými společníky vypěstuje důvěrné vztahy-, tak jeho světlo dopadne přesně tam, kam potřebujeme, až nastane půlnoc. Což se hodí, protože půlnoc je má oblíbená hodina. Čas kouzel…“

„A co se stane pak?“ zeptala se Luce. „O půlnoci, až měsíc bude tam, kde ho potřebuješ?“

Dee k ní přistoupila a položila jí dlaně na tváře. „Všechno, má milá.

„A co máme dělat do té doby?“ chtěl vědět Daniel.

Dee sáhla do kapsy propínacího svetru a vytáhla z ní velké zlaté hodinky. „Ještě zbývá udělat pár věcí.“

Vyslechli si její pokyny a přesně je vyplnili. Každý z artefaktů pečlivě očistili od sebemenšího smítka a naleštili. Mezitím se setmělo a Luce pomalu začínala tušit, jaký obřad má asi Dee na mysli.

„Dvě další lucerny, prosím!“ zavelela jim. „Tak budou tři, každá pro jednu relikvii.“ Bylo zvláštní, jak o tom Dee mluvila -jako by jedním z artefaktů nebyla ona sama. Ještě podivnější bylo, jak pobíhala po kamenné plošině jako hostitelka, která chystá večírek a snaží se ujistit, že je všechno připravené.

Čtyři Vyhnanci zapálili obřadně lucerny. Jejich světlé hlavy se pohybovaly kolem plošiny jako planety po oběžné dráze. První lucerna osvítila Qayom Malak.

Světlo druhé dopadlo do stříbrného kalichu, který stál tam, kam ho Dee předtím umístila, na zlatém šípu Desky a ve vzdálenosti, kterou Dee tak pečlivě odměřila vlastním tělem. Andělé předtím rozmístili kolem Šípové desky do půlkruhu ploché balvany jako lavice, takže deska připomínala jeviště. Annabelle pak kameny očistila jako uvaděčka, když připravuje hlediště před příchodem diváků.

„Co s tím Dee bude dělat?“ zašeptala Luce Danielovi. Danielovy fialové oči ztěžkly něčím, co nedokázal vyslovit, ale než na něj Luce stačila naléhat, ucítila na rameni Deeinu ruku.

„Prosím, vezměte si ta roucha. Myslím, že nám ty obřadní oděvy pomůžou soustředit se na náš úkol. Danieli, myslím že tenhle ti bude sedět.“ Vtiskla do Danielových rukou těžký hnědý háv. „A tenhle je pro naši půvabnou Arriane.“ Podala andělské černovlásce další roucho. „A teď ještě ty, Luce. V mé truhle jsou i menší. Vezmi si lucernu, ať na to líp vidíš.“

Luce poslechla a vykročila k jeskyni, kde nedávno všichni odpočívali. Daniel se vydal za ní, ale Dee ho chytila za paži.

„Můžu na slovíčko?“

Daniel pokývl na Luce, aby šla bez něj. Poslechla ho, ale vrtalo jí hlavou, co mu chce Dee povědět tak důvěrného, že to nechce vyslovit před ní. Navlékla si lucernu na předloktí, takže jí světlo tančilo kolem nohou, když vstoupila do jeskyně.

Otevřela velké těžké víko truhlice a zalovila vevnitř. Na dně zůstalo jediné hnědé roucho. Vytáhla ho ven. Bylo z teplé vlny, silné a zatuchlé. Jeho pach jí připomínal tabák. Když si ho přidržela u těla, připadalo jí tak o metr delší, než by potřebovala. Teď už vůbec nechápala, proč ji sem Dee poslala. Položila lucernu na zem a pokusila se nemotorně nasoukat do hábitu.

„Nepotřebuješ pomoct?“

Cam se vkradl do jeskyně tiše jako plující mrak. Zastavil se za ní a nařasil jí záhyby látky, utáhl jí opasek a přehrnul látku přes něj. Teď roucho Luce sedělo dokonale, jeho dolní lem měla přesně u kotníků. Jako by bylo střižené pro ni.

Otočila se ke Camovi. Po tváři mu poskakovalo světlo svíček. Stál úplně nehybně, tak, jak to uměl jen on.

Luce přejela palcem po upevněném opasku. „Díky,” pokývla a otočila se k východu z jeskyně.

„Počkej, Luce…“

Zarazila se. Cam sklopil oči ke špičkám bot a kopal do dřevěné truhly. Luce je sklopila taky. Nechápala, jak to, že ho neslyšela přijít, že se najednou ocitli v jeskyni úplně sami.

„Ty pořád nevěříš, že jsem na tvý straně.“

„Na tom nezáleží, Came.“ Hrdlo se jí stáhlo tak, že skoro

nemohla mluvit.

„Poslouchej mě.“ Cam přistoupil k ní, takže teď byli jen pár centimetrů od sebe. Luce měla pocit, že ji chce chytit za ruku, ale neudělal to. Ani se jí nepokusil dotknout, jen stál blizoučko u ní. „Dřív to bylo jinak. Podívej se na mě.“ Nervózně ho poslechla. „Teď mám možná na křídlech Luciferovu zlatou, ale vždycky to tak nebylo. Tys mě znala předtím, než jsem se dal k němu, Lucindo. A byli jsme přátelé.“

„No jo. Ale jak říkáš, časy se mění.“

Cam se hořce zachechtal. „Copak se dá omluvit holce, která má tak pohodlně selektivní paměť? Můžu zkusit hádat? Když jsi objevila svou pravou duši, začaly se ti vracet všechny ty krásný vzpomínky na to, jak jste se do sebe s Danielem zamilovali, jak ti vykládal všechny ty krásný řečičky a jak se zadumaně díval k obzoru, zatímco špičky jeho křídel něžně hladily špičky hvězd…“

„A proč by nezačaly? Patříme s Danielem k sobě, on je moje všechno. A ty…“

„Co o mně říká?“ Cam přimhouřil oči.

Luce si vytáhla prsty a zapraskala klouby. Vzpomněla si, jak se po ní Daniel natáhl, když to udělala u Meče & kříže, a položil jí dlaň na ruce, aby s tím bezmyšlenkovitým zlozvykem přestala. Už tehdy jí jeho dotek připadal důvěrně známý. Bylo to tak od začátku.

„Že ti věří.“

Nastala odmlka, kterou Luce odmítala přerušit. Chtěla

odejít. Co když ji Daniel začne hledat a zjistí, že je v jeskyni Sama s Camem? Sice se hádali, ale zdálky to třeba mohlo opadat jinak. Když stojí tak blízko… Zvedla oči a zadírá se do Camových smaragdově zelených a neskutečně

smutných.

„A ty mi věříš?“

„Ale na tom teď přece nezáleží…“

Cam rozevřel oči ještě víc a v jeho zorničkách se mihl0 něco vzrušeného a divokého. „Teď záleží na všem. Tohle je představení, vedle kterého všechny ostatní kusy vypadají jako kostýmní zkouška. Abys udělala to, co máš, nesmíš ve mně vidět nepřítele. Nemáš ponětí, co tě čeká.“

„O čem to mluvíš?“

„Luce.“ To byla Dee. Stáli s Danielem u ústí jeskyně, ale jediná Dee se usmívala. „Už na tebe čekáme.“

„Na mě?“

„Na tebe.“

Luce náhle zamrazilo. „Co mám udělat?“

„Co kdyby ses šla sama podívat?“

Dee k ní natáhla ruku, ale Luce najednou připadalo nemožné se pohnout. Pohlédla na Cama, ale ten se díval na Daniela. Daniel pozoroval ji, s tím hladovým výrazem v očích, který se v nich objevil pokaždé, než ji vzal do náručí a hluboce políbil. Ale teď se nehýbal a ty tři metry vzdálenosti mezi nimi jí náhle připadaly jako tři tisíce kilometrů.

„Něco jsem pokazila?“ hlesla.

„Ne, naopak. Teď máš udělat něco nádherného,“ ujistila ji Dee a dál k ní natahovala ruku. „Pojď. Nesmíme ztrácet čas, máme ho tak málo.“

Luce se jí chytila a překvapilo ji, jak je Deeina dlaň ledová. Zadívala se na elegantní ženu, která vypadala mnohem bledší, křehčí a starší než tehdy v knihovně ve Vídni. Ale v jejím útlém těle jako by zářilo něco jasného a nespoutaného. „Vypadám divně, drahoušku? Proč na mě tak zíráš?“

„Ne, to ne,“ vyhrkla Luce. „Jenom…“

„Moje duše? Září, viď?“

Luce přikývla.

„Dobře.“

Daniel a Cam mlčeli. Cam se protáhl kolem přítele a vyšel ven, kde se náhle zvedl vítr. Daniel se postavil za Luce a uchopil lucernu.

,Dee?“ Luce se obrátila na ženu, jejíž studenou dlaň se marně snažila ohřát ve své ruce. „Nechci jít ven. Bojím se, ale nevím čeho.“

„Tak je to správně. Ale nemůžeš se tomu vyhnout.“

„Můžete mi prosím někdo vysvětlit, co se bude dít?“

„Ano,“ přikývla Dee a odhodlaně škubla s Luceinou rukou. „Ale budeš venku.“

Když obešli balvan ve tvaru šípu, který částečně stínil vchod do jeskyně, ukázalo se, že vítr zuří čím dál víc. Luce se zapotácela a zakryla si tvář před poletujícím pískem. Dee a Daniel ji rychle provedli kolem ústí stezky, po níž přišli a kde byli nejvíc vystavení vichru.

Když se ocitli pod záštitou vysokých skalních stěn kolem kamenného plata, Luce zjistila, že už zase vidí a slyší. Vichřice sice vyla kolem skal, ale tady náhle jako by všechno ztichlo a zklidnilo se.

Na mramorovou desku svítily dvě lucerny jedna před Qayom Malak, druhá před stříbrným kalichem. Jejich světla přitahovala hejna komárů, kteří naráželi do skleněných tabulek lamp. Luce to podivně uklidňovalo. Aspoň že je pořád ve světě, kde světlo láká hmyz. Ve světě, který zná.

Lucerna osvětlovala dvě zlatá andělská křídla, která se k sobě nakláněla v modlitbě. Její světlo dopadalo i na popraskanou skleněnou svatozář, kterou Dee vrátila na její pravoplatné místo: do objetí andělských křídel.

Na útesech nad náhorní plošinou posedávali na skalních římsách čtyři Vyhnanci a každý z jejich bledých obličejů hleděl jiným směrem. Jejich malá křídla přitažená k zádům byla jen stěží viditelná, ale Danielova lucerna na ně vrhala dost světla, aby bylo vidět třpyt stříbrných střel nasazených v jejich lucích. Jako by každou chvíli očekávali přílet andělů Stupnice.

Čtyři padlí andělé, které Luce tak důvěrně znala, seděli na Genech kolem plošiny. Arriane a Annabelle na jedné straně,

s rovnými zády a schovanými křídly. Na druhé straně bylj Cam a Roland. Sedátko mezi nimi zůstalo prázdné.

Měl tam sedět Daniel, nebo Luce?

„Výborně, jsme tu všichni, až na měsíc.“ Dee vzhlédla k východní obloze. „Ještě pět minut. Danieli, můžeš se prosím posadit?“

Daniel podal Dee lucernu a vykročil přes mramorovou desku. Postavil se před Qayom Malak. Luce zatoužila jít k němu, ale než vůbec stačila vykročit jeho směrem, Dee si ji přidržela u sebe. „Zůstaň se mnou, miláčku.“

Daniel se posadil mezi Cama a Rolanda a obrátil svůj prázdný pohled k Luce.

„Dovolte mi to vysvětlit,“ začala Dee a její jasný hlas se odrážel od rudých skal. Všichni přítomní se na ni okamžitě zadívali. „Jak už jsem vám řekla, potřebujeme, aby se objevil měsíc, a ten za chvíli připluje nad tamtím vrcholkem. Usměje se na nás prostřednictvím čočky svatozáře. Máme štěstí, že je jasná noc, takže nám žádný mrak nezakryje výhled na půvabnou tvář Luny, na její krátery, které se propojí s prasklinami ve svatozáři.

Tyto prvky společně vytvoří obraz světadílů a obrysy zemí, které společně s rytinou v Desce odhalí mapu Simulacra Terra Prima. Právě tady.“ Dee ukázala do prázdného prostoru na mramorovém schodu, kde noc předtím ležela a odměřovala vzdálenost mezi Qayom Malak a stříbrným kalichem. „Uvidíte, jak vypadala Země ve chvíli, kdy se uskutečnil první Pád. Ano…“ nadechla se, „ještě okamžik… a je to tady.“

Nad skalnatým vrcholem, který se tyčil za Qayom Malakse objevila bledá měsíční tvář. I když měsíc byl tak bílý a nezřetelný v jednom okamžiku jeho světlo zazářilo jasně jako ranní slunce. Andělé, Vyhnanci, Dee a Luce mlčky pozorovali, jak jeho paprsky pronikají skleněným povrchem svatozáře. Mramorová deska pod ní byla nejprve světlá, pak ji zahalily mraky, a nakonec se jako na druhém konci projektoru objevil jasný a zřetelný obraz: jeho linie zachycovaly kontinenty, země, vodstvo, oceány.

Obraz vypadal polovičatě: některé linie končily předčasně, některé hranice nebyly uzavřené. Ale naprosto jasně to byla mapa Země, tak jak vypadala, když na ni Daniel dopadl. Ten pohled probudil cosi hluboce ponořeného v Luceině paměti. Ten pohled jí připadal známý.

„Vidíš ten žlutý kámen uprostřed?“ zeptala se Dee.

Luce zamžourala a spatřila v projekci podobný žlutý kámen jako ten, na kterém stál stříbrný kalich.

„To jsme my uprostřed pustiny.“

„Tak, jak to stojí na tom šípu,“ pronesla Luce. „Ty jsi tu.“

„Přesně tak,“ přikývla Dee. „Takže, má milá Lucindo, už znáš svou roli v tomhle obřadu?“

Luce sebou trhla. Co od ní chtějí? Tohle byl jejich příběh, ne její. Ona byla koneckonců jen obyčejná dívka, kterou do toho všeho zatáhla touha po lásce. Daniel si ji našel na Zemi po svém Pádu. Takže to on by měl vědět, co bude dál, ne ona. „Promiňte. Ne, neznám.“

„Napovím ti,“ nabídla se Dee. „Vidíš ten bod, který na mapě ukazuje, kam andělé dopadli?“

Luce si povzdychla. Chtěla se už rychle dostat k podstatě věci. „Ne.“

„Ovšemže ne. Už před mnoha tisíciletími bylo předurčeno, že se to místo objeví jen v krvi. Krev, která nám koluje v žilách, toho ví mnohem víc než my. Podívej se líp. Vidíš ty praskliny v mramoru? To jsou hranice Země před prvotním hříchem andělů. Vystoupí jasně na povrch, až na ně dopadne proud krve. A krev se steče do jediného místa, toho, které potřebujeme odhalit. Vědění je v krvi, má milá.“

„Místa pádu,“ ozvala se uctivě jedna z dívek Luce nepodala, jestli Arriane, nebo Annabelle.

„Je to něco jako mapa pokladu v pirátském příběhu. To místo, místo Pádu, na ní bude označené pěticípou krvavou hvězdou. A teď…“

Dee pořád mluvila, ale Luce už ji neslyšela. Takže tohle musejí udělat, když chtějí zastavit Lucifera. O tomhle mluvil Cam. Proto se na ni Daniel nedíval. Měla pocit, že má krk ucpaný vatou. Když otevřela pusu, znělo to, jako by mluvila pod vodou. „Potřebujete… mou krev.“

Dee se rozesmála a položila svou studenou ruku na Luceinu rozpálenou tvář. „Dobré nebe, ne, dítě! Jen si ji nech. Moje bude stačit.“

„Cože?“

„Přesně tak. Až budu odcházet z tohoto světa, naplníš mou krví stříbrný kalich. Naliješ ji do téhle prohlubně,“ Dee ukázala na dolík v levé straně poháru, a pak dramaticky mávla rukou k mapě, „a pečlivě s ní vyplníš všechny rýhy tady a tady a tady, až vznikne pěticípá hvězda. Pak budete vědět, kde máte čekat na Lucifera, abyste mu překazili jeho plán.“

Luce si zapraskala klouby. Jak může Dee tak nenuceně mluvit o vlastní smrti? „Proč bys to měla udělat?“

„Proč? Pro to jsem byla stvořena. Andělé byli stvořeni k obdivu. A já mám taky svůj účel.“ Dee zalovila v kapse hábitu a vytáhla z ní dlouhou stříbrnou dýku.

„Ale to…“

Byla to ta dýka, kterou Sophia zabila Penn. Ta, kterou se oháněla v Jeruzalémě kolem spoutaných andělů.

„Ano. Sebrala jsem ji na Golgotě,“ odpověděla Dee a obdivovala řemeslnou dokonalost zbraně. Čepel se leskla, jako by ji někdo čerstvě nabrousil. „Tenhle nůž má za sebou temnou historii. Je načase, aby posloužil dobré věci, má milá.“ Nastavila dlaň s dýkou Luce, jílcem k ní. „Když to budeš ty, kdo prolije mou krev, bude to pro mě hodně znamenat, zlatíčko. Nejen proto, že tě mám tak ráda. Ale proto, že to musíš být ty. Já?“

„Ano, ty. Musíš mě zabít sama, Lucindo.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

DAR

„To nedokážu!“

„Ale dokážeš,“ ujistila ji Dee. „A uděláš to. Nikdo jiný to být nemůže.“

„Proč?“

Dee se ohlédla přes rameno na Daniela. Seděl a díval se na ně, ale jako by je neviděl.

Dee zašeptala: „Pokud jsi odhodlaná, jak tvrdíš, prolomit svou kletbu…“

„Ty víš, že jsem.“

„Pak k tomu potřebuješ mou krev.“

Ne! Jak by její kletba mohla souviset se smrtí někoho jiného? Dee je přivedla sem k Qayom Malak, aby odhalili místo Pádu. To byla její role desiderata. S Luceinou kletbou to přece nemělo nic společného!

Nebo mělo?

Zlomit kletbu. Samozřejmě že to Luce chtěla. Chtěla to nejvíc na světě.

Může ji snad zlomit hned teď a tady? Ale jak má žít s tím,

že zabila Dee? Luce se zadívala na prastarou ženu, která vzala její ruce do svých.

„Chceš zjistit pravdu o svém původním životě?“

„Samozřejmě. Ale tím, že tě zabiju, odhalím svou minulost?“

„Odhalí se tak mnoho věcí.“

„Tomu nerozumím.“

„Ach miláčku.“ Dee si povzdychla a zadívala se přes její hlavu na ostatní. „Tihle andělé dělali, co mohli, aby tě udrželi v bezpečí ale taky v tobě podporovali pocit sebeuspokojení. Jenže nastal čas, aby ses probrala, Lucindo. A až se probereš, musíš jednat“

Luce se odvrátila, protože prosebný výraz v Deeiných zlatých očích byl pro ni příliš. „Už jsem viděla dost umírání.“

Z kruhu kolem Qayom Malak se vztyčila jediná andělská postava. „Jestli prostě nemůže, tak nemůže.“

„Drž zobák, Came,“ vyštěkla Arriane. „Sedni si.“

Cam místo toho přešel k Luce a jeho štíhlá postava vrhla stín na Desku. „Dotáhli jsme to daleko. Nikdo nemůže říct, že jsme se nesnažili.“ Otočil se k ostatním. „Ale ona třeba vážně nemůže. Jsou jistý hranice, co jeden zvládne. Nebude to první klisnička, na kterou si všichni vsadili a prohráli. Tak co na tom, když bude poslední?“

Ale tón jeho hlasu neodpovídal slovům. Ani jeho zoufale naléhavý pohled, který Luce ujišťoval: Ty to zvládneš. Musís to zvládnout.

Luce potěžkala dýku v ruce. Viděla, jak její ostří připravilo o život Penn. Cítila ji na vlastní kůži, když se ji Sophia tehdy u Meče & kříže pokusila zabít. Nebyla mrtvá jen proto, že se tam tehdy střešním oknem vřítil Daniel a zasáhl. A neměla žádné jizvy jen díky Gabbeiným léčivým dotekům. Tenkrát jí zachránili život. Pro tenhle okamžik. Aby ona mohla jiný vzít.

Dee chápala, že Luce je ochromená hrůzou. Naznačily Camovi, aby se posadil. „Možná bude lepší, drahoušku, když na to nebudeš myslet tak, že mě připravíš o život. Ty mi dáš ten největší dar, Lucindo. Copak nevidíš, že už jsem připravená se posunout?“ Stiskla rty a pousmála se. „Vím, že je to těžké pochopit, ale pro každého smrtelníka nastane chvíle, kdy jeho tělo cítí, že nastal čas zemřít, a touží, aby se tak stalo co nejšetrněji. Říká se tomu ,dobrá smrť. Pro mě takový čas nastal, a když mi daruješ skutečně dobrou smrt, slibuju ti, že toho nikdy nebudeš litovat.“

Luce zaštípaly v očích slzy. Podívala se za její rameno. „Dan…“

„Nemůžu ti pomoct, Luce,“ přerušil ji Daniel, ještě než stačila vyslovit jeho jméno. „Tohle musíš udělat sama.“

Roland vstal a zadíval se na mapu. Pak obrátil obličej k měsíci. „Pokud se to má stát, pak musíme jednat rychle.“

„Není čas,“ přeložila jeho slova Dee a stiskla Luceino rameno.

Luce se třásly ruce, které svíraly těžký jílec stříbrné dýky, takže zbraň dokázala jen stěží udržet. Za Dee viděla Desku s napůl načrtnutou mapou, a za mapou Qayom Malak s upevněnou skleněnou svatozáří. Stříbrný pohár ležel u Deeiných nohou.

Luce zažila obětování už jednou, v Chichén Itzá, když navštívila své tehdejší vtělení Ix Cuat. Ten rituál jí připadal nesmyslný. Proč by měl někdo umírat proto, aby jiní mohli žít? Nemyslel si snad ten, kdo tohle pravidlo zavedl, že by si to zasloužilo vysvětlení? Jako když měl Abrahám obětovat Izáka. Stvořil snad Bůh lásku, aby tak byla bolest ještě nesnesitelnější?

„Uděláš to pro mě?“ zeptala se Dee.

Zlom kletbu.

„Uděláš to pro sebe?“

Luce podržela nůž mezi dlaněmi. „Co mám dělat?“

„Já tě povedu.“ Deeina levička se sevřela kolem Luceiny Pravice na noži. Jílec byl mokrý dívčiným potem.

Dee si volnou rukou rozvázala roucho a shodila ho ze sebe Zůstala stát před Luce v dlouhé bílé tunice. Ve výstřihu byl0 vidět její tetování.

Luce při pohledu na ně tiše zaúpěla.

„Neboj se, zlatíčko. Jsem zvláštní stvoření a tahle chvíle byla odjakživa mým osudem. Jedna rychlá rána do srdce mě osvobodí.“

Tohle Luce potřebovala slyšet. Ruka jí poskakovala, když ji Dee naváděla k tetování. Luce věděla, že transeternálka se ji jen snaží upokojit, ale ránu bude muset vést sama.

„Jde ti to dobře, miláčku.“

„Počkat!“ vykřikla Luce, když se špička dotkla Deeiny kůže. Z ranky vytryskla krev a zbarvila do ruda lem tuniky. „Co se stane, až umřeš?“

Dee se usmála tak pokojně, až Luce nepochybovala o tom, že prastará žena se na to těší. „Pak vklouznu zpět do mistrovského díla.“

„Půjdeš do nebe, ne?“

„Lucindo, nemluvme o…“

„Prosím! Nemůžu tě připravit o tenhle život, dokud nebudu vědět, že tě čeká jiný. Uvidím tě zase? Nebo úplně zmizíš jako andělé?“

„Moje smrt bude tajným životem. Jako hluboký spánek, odpověděla Dee. „Lepší než spánek, protože budu moct snít. Transeternálům se sny nezdají. Budu snít o svém Ottovi. Je to už tak dávno, kdy jsem naposledy viděla svou lásku, Lucindo. Tomu snad rozumíš?“

Luce se chtělo plakat. Samozřejmě že tomu rozuměla. A jak dobře.

Třásla se ještě víc, když přiložila nůž k Deeinu tetovaníPřítelkyně jí něžně stiskla ruku. „Bůh ti žehnej, dítě. Navždycky ti žehnej. A teď už si pospěš.“ Dee se ustaraně podívala na oblohu. „Udělej to. Hned!“

Luce zaúpěla a ponořila čepel do Deeiny hrudi. Ostři proniklo pokožkou, kostmi, svaly a zabořilo se až do jejího nádherného srdce, až po jílec. Lucein a Deein obličej se na okamžik téměř dotýkaly. Pára z jejich dechu se srážela v chladném nočním vzduchu.

Dee zaskřípěla zuby a uchopila Luce za ruku, aby škubla dýkou prudce doleva. Její zlaté oči se rozšířily bolestí nebo šokem. Luce se toužila odvrátit, ale nemohla. Cítila, jak se jí v plicích rodí výkřik.

„Vytrhni dýku,“ zašeptala Dee. „Nachytej mou krev do stříbrného poháru.“

Luce zamžikala a vytrhla nůž. Měla pocit, jako by se hluboko v Dee něco rozpáralo. Rána v její hrudi byla jako temné ústí jeskyně. Krev vybublávala na povrch. Bylo děsivé pozorovat, jak se Deeiny zlaté oči zahalují kalným povlakem. Její útlé tělo se zhroutilo na kamennou plošinu.

V dálce se ozval skřek Stupnice. Andělé pohlédli k nebi.

„Luce, musíme si pospíšit,“ ozval se Daniel. Nucený klid v jeho hlase ji vyděsil víc, než kdyby na ni zakřičel.

Luce stále ještě držela dýku v ruce. Byla rudá a kluzká krví. Dívka ji odhodila na zem. Nůž dopadl na kámen s tichým cvaknutím. Luce to podráždilo: ten zvuk byl tak nevinný, jako by odhodila pouhou hračku, ne smrtící zbraň, která zabila dvě Luceiny milované přítelkyně.

Otřela si zakrvácenou ruku o hábit a zalapala po dechu. Upadla by na kolena, kdyby ji Daniel nepodepřel.

„Mrzí mě to, Luce,“ zašeptal jí a políbil ji. Oči mu svítily starou známou něhou.

„Co?“

„Že jsem ti nemohl pomoct.“

„A proč ne?“

„Tohle jsi musela udělat ty, ne nikdo z nás. Ty sama.“ Chytil ji za ramena a obrátil ji k tomu, před čím zavírala oči.

„Ne, prosím, nenuť mě…“

„Podívej se,“ vyzval ji Daniel.

Dee seděla a držela si stříbrný pohár tak, aby do něj vytékala její krev. Ta se jí řinula ze srdce rychle, s každým dalším jeho smrštěním jí vytékalo víc a víc. Vypadala jako tekutina z jiného, kouzelného světa. Dee měla zavřené oči a tvář obrácenou k měsíci. Nevypadala, jako by ji něco bolelo.

Když byl pohár plný, Luce přistoupila blíž, sehnula se a položila nádobu na žlutý šíp uprostřed Desky. Když ho vzala Dee z prstů, stará žena se pokusila postavit. Krvavé prsty zaťala do země, aby se o ně vzepřela. Kolena se jí třásla, když se pomalu zvedala. Naklonila se dopředu, tělem jí zazmítaly křeče, když chňapla po tmavém plášti. Luce pochopila, že si ho Dee chce hodit přes sebe tak, aby její rána nebyla vidět. Arriane k Dee přiskočila, aby jí pomohla, ale bylo to zbytečné. Krev proudila i přes silnou látku hábitu.

Deeiny oči teď byly bledší a její pleť téměř průsvitná. Její tělo jako by bylo jen zlomkem toho, jaké měla ve chvíli, než Luce vzala do rukou dýku.

„Pššt,“ zabroukala na ni Dee. „Chci ti jen poděkovat, miláčku. A dát ti tenhle dáreček na rozloučenou.“ Zalovila rukou pod pláštěm, a když ji vytáhla, z palce jí kapala krev. „Dar sebepoznání. Musíš si vzpomenout, jak snít o tom, co už víš. Pro mě teď nastal čas spát. Pro tebe zase čas probudit se.“

Deeiny oči přejely po Luceině tváři, jako by v jediném okamžiku viděly všechno, minulost i budoucnost. Nakonec poklepala krvavým palcem na Luceino čelo.

„Užij si to, zlatíčko.“

A svalila se na zem.

„Dee!“ vykřikla Luce a vrhla se k ní, ale bylo to zbytečně. Stará žena byla mrtvá. „Ne!”

Daniel Luce sevřel zezadu ramena, dodával jí všechnu silu, jakou v sobě měl. Jenže to nestačilo. Nemohlo to Dee přivést zpátky ani změnit skutečnost, že ji Luce zabila. To nemohlo změnit nic.

Z Luceiných očí se vyřinuly slzy Vítr fičel ze západu a hvídal mezi skalními útesy, přinášel k nim další zuřivé skřeky andělů Stupnice. Vypadalo to, jako by se svět proměnil v naprostý chaos a nic ho už nemohlo vrátit do starých kolejí. Luce se dotkla krvavého otisku na svém čele…

Kolem ní zaplálo světlo. Vnitřnosti se jí sevřely horkem. Zapotácela se, natáhla ruce před sebe a cítila, jak se tělo čímsi plní…

Světlem.

„Luce?“ Danielův hlas se ozval jakoby z dálky.

Umírá?

Cítila se, jako by do ní proudila elektřina, jako by ten krvavý otisk na čele byl vypínač, kterým se Dee propojila s její duší.

„To je další časotřesení?“ hlesla, i když obloha nebyla šedivá, ale zářivě bílá. Tak zářivá, že Luce nedokázala vidět Daniela ani nikoho z andělů kolem.

„Ne,“ ozval se Roland. „To ona.“

„To jsi ty, Luce,“ zaslechla Daniela.

Nohy se jí otřely o kámen, tělo jí naplnil blažený stav beztíže. Svět se na okamžik rozezvučel nekonečnou harmonií.

Pro tebe zase čas probudit se.

Vzduch jako by se před Luce rozestupoval a měnil se z bílé na vířící šedou. Daleko před sebou zahlédla Billův posměvačný obličej. Jeho černá křídla se táhla přes celou oblohu, širší než tisíce galaxií, a vyplňovala její duši nekonečnou zuřivostí.

A pro mě nastal čas zvítězit.

Jeho hlas byl jako skleněné střepy zabodávající se do její kůže.

Jak je už blízko?

Luceina chodidla dosedla na plato. Světlo zmizelo.

Klesla na kolena vedle Dee. Ta ležela na boku, hlavu položenou na ohnuté ruce, dlouhé rusé vlasy rozhozené kolem. Oči měla zavřené a její tvář byla vyrovnaná a klidná, tak nepodobná té, která Luce pronásledovala. Dívka se pokusila Postavit, ale nedokázala se udržet zpříma.

Daniel klesl na kolena vedle ní a vzal ji do náruče. Vůně jeho vlasů a doteky jeho rukou ji konejšily. Zašeptal. „Jsem tady, Luce, to je v pořádku.“

Nechtěla mu říkat, že viděla Billa. Chtěla se vrátit do toho světla. Dotkla se krvavého otisku na čele, ale nic se nestalo. Deeina krev už zaschla.

Daniel na ni zíral se stisknutými rty. Odhrnul jí vlasy z čela a přiložil k němu dlaň. „Ty celá hoříš.“

„Nic mi není.“ Připadalo jí, že má horečku, ale na takové starosti teď nebyl čas. Namáhavě se zvedla a otočila tvář k měsíci.

Visel jí nad hlavou, uprostřed oblohy. Na tenhle okamžik měli podle Dee čekat. Na chvíli, kdy její smrt bude dávat smysl.

„Danieli, Luce!“ zavolal Roland. „Pojďte se podívat na tohle.“

Držel nakloněný pohár a vyléval z něj poslední kapky Deeiny krve na základnu mapy. Když se Daniel a Luce přidali k ostatním, krev už se vsákla do prasklin v mramoru. Dee sice tvrdila, že Země v okamžiku Pádu vypadala jinak, ale Luce mapa připomínala dnešní mapy světa.

Až na to, že Jižní Amerika se skoro dotýkala Afriky. Severovýchodní výběžek Severní Ameriky dosahoval skoro až k Evropě, ale jinak to vypadalo stejně jako dnes. Na místě, kde teď Sinajský poloostrov odděloval od Egypta Suezský průplav, byla jen uzounká vodní linka. Prostřed poloostrova byl žlutý kámen, který označoval jejich polohu. Na sever od nich bylo Středozemí s tisíci malých ostrůvků. A na druhé straně, tam, kde se Evropa stýkala s Asií, se slila krev do obrazce, vytvářejícího pěticípou hvězdu.

Luce zaslechla, jak Daniel vedle ní ostře polkl. Andělé se tvářili ohromeně při pohledu na hvězdu, která roztahovala paprsky v oblasti dnešního Turecka, nebo spíš…

„Trója,“ pronesl omámené Daniel a zavrtěl hlavou. „Kdo by to byl tušil?“

„Zase Trója.“ Rolandův hlas prozrazoval špatné vzpomínky na tohle starověké město.

„Vždycky jsem měla pocit, že to město je proklety,“ prohlásila Arriane a zachvěla se. „Ale…“

„Nevědělas proč,“ doplnila ji Annabelle.

„Came?“ zavolal Daniel na zelenookého démona.

„V pohodě,“ přikývl Cam. „Jdu na to.“

„Takže… tohle je ono,“ pronesl Daniel, jako by tomu pořád nemohl uvěřit. „Phile!“ zavolal nahoru.

Phil a jeho tři druhové se vztyčili na římsách a zadívali se na plošinu pod sebou.

„Upozorni ostatní.“

Jaké ostatní? Copak jim ještě někdo zbyl?

„Co jim mám říct?“ zeptal se Phil.

„Ze už známe místo Pádu a že letíme do Tróji.“

„Ne!“ Lucein výkřik Vyhnance znehybnil. „Ještě nemůžeme odletět. Co Dee?“

Nakonec nebylo žádným překvapením, že se Dee postarala o všechno včetně podrobností svého pohřbu. Arriane našla její instrukce zastrčené ve víku velké dřevěné truhlice, která měla podle Dee posloužit jako katafalk. Slunce už bylo nízko na obloze, když začali s pohřebním obřadem. Končil sedmý den lhůty, ale Deein dopis je ujistil, že to nebude plýtvání časem.

Roland, Cam a Daniel odnesli katafalk do středu mramorové platformy. Úplně jím zakryli mapu, takže až sem přiletí andělé Stupnice, spatří jen pohřeb, ne místo Pádu.

Annabelle a Arriane přinesly Deeino tělo. Položily je opatrně na truhlici, aby její srdce bylo přesně nad pěticípou hvězdu. Luce si vzpomněla, jak Dee mluvila o tom, že nové svatyně se stavějí nad starými. Její tělo teď bylo svatyní skryté mapy.

Cam přetáhl Dee roucho přes tělo, ale její obličej nechal obrácený k nebi. Jejich desideratum, Dee, vypadala na místě posledního odpočinku maličká, ale zároveň majestátní. Obličej měla klidný. Luce chtěla věřit tomu, že Dee sní o svém milovaném Ottovi.

„Chce, aby jí Luce dala požehnání,“ četla z pokynů Annabelle.

Daniel jí stiskl ruku, jako by se chtěl ujistit, jestli je to v pořádku.

Luce nikdy nic takového nedělala. Myslela, že se bude cítit rozpačitě a provinile, že mluví na pohřbu někoho, koho sama zabila. Místo toho ji však Deeina prosba naplnila pocitem úcty a bázně.

Přistoupila ke katafalku a nechala si chvíli, aby si srovnala myšlenky.

„Dee byla naše desideratum,“ začala. „Ale nebyla jen jedinou vytouženou věcí.“

Nadechla se a uvědomila si, že nemluví jen nad hrobem Dee, ale i Gabbe a Molly, jejichž těla se rozplynula, a Penn, jejíhož pohřbu se nemohla zúčastnit. Bylo toho na ni příliš. Myšlenky se jí rozmazaly jako krev, kterou jí Dee obtiskla na čelo.

Deein dárek na rozloučenou.

Musíš si vzpomenout, jak snít o tom, co už víš.

Ve spáncích jí tepala krev. Hlava i srdce jí hořely, ruce měla ledové, když je propletla s Deeinými.

„Něco se děje.“ Luce si zakryla obličej rukama. Vlasy ji visely přes prsty. Zavřela oči a na víčkách cítila zářivé bílé světlo.

„Luce…“

Když je otevřela, andělé shodili pláště a rozevřeli křídla. Planinu zalilo světlo. Někde nad nimi vřískala Stupnice.

„Co se děje?“ zastínila si oči.

„Danieli, musíme sebou hodit!“ vykřikl Roland shora, už ostatní vzlétli? A odkud se tady bere to světlo?

Danielovy ruce ji objaly kolem pasu. Pevně ji držel. To bylo příjemně, ale stejně měla strach.

„Jsem s tebou, Lucindo. A miluju tě, ať se děje, co chce.“ Cítila, že se její nohy vlečou po zemi, že se vznáší do vzduchu. Věděla, že je s Danielem. Ale skoro si neuvědomovala jejich průlet horoucí oblohou. Neuvědomovala si nic kromě podivného, nového pulzování své duše.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

APOKALYPSA

Někde během cesty začalo pršet.

Dešťové kapky se kutálely po Danielových křídlech. Před nimi se po obloze valilo dunění hromu. Luce spala nebo se nacházela v otupělém stavu podobném spánku, a když přišla bouře, probrala se do omámeného stavu polobdění, polosnění.

Vítr, který jim fičel do tváří, byl krutý a neustával, tiskl ji k Danielovu tělu. Andělé letěli obrovskou rychlostí, jediný úder křídel je přenesl nad celým městem nebo nad horským masivem. Letěli kolem mraků, které vypadaly jako obrovské ledoborce, a míjeli je během jediného mrknutí.

Luce nevěděla, kde jsou ani jak dlouho letí. A nebylo ji do ptaní.

Už se zase setmělo. Kolik času ještě zbývá? Nepamatovala se. Počítání jí připadalo jako neskutečná námaha, i když ve škole hladkou logiku složitých příkladů milovala. Skoro se rozesmála, když si představila sama sebe, jak sedí v učebně matematiky spolu s dalšími dvaceti smrtelníky a okusuje gumu na konci tužky. Čeká ji ještě někdy něco takového?

Teplota rychle klesala. Déšť zesílil, když andělé vletěli do vichřice, která zuřila, kam až oko dohlédlo. Kapky, které teď bubnovaly Danielovi na křídla, zněly jako sykot krup dopadajících do sněhu.

Počasí bylo nezvykle špatné. Luce měla úplně promočené šaty. Chvíli jí bylo horko, chvíli hrozná zima. Daniel jí třel paže, jako by se pokoušel rozmasírovat její husí kůži. Dívala se, jak jí ze špiček vysokých černých bot vytéká voda a padá do hloubky tisíců metrů pod nimi.

V bouři se jí zjevovaly výjevy. Viděla Dee, jak si rozpouští zrzavé vlasy a ty jí poletují kolem těla. Zlom kletbu, šeptala stará žena. Z jejích vlasů se staly krvavé cákance, obemknuly její tělo jako obvazy mumii, jako kokon housenku…, až se její tělo proměnilo v obrovský válec husté a stříkající krve.

Za mlhou bylo vidět světlo, které stále jasnělo. Pod Luceinýma nohama se objevila Camova křídla a zastřela jí výhled na ten výsek země, který před chvílí spatřila.

„Je to ono?“ zakřičel Cam do větru.

„Nevím!“ odpověděl Daniel.

„Jak to poznáme?“

„Prostě poznáme.“

„Danieli, nemáme čas…“

„Nespěchej na mě. Musíme ji dopravit na správný místo.“

„Spí?“

„Má horečku. Nevím. Pšt.“

Camovo zmizení v mlze doprovodilo zoufalé odfrknutí.

Luce zaškubala víčka. Spí? Obloha se podobala dešťové noční můře. Teď spatřila slečnu Sophii. Její černé oči se leskly dešťovými kapkami. Zvedla dýku a její perlový náhrdelník poskočil, když se rozmáchla proti Luceinu srdci. Její slova víra je kratochvíle bezstarostných se znovu a znovu ozývala v Lupině mysli, až se jí z toho chtělo začít vřískat. Vidina slečny Sophie se před ní zamihotala a zavířila, změnila se v chrliče, jemuž Luce tak bezstarostně věnovala svou důvěru.

Maličký Bili, který se tvářil jako její kamarád, a přitom před ní skrýval obrovské a temné tajemství. Možná je přátelství s ďáblem vždycky takové: láska promíchaná s nenávistí. Chrličovo tělo bylo jako lusk, který skrývá uvnitř temné, mocné síly.

Bili v její vidině vycenil napůl shnilé černé tesáky a vydechl oblak rzi. Zařval, ale tiše to ticho bylo děsivější než všechno, co jí kdy řekl, protože její představivost ho naplnila zvukem. Pohlcoval její vidění jako Lucifer, jako Zlo, jako Konec.

Luce prudce zavřela oči a sevřela ruce kolem Danielových, zatímco prolétali nekonečnou bouří.

Ty se nebojíš, povzbudila se mlčky. To bylo to nejtěžší, o čem se od začátku celé cesty kdy snažila přesvědčit sama sebe.

Až proti němu budeš stát příštěy nebudeš se bát.

„Hele,“ ozvala se Arriane, která se objevila vedle Danielova křídla, „koukejte.“

Když ještě o něco popolétli, mraky před nimi prořídly. Pod sebou měli skalnaté údolí poseté malými statky, z jedné strany lemované mořem. Na holé zemi absurdně stál dřevěný kůň, pomník dávné minulosti. Luce vedle koně rozeznávala zbytky římského amfiteátru i moderní parkoviště.

Andělé letěli dál. Údolí se pod nimi rozšiřovalo, temne, až na jediné světlo v dálce: elektrickou lampu, která svítila za oknem osamělého domu na svahu.

„Letíme k domu!“ zavelel Daniel ostatním.

Luce pozorovala stádo koz, které se vleklo po vyprahlé zemi, až se shromáždilo pod hájkem meruňkových stromu. Žaludek se jí sevřel, když Daniel náhle namířil dolů. Přistáli asi půl kilometru od bílého stavení.

„Jdeme dovnitř,“ ozval se Daniel. „Už nás čekají.“

Luce kráčela vedle Daniela v dešti. Černé vlasy měla přilepené k obličeji a vypůjčený plášť jí nasákl, aspoň jak jí připadalo, hektolitry vody.

Kráčeli po klikaté blátivé stezce, když Luce dopadla na řasy velká kapka a sklouzla jí do oka. A když si oko protřela a zamrkala, Země se úplně změnila.

Před očima se jí vynořila vzpomínka z dávno zapomenuté minulosti:

Mokrá zelená půda pod jejíma nohama zmizela, vystřídala ji spálená černá země, místy popelavě šedá. Údolí kolem bylo plné hlubokých kouřících kráterů. Luce cítila, že tady došlo ke krveprolití, cítila rozkládající se mrtvoly, a ten pach byl tak hutný a pronikavý, až jí úplně ucpal nosní dírky a přilnul k patru v puse. Krátery, kolem kterých kráčela, prskaly, jako když syčí hadi. Všude byl prach andělský prach. Vznášel se ve vzduchu, ulpíval na zemi a na kamenech, dosedal jí na obličej jako sněhové vločky.

Periferním viděním zahlédla něco stříbrného. Vypadalo to jako zlomené zrcadlo, až na to, že to fosforeskovalo mihotalo se to jako něco živoucího. Luce pustila Danielovu ruku a doplazila se blátem k úlomku skla.

Nevěděla, co to je. Věděla jen, že se toho musí dotknout.

Natáhla se a vylovila ze země velký kus zrcadla. Hekla přitom námahou…

A pak najednou zamrkala a rozhlédla se. Dlaně měla plné měkkého bláta.

Uslzenýma očima vzhlédla k Danielovi. „Co se stalo?“

Podíval se na Arriane. „Odved Luce dovnitř.“

Luce cítila, jak jí někdo pomáhá na nohy. „To bude dobrý, holka,“ ujistila ji Arriane. „Slibuju.“

Tmavé dřevěné dveře chýše se otevřely. Zevnitř se linulo vstřícné světlo. A na promočené anděly se zadívaly klidné oči Stevena Filmora, Luceina oblíbeného učitele z Pobřežní akademie.

„To je fajn, žes to zvládl,“ prohodil Daniel ke Stevenovi.

„Zrovna jsem vám chtěl říct totéž.“ Stevenův hlas zněl profesionálně a vyrovnaně, tak jako vždycky, co se Luce pamatovala. Uklidňovalo ji to.

„Je v pořádku?“ zeptal se Steven.

Ne. Je mimo.

„Ano,“ potvrdil Daniel. Jeho jistota Luce překvapila.

„Co se jí stalo na krku?“

„Ve Vídni jsme měli potíže se Stupnicí.“

Luce měla halucinace. To přece znamená, že není v pořádku! Vyděšeně se zadívala do Stevenových očí. Odpověděl jí dlouhým konejšivým pohledem.

Musíš být v pořádku. Pro Daniela.

Steven jim podržel dveře a zavedl je dovnitř. Malá chýše měla hliněnou podlahu a doškovou střechu. V rohu byly navršené rohože a pokrývky, na druhé straně stála primitivní kamínka a uprostřed místnosti čekala čtyři houpací křesla.

U křesel stála Stevenova manželka Francesca, která také učila na Pobřežní akademii. U stěny postávali obezřetní Vyhnanci. Annabelle, Roland, Arriane, Daniel a Luce se namačkali do stísněného, ale příjemně vyhřátého prostoru.

„Co teď, Danieli?“ zeptala se věcným tónem Francesca.

„Nic,“ odpověděl rychle. „Zatím nic.“

Jak to, že nic? Jsou na pláních u Tróji, na místě, kam už brzy dorazí Lucifer. Hnali se sem nejvyšší rychlostí, aby ho mohli zastavit. Proč se celou dobu tak strašně honili aby teď seděli v téhle chatrči a klábosili?

„Danieli,“ ozvala se, „ocenila bych vysvětlení.“

Ale Daniel se díval na Stevena.

„Posaď se, prosím.“ Učitel přistrčil Luce houpací křeslo. Svezla se do něj a vděčně přikývla, když jí vložil do rukou plecháček s voňavým, kořeněným jablečným čajem. Steven ukázal na chatrč, „není to nic moc, ale aspoň je kde se schovat před deštěm a větrem, a víte, co se říká…“

„Podstatná je lokalita,“ doplnil Roland a opřel se o houpací křeslo proti Luce, ve kterém se schoulila Arriane.

Annabelle se zadívala oknem na krajinu bičovanou deštěm a pak se otočila do přecpané místnosti. „Takže tohle je místo Pádu? Totiž, trochu to cítím, ale to je možná proto, že si to tak snažím vsugerovat. Je to tak divný.“

Steven si právě čistil brýle okrajem rybářského svetru. Nasadil si je na nos a spustil profesorským tónem: „Místo Pádu je velice rozsáhlá oblast, Annabelle. Zkus si představit místo natolik velké, aby dokázalo pojmout sto padesát milionů osm set dvacet sedm tisíc osm set šedesát jedna…“

„Chtěl jsi říct sto padesát milionů osm set dvacet sedm tisíc sedm set čtyřicet šest..“ přerušila ho Francesca.

„Jistě, v počtu existují jisté rozpory,“ pronesl škádlivě Steven, který si rád utahoval ze své krásné soutěživé manželky. „Jde o to, že padlo obrovské množství andělů, takže oblast pádu musí být rozlehlá.“ Pohlédl krátce na Luce. „Ale ano, sedíte na území, kde andělé dopadli na Zem.“

„Měli jsme jen hrubou mapu.“ Cam rozhrábl oheň v kamnech. Ten už skoro uhasínal, ale Camův dotek ho zase oživil. „Stejně ale nechápu, jak můžeme vědět jistě, že je to tady. Už nám nezbývá moc času. Jak to zjistíme?“

Protože mi to potvrdila vidina, zatoužila vykřiknout Luce. Protože jsem tady nějak nevím jak byla u toho.

„Jsem ráda, že se ptáš.“ Francesca rozbalila na zemi mezi houpacími křesly svitek pergamenu. „V nefilimské knihovně v Pobřežní akademii byla jedna mapa místa Pádu. Je to ovšem zakreslené v tak podrobném měřítku, že pokud někdo nezná skutečnou lokalitu, není mu to k ničemu.“

„Bylo to jako hledat jehlu v mraveništi,“ dodal Steven. „Čekali jsme na váš pokyn od chvíle, kdy se Luce vrátila z Hlasatelů, sledovali jsme vaše pokroky, snažili se zůstat v kontaktu, kdybyste nás potřebovali.“

„Vyhnanci nás našli v našem zimním útočišti v Káhiře na poslední chvíli.“ Francesca se narovnala a zatáhla ramena, jako by chtěla zabránit chvění. „Tenhle měl naštěstí tvoji zástavu jinak bychom…“

„Jmenuje se Phil,“ přerušil ji Daniel. „Vyhnanci jsou teď s námi.“

Bylo zvláštní, že Phil vystupoval řadu měsíců jako student Pobřežní akademie, ale Francesca ho nepoznala. Jenže tahle snobská andělská dáma věnovala pozornost jenom nefilimským, „nadaným“ studentům.

„Doufal jsem, že to sem stihnete včas,“ přikývl Daniel. „Jak to vypadalo v akademii, než jste odletěli?“

„Spatně,“ odvětila Francesca. „Pro vás hůř než pro nás, ale i tak…, v pondělí se ve škole objevila Stupnice.“

Daniel zaťal čelist. „Ne.“

„Miles a Shelby,“ vyhrkla Luce. „Jsou v pořádku?“

„Všichni tví přátelé jsou v pořádku. Stupnice nenašla nic, z čeho by nás mohla obvinit…“

„To je pravda,“ potvrdil hrdě Steven. „Moje žena z toho dokázala vybruslit. Nedostala ani důtku.“

„Ale stejně,“ pokračovala Francesca. „Studenti byli pořádně vyděšení. A někteří významní sponzoři už vzali svoje děti ze školy.“ Odmlčela se. „Doufám, že to za to stojí.“

Arriane vyskočila z křesla. „Na to vsad boty, že jo.“

Roland rychle zatlačil Arriane zpátky do křesla. Steven vzal manželku kolem ramen a odvedl ji k oknu. Za chvíli si už všichni horečnatě šeptali. Luce neměla sílu zaslechnout nic jiného než Arrianino hlasité: „Já bych jí poradila, kam si ma ty sponzory strčit.“

Za oknem bylo nad horami vidět tenounký proužek růžové. Luce se sevřel žaludek, když si uvědomila, že to je úsvit osmého dne, posledního dne předtím, než zítra…

Danielova teplá ruka jí přistála na rameni. „Jak je?“

„Dobře.“ Posadila se zpříma a pokusila se předstírat ostražitost. „Co musíme udělat teď?“

„Vyspat se.“

Luce napřímila ramena. „Ne, já nejsem unavená. Slunce už vychází a Lucifer…“

Daniel se k ní naklonil přes opěradlo křesla a políbil ji na čelo. „Když si odpočineš, všechno půjde líp.“

Francesca se vytrhla z šeptané konverzace se Stevenem. „Myslíš, že to je dobry nápad?“

„Když je unavená, potřebuje se vyspat. Pár hodin nás nezabije. Jsme už tady.“

„Ale já nejsem unavená,“ snažila se protestovat Luce. Jenže všem bylo stejně jasné, že lže.

Francesca polkla. „Máš asi pravdu. Buď se to stane, nebo nestane.“

„Jak to myslí?“ zeptala se Luce Daniela.

„Nijak,“ ujistil ji něžně. Otočil se k Francesce a tiše pronesl: „Stane se to.“ Potom Luce nazdvihl natolik, aby pod ni dokázal vklouznout na houpací křeslo, a objal ji kolem pasu. Než odplula, ještě ucítila polibek na spánku a uslyšela jeho slova: „Nechte ji, ať se ještě naposledy vyspí.“

„Jsi připravená?“

Luce stála vedle Daniela na neobdělávané půdě kolem chatrče. Z mokré hlíny stoupala pára a obloha byla ostře modra jako před bouřkou. Na kopcích na východě ležel sníh, ale svahy údolí vypadaly spíš jarně. Kolem polí rozkvétaly květiny a všude poletovali bílí, růžoví a zlatí motýli.

„Ano.“

Luce se probudila ve chvíli, kdy ucítila, že ji Daniel zvedá z křesla a odnáší ke dveřím domku. Celou dobu, co spala, ji držel v náručí.

„Počkej,“ ozvala se. „Připravená na co?“

Ostatní ji mlčky pozorovali. Shromáždili se kolem ní v kruhu, jako by na něco čekali, a andělé i Vyhnanci měli roztažená křídla.

Oblohu přeletělo hejno čápů. Jejich křídla s černými špičkami připomínala palmové listy. Na chvíli zakryli slunce a jejich stín dopadl na andělská křídla, než poodlétli dál.

„Pověz mi, kdo jsem,“ vyzval ji Daniel.

Byl jediným z andělů s křídly ukrytými pod oblečením. Teď ji postavil na zem, ucouvl od ní, zavřel oči a vystřelil křídla k nebi.

Rozvinula se rychle a s obvyklou elegancí. Vybuchla mu kolem těla a závan vzduchu rozhoupal větve blízké meruňky.

Danielova křídla se klenula nad jeho hlavou, zářivá a nádherná, dodávala mu nadpozemskou krásu. Zářil jako slunce nejen jeho křídla, ale on celý a to nebylo všechno. Z Daniela vyzařovalo to, čemu andělé říkali gloriola. Luce od něj nemohla odtrhnout oči.

„Jsi anděl.“

Otevřel své fialové oči.

„Pověz mi víc.“

„Jsi Daniel Grigori,“ pokračovala Luce.,Anděl, který mě miluje už tisíce let. Jsi… kluk, do kterýho jsem se zamilovala, sotva jsem ho uviděla. Ne: do kterýho se pokaždý zamiluju, hned jak ho uvidím.“ Dívala se, jak se v bělosti jeho křídel odráží slunce, a toužila, aby ji ta křídla objala. „Jsi moje spřízněná duše.“

„Dobře,“ ozval se Daniel. „A teď mi pověz, kdo jsi ty.

„Já… jsem Lucinda Priceová. Dívka, co se do tebe zamilovala.“

Nastal okamžik napětí. Všichni andělé kolem nich jako by zadrželi dech.

Danielovy fialové oči vypadaly jako plné slz. Zašeptal: „Víc.“

„Tohle nestačí?“

Zavrtěl hlavou.

„Danieli?“

„Lucindo.“

Z toho, jak vyslovil její jméno tak smrtelně vážně se jí sevřel žaludek. Co od ní chce?

Zamrkala, a znělo to jako rachocení hromu. Trojská pláň zčernala jako včera, když sem přilétli. Země kolem byla plná puklin. Kde bylo políčko, tam se teď kouřilo z čerstvých kráterů. Všude kolem ní byl popel a prach a smrt. Na obzoru hořely stromy a vzduchem se valil pach hniloby. Jako by se její duše vrátila o tisíciletí zpátky. Nebyla tu žádná útulná bílá chýše na úbočí, žádné vrcholky hor pokryté sněhem ani ustarané tváře andělů kolem ní.

Ale byl tu Daniel.

Jeho křídla zářila v prašném povětří. Jeho holá kůže byla dokonalá, vlhká, růžová. Oči mu zářily stejně omamující fialovou barvou jako vždycky, ale nedívaly se na ni. Hleděl k obloze. Jako by si ani neuvědomoval, že Lucinda je vedle něj.

Než se stačila podívat vzhůru, sledovat směr jeho pohledu, svět se začal točit. Pach povětří se z hniloby změnil na kyselý prach. Luce se znovu ocitla v Egyptě, zamčená v hrobce, kde se málem rozloučila se svou nesmrtelnou duší. Znovu před sebou viděla ten výjev: hvězdnou střelu zahřátou jejími šaty, výraz paniky na její tehdejší tváři, polibek, který ji přivedl zpátky, Bili poletující kolem faraonova sarkofágu, naplňující svůj nejctižádostivější plán. Uši ji brněly z jeho drsného smíchu.

Pak ten smích náhle utichl a egyptská vidina se přetransformovala do jiné: Lucinda z ještě dávnější minulosti ležela uprostřed rozkvetlých polních květin. Na sobě měla oděv z jelení kůže a na obličeji si držela pampelišku, pomalu odtrhávala )ejí okvětní lístky. Miluje mé, nemiluje mé, miluje mé. Poslední lístek odplul ve větru a ona si pomyslela, miluje mé. Slunce zářilo přímo na ni, dokud přes něj nepřeplul mrak. Ne, ne mrak Danielova tvář: jeho oči, překypující fialovou láskou, jeho plavé vlasy, prozářené zezadu sluncem tak, že vypadaly jako svatozář.

Usmíval se.

Pak jeho tvář zmizela. Objevila se další vidina z dalšího života: horkost táboráku na její kůži, horkost touhy v jejích útrobách. Kolem se ozývala podivná hlasitá hudba. Lidé se smáli, všude kolem byli přátelé a příbuzní. Luce se viděla s Danielem, jak spolu divoce tančí ve světle plamenů. Cítila v sobě rytmus jeho pohybů, i když už hudba dávno utichla a plameny olizující oblohu se změnily z horce rudých na něžně stříbřité…

Vodopád. Zvuk vody, dopadající hluboko z vápencového útesu. Luce plave v jezírku pod ním, rozhrnuje před sebou mocnými tempy lekníny. Když vychází z vody, dlouhé černé vlasy jí leží na ramenou. Pak spadnou dolů. Kráčí cestičkou proti proudu, do tiché kamenné laguny, kde čeká Daniel. Sedí tam a vypadá, jako by na ni čekal celý život.

Odrazí se z kamene a dopadne do vody, až ji celou postříká. Plave k ní a stáhne ji za sebou do vody. Jednou rukou ji drží za záda, druhou vsune pod její pokrčení kolena. Obejme ho rukama kolem krku a nechá ho, aby ji políbil. Zavře oči…

Bum.

Další hrom, a Luce je opět na dýmající trojské pláni. Tentokrát je ale uvězněná v jednom z kráterů, její tělo přitiskl k zemi balvan. Nemůže pohnout levou rukou ani nohou. Zmítá sebou, křičí, před očima má rudé skvrny a úlomky něčeho, co vypadá jako rozbité zrcadlo. Hlava jí pulzuje tou nejhorší bolestí, jakou kdy cítila.

„Pomoc!“

A najednou: Daniel je nad ní, jeho fialové oči po ni přejíždějí s výrazem nejhlubší hrůzy. „Co se ti stalo?“

Luce neví, co má odpovědět neví, kde je ani co se ji stalo. Tehdejší Lucinda dokonce ani nepoznává Daniela. Ale ta dnešní ano.

A najednou pochopí, že to je jejich první setkání na Zemi. Úplně první. Tolikrát ho prosila, aby jí o tom vyprávěl, ale Daniel vždycky odolal.

Neznala ho. Ale už ho milovala. Už se milovali.

Jak by to mohlo být jejich první setkám? V té černé krajině, páchnoucí hnilobou a smrtí? Její minulé já bylo zbité a zakrvácené. Jako by ji něco rozbilo na tisíc kousků.

Jako by spadla z nekonečné výšky.

Luce se podívala k obloze. Něco tam bylo nepatrné jiskřičky, jako by nebesa umírala na elektrickém křesle a jejich tělem zachvívaly poslední křeče, které je odtrhly od zbytku času.

Ale ty jiskry se blížily. Z nekonečnosti nad její hlavou se vynořovaly neurčité obrysy. Muselo jich být snad milion, zaplnily celou oblohu, temné i světlé, padaly jeden vedle druhého, jako by nedokázaly nepodlehnout gravitaci.

Byla Luce taky tam nahoře? Skoro jí připadalo, že ano.

A pak jí něco došlo. Tohle jsou andělé. Tohle je Pád.

Vzpomínka na to, jak se stala svědkem jejich Pádu, ji trýznila. Bylo to jako pozorovat, jak se z oblohy řítí hvězdy.

Čím hlouběji padali, tím víc se jejich formace rozštěpila. Začaly být viditelné jednotlivé obrysy. Luce si nedokázala představit, že by andělé, její přátelé, někdy mohli vypadat takhle. Takhle ztracení a bezbranní a zoufalejší než ti nejbídnější ze smrtelníků. Je tam někde Arriane? A Cam?

Její pohled sledoval jedno ze světel, které se blížilo k ní. Bylo stále světlejší a jasnější.

Padající andělé byli desítky metrů nad její hlavou, ale pak se náhle proměňovali v jednotlivé temné obrysy, vzdalující se od světla. Obrysy, které se nehýbaly, ale byly stejně nepochybně živé.

Padali níž a níž na Luce, která vřískala a pak ta masa světla a tmy žuchla na pole vedle ní.

Vzápětí vybuchlo světlo a černý kouř, které Danielovi a Luce zabránily ve výhledu. Z nebe padala další a další, miliony těl. Bušila do země a měnila všechno živé na kaši. Luce se přikrčila, schovala hlavu a znovu zavřískla.

Ale z úst jí nevyšel žádný zvuk…

Protože její vzpomínka se přetočila ještě dál. Ještě před Pád?

Luce už nebyla na poli plném kráterů a padajících andělů

Stála v krajině zalité čirým světlem. Sem žádná hrůza nepatřila, neměla tady místo, a ona to věděla i nevěděla zároveň. Tušila, kde je, ale to přece nebylo možné.

Z její duše stoupala tak silná a melodická hudba, hudba tak krásná, že všechno kolem ní zbělalo. Kráter byl pryč. Země byla pryč. Její tělo bylo…

Nevěděla. Neviděla to. Neviděla nic než tu fantastickou stříbrnou záři. Jas se před ní rozvinoval jako pokrývka, když se Luce pustila po Palouku v čistě bílé barvě, který lemovaly bílé stromy.

V dálce viděla stříbrnou římsu. Luce cítila, že to je důležité. Pak spatřila, že je tam sedm dalších postav, které vytvořily v povětří oblouk nad něčím tak zářivým, že se na to Luce nemohla ani podívat.

Soustředila se na třetí výběžek na římse zleva. Nemohla od ní odtrhnout pohled, ale proč?

Protože… paměť ji zrazovala. Protože…

Protože ten výběžek patřil jí.

Kdysi dávno tam sedávala, hned vedle… koho? Připadalo jí to důležité.

Její vidina se rozmlžila, stříbrná římsa se rozplynula. Zbývající bělost se rozdělila do obrysů, do…

Tváří. Těl. Křídel. Do pozadí modré oblohy.

To nebyla vzpomínka. Byla zase v přítomnosti, ve svém skutečném a posledním životě. Kolem ní stáli její učitelé Francesca a Steven, její spojenci Vyhnanci, její přátelé Roland, Arriane, Annabelle a Cam. A její láska Daniel. Dívala se z jednoho na druhého a připadali jí tak nádherní. Oni ji sledovali s mlčenlivou radostí. Skoro přitom plakali.

Dar sebepoznání, říkala Dee. Musíš si vzpomenout, jak snít o tom, co uz víš.

Všechno to bylo celou dobu v ní, v každém okamžiku jejího života. A přece se až teď Luce probudila tak, aby chápala. Co to znamená být probuzená. Kůži jí chladil lehký větřík. Cítila vůni vzdáleného Středozemního moře, která jí napovídala, že je pořád ještě v Tróji. Také její zrak byl jasnější než předtím. Viděla tečky na křídlech zlatého motýla, který prolétal kolem. Vdechovala chladný vzduch, plnila si s ním plíce, cítila zinek z jílovité půdy, který napovídal, že na jaře bude úrodná.

„Byla jsem tady,“ zašeptala. „Byla jsem…“

V nebi.

Ale nemohla to vyslovit. Věděla toho už příliš, než aby to chtěla popírat a přece toho nevěděla dost, aby to vtělila do slov. Daniel. Ten jí pomůže.

Pokračuj, prosily jeho oči.

Kde má začít? Dotkla se medailonu, v němž byla jejich společná fotka z Milána.

„Když jsem viděla svůj život v Helstonu,“ nadechla se, „zjistila jsem, že naše láska je hlubší, nezávisí na tom, kým jsme v tom konkrétním životě…“

„Ano,“ přikývl Daniel. „Naše láska překoná všechno.“

„A… v Tibetu jsem zjistila, že moji kletbu nespustí polibek ani dotek.“

„Dotek ne,“ potvrdil Roland. Stál vedle Daniela s rukama založenýma za zády a usmíval se. „Je to sebeuvědomění. Nikdy jsi na to nebyla připravená až teď.“

„Ano.“ Luce se dotkla svého čela. Ale bylo toho víc, mnohem víc. „A Versailles.“ Začala mluvit rychleji. „Když jsem se měla vdát za muže, kterýho jsem nemilovala. Tvůj polibek mě osvobodil a moje smrt byla kouzelná, protože jsme se před ní našli. Navždycky.“

„Navždycky tvá, láska nebeská,“ zazpívala Arriane a utřela si oči do Rolandova rukávu.

Luce si odkašlala, protože najednou pro ni bylo obtížné pokračovat. Hrdlo se jí svíralo, ale už ne bolestí ze zajetí Stupnicí. „Až do Londýna jsem nechápala, že tvoje kletba je mnohem horší než moje,“ řekla Danielovi. „To, čím sis musel procházet, pořád mě ztrácet…“

„Ale na tom nezáleželo,“ zamumlala Annabelle. Její křídla sebou škubala tak, že měla nohy několik centimetrů nad zemí. „Protože on na tebe pořád čekal.“

„Chichén Itzá.“ Luce zavřela oči. „Tam jsem zjistila, že andělská gloriola může bejt pro lidi smrtící.“

„Ano. To může,“ potvrdil tiše Steven.

„Pokračuj, Luce,“ vyzvala ji Francesca. Její hlas zněl mnohem víc povzbudivě, než ji Luce kdy slyšela mluvit v Pobřežní akademii.

„Starověká Čína.“ Odmlčela se. Tenhle příběh měl zvláštní význam. „Tam jsi mi ukázal, že naše láska je důležitější než nějaké místní války.“

Všichni mlčeli. Daniel jen krátce pokývl hlavou.

A v tu chvíli Luce pochopila nejen to, kým je ale i všechno ostatní. Při svém putování v Hlasatelích narazila ještě na jeden život, o kterém se chtěla zmínit. Nadechla se.

Nemysli na Billa, napomenula se v duchu. A neboj se. „Když jsem byla zamčená v egyptský hrobce,“ pokračovala, „věděla jsem s jistotou, že jsem si navždycky vybrala tvoji lásku.“

V tu chvíli kolem ní všichni andělé s výjimkou Daniela poklekli na koleno a s nadějí se na ni zadívali. Danielovy oči zářily tou nejintenzivnější fialovou a natáhl se po její ruce, ale než se navzájem dotkli…

„Au!“ vykřikla Luce, když jí tělem projela ostrá bolest. Prohnula se tím nezvyklým pocitem a oči se jí naplnily slzami.

V uších jí zvonilo. Měla pocit, že se snad pozvrací. Ale bolest se postupně přesunula z celkové agónie v zádech do dvou bodů mezi jejími lopatkami.

Je tam poraněná? Pokusila se tam sáhnout shora přes rameno. Připadalo jí, jako by se něco z jejího těla dralo na povrch. Vlastně už to nebolelo, jen ji to mátlo. V panice otočila hlavu dozadu, ale nic neviděla. Slyšela jen, jak se její kůže natahuje s tichým zavrčením, jako by se jí na zádech formovaly nové svaly.

Pak na ni dolehla tíha, jako by jí někdo hodil přes ramena pokrývku.

A pak koutkem oka zahlédla z každé strany svého těla mohutný záblesk bílé, doprovázený kolektivním zalapáním po dechu z andělských úst.

„Ach Lucindo.“ Daniel si zakryl dlaní ústa.

Bylo to tak snadné. Prostě roztáhla křídla.

Byla světélkující, obrovská, neskutečně lehká, z toho nejjemnějšího nebeského materiálu. Od jedné špičky ke druhé její křídla měřila skoro deset metrů, ale Luce připadala nekonečná. Žádnou bolest už necítila. Když si ohmatala jejich základ pod rameny, křídla jí připadala několik centimetrů silná a huňatá. Byla stříbřitá, a zároveň ne stříbřitá… jako povrch zrcadla. Byla nepochopitelná. Byla nevyhnutelná.

Její křídla.

Shromažďovala v sobě každou špetku síly, kterou Luce během všech svých životů nasbírala. A stačil nejjemnější závan myšlenky, aby se její křídla začala pohybovat.

Její první myšlenka byla: Teď dokážu cokoli.

Mlčky se s Danielem vzali za ruce. Jejich křídla se k sobě naklonila jakoby v polibku, jako křídla andělů v Qayom Malak. Plakali a smáli se, a vzápětí se začali líbat.

„No?“ zeptal se.

Luce byla tak ohromená a užaslá a šťastnější než kdy předtím. Připadalo jí, že to přece nemůže být skutečné dokud to nevysloví nahlas, před Danielem a ostatními.

„Jsem Lucinda,“ pronesla. „Jsem tvůj anděl.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

VYNÁLEZ LÁSKY

Létání se podobalo plavání, a Luce byla dobrá v obojím.

Nohy se jí odlepily od země. Nemusela na to myslet ani se na to nijak připravovat. Do křídel se jí opíral vítr a vynášel ji k mlžně růžové obloze. Nahoře cítila tíhu svého těla, zvlášť v nohou, ale připadala si ohromená a unesená tou nepředstavitelně úžasnou schopností udržet se ve vzduchu. Prolétávala se mezi nízkými mraky a trhala je. Za sebou slyšela tichý svist, jako když se komínem prohání vánek.

Dívala se z jedné špičky křídla na druhou, zkoumala jejich perleťově stříbřitý lesk, s posvátnou bázní nad tou změnou, která se s ní udála. Jako by se teď křídlům podroboval celý zbytek jejího těla. Odpovídala na její sebemenší myšlenku, elegantními pohyby a mocnými údery, které ji poháněly nesmírnou rychlostí. Dokázala se zploštit k jejím zádům, aby mohla pomaloučku plout vzduchem, a pak se zase s mohutným nárazem vymrštit a vynést ji vysoko do vzduchu.

Její první let.

Až na to…, že nebyl první. Protože Luce teď věděla stejně neodmyslitelně, jako její křídla uměla létat, že takhle úžasné to bylo už předtím. Před Lucindou Priceovou, předtím, než její duše vůbec spatřila křivky Země. Ve všech těch životech, které navštívila v Hlasatelích, ve všech těch tělech, která kdy obývala, se Luce nikdy nedostala pod povrch toho, kým je. Že za její minulostí je jiná minulost ta, v níž takhle mávala křídly.

Viděla, že ji ostatní pozorují ze země. Danielova tvář se leskla slzami. On to celou dobu věděl. Čekal na ni. Chtěla se k němu natáhnout, chtěla, aby se vznášel oblohou s ní…, a pak ho najednou neviděla.

Obklopila ji naprostá temnota.

Z hlubin se vynořila další vzpomínka.

Luce zavřela oči a podrobila se jí, nechala se odnést zpátky. Nějak věděla, že tohle je její nejranější vzpomínka, okamžik, do něhož se její duše dokáže ponořit nejhlouběji. Lucinda tady byla od počátku Počátku.

Tuhle část bible vynechávala:

Předtím, než se zrodilo světlo, se zrodili andělé. Nejdřív všude prostupující temnota a vzápětí vřelý pocit, když ji z neexistence vylovila něžná, majestátní ruka.

Bůh stvořil anděly jako obyvatele nebes v jediném zářivém okamžiku všech tři sta osmnáct milionů z nich. Lucindu, Daniela, Rolanda, Annabelle, Cama a spousty, spousty dalších. Všechny dokonalé, zářivé, všechny utvořené k tomu, aby zbožňovali svého Stvořitele.

Jejich těla byla ze stejné hmoty jako nebeská klenba. Neměli krev ani svaly, jen zářivou substanci, která byla sama druhem světla. Byli silní, nezničitelní, nádherní na pohled. Z nicoty se vynořovala jejich ramena, trupy, údy, které se staly předobrazem pozdějšího stvoření smrtelníků. Všichni andělé zároveň zjistili, že mají na zádech pár křídel. Těmi se lišili, každá křídla byla jiná, jak odrážela duši svého majitele.

A Luceina křídla byla po dokončení geneze andělů zářivě stříbrná, měla barvu hvězd. Zářila svou gloriolou už od úsvitu času.

Stvoření proběhlo v jediném okamžiku, rychlostí, kterou diktovala boží vůle, ale Luce si ho pamatovala jako příběh, jako produkt času. V jedné chvíli nebylo nic, nebesa byla bez konce, jejich půdu tvořila oblaka, jemná měkká hmota, do níž se bořila andělská chodidla i špičky křídel, když jimi kráčeli.

V nebi bylo nekonečně mnoho vrstev, a v každé byla zákoutí a klikaté pěšiny vedoucí všemi směry do nekonečna pod medově zbarvenou oblohou. Ve vzduchu voněl nektar z nádherných bílých květin, které vyrůstaly v půvabných hájích. Jejich kulaté květy zdobily každou skulinu a škvíru a podobaly se předchůdkyním bílých pivoněk.

A pak vznikl Palouk, který rozdělil rajskou zahradu na dvě části. Když bylo všechno na nebesích hotovo, Bůh umístil na Palouk impozantní Trůn, který pulzoval božským světlem.

„Předstupte přede mne,“ vyzval je Bůh, když se se zaslouženým sebeuspokojením usadil na svém stolci. „Od této chvíle mne budete znát jako Trůn.“

Andělé se shromáždili na nebeské pláni a vytvořili šťastný zástup, který postupoval k Palouku Trůnu. Přirozeně se seřadili a vytvořili tak příští hierarchii. Když se dostali k okraji Palouku, Luce si vzpomněla, že Trůn nikdy pořádně nezahlédla. Zářil tak pronikavě, že to oči andělů nedokázaly snést. A pamatovala si ještě něco: byla třetí v zástupu andělů, který předstoupil před Boha. Třetí nejbližší Bohu.

Jeden, dva, tři.

Její křídla se tou poctou protáhla a zesílila.

Kolem Trůnu se vytvořilo osm stříbrných říms jako baldachýn, který měl chránit Božský stolec, a v jejich obloucích byla připravená sedadla. Bůh povolal prvních osm andělů, aby se posadili vedle něj, na Trůny archandělů. Luce se posadila na třetí stolec vlevo. Přesně přilnul k jejímu tělu, protože byl pro něj stvořen. Sem patřila. Duší jí proudil obdiv k božím záměrům a vpíjel se do Trůnu.

Bylo to dokonalé.

A nevydrželo to.

Bůh měl se světem další plány. Lucindu naplnily další vzpomínky, které v ní vzbudily rozechvění.

Bůh anděly opustil.

Po vší té blaženosti Trůn na Palouku náhle osiřel. Bůh se vydal na práh nebes, tvořit měsíc a hvězdy a Zemi.

Lidstvo se ocitlo na pokraji existence.

Nebesa potemněla, když Bůh odešel. Lucindě byla zima a cítila se zbytečná. A tehdy, jak si vzpomínala, se s anděly začali navzájem vnímat, všímat si rozdílů ve svých křídlech. Někteří začali mluvit o tom, že Boha už jejich existence a jejich chvalozpěvy unavily. Tvrdili, že jejich místa v jeho srdci teď zaujmou lidé.

Lucinda si vzpomínala, jak se na svém stříbrném stolci nakláněla k Trůnu. Jak si všímala, že bez boží přítomnosti vypadá matný. Snažila se obdivovat Stvořitele na dálku, ale nedokázala potlačit svou osamělost. Byla stvořená k obdivování boží přítomnosti, a bez toho se cítila prázdná. Co má dělat?

Shlédla ze svého křesla na anděla, který se procházel po oblacích. Vypadal apaticky a smutně. Zřejmě na sobě ucítil její pohled, protože vzhlédl. Když se jejich oči setkaly, usmál se na ni. Vzpomněla si, jak krásný býval předtím, než je Bůh opustil…

Nepřemýšleli. Natáhli se k sobě. Jejich duše se propletly.

Daniel, pomyslela si Luce. Ale jistě to nevěděla. Na Palouku bylo šero a její vzpomínky zamlžené…

Bylo tohle jejich první spojení?

Blesk.

Palouk se znovu rozzářil. Uběhl nějaký čas a Bůh se vrátil. Trůn zase pulzoval jeho výsostnou slávou. Lucinda už neseděla na trůnu po jeho levici. Tlačila se na Palouku s ostatními anděly, kteří si měli něco vybrat.

Vyvolávání jmen. Ovšem. Lucinda byla u toho, a jak by ne? Cítila se nervózní a rozrušená, aniž věděla proč. Tělo jí zevnitř hořelo stejně, jako když se v minulých životech chystala její smrt. Nedokázala uklidnit chvějící se křídla.

Zvolila si…

Žaludek jí poskočil. Vzduch byl řidší. Ona… padala. Zamrkala. Pak spatřila slunce nad vrcholky hor a pochopila, že je zase v přítomnosti, v Tróji. A padala z oblohy šest metrů, patnáct… Zapleskala rukama, jako by byla zase pouhá dívka, jako by neuměla létat.

Roztáhla křídla, ale už bylo pozdě.

S žuchnutím přistála v Danielově náruči. Jejich přátelé stáli kolem nich. Všechno vypadalo jako předtím: kolem zablácené neobdělávané půdy vyrůstaly cedry s plochými korunami, vzadu v pustině svítila bílá chatrč, za ní se tyčily rudohnědé kopce. A kolem poletovali motýli. Tváře padlých andělů ji starostlivě pozorovaly.

„V pořádku?“ zeptal se Daniel.

Srdce se jí rozběhlo. Proč si nepamatuje, co se stalo po Vyvolávání jmen? Zastavit Lucifera jim to možná nepomůže, ale Luce se to zoufale toužila dozvědět.

„Byla jsem tak blízko,“ hlesla. „Skoro jsem pochopila, co se stalo.“

Daniel ji něžně postavil na zem a políbil ji. „Ty se dostaneš až k tomu,“ prohlásil s přesvědčením. „Vím, že to dokážeš.“

Stmívalo se. Byl osmý západ slunce na jejich pouti. Slunce klouzalo po vrcholcích Dardanel a zalévalo zlatým světlem pustá políčka. Luce prudce zatoužila, aby se čas dal posunout nazpátek.

Co když jim jeden den nebude stačit?

Nahrbila ramena. Nebyla zvyklá na tíhu svých křídel, která jí na obloze připadala lehounká jako okvětní plátky růží, ale tady ji táhla k zemi.

Když se jí křídla předtím rozvinula, protrhla jí tričko i armádní sako, které teď leželo na zemi jako podivný důkaz. Annabelle se rychle vynořila z chatrče se speciálním andělským tričkem. Bylo elektricky modré, s černobílým obrázkem Marlene Dietrich na prsou a nenápadnými křídlovými rozparky na zádech.

„Přestaň myslet na to, co si nepamatuješ,“ ozvala se Francesca, „a místo toho radši mysli na to, co ses dozvěděla.“

„Dobře.“ Luce začala přecházet po louce a soustředila se na nezvyklou tíhu za svými rameny. „Vím, že mi kletba bránila, abych si uvědomila svou pravou podstatu, to, že jsem anděl. Kletba mě usmrtila pokaždý, když jsem k tomuhle zjištění začala mít blízko. Proto mi nikdo z vás nemoh prozradit, kdo jsem.“

„Musela jsi tu dlouhou cestu ujít sama,“ souhlasil Cam. „A že ti to trvalo až do tohohle života, to byla taky součást kletby,“ dodal Daniel.

„Tentokrát jsem byla vychovaná bez náboženství, bez pravidel víry, která by určovala mou budoucnost. Takže jsem si mohla…“ Luce se zarazila, když si vzpomněla na vyvolávání jmen na Palouku, „…sama vybrat.“

„Takový přepych nebyl dopřán všem,“ ozval se Phil, který stál opodál mezi Vyhnanci.

„To proto se mě Vyhnanci chtěli zmocnit?“ zeptala se Luce, ale najednou věděla, že je to tak. „Ale copak už jsem si nevybrala Daniela? Předtím jsem si nemohla vzpomenout, ale Dee mi dala dar poznání, a teď mi připadá…,“ natáhla se po Danielově ruce, „že to rozhodnutí ve mně bylo už dávno předtím.“

„Teď víš, kdo jsi, Luce,“ ozval se Daniel. „Víš, co na tobě závisí. Teď můžeš dosáhnout všeho, čeho chceš.“

Danielova slova se do ní vsakovala. Takhle to teď je takhle to vždycky bylo.

Oči jí sklouzly do míst, kde postávali Vyhnanci. Luce netušila, kolik z její transformace viděli, jestli jejich slepé oči dokázaly vnímat metamorfózu duše. Hledala pohledem Oliannu, svou strážkyni z vídeňské střechy…, a když ji našla, uvědomila si, že i Olianna se změnila.

„Já si tě pamatuju,“ pronesla užasle a vydala se k hubené plavovlasé dívce s velkýma prázdnýma očima. „Tys byla jedním z dvanácti andělů Zvěrokruhu, Olianno. Vládla jsi znamení Lva.“

Olianna se přerývaně nadechla. „Ano.“

„A ty, Phresie, jsi patřila k Luminárům.“ Luce zavřela oči. „Nebyla jsi jednou ze Čtyř, kteří se zrodili z božské vůle? Pamatuju si tvoje křídla. Byla tak…,“ Luce se zarazila, když její pohled sklouzl na hnědá, potrhaná, zmrzačená křidélka, která měla dívka teď, „…výjimečná.“

Phresia narovnala svoje shrbená ramena a zvedla strhaný obličej. „Už celé věky mě nikdo doopravdy nevnímal.“

Mladě vyhlížející Vincent popošel před Vyhnance a dychtivě se zeptal. „A co já, Lucindo Priceová? Mě si taky pamatuješ?“ Luce se natáhla k jeho rameni. Vybavila si, jak statečně bojoval se Stupnicí…, a pak si vybavila i něco mnohem hlubšího. „Jsi Vincent, anděl Severního větru.“

Vincentovy slepé oči se zakalily, jako by se jeho duše chtěla rozplakat, ale tělo to odmítalo.

„A Phile,“ Luce se otočila na toho Vyhnance, který ji tehdy na dvorku rodičů tak děsil. Jeho rty byly bílé a napjaté, nervózní. „Ty jsi jeden z Pondělních andělů, viď? Obdařený silami Měsíce.“

„Děkuju ti, Lucindo Priceová.“ Phil se zdráhavé, ale elegantně uklonil. „Vyhnanci uznávají, že pochybili, když tě proti tvé vůli chtěli odnést od tvé spřízněné duše a tvých povinností. Ale věděli jsme, co se teď ukázalo že ty jediná más schopnost spatřit nás takové, jakými jsme bývali. A jen ty nám můžeš vrátit ztracenou slávu.“

„Ano,“ přikývla Luce. „Vidím vás tak.“

„Vyhnanci tě taky vidí,“ ujistil ji Phil. „Jsi zářivá.“

„Ano, to je.“

Daniel.

Obrátila se k němu, k jeho plavým vlasům a fialovým očím, ke křivce jeho silných ramen, k jeho plným rtům, které ji už tisíckrát vrátily zpátky do života. Milovali se déle, než si Luce uvědomovala. Jejich láska se zrodila už v prvních dnech na nebesích. Jejich vztah zahrnoval celou jejich existenci. Věděla, kde se poprvé setkali na Zemi tady, na trojské pláni, po Pádu. Ale historie jejich lásky sahala hlouběji do minulosti. Začalo to jinak.

Kdy? Co se stalo?

Hledala odpověď v jeho očích, ale věděla, že ji tam nenajde. Musí hledat ve své duši. Zavřela oči.

Vzpomínky k ní teď přicházely snadněji, jako by roztažením křídel prorazila stěnu, která stála mezi dívkou Lucindou a andělem, kterým bývala předtím. To, co ji oddělovalo od její minulosti, bylo teď křehké a tenké jako vaječná skořápka.

Záblesk.

Byla zpátky na Palouku, na okraji své stříbrné římsy, a celé tělo ji bolelo touhou po božím návratu. Zadívala se ze stolce na plavovlasého anděla, toho, na kterého si vzpomněla už předtím. Vybavovala si jeho pomalý, smutný krok po oblacích. Na jeho vlasy na sklopené hlavě předtím, než k ní vzhlédl. Nebesa v tu chvíli ztichla. Luce a anděl osaměli, daleko od harmonie ostatních.

Anděl se otočil, aby na Lucindu lépe viděl. Měl ostře řezanou tvář, vlnité jantarové vlasy a modré oči barvy ledu. Když se na ni usmál, v koutcích se mu udělaly vějířky vrásek. Nepoznávala ho.

Vlastně ne, tak to nebylo. Poznávala ho. Kdysi dávno ho milovala.

Jenže to nebyl Daniel.

Luce nevěděla proč, ale zatoužila se k téhle vzpomínce obrátit zády, předstírat, že nic neviděla, zamrkat a ocitnout se zase s Danielem na trojské pláni. Ale její duše k té vzpomínce lnula. Luce se nedokázala odvrátit od toho anděla, který nebyl Daniel.

Natáhl se po ní. Jejich křídla se propletla. Zašeptal jí do ucha:

„Naše láska je nekonečná. Nic jiného nebude.“

Ne.

Konečně ji záchvěv vrátil k Tróji. Nemohla popadnout dech. A určitě ji prozradily její oči. Zmocnila se jí divoká panika.

„Cos viděla?“ zašeptala Annabelle.

Luce otevřela ústa, ale nevyšlo z nich ani slovo.

Zradila jsem ho. Ať to byl’ kdo chtél. Před Danielem byl jesté né kdo y a já…

„Ještě není po všem,“ pronesla co nejpevněji, když konečně našla svůj hlas. „Ta kletba ještě není zlomená. I když vím, kdo jsem, a že jsem si vybrala Daniela, je tady ještě něco, ne? Ještě někdo. Ten, kdo mě proklel.“

Daniel zlehka přejel prsty po zářivém okraji jejích křídel. Zachvěla se, protože každý dotek na křídlech jí připadal jako vášnivý polibek, rozněcoval cosi hluboko v ní. Konečně chápala, co cítil Daniel, když mu dlaněmi přejížděla po křídlech. „Došla jsi tak daleko, Lucindo Priceová. Ale ještě ti zbývá ujít kus cesty. Pátrej v minulosti. Už víš, co hledáš. Najdi to.w

Luce zavřela oči a ponořila se do tisíciletí starých, křehkých vzpomínek.

Země pod jejíma nohama zmizela. Barvy se rozmazaly, splynuly, a po dalším úderu jejího srdce všechno zbělelo.

Zase byla v nebi.

V nebi prozářeném božím návratem na Trůn. Obloha se opálově třpytila. Mračná půda byla toho dne hustá, bílá oblaka dosahovala andělům až k pasu. Ty bílé vížky napravo byly Stromy života, nalevo naplno rozkvétaly haluze v Sadu poznání, které už brzo ponesou ovoce. Stromy od Luceiny poslední vzpomínky hodně povyrostly

Byla zase na Palouku, uprostřed blikajícího světla. Andělé z nebes se shromáždili před Trůnem, který už zase zářil tak pronikavě, že od něj musela odvracet oči.

Stříbrná římsa, která patřila Luciferovi, se teď přesunula na druhou stranu Palouku. Trůn ji snížil tak, že to působilo urážlivě. Andělé mezi Luciferem a Trůnem tvořili souvislou masu, ale Luce si uvědomovala, že už brzo dojde k dělení, k příklonu na jednu nebo na druhou stranu.

Už zase byla u Vyvolávání jmen. Tentokrát se přiměla vzpomenout si, jak to probíhalo.

Každý syn a každá dcera nebes dostali otázku, pro koho se rozhodnou. Bůh, nebo Lucifer. Dobro, nebo… ne, tehdy nebyl zlem.

Zlo dosud neexistovalo.

V takovém andělském shromáždění byli všichni andělé úchvatní, ale zároveň jaksi nerozlišitelní od zbytku davu. Uprostřed stál Daniel a kolem něj se šířila ta nejčistší záře, jakou kdy viděla. Lucinda se ve vzpomínce vydala k němu.

Odkud se tam vydala?

V uších se jí ozval Danielův hlas:

Pátrej v minulosti.

Na Lucifera se ještě nepodívala. Nechtěla.

Podívej se tam, kam se dívat nechceš.

Otočila se na druhou stranu Palouku a spatřila světlo kolem Lucifera. Bylo nádherné a okázalé, jako by se snažil trumfnout všechno ostatní na Palouku Sad poznání, nebeský bzukot i samotný Trůn. Lucinda se musela hodně soustředit, aby ho dokázala vidět jasně.

Byl… půvabný. Jantarové vlasy mu v bohatých vlnách splývaly na ramena. Tělo působilo silně, s vyrýsovanými svaly, jaké nemohl mít nikdy žádný smrtelník. Jeho chladně modré oči My okouzlující.

Lucinda od něj nemohla odtrhnout pohled. A pak to mezi Melodií nebeského chóru zaslechla. Nepamatovala si, kdy tu

píseň slyšela, ale znala její slova, uvízla jí v paměti tak, jako si smrtelníci pamatují po celý život říkanky dětských ukolébavek.

Ze všech andělů, jež Trůn spojil do dvojice

neplál nikdo světlem jasnějším

než Lucifer, jenž Jitřenkou byl zván,

a Lucinda, ta jeho Večernice.

Verše se jí opakovaly v hlavě a při každém opakování se v ní otevíraly další a další vzpomínky.

Lucinda, ta jeho Večernice?

Luceina duše se zdráhavé a s nechutí dobírala k nevyhnutelnému závěru. Tuhle píseň napsal Lucifer. Byla součástí jeho záměrů.

Takže ona… byla Luciferova přítelkyně?

Ale už ve chvíli, kdy odmítala uvěřit něčemu tak strašnému, cítila zároveň chladnou a nevyvratitelnou jistotu, že je to pravda. Všechno to pochopila špatně. Její první láskou byl Lucifer, a on miloval ji. Dokonce i jejich jména se k sobě hodila. Kdysi byli spřízněné duše. Lucinda se cítila pošpiněná a poskvrněná, jako by se probudila a zjistila, že ve spánku někoho zabila.

Na Palouku Trůnu při vyvolávání jmen do sebe Lucinda a Lucifer zabodli pohledy. Její oči se nevěřícně rozevřely, když se na jeho tváři objevil záhadný úsměv.

Záblesk.

Vzpomínka uvnitř vzpomínky. Luce se probíjela hlouběji k temnotě, k místu, kterým nejvíc opovrhovala.

Lucifer ji držel v náručí, jeho křídla ji hladila a vyvolávala v ní nepopsatelnou rozkoš, otevřeně, tady na jejím stříbrném stolci vedle prázdného Trůnu.

Naše láska je nekonečná. Nic jiného nebude.

Když ji políbil, stali se prvními bytostmi, které experimentovaly s láskou k někomu jinému než ke Stvořiteli. Jejich

polibky byly podivné a nádherné a Lucinda toho toužila poznat víc, ale bála se, co si o tom pomyslí ostatní andělé. Měla strach, že jeho polibek bude působit, jako by jí na rty vtiskl svou značku. A ze všeho nejvíc se bála, že až se Bůh vrátí na Trůn, pozná to.

„Pověz, že mě zbožňuješ,“ prosil Lucifer.

„Zbožňovat můžeme jen Stvořitele,“ namítla Lucinda.

„Tak to být nemusí,“ šeptal jí do ucha. Jen si představ, jak bychom byli silní, kdybychom otevřeně přiznali před Trůnem svou lásku že já tě zbožňuju a ty zbožňuješ mě. Trůn je jen jeden když se spojíme v lásce, budeme silnější.“

„Jaký je rozdíl mezi láskou a zbožňováním?“ zeptala se Luce.

„Láska znamená, že to zbožňování určené Stvořiteli vezmeš a věnuješ ho někomu, kdo je opravdu s tebou.“

„Ale já nechci být větší než Bůh.“

Luciferova tvář při jejích slovech potemněla. Odvrátil se od ní a do duše se mu zakousl hněv. Lucinda v něm tu podivnou změnu vycítila, ale tahle emoce pro ni byla tak cizí, že ji nepoznala. Začala z něj mít strach. Lucifer se zřejmě nebál ničeho, leda snad toho, že by ho ona mohla opustit. Naučil ji píseň o jejich spojení a chtěl, aby ji stále zpívala, aby se ujišťovala o tom, že je jeho Večernicí. Opakoval jí, že ji miluje.

Luce se při té vzpomínce bolestně zavrtěla. S Luciferem to bylo pořád takhle. S každým rozhovorem, s každým pohlazením Lucindiných křídel byl stále majetničtější, stále víc žárlil na její zbožňování Trůnu. Tvrdil jí, že jestli ho opravdu miluje, pak jí musí stačit on sám.

Z té temné doby si vybavovala jeden den, kdy plakala na Palouku, ponořená až po krk v oblacích. Toužila se do nich ponořit, zmizet od všeho pryč. Na hlavu jí dopadl andělský stín.

„Nech mě být!“ zakřičela.

Ale anděl ji neposlechl. Křídlo, které jí dopadlo kolem ramen, ji konejšilo. Jako by věděl líp než Lucinda, co zrovna potřebuje. Andělovy oči byly fialové.

„Danieli.“ Znala ho jako šestého archanděla, pověřeného dohledem nad ztracenými dušemi. „Proč jsi za mnou přišel?“

„Protože tě sleduji.“ Daniel se na ni užasle díval a Luce věděla, že před tímhle okamžikem ještě žádný anděl nikdy neplakal. Její slzy byly první. „Co se ti stalo?“

Chvíli hledala ta pravá slova. „Připadá mi, že ztrácím svoje světlo.“

Pak z ní začal proudit její příběh a Daniel poslouchal. Lucindu už hodně dlouho nikdo nevyslechl.

Když skončila, i Danielovy oči se naplnily slzami. „To, čemu říkáš láska, mi nepřipadá moc krásné,“ prohlásil pomalu. „Vezmi si způsob, jakým zbožňujeme Trůn. Ten cit v nás vyvolává to nejlepší. Povzbuzuje nás, abychom se dál řídili svými instinkty, ne abychom se měnili kvůli lásce. Kdybys byla moje a já tvůj, chtěl bych, abys zůstala přesně taková jako teď. Nikdy bych nechtěl, aby ses přizpůsobila mým touhám.“

Lucinda sevřela Danielovu horkou, silnou ruku. Lucifer možná objevil lásku, ale tenhle anděl přišel na to, jak z ní udělat něco nádherného.

A Lucinda najednou líbala Daniela, ukazovala mu, jak se to dělá, a poprvé cítila touhu odevzdat někomu úplně svou duši. Když se Daniel a Lucinda drželi v náručí, jejich duše plály jasnějším světlem. Jako dvě poloviny, které se konečne spojily.

Záblesk.

Samozřejmě že za ní zase přišel Lucifer. Zuřivost v nem tak narůstala, že už byl dvakrát větší než Lucinda a to si dřív hleděli z očí do očí. „Už to otroctví dál nesnesu. Předstoupl se mnou před trůn a oznámíme naše spojení v lásce?“

„Lucifere, počkej…“ Luce mu chtěla povědět o Danielovi, ale on ji nikdy neposlouchal.

„Připadá mi to jako lež, hrát zbožňujícího anděla, když mám tebe a o nic víc nestojím. Musíme si vytvořit plán, Lucindo. Ty a já míříme vyš. Musíme se spojit pro větší slávu.“

„Kde je v tomhle láska?“ vykřikla. „Ty miluješ jenom své sny, svou ctižádost. Naučil jsi mě milovat, ale já nemůžu milovat duši tak temnou, že ujídá světlo jiným.“

Lucifer jí nevěřil nebo předstíral, že ji neslyšel, protože brzy nato přiměl Trůn shromáždit všechny anděly na Palouku k vyvolávání jmen. Když přednesl svou opovážlivou žádost, držel ji u sebe, ale pak se nechal rozptýlit vzrušeným dohadováním a Luce mu vyklouzla. Vydala se přes Palouk, kráčela mezi zářivými dušemi. A konečně spatřila tu, kterou hledala.

Lucifer hřímal k andělům:

„Na Palouku Trůnu byly stanoveny hranice našeho bytí. Ale teď si můžete svobodně vybrat. Nabízím vám rovnost, existenci bez nejvyšší autority, bez hodností a podřizování.“ Luce věděla, že považuje za jisté, že ona ho bude následovat. Myslel si, že ji miluje, ale ve skutečnosti s temnou a ničivou fascinací miloval to, že ji mohl tak ovládat. Jako by si myslel, že Lucinda je jeho součástí.

Přešla na Palouku k Danielovi a nechala se zalévat jeho láskou, tak čistou a posilující, a pak při vyvolávání zaznělo Danielovo jméno. Postavil se, zalitý andělským světlem, a s klidnou sebejistotou pronesl: „Se vší úctou, tohle neudělám. Nezvolím si Luciferovu stranu, a nezvolím si ani stranu nebes.“

Ze shromáždění andělů se ozvalo užaslé zaburácení, a nejsilněji z Luciferova hrdla. Lucinda strnula.

„Místo toho si volím lásku věc, na kterou všichni zapomínáte. Volím si lásku a válku přenechám vám. Děláš chybu, když jsi na nás tohle uvalil,“ pronesl Daniel k Luciferovi. Pak se obrátil k Trůnu.

„Všechno, co je dobré na nebi i na zemi, se zrodilo z lásky. Va|_ ka není správná. Není dobrá. Láska je to jediné, co stojí za boj.“ Palouk po jeho slovech ztichl. Většina andělů se tvářila zmateně, jako by netušili, jak to Daniel myslí.

Na Lucindu ještě nepřišla řada. Jména vyvolával nebeský ceremoniář podle postavení jednotlivých andělů, od nejnižších k nejvyšším, a Luce stála ještě o několik příček výš než Daniel. Ale na tom nezáleželo. Byli dvojice. Postavila se na Palouku k jeho boku.

„Nikdy bys neměl dopustit, abychom volili mezi láskou a Tebou,“ oslovila Trůn. „Snad jednoho dne najdeš způsob, jak usmířit zbožňování a schopnost lásky, s níž jsi nás stvořil. Ale jestli nás nutíš k rozhodnutí, pak musím zůstat se svou láskou. Vybírám si Daniela a volím si ho navždycky.“

A pak Luce udělala to nejtěžší, co musela. Obrátila se ke své první lásce, k Luciferovi. Protože kdyby k němu nebyla čestná, nic z toho by nemělo smysl. „Tys mi ukázal sílu lásky a za to ti navždycky budu vděčná. Ale láska je u tebe až na třetím místě, za pýchou a hněvem. Zahájil jsi boj, který nemůžeš vyhrát.“

„Dělám to všechno pro tebe!“ zahřměl Lucifer.

A to byla jeho první velká lež. První lež ve vesmíru.

Luce se uprostřed Palouku chytila Daniela za ruku a udělal jedinou možnou volbu. Její strach bledl v porovnání s její láskou.

Ale nikdy nečekala, že na její hlavu dopadne ta strasna kletba. Teď si Luce vzpomínala, jak ji ohromilo, že trest přišel z obou znepřátelených stran. Lucifer i Bůh ze žárlivosti a vzteku na jedné straně a z nemilosrdného smyslu pro spravedlnost na straně druhé zpečetili její a Danielův osud na dlouhá tisíciletí, která měla nastat.

A pak se na Palouku stalo něco podivného. K Danielovi a Lucindě přilétl jiný Daniel. Byl to anachronismus Daniel kterého potkala u Meče & kříže, kterého milovala jako Lucinda Priceová.

„Přišel jsem žádat o shovívavost,“ promluvil Danielův dvojník. „Jestliže musíme být potrestáni a Pane, já tvé rozhodnutí nijak nezpochybňuji -, pak si prosím aspoň vzpomeň, že jedním z hlavních rysů tvé moci je milosrdenství, jež je nekonečné a nevyzpytatelné a před nímž se všichni skláníme s pokorou.“

Lucinda to tehdy nechápala ale v Luceiných vzpomínkách to všechno konečně začalo dávat smysl. Daniel jí věnoval ten největší dar možnost, aby se jednoho dne vyvlékla ze svého prokletí. Aby jednou ve Vzdálené budoucnosti mohla osvobodit jejich lásku.

Pak už si pamatovala jen to, že Daniela pevně objala a oblaka kolem nich zčernala. Mračná půda se jim propadla pod nohama a andělé zahájili svůj Pád. Daniel jí uklouzl. Luceino tělo pohltila nehybnost. Ztratila ho. Ztratila všechny vzpomínky. Ztratila sama sebe.

Až dosud.

Když otevřela oči, byla už noc. Vzduch byl tak chladný, až se celá roztřásla. Ostatní se shromáždili kolem ní, ale tak tiše, že slyšela koncertovat cvrčky v trávě. Nechtěla se na nikoho dívat.

„Bylo to kvůli mně,“ hlesla. „Celou tu dobu jsem si myslela, že tak trestají tebe, Danieli, ale byl to můj trest.“ Odmlčela se. „Takže já jsem příčina Luciferova vzbouření?“

„Ne, Luce,“ ozval se smutně Cam. „Možná jsi byla jeho inspirací, ale inspirace je jen omluva pro něco, co jsme stejně chtěli udělat. Lucifer hledal cestu ke zlu. Kdyby nebylo tebe, našel by si jinou.“

„Ale já ho zradila.“

„Ne,“ namítl Daniel. „On zradil tebe. Nás všechny.“

„A kdyby nebylo jeho vzpoury…, zamilovali bysme se do Sebe my dva?“

Daniel se usmál. „Rád si myslím, že bychom si k sobě stejně našli cestu. Ale teď máme konečně šanci nechat to za sebou. Šanci zastavit Lucifera, zlomit kletbu a milovat se tak, jak jsme si to vždycky přáli. Můžeme ospravedlnit všechna ta tisíciletí utrpení.“

„Podívejte.“ Steven ukázal k obloze.

Nebe se pokrylo hvězdami. Jedna, hodně vzdálená, zářila zvlášť jasně. Zablikala, jako by chtěla pohasnout, a pak se rozzářila ještě víc.

„To je ono, co?“ zeptala se Luce. „Pád?“

„Ano,“ přikývla Francesca. „To je ono. Vypadá to přesně tak, jak to popisují staré texty.“

„Jenomže…,“ Luce nakrčila obočí i čelo, „vidím to, jenom když se…“

„…soustředím,“ navrhl Cam.

„Čím to je?“ zeptala se Luce.

„Zhmotňuje se to na tomhle světě,“ odpověděl Daniel. „Nejde o fyzickou cestu z nebe na zem, která trvala devět dní. Je to přesun z nebeské říše do pozemské. Když jsme dopadli, naše těla byla… jiná. Změnili jsme se. To trvalo nějakou dobu.“

„A čas teď tlačí i nás,“ ozval se Roland a zadíval se na zlaté kapesní hodinky, které mu zřejmě před smrtí dala Dee.

„Je čas jít,“ obrátil se Daniel k Luce.

„Nahoru?“

„Ano, musíme tam vyletět. Poletíme k okraji Pádu a ty potom…“

„Musím ho zastavit?“

„Ano.“

Zavřela oči a vybavila si, jak se na ni Lucifer díval na Palouku. Jako by chtěl rozdrtit každou špetku něhy, která mezi nimi byla. „Myslím, že už vím jak.“

„Já věděla, že to řekne!“ zajásala Arriane.

Daniel si Luce přitáhl blíž. „Určitě?“

Políbila ho. Ještě nikdy nevěděla nic s větší určitostí. „Zrovna jsem získala zpátky svoje křídla, Danieli. Nedovolím, aby mě o ně Lucifer zase připravil.“

A tak se Daniel s Luce rozloučili se svými přáteli, stiskli si se všemi ruce a rozlétli se do noci. Letěli přímo vzhůru, přes nejtenčí vrstvu atmosféry, přes světelný film na okraji vesmíru.

Měsíc byl obrovský, zářil jako polední slunce. Letěli kolem zamlžených galaxií, kolem dalších měsíců, které k nim obracely tváře plné kráterů, kolem podivných planet obklopených rudým plynem a prstenci světla.

Let Luce nijak neunavil. Dokázala už chápat, jak Daniel mohl vydržet celé dny bez odpočinku. Ani ona nebyla vyčerpaná, neměla hlad ani žízeň. Ve studené tmě necítila ani náznak chladu.

A pak, na okraji nicoty, v nejtemnější kapse vesmíru, dosáhli svého cíle. Spatřili černou pavučinu Luciferova Hlasatele, která se chvěla mezi dimenzemi. A uvnitř ní probíhal Pád.

Daniel byl po Luceině boku, jeho křídla se otírala o její, dodávala jí sílu. „Nejdřív musíš vejít do Hlasatele. Ale neuvízni tam. Běž pořád dál, dokud ho v Pádu nenajdeš.“

„Musím tam jít sama, viď?“

„Šel bych za tebou až na konec světa a ještě dál,“ pronesl vážně Daniel. „Ale tohle musíš udělat sama. Jen ty.“ Přitáhl si její ruku ke rtům a zlíbal ji na prsty a do dlaně. Chvěl se. „Budu tady.“

Jejich rty se naposledy dotkly.

„Miluju tě, Luce,“ prohlásil Daniel. „A budu tě milovat navždycky, ať už Lucifer uspěje nebo ne…“

„Neříkej to,“ přerušila ho Luce. „Nesmí uspět.“

„Ale kdyby,“ zdůraznil Daniel. „Chci, abys věděla, že bych to udělal znova. Vždycky bych si vybral tebe.“

Luce se zmocnil hluboký klid. Nezklame ho. Ani sebe. „Nepotrvá to dlouho.“

Stiskla mu ruku, odvrátila se od něj a ponořila se do temnoty Luciferova Hlasatele.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

CHYTIT PADAJÍCÍ HVĚZDU

Temnota byla naprostá.

Luce zatím cestovala jen vlastními Hlasateli, kteří byli chladní a vlhcí, ale taky zvláštně pokojní. Vchod do toho Luciferova byl zatuchlý, horký, plný kyselého dýmu a ohlušující. Jeho vnitřními stěnami prostupovaly uslzené prosby o slitování a přerývané vzlyky.

Luceina křídla se naježila. Tuhle zkušenost zažívala poprvé a došlo jí, že ďábelští Hlasatelé jsou chodbami do pekla.

Je to jen průchod, připomněla si v duchu. Jako každý jiný Hlasatel, brána, kterou se dá přejít do jiného času a na jiné místo.

Protlačila se dopředu a dávila se kouřem. Země byla prošpikovaná něčím, co nepoznávala, dokud neklesla na koleno a neucítila, jak se jí do dlaní, které teprve před chvilkou pustil Daniel, zabodávají skleněné střepy.

Nezdržuj se tam, nabádal ji. Běž dál, dokud ho nenajdeš.

Zhluboka se nadechla a obrnila se proti strachu, uvědomila si, kdo je. Roztáhla křídla a Hlasatel se zalil světlem. Teď ho

Luce viděla v celé jeho hrůze: kouřící krátery na jeho povrchu byly posypané různobarevnými střepy. V lepkavých kalužích na podlaze ležela mrtvá nebo umírající napůl lidská těla. Nejhorší ze všeho byl pocit ztráty, který všechno prostupoval.

Luce se zadívala na svoje krvácející ruce. Z dlaní jí trčely zlověstně vyhlížející hnědé skleněné trojúhelníky. Zaskřípala zuby, zabrala křídly a vzlétla. Její tělo prorazilo vnitřní stěnu Luciferova Hlasatele a ocitlo se v břiše jeho ukradeného Pádu.

Bylo to tam obrovské: to byl Lucein první dojem. Tak obrovské, jako by to byl celý, podivně tichý svět. Pád byl tak zářivý, že Luce světlo padajících andělů sotva viděla. Ale nějak je dokázala cítit. Byli všude kolem ní, její bratři a sestry, víc než sto milionů obyvatel nebes, zdobících oblohu jako kresby. Viseli tam zamrzlí v čase a prostoru, každý z nich obklopený jiným prstencem světla.

Tak takhle padala i ona. Teď si to bolestně vybavila. Těch devět dní obsahovalo devět set věčností. Andělé byli sice nehybní, ale Luce viděla, jak se neustále proměňují. Jejich těla získávala podivnou počáteční průhlednost. Tu a tam zpod jejich křídel vyšlehlo světlo. Objevily se rozmazané paže a zase zmizely. Tohle Daniel myslel, když mluvil o Pádu jako o změně: duše andělů se proměňovaly z nehmotné substance nebes na reálná těla, která budou mít na Zemi.

Andělé si svlékali svou čistotu a vstupovali do inkarnací, které budou nosit na Zemi.

Luce se přesunula k nejbližšímu andělovi. Poznala ho: byl to Tzadkiel, anděl Božské spravedlnosti, její bratr a přítel. Jeho duši už dávno neviděla. On ji teď nevnímal, a kdyby ano, nemohl by jí odpovídat.

Světlo v něm klokotalo, takže Tzadkielova esence se mihotala jako drahokam v kalné vodě. Splynula s rozmazaným obličejem, který Luce nepoznávala. Vypadal groteskně napůl načrtnuté oči, nedokončená ústa. Nebyl to on ale jakmile jeho tělo dopadne na tvrdou Zemi, bude to on.

Čím dál se Luce dostávala do moře padajících duší, tím větší tíhu cítila. Poznávala své přátele Saraquela, Alata, Muriel, Chayo. S hrůzou si uvědomila, že když se k andělům nakloní křídlem blíž, dokáže slyšet myšlenky svých padajících druhů.

Kdo se o nás postará? Koho budeme zbožňovat?

Necítím křídla.

Chybí mi můj sad. Bude v pekle taky sad?

Je mi to tak líto. Tak líto.

Bylo příliš bolestné zdržet se u některého z nich déle než na jedinou myšlenku. Luce se vlekla dál, bezcílně, ohromeně, až ji k sobě přilákalo pronikavé světlo.

Gabbe.

Gabbe vypadala nádherně i před dokončením transformace. Bílá křídla měla složená jako okvětní lístky růže kolem formujícího se těla. Temné kartáčky řas na zavřených víčkách způsobovaly, že vypadala pokojně a vyrovnaně.

Luce se přitiskla ke Gabbeinu prstenci světla a na okamžik ji napadlo, že v Luciferově novém Pádu je aspoň jedna pozitivní věc: Gabbe se vrátí.

Světlo v Gabbe se zamihotalo a Luce ucítila, co si její přítelkyně myslí.

Běž dály Lucindo. Prosím, běž dál. Sni o tom, co už znáš.

Luce si vzpomněla na Daniela, který na ni čekal na druhé straně. Myslela na Lu Sin, tu dívku ze starověké Číny, jíž byla. Zabila krále, převlékla se do jeho šatů a jela v čele armády do války, která se jí netýkala. Všechno jen pro lásku k Danielovi.

Luce poznala svou duši v Lu Sin ve chvíli, kdy ji uviděla. I tady, v tom velkoměstě zářících duší, dokáže najít sama sebe. Sebe při Pádu.

A v tu chvíli věděla, že tam najde i Lucifera.

Zavřela oči, mávla lehce křídly a zeptala se své duše, kde ma hledat. Pohybovala se mezi miliony, klouzala mezi zářivými vlnami přílivu dalších a dalších andělů. Trvalo ro věčnost. Devět dní byli ona a její přátelé neustále tlačeni časem, mysleli jen na to, že musí v určené lhůtě najít místo Pádu. A když ho teď objevili, jak dlouho bude Luce trvat najít duši, kterou potřebuje, tu jehlu v kupce sena nedokončených andělských transformací? A kolik času ještě zbývá?

A pak Luce mezi zamrzlými anděly strnula jako přimražená.

Někdo zpíval.

Píseň tak krásnou, až se jí z ní rozechvěla křídla.

„Mé moře najde pobřeží…, můj oheň najde plamen…“

Duše se jí naplnila dávno vyvanulou vzpomínkou. Pohlédla přes anděla mračen Ezekiela, aby viděla, kdo to tak krásně zpívá.

Spatřila chlapce, který nesl v náručí dívku. Jeho hlas byl mírný a sladký jako med.

Pohupování jeho náruče bylo jediným pohybem v tom strnulém světě kolem Luce.

A jí došlo, že ta dívka není jen tak nějaká dívka. Světelný prstenec obklopoval anděla uprostřed proměny. A tím andělem byla ona, Lucinda.

Chlapec vycítil její přítomnost a vzhlédl k ní. Měl ostře řezaný obličej, jantarové vlnité vlasy a oči barvy ledu, které se leskly němou láskou.

Nebyl to chlapec. Byl to anděl tak nádherný, až se Luceino tělo zachvělo v křeči osamělosti, kterou si nechtěla pamatovat.

Byl to Lucifer.

Takhle vypadal na nebesích. Pohyboval se, jeho tělo už bylo dotvořené, ne jako u milionů andělů kolem něj, takže Luce pochopila, že tohle je démon z její přítomnosti, ten, který chytil Pád do svého Hlasatele jako do sítě, aby ho ještě jednou zopakoval. Jeho padající duše mohla být kdekoli mezi ostatními, stejně strnulá v čase a prostoru jako ony.

Luce měla pravdu: její duše ji dovedla k Luciferovi. Když uvedl Pád do pohybu, zřejmě do něj vstoupil svým Hlasatelem.

A co tady těch devět dnů dělal? Zpíval ukolébavky a houpal ji v náručí, zatímco armády andělů se hnaly světem, aby ho zastavily?

Luce zabolela křídla. Věděla, že je to tak, že dělal právě tohle. Protože ji miloval. Protože ji pořád miluje. To kvůli její zradě se tohle všechno dělo.

„Kdo je tady?“ vykřikl Lucifer.

Luce popošla k němu. Nevydala se sem, aby se před ním schovávala. A stejně už vycítil její duši za Ezekielovým prstencem. Slyšela to znepokojené poznání v jeho hlase.

„Ach. To jsi ty.“ Lucifer trochu nazdvihl paže, ve kterých držel její padající já. „Už se znáš s mou láskou? Myslím, že ti bude připadat…“ Lucifer se rozhlédl kolem sebe, hledal to správné slovo: „…osvěžující.“

Luce přistoupila blíž. Cítila, jak ji k sobě přitahuje ten zářivý anděl, který jí zlomil srdce, a stejně tak i její dřívější vtělení: anděl, který se právě proměňoval v dívku Luce, jakou se stane na Zemi. Zadívala se na svou tvář, která se mihotala v Luciferově náruči pod prstencem světla. A pak zmizela.

Luce přemýšlela, že by se k tomu podivnému stvoření mohla přimknout. Věděla, že to jde stačilo by se natáhnout ke svému starému tělu, ucítit poskočení v žaludku, a už by se ocitla v Luciferově náruči a v mysli té dávné Lucindy, tak jako se jí to podařilo už několikrát předtím.

Ale nemusela to dělat. Bill ji naučil, jak vstoupit do svého těla, ještě než zjistila, kdo opravdu je, než získala přístup ke vzpomínkám, které teď má. Nepotřebuje se spojovat se svou padající duší, aby věděla, co má říct Luciferovi. Teď už celý ten příběh dobře znala.

Spojila si ruce před tělem a vzpomněla si na Daniela na druhé straně Hlasatele.

„Lásku, kterou cítíš, ti nikdo neoplácí, Lucifere.“

Její bývalý se na ni zářivě, vzdorovitě usmál. „Máš vůbec představu, jak je tahle chvíle vzácná?“

Navzdory jejímu odhodlání ji to lákalo zjistit. Přistoupila blíž. „Vy dvě konečně spolu? Ta, která mě nemůže opustit,“ pohoupal v náručí proměňující se tělo, „a ta, která neví, kdy se má držet dál.“

„Ona i já sdílíme stejnou duši,“ upozornila ho Luce. „A žádná z nás tě už nemiluje.“

„A pak budou říkat o mně, že mám tvrdé srdce!“ ušklíbl se Lucifer. Všechna něha a sladkost z něj vyprchaly. Jeho hlas zaburácel tak hluboce v hrudi, jak ho Luce ještě nikdy neslyšela. „V Egyptě jsi mě zklamala. To jsi neměla dělat, a teď jsi sem neměla chodit. Odsunu tě do vnějšího světa, aby ses do toho nevměšovala.“

Jeho postava se změnila: mladistvá líbezná tvář se svraštila a vrásky se rozbíhaly po jeho těle jako pukliny v zemi po zemětřesení. Za rameny mu vystřelila mohutná křídla. Z prstů vyrazily dlouhé, zahnuté žluté drápy. Luce zamžikala, když se zaťaly do jejího napůl zformovaného těla.

Jeho oči se z ledově modré proměnily na rudou barvu rozžhaveného železa a napuchly do desetinásobné velikosti. Luce věděla, že Lucifer si teď hýčká zuřivost, kterou musel potlačovat, aby mohl vypadat jako svoje předchozí půvabné já. Teď jako by vyplňoval prázdný prostor a ostatní andělé kolem se scvrkávali.

Luce vylétla tak, aby byla v úrovni jeho očí, a povzdychla si. „Už bys s tím mohl přestat,“ řekla.

„Najít v sobě toleranci, myslíš?“

Luce zavrtěla hlavou a roztáhla svoje křídla co nejvíc. Dosahovala délky, která ji samotnou ohromila.

„Já vím, kdo jsem, Lucifere. Vím, co dokážu. Nikoho z nás neomezují pouta smrtelníků. I já můžu být strašlivá. Ale k čemu by to bylo?“

Lucifer si prohlížel její křídla a z nozder mu stoupala pára. „Tvoje křídla byla vždycky působivá,“ uznal. „Ale nejsi na ně zvyklá. Čas už skoro vypršel, a pak a pak…“

Hledal v její tváři známky strachu nebo zmatku. Luce věděla, jak Lucifer jedná, odkud čerpá svou energii a sílu. Jeho drsné svaly se napínaly a Luce viděla, jak z jejího bezvládného těla ponořeného v Pádu mizí světlo, jak se mihotá. Byla v jeho náruči tak bezmocná. Bylo to jako dívat se na milovanou osobu, která se ocitla ve smrtelném nebezpečí, ale Luce nesměla dát najevo, že ji to děsí.

„Nebojím se tě.“

Vyrazil ze sebe zahleněné, zastřené zavrčení. „Ale budeš, tak jako ses mě bála dřív a jako se bojíš teď. Strach je jediný způsob, jak pozdravit ďábla.“

Jeho podoba se zase změnila. Zmenšil se na původní velikost. Očím se vrátila modrá barva, svaly se smrskly a uvolnily, a před Luce zase stála ta elegantní postava, která kdysi patřila nejkrásnějšímu andělu nebes. Jeho bledá pokožka slabě zářila. Tohle už Luce úplně zapomněla, až teď se jí to vybavilo.

Byl krásnější než Daniel.

Luce se ponořila do vzpomínek. Tohohle anděla milovala. Byl její první láskou. Dala mu svoje srdce. A Lucifer miloval ji.

Když na ni upřel pohled, v jeho tváři se objevila celá historie jejich vztahu: vzplanutí jejich dávné lásky, jeho zoufalá touha ji ovládat, muka citu, která ho podle jeho slov dovedla až ke vzpouře proti Trůnu.

Luce věděla, že tohle byla první lež velkého podvodníka ale její srdce cítilo něco jiného, zčásti proto, co také věděla: že Lucifer své lži sám uvěřil. Ta lež měla tajnou sílu, jako povodeň, kterou nikdo nevidí.

Nemohla si pomoci: obměkčila se. Luciferovy oči na ni hleděly se stejnou něhou jako Danielovy. A Luce cítila, že její pohled Luciferovi ten cit vrací.

Pořád ji miluje a každá chvíle, kdy není s ní, ho ostře zraňuje. Proto strávil devět dní se stínem její duše. Proto chtěl vymazat celé dějiny světa: aby ji získal zpátky.

„Ach Lucifere,“ hlesla. „Je mi to líto.“

„Vidíš?“ rozesmál se. „Bojíš se mě. Bojíš se citů, které v tobě můžu vzbudit. Nechceš si pamatovat…“

„Ne, tak to není…“

Lucifer si sáhl za záda a ze skrytého toulce vytáhl hvězdnou střelu. Poválel ji mezi prsty a pobrukoval si přitom píseň, kterou Luce poznávala. Zachvěla se. Tu píseň sám napsal, aby oslavovala jejich lásku. Lucinda, jeho Večernice.

Dívala se, jak mu hvězdná střela v ruce začíná zářit. „Co to děláš?“

„Milovala jsi mě. Byla jsi moje. Ti z nás, kteří znají věčnost, chápou, co znamená láska. Láska nikdy neumírá. Proto vím, že až tohle skončí, až dopadneme na zem, rozhodneš se správně. Vybereš si mě, ne jeho, a budeme vládnout spolu. Budeme spolu…“ přejel ji očima, „…nebo…“

A namířil na ni šíp.

„Ano!“ vykřikla Luce. „Milovala jsem tě!“

Strnul. Smrtící špička se zastavila těsně před její hrudí. Její dřívější duše mu ochable visela přes pokrčenou ruku.

„Ale to bylo tak dávno, že si to nemůžeš pamatovat,“ pokračovala Luce. „Chápeš věčnost, ale nelíbí se ti, jak se věčnost proměňuje. Když jsme padli, už jsem tě nemilovala.“

„Lži.“ Lucifer přiblížil nebezpečný hrot ještě o centimetr. „Milovala jsi mě docela nedávno. Před týdnem, i když sis namlouvala, že máš ráda někoho jiného, nám spolu bylo báječně. Pamatuješ, jak jsme seděli na stromu pokušení na Tahiti? Nebo i předtím. Tohle si jistě pamatuješ.“ Odstoupil o kousek dál, aby mohl sledovat její reakci.

„To já tě naučil všechno, co si myslíš, že víš o lásce! Spolu jsme měli vládnout. Slíbilas, že mě budeš následovat. Zradilas mě.“ Jeho oči se do ní vpíjely, šlehala z nich bolest a hněv. „Umíš si představit, jak osamělé to bylo v pekle, které jsem sám vytvořil? Sedět tam sám na trůně, jako největší hlupák ze všech? Umíš si představit šest tisíc let agónie?!“

„Přestaň,“ zašeptala. „Přestaň mě milovat. Protože já přestala milovat tebe.“

„Kvůli Danielovi Grigorimu, který mi nesahá ani po kotníky?! To je směšné! Ty dobře víš, že jsem byl vždycky krásnější, zářivější, nadanější! Byla jsi se mnou, když jsem vynalezl lásku. Vytáhl jsem ji z nicoty, transformoval ji z pouhého… zbozňovánň“ Zamračil se, jako by se mu při vyslovení toho slova udělalo špatně.

„A to nevíš ani polovinu. Bez tebe jsem vynalezl zlo, druhou stranu spektra, nezbytnou pro rovnováhu. To já inspiroval Danta! Miltona! Měla bys vidět, jak jsem vzal v podsvětí do rukou představy Trůnu a přetvořil je. Mysli si, co chceš. Ale tohle všechno jsi propásla.“

„Nic jsem nepropásla.“

„Ale miláčku.“ Natáhl se k ní a pohladil ji něžně po tváři. „Tomu přece sama nevěříš. Mohl jsem ti dát největší království světa mohli jsme ho budovat spolu, ale rozdělili jsme se. Ani s tím, co ti nabízel Trůn, bys neprohloupila přinejmenším bys měla výhodu věčného pokoje. A co sis vybrala? Daniela Grigoriho. Kdo by si kdy zvolil něco takového?“

Luce odstrčila jeho ruku. „Získal moje srdce. Miluje mě proto, jaká jsem, ne proto, co mu můžu přinést.“

Lucifer zamrkal. „Tys byla vždycky taková naivka, miláčku. To je tvoje Achillova pata, víš?“

Luce se rozhlédla po milionech těch zářivých duší kolem sebe, které zabíraly prostor milionů kilometrů, nedobrovolných svědků odhalení pravé podstaty první romantické lásky světa.

„Myslela jsem, že je správné, co k tobě cítím,“ řekla Luciferovi. „Milovala jsem tě, až mě to bolelo, milovala jsem tě, dokud naši lásku nespolykala pýcha a zuřivost. Ta věc, které jsi ty říkal láska, mě vymazávala ze světa. Takže jsem tě musela přestat milovat.“ Odmlčela se. „Naše láska nijak neohrozila Trůn, ale ohrožovala mě. Nikdy jsem ti nechtěla ublížit. Jen jsem chtěla, abys ty přestal ubližovat mně.“

„Tak mi neubližuj!“ zaprosil Lucifer a roztáhl ruce, jako by chtěl Luce připomenout, jak dobře se v jeho náručí kdysi cítila. „Můžeš se naučit mě zase milovat. Jen tak zabráníš tomu, abych cítil bolest. Vyber si mě teď, znova, navždycky.“

„Ne,“ odmítla. „Je vážně po všem, Lucifere.“ Ukázala na ostatní anděly, kteří padali kolem ní. „Bylo po všem ještě dřív, než se tohle všechno stalo. Nikdy jsem ti neslibovala, že s tebou odejdu z nebe a budu někde vládnout. Ty sis do mě promítl svoje sny, jako bych byla jen nepopsaná břidlicová tabulka. Když přivedeš na Zemi tuhle Lucindu po pádu, nic tím nezískáš. Už tě nebude nikdy milovat.“

„Mohla by.“ Lucifer pohlédl na nedotvořenou dívku ve svém náručí. Pokusil se ji políbit, ale zabránil mu v tom světelný prstenec, který její andělskou duši při Pádu obklopoval.

„Mrzí mě, že jsem ti způsobila takovou bolest,“ ozvala se Luce. „Byla jsem… mladá. Nechala jsem se strhnout. Zahrávala jsem si s ohněm. Neměla jsem to dělat. Prosím, Lucifere. Pusť nás.“

„Ach.“ Šťouchl nosem do světla kolem její předchozí duše. „Já trpím.“

„Trpěl bys míň, kdyby sis přiznal, že naše láska patří minulosti. Všechno se změnilo. Jestli mě miluješ, tak musíš ve své duši najít sílu nechat mě jít, kam musím.“

Lucifer se na ni dlouze zadíval. Jeho výraz potemněl, pak se proměnil v tázavý, jako by se nad tím návrhem sám zamyslel. Na chvíli pohlédl stranou, zamrkal, a když se zase podíval na Luce, měla pocit, že ji vidí takovou, jaká skutečně je: jako anděla, který se stal dívkou, jež žila v různých podobách celá tisíciletí a jež si nakonec uvědomila svůj osud, našla cestu zpátky k tomu, stát se andělem. „Ty… si zasloužíš víc,“ zašeptal Lucifer.

„Víc než Daniela?“ Luce zavrtěla hlavou. „Nechci nic víc než jeho.“

„Myslím, že si zasloužíš víc než tohle trápení. Nejsem slepý k tomu, čím sis prošla. Sledoval jsem tě. Někdy mi tvoje bolest působila zvláštní radost. To víš znáš mě přece.“ Lucifer se smutně usmál. „Ale i ta radost byla vždycky prostoupená pocitem viny. Kdybych se dokázal zbavit provinilosti, to bys teprve něco viděla.“

„Osvoboď mě od utrpení. Zastav Pád, Lucifere. Je to ve tvé moci.“

Klopýtl k ní. Oči se mu zalily slzami, když zavrtěl hlavou. „Řekni mi, proč chlapík s dobrým postavení ztratí…“

„DOST!“

Ten hlas, který nad nimi zaburácel, všechno zmrazil. Zastavil pohyb slunce, vnitřní vědomí tří set osmnácti milionů andělů, dokonce i průběh Pádu. Všechno se prostě zastavilo.

Byl to hlas, který stvořil vesmír: mnohovrstvý a hromový, jako by dohromady promluvily miliony hlasů.

Dost.

Příkaz Trůnu zachvěl Luceiným tělem. Pohltil ji. Do očí se jí nahrnulo světlo, které zakrylo Lucifera, její padající já, celý svět kolem. Duše se jí rozezpívala nevýslovným vzrušením, když jako by z ní spadla strašlivá tíha a odplula do zapomnění. Pád.

Zmizel. To jediné slovo z něj Luce vymrštilo ven, do nekonečného prostoru, vyslalo ji k neznámému cíli. Letěla rychleji než světlo, rychleji než zvuk.

Letěla božím přičiněním.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

LUCINDINA ODMĚNA

N ic než bílá.

Luce cítila, že se s Luciferem vrátili do Troje, ale nebyla si tím jistá. Svět byl až příliš jasný, jako hořící slonovina. Ponořený do ohromujícího ticha.

Nejdřív bylo jen světlo. Bílé, horké, oslepující.

Pak začalo pomalu blednout.

Scéna před Luce se zaostřila. Blednoucí světlo odhalilo pustá pole, cypřiše, kozy pasoucí se na úbočích a anděly kolem ní. Zářivost toho světla měla zvláštní strukturu, jako pírko, které ji hladí po tváři. Jeho moc v ní vyvolávala pokoru a strach.

Světlo pobledlo ještě víc, jako by se sráželo, jako by samo ustupovalo. Všechno kolem s jeho ústupem začalo ztrácet barvu. Ze světla se stal maličký zářivý prstenec, který pulzoval asi tři metry nad zemí. Mihotal se a jeho paprsky nabíraly tvar. Protáhly se, zformovaly, jako když se lije cukrová poleva, do hlavy, trupu, nohou, paží. Rukou.

A nosu.

A úst.

Až se světlo proměnilo v člověka.

V ženu.

Trůn v lidské podobě.

Luce kdysi bývala oblíbenkyní Trůnu to teď věděla, cítila to každým vláknem své duše a přece Trůn nikdy nespatřila. Takové poznání jí nebylo dáno.

Taková byla podstata božství. Každý popis ho redukoval. A tak i teď, když Trůn stál před Luce v podobě královny ve vlajícím rouchu, byl zároveň vším ostatním. Luce na ženu nedokázala přestat zírat.

Královna nebes byla překrásná. Vlasy měla stříbrné a zlaté. Oči modré jako nejhlubší oceán, obdařené mocí vidět všechno a všude. Když hleděly na trojskou pláň, Luce napadlo, že v božím obličeji zahlédla záblesk vlastní podoby: odhodlaně zaťatou čelist, jakou mívala Lucinda Priceová, když se k něčemu rozhodla. Tenhle obraz vídala v zrcadlech tisíce let.

Když se boží tvář obrátila k ní, objevilo se v ní něco jiného. Danielova bezmezná láska, světlo, které vídala v jeho očích.

V tom gestu rukou poznávala matčinu obětavost a hrdý úsměv na rtech mohl patřit jedině Penn.

Až na to, že Luce teď chápala, že Penn nikdy nepatřil. Každý záchvěv života na Zemi pocházel z té velkolepé postavy, která se tyčila před ní. Luce už chápala, jak mohl být celý svět smrtelníci i andělé stvořen podle těkavého obrazu božího.

Na pláni se objevilo slonovinové křeslo. Bylo vyrobeno z jakési nezemské substance, kterou Luce znala. Ze stejné hmoty byla i hůl se spirálovým koncem, kterou Trůn svíral v levici.

Krásná bytost se posadila a u jejích nohou se objevily Annabelle, Arriane a Francesca, které okamžitě obdivné poklekly. Úsměv Trůnu zalil jejich křídla duhovým světlem. Andělé se v harmonickém souznění dali do radostného zpěvu.

Arriane zvedla rozzářenou tvář a švihla křídly, aby vstala. Oslovila Trůn: „Gabbe je mrtvá.“

„Ano,“ zaburácela odpověď, protože Trůn už to samozřejmě věděl, tak jako věděl všechno. Byl to spíš rituál soucitu než oznámení informace. Luce si vzpomněla, že z tohoto důvodu Trůn stvořil řeč a písně: jako jiný způsob citu, další křídlo, jímž se lze otřít o přítelovo.

Nohy Arriane a Annabelle se odlepily od země a obě zůstaly viset ve vzduchu před Trůnem. Hleděly na Luce a její přátele a pak upřely zbožňující pohledy na Stvořitele. Jejich shromáždění vypadalo podivně neúplně, dokud to Luce nedošlo.

Římsy.

Annabelle a Arriane zaujaly svá stará místa archandělů. Na Palouku Trůnu byly stříbrné římsy, které se klenuly do oblouku nad Trůnem. Ty teď chyběly, ale jinak její přítelkyně zaujaly svá původní místa: Arriane napravo od ramene trůnu, Annabelle jen pár centimetrů od Země, poblíž pravé ruky Trůnu.

Kolem Trůnu se rozzářily jasné výklenky a Luce si vybavila, který patřil Camovi a který Rolandovi. Kde sedával Daniel. Před Trůnem dokázala určit i místo Molly nebo Stevena, i když to nebyli archandělé, jen andělé, kteří Stvořitele velebili zdola z Palouku. A pak spatřila i sebe a Lucifera, jejich podobné stříbrné sesle po levici Trůnu. Křídla ji zabolela. Všechno to bylo tak jasné.

Ostatní padlí andělé Roland, Cam, Steven, Daniel a Lucifer nepřišli pozdravit Trůn, a Luce se cítila rozpolcená. Zbožňování Trůnu se v ní probudilo přirozeně: k tomu byla stvořená. Ale nějak se nedokázala pohnout. Trůn se netvářil ani překvapeně, ani zklamaně.

„Kde je Pád, Lucifere?“ Ten hlas vzbudil v Luce touhu padnout na kolena a modlit se.

„Bůh ví,“ zavrčel Lucifer. „Ale co na tom. Možná jsem o to ani nestál.“

Trůn zakroutil stříbrnou holí a vyhloubil tak blátivý důlek v místě, kde se konec hole dotýkal půdy. Z důlku vyrašil výhonek stříbřitě bílých lilií a začal se ovíjet kolem hole. Trůn jako

by si toho ani nevšiml. Kráska upírala své modré oči na Lucifera, dokud jeho modré oči nepřiměla, aby se do nich zaklesly.

„Tvé první tvrzení je pravdivé,“ pronesl Trůn, „a brzy se přesvědčíš, že i tvé poslední. I má proslulá shovívavost má své meze.“

Lucifer začal mluvit, ale zrak Trůnu po něm přejel s takovým výrazem, že nakonec jen frustrovaně kopl do země. Ta se pod ním otevřela a na povrch začala vybublávat žhavá láva, takže to vypadalo, jako by stál v osobním vulkánu.

Trůn posunkem ruky upoutal pozornost všech přítomných. „Musíme rozhodnout, jak se vypořádat s Danielovou a Lucindinou kletbou.“

Luce ztěžka polkla. Žaludek jí sevřela hrůza.

Ale kráska na slonovinovém stolci hleděla laskavě. Zastrčila si za ucho pramínek zlatostříbrných vlasů a přejela očima celé shromáždění.

Všichni ztichli. Dokonce i vítr.

„Začneme s tebou, Lucindo.“

Luce přikývla. Nehybnost jejích křídel kontrastovala s divokým úprkem jejího srdce. Byl to podivně smrtelnický pocit připomínalo jí to chvíle, kdy ji ve škole předvolali do ředitelny. Přistoupila k Trůnu a uklonila se.

„Splatila jsi svůj dluh šesti tisíci let utrpení…“

„Nebylo to jen utrpení,“ namítla Luce. „Byly to těžké časy, ale…“ Rozhlédla se po přátelích, které získala, po Danielovi a Luciferovi. „Ale byla v nich taky spousta krásného.“

Trůn se na Luce zvědavě usmál. „Také jsi bez cizího přičinění dospěla k poznání, kdo jsi jaké je tvé pravé já. Můžeš říci, že ses naučila znát svou duši?“

„Ano,“ přikývla Luce. „Do hloubky.“

„Jsi teď mnohem víc Lucindou, než jsi jí bývala. Každé rozhodnutí, které teď uděláš, vychází nejen z tvé andělské podstaty, ale také z váhy šesti tisíc let zkušeností ve všemožných stadiích lidské existence.“

„Kořím se své zodpovědnosti,“ odpověděla tak, jak by to nikdy neřekla Luce Priceová ale rozhodně Lucinda, její pravá duše.

„Možná jsi slyšela, že v tomhle životě je tvá duše volně k mání pro toho, kdo ji uchvátí?“

„Ano, slyšela.“

„A možná jsi slyšela něco o rovnováze sil nebes a pekla?“ Luce pomalu přikývla.

„Takže znovu položím svou otázku: nebe, nebo peklo? Prošla sis svou lekcí, jsi o stovky životů moudřejší, takže se tě zeptám znovu: kde chceš strávit věčnost? Pokud si vybereš nebe, dovol mi říci, že tě všichni rádi uvítáme doma a dohlédneme, aby přechod proběhl snadno.“ Boží zrak spočinul na Luciferovi, ale Luce ho nesledovala. „Pokud si vybereš peklo, hádám, že Lucifer tě rád uvítá.“

Lucifer neodpovídal. Luce za sebou uslyšela nějaké zašramocení, a když se otočila, zjistila, že Luciferova křídla jsou zamotaná do uzlu.

Uvnitř Pádu nebylo snadné říct Luciferovi, že už ho nemiluje, že si ho nevybrala. Říct totéž Trůnu vypadalo nemožné. Luce stála před mocí, která ji stvořila. Nikdy se necítila tak malá a bezmocná.

„Lucindo?“ Zrak Trůnu se upíral přímo na ni. „Ty můžeš rozhodnout, kam se nakloní jazýček vah.“

Luce se vrátila Arrianina slova, která k ní pronesla v Las Vegas že nakonec to bude jeden mocný anděl, který si zvolí stranu, a ten naruší rovnováhu sil.

„Je to na mněT

Trůn přikývl, jako by to Luce věděla celou dobu. „Posledně sis odmítla vybrat.“

„Ne, to není pravda!“ namítla Luce. „Vybrala jsem si lásku! Právě teď jsem odpověděla na otázku, jestli už znám svou duši. Znám. Musím se držet pravdy o tom, kdo jsem, a postavit lásku na nejvyšší místo ze všech.“

Daniel se natáhl po její ruce. „Tehdy jsme si vybrali lásku a teď ji volíme znovu.“

,yA jestli budeme zase prokletí,“ pokračovala Luce, „dopadne to stejně. Budeme se pořád nacházet, tisíce let se k sobě vracet. Vy všichni jste našimi svědky. Uděláme to znovu.“

„Lucifere?“ ozval se Trůn. „Co ty na to?“

Lucifer se zadíval planoucíma očima na Luce. Jeho bolest v nich byla nepřehlédnutelná. „Já říkám, že téhle chvíle budeme všichni navěky litovat. Je to sobecké rozhodnutí. A špatné.“

„Není možné nepocítit lítost nad tím, že se nám vzdaluje láska,“ pronesla krasavice vyrovnaným hlasem. „Ale beru vaši odpověď jako ukázku smíření a souhlasu, které dávají světu jistou naději. Lucinda a Daniel jasně vyjádřili svou volbu a já trvám na tom, abychom dodrželi své sliby, vyřčené při Vyvolávání jmen. Láska Lucindy a Daniela už není v naší moci. Budiž.“ Modré oči přejely na dvojici. „Ale všechno má svou cenu. Jste připraveni položit pro svou lásku tu nejvyšší oběť?“

„Když budu mít Lucindu a Lucinda mě,“ ozval se Daniel, „žádná oběť pro nás nebude obětí.“

Lucifer se zasmál skřehotavým smíchem. Nohy se mu odlepily od země a zůstal viset ve vzduchu nad Danielem a Luce. „Takže vás můžeme připravit o všechno vaše křídla, vaši sílu, vaši nesmrtelnosti I pak si vyberete lásku?“

Luce koutkem oka zahlédla Arriane. Její kamarádka visela ve vzduchu s rukama v kapsách špinavé kombinézy a koutky jejích rtů se zvlnily zlomyslným úsměvem, jako by říkala: Na to si do prdele vsaď.

„Ano,“ odpověděli Daniel a Luce zároveň.

„Dobře,“ přikývl Trůn. „Ale je tu cena, kterou je třeba zaplatit: budete mít jeden druhého, ale jinak nic. Když si vyberete lásku, musíte se vzdát své andělské podstaty. Znovu se zrodíte jako smrtelníci.“

Smrtelníci?

Daniel, její anděl, se znova narodí jako smrtelník?

Tolik nocí Luce ležela a přemítala o tom, co bude s její a Danielovou láskou, až uběhne těch devět dní. Rozhodnutí Trůnu jí teď připomnělo Billův návrh v Egyptě, aby zabila svou duši.

Tehdy o tom dokonce uvažovala. Prožít si smrtelný život a nechat Daniela jeho osudu. Už by necítil žádnou bolest nad ztracenou láskou. Tehdy to málem udělala. Zastavila ji jen myšlenka na to, že by tak ztratila Daniela. Ale tentokrát…

Mohla by ho mít, opravdu mít, a hodně dlouho. Všechno by bylo jinak. Byl by s ní.

„Když přijmete,“ hlas Trůnu se vznesl nad Luciferův chraplavý smích, „nebudete si pamatovat, kým jste byli, a nemůžu vám zaručit ani to, že se během vašeho života na zemi setkáte. Budete žít a zemřete jako jiná smrtelná stvoření. Síla nebes, která vás vždycky sváděla dohromady, přestane působit. Žádný anděl vám nezkříží cestu.“ Kráska se varovně zadívala na ostatní anděly. „Žádná přátelská ruka se nevynoří ze tmy, aby vás vedla. Budete v tom sami.“

Z Danielových rtů unikl tichý vzdech. Luce se k němu otočila a vzala ho za ruku. No tak budou smrtelníci, bloumající po zemi, než najdou svou polovinu, jako všichni ostatní. Připadalo jí to jako dokonalý návrh.

Cam se za nimi ozval: „Smrtelnost je ten nejromantičtější příběh, jaký kdo napsal. Jen jediná šance udělat všechno, co můžete. A pak se zázračně posunout dál.“

Ale Daniel se tvářil zaskočeně.

„Co je?“ zeptala se Luce. „Ty to tak nechceš?“

„Teprve teď jsi získala zpátky křídla.“

„Takže moc dobře vím, že se objedu i bez nich. Pokud budu mít tebe. Ty jsi ten, kdo mi je opravdu dává. Ale co ty opravdu to chceš?“

Daniel se k ní naklonil, přiblížil k ní rty a zašeptal: „Rozhodně.“

Luceiny oči se zalily slzami a Daniel se obrátil k Trůnu.

„Přijímáme.“

Záře křídel kolem nich zintenzivněla. Jako by celá pláň bzučela světlem. A Luce cítila, jak se ostatní andělé, její milovaní a vzácní přátelé, z dychtivého očekávání propadají do šoku.

„Tak dobrá,“ zašeptal Trůn s neproniknutelným výrazem.

„Počkat!“ vykřikla Luce. Ještě tu bylo něco. „Přijímáme pod jednou podmínkou.“

Daniel se vedle ní zavrtěl, podíval se na ni koutkem oka, ale nepřerušil ji.

„Pod jakou podmínkou?“ zahřměl Trůn, jako by ho ta nezvyklá opovážlivost zaskočila.

„Přijmi Vyhnance zpátky na nebesa,“ požádala Luce rychle, než ji opustí sebedůvěra. „Prokázali, že jsou toho hodni. Když bylo na tvém Palouku dost místa pro můj návrat, jistě je tam dost místa i pro Vyhnance.“

Trůn se zadíval na Vyhnance, kteří stáli mlčky opodál a slabě zářili. „Toto je nečekané, ale ve své podstatě nesobecké přání. Budiž.“ Kráska natáhla půvabnou ruku. „Vyhnanci, chcete-li se znovu vrátit na nebesa, přistupte.“

Čtyři Vyhnanci stanuli před Trůnem mnohem sebevědoměji, než jak na ně Luce byla zvyklá. Trůn jim jediným pokývnutím vrátil křídla.

Prodloužila se.

Zhoustla.

Jejich matně hnědá barva se změnila na svítivě bílou.

Vyhnanci se usmáli tak, jak se nikdy předtím neusmívali, a jejich tváře zkrásněly.

Na konci proměny jim v očích zasvítily duhovky a zornice. Teď mohli znovu vidět.

I Lucifer se zatvářil užasle. Zamumlal si: „Tak tohle mohla vytáhnout jedině Lucinda.“

„Zázrak!“ vydechla Olianna a objala si křídly tělo, aby je mohla obdivovat.

„Jo, to je její metoda,“ pokývla Luce k Trůnu.

A Vyhnanci zvedli své tváře k němu, aby ho zbožňovali a kořili se mu jako dřív.

Kráska po chvíli zvedla hůl a ukázala na Daniela a Luce. „Je čas se rozloučit.“

„Už?“ vyklouzlo Luce bezděčně.

Bývalí Vyhnanci se shlukli kolem ní, aby ji vděčně zobjímali, a Daniela si přitáhli do náručí s ní. Když ustoupili, postavili se před ně Francesca se Stevenem, s rozzářenýma očima, ruku v ruce.

„My víme, že to zvládnete,“ prohlásil Steven a mrkl na Luce. „Viď, Francesko?“

Jeho žena přikývla. „Bylo to pro vás těžké, ale patříte mezi ty nejpůsobivější duše, jaké jsem kdy měla tu čest vést. Ty jsi byla vždycky hádanka, Luce. Drž se toho.“

Steven potřásl Danielovi rukou a Francesca je oba políbila na tváře, než od nich manželé ustoupili.

„Děkuju vám,“ pronesla Luce. „Opatrujte se. A dejte pozor na Milese a Shelby.“

Pak se kolem nich shlukli andělé, stará parta z Meče & kříže i stovek jiných míst předtím.

Arriane, Roland, Cam, Annabelle. Zachránili Luce víckrát, než by vůbec dokázala vyjmenovat.

„Tohle je těžký,“ hlesla Luce a vzala do náruče Rolanda. „Ale jdi,“ zasmál se. „Zrovna jsi zachránila svět. A teď zachráníš váš vztah.“

„Neposlouchej ho!“ zaúpěla Arriane. „Neopouštěj nás!“ Snažila se to přehrát do žertu, ale nefungovalo to. Z rebelských očí jí tryskaly slzy. Ani si je neotírala, když chytila pevně za ruku Annabelle. „No jo, sakra, jdem!“

„Budeme na tebe myslet,“ slíbila Annabelle. „Navždycky.“

„Já na vás taky.“ Luce tomu věřila. Protože kdyby na tohle všechno měla opravdu zapomenout, nemohla by jejich rozloučení unést.

Ale andělé se jen smutně usmáli. Věděli, že na ně zapomene. Cam zůstal stát proti Danielovi. Ruce měli položené na ramenou toho druhého. „Tys to zvládl, bratře.“

„Pochopitelně,“ odpověděl Daniel se snahou o odlehčení. Z jeho slova místo toho vytryskla láska. „Díky tobě.“

Cam podal Luce ruku. Spatřila smaragdovou záři jeho očí, první barvu, která ji vytáhla z pochmurné šedi Meče & kříže. Naklonil hlavu, jako by pečlivě zvažoval slova.

Pak ji přitáhl k sobě a ona si na chvíli myslela, že ji políbí. Srdce jí bušilo, když jeho rty minuly její a zastavily se u jejího ucha. Zašeptal: „Už nikdy mu nedovol, aby na tebe zvednul prostředníček.“

„To víš, že ne.“ Rozesmála se.

„Ach, Daniel, ta ubohá napodobenina drsnýho chlapíka.“ Cam se ušklíbl a položil si ruku na srdce. „Ať se k tobě kouká chovat slušně. Ty si zasloužíš to nejlepší.“

Tentokrát se jí vůbec nechtělo pouštět jeho ruku. „Co budeš dělat ty?“

„Když jsi teď mimo hru, je toho tolik na výběr. Spousta otevřených možností.“ Zadíval se přes její rameno na ubíhající mraky. „Budu hrát svou roli. Znám ji tak dobře. Stejně jako loučení.“

Zamrkal na Luce, naposledy pokývl na Daniela, zatáhl ramena, rozevřel svá nádherná zlatá křídla a rozletěl se k obloze.

Všichni se dívali, jak se Camova křídla mění ve zlatou tečku. Když Luce odtrhla oči od obloky, její pohled sklouzl na Lucifera. Jeho pokožka se elegantně třpytila mihotavým světlem, ale oči měl skelné. Neříkal nic, ale vypadalo to, že kdyby od něj Luce neodtrhla oči, držel by její pohled ve svém navždycky.

Udělala pro něj, co mohla. Jeho bolest už nebyla její problém.

Z Trůnu zahřměl hromový hlas: „Ještě jedno rozloučení.“ Luce a Daniel se společně obrátili ke Stvořiteli, ale sotva

se zadívali na krásku na slonovinovém stolci, museli si zastínit oči. Trůn se znovu zalil neproniknutelným, horce bělostným světlem.

„Hele, lidi,“ ozvala se Arriane, „ona to podle mě myslí tak, že se máte rozloučit spolu.“

„Ach.“ Luce se obrátila k Danielovi a náhle se jí zmocnila panika. „Už teď? Ale musíme…“

Vzal ji za ruku. Jeho křídla se otřela o její. Políbil ji na obě tváře.

„Bojím se,“ zašeptala.

„Co jsem ti vždycky říkal?“

Vybavila si ty miliony debat, které spolu vedli láskyplných, smutných, hádavých. A jedna věta z nich vyplula na povrch, jako by se potrhala oblaka její mysli.

Zachvěla se. „Ze si mě vždycky najdeš.“

„Ano. Vždycky. Ať se děje, co se děje.“

„Danieli…“

„Už se nemůžu dočkat, až z tebe udělám lásku svého smrtelného života.“

„Ale nebudeš mě znát. Nebudeš si mě pamatovat. Všechno bude jiný.“

Otřel jí palcem slzy z očí. „A ty myslíš, že mě to zastaví?“ Zavřela oči. „Tolik tě miluju. Nedokážu ti dát sbohem.“

„Není to sbohem.“ Vtiskl jí poslední andělský polibek a přitáhl ji k sobě tak těsně, až slyšela jeho vytrvalé údery srdce, které přehlušovaly ty její. „Jen ,zatím ahoj4. Než se zase setkáme.“

O DVACET LET POZDĚJI

KAPITOLA DVACÁTÁ

NAPROSTO CIZÍ

Luce držela magnetickou vstupní kartu ke dveřím svého pokoje na koleji v zubech. Sehnula hlavu, projela jí zámkem a strčila bokem do dveří, aby se otevřely.

Ruce měla plné, protože v nich držela koš s prádlem. Většina kousků se jí stejně srazila při jejím prvním samostatném použití sušičky mimo domov. Vysypala náklad na úzkou válendu u stěny a užasla nad tím, jak mohla za tak krátkou dobu ušpinit tolik oblečení. První týden zabydlování na koleji jí utekl jako voda.

Její spolubydlící Nora, první člověk mimo rodinu, který Luce viděl s rovnátky (ale to bylo v pohodě, protože Nora je nosila taky), seděla na parapetu, lakovala si nehty a mluvila do telefonu.

Nora si věčně malovala nehty a telefonovala. Laky na nehty měla vyrovnané v celé polici na knížky a dělala Luce manikúru dvakrát týdně celou dobu, co spolu bydlely.

„Říkám ti, že Luce není taková.“ Nora kývla na kamarádku, která se zvědavě zastavila u postele a poslouchala. „Ještě se ani nelíbala s klukem. Teda vlastně jo, jednou Lu, jak se jmenoval ten kluk z tábora, cos mi o něm vykládala?“

„Jeremy?“ Luce nakrčila nos.

„No. Tak i Jeremym jo, ale to byla spíš taková dětská hra, takže jo.“

„Noro,“ ozvala se váhavě Luce, „fakt si myslíš, že je dobrý tohle vykládat s kým to vlastně mluvíš?“

„Jenom s Jordán a Hailey,“ mávla rukou Nora. „Hele, koukaj na nás. Zamávej!“

Nora ukázala z okna do podzimního večera. Jejich kolej měla tvar U, s cihlovými budovami kolem nádvoří, kde se během dne často scházeli. Ale Nora ukazovala jinam. Přímo proti Luce, ve třetím poschodí protějšího křídla, bylo vytažené okno. Z parapetu visely dva páry opálených nohou. Vzápětí se objevily dívčí paže a horlivě zamávaly.

„Ahoj, Luce!“ zavolala jedna z dívek.

Jordán byla kurážná blondýna se slámovým odstínem vlasů z Atlanty, Hailey maličká a rozchichotaná tmavovláska. Obě byly milé, ale proč rozebírají s Norou Lucein milostný život?

Život na koleji je tak divný.

Než ji rodiče minulý týden odvezli tři tisíce kilometrů na Emerald, mohla by spočítat na prstech jedné ruky, kolikrát byla mimo Texas jednou na rodinné dovolené v Pikes Peak v Coloradu, dvakrát na plaveckém letním táboře v Tennessee a v Oklahomě (druhý rok překonala svůj osobní rekord ve volném stylu a přivezla si domů vítěznou modrou stuhu, kterou získala pro celé družstvo), a pak každý rok o Vánocích u babičky a dědy v Baltimore.

Stěhování na kolej v Connecticutu byla pro Luce velká změna. Většina jejích spolužáků ze střední školy Piano šla na texaské univerzity. Jenže Luce měla vždycky pocit, že na ni ve světě něco čeká. Takže musela opustit domov, aby to našla.

Rodiče ji v tom podporovali, zvlášť když dostala plavecké stipendium. A tak si sbalila celý život do obrovského červeného kufru a pár krabic naplnila zbytečnostmi, se kterými se nedokázala rozloučit: těžítkem ve tvaru sochy, které jí otec přivezl z New Yorku. Fotkou maminky s příšerným účesem, když byla v Luceině věku. A vycpaným mopslíkem, který jí připomínal jejich psa Mozarta. Přehoz na zadním sedadle jejich džípu byl potrhaný a voněl třešňovými nanuky. Luce to bůhvíproč uklidňovalo. Stejně jako pohled zezadu na hlavy rodičů, když tatínek čtyři dny řídil povolenou rychlostí až na východní pobřeží. Cestou se jen tu a tam zastavovali u historických pomníků a v severozápadním Delaware si s průvodcem prohlédli továrnu na preclíky.

Jen jednou během cesty Luce napadlo, že se chce vrátit domů. Byli na cestě už druhý den, projížděli Georgií a tátova „zkratka“ z motelu na dálnici je zavedla na pobřežní silnici dlážděnou kočičími hlavami. Vzduch tam páchl močálovou trávou. Byli sotva ve třetině cesty, a Luce už chyběl domov, kde vyrůstala. Chyběl jí jejich pes, kuchyně, kde maminka pekla kynuté rohlíčky, i to, jak v létě růžové keře v zahradě vyrůstaly až k jejímu parapetu a provoněly její ložnici tak, jako by měla pořád ve váze čerstvou kytici.

A právě když si tak stýskala, dojeli po klikaté příjezdové cestě k odstrašující bráně, která vypadala, že je pod elektrickým proudem, jako u bran vězení. Na pletivu visela cedule, na níž bylo velkými černými písmeny vyraženo INTERNÁTNÍ ŠKOLA MEČE & KŘÍŽE NÁPRAVNÉ ZAŘÍZENÍ.

„To vypadá dost zlověstně,“ zasmála se z předního sedadla maminka, když odtrhla pohled od lesklých stránek magazínu. „Jsi ráda, že nejdeš do školy sem, co, Luce?“

„Jo, to jsem,“ potvrdila. Otočila se pak a dívala se zadním okénkem ven, dokud jí budovy polepšovny nezmizely za stromy. A pak, aniž to věděla, přejeli hranici do Jižní Karolíny, a každé otočení pneumatik džípu je unášelo blíž ke škole Emerald v Connecticutu a k jejímu novému životu.

A teď byla tady na koleji a její rodiče daleko v Texasu.

Luce nechtěla dělat mamince starosti, ale popravdě řečeno se jí hrozně stýskalo.

Nora byla skvělá, o ni nešlo. Spřátelily se ve chvíli, kdy Luce vešla do pokoje a našla ji nad plakátem s Albertem Finneym a Audrey Hepburnovou Dva na cestě. Jejich vztah se utužil, když se ve dvě ráno v omšelé kolejní kuchyňce pokusily udělat v mikrovlnce popcorn a podařilo se jim spustit požární poplach, takže se všichni museli vyhrnout z pokojů v pyžamech na nádvoří. Celý seznamovací týden se Nora snažila zahrnout Luce do všech svých plánů. Na Emerald přišla z jedné snobské přípravky, takže na rozdíl od Luce už byla na samostatný život zvyklá. Nepřipadalo jí divný, že hned vedle v pokoji bydlí kluci, že online rozhlasová stanice v kampusu je tady jediným přijatelným způsobem, jak poslouchat hudbu, že tady musíte strkat kartu do všeho, co chcete otevřít, nebo že seminární práce musejí být minimálně na čtyři stránky A 4.

Nora už tady měla kamarády z přípravky Dover a vypadalo to, že si každý den udělá tak dvanáct dalších jako byly Jordán a Hailey, které na ni v jednom kuse mávaly z okna. Luce se s ní snažila držet krok, jenže strávila celý život v ospalé texaské díře. Tam bylo všechno pomalejší a ona si teď uvědomovala, že se jí to vlastně líbilo. Zjistila, že se jí stýská po věcech, o kterých doma vždycky tvrdila, že je nenávidí třeba po country hudbě nebo po grilovaných kuřatech od benzinové pumpy.

Přišla sem do školy, aby našla sama sebe, aby její život konečně začal. Aspoň si to pořád opakovala.

„Jordán jenom říkala, že se líbíš tomu klukovi, co bydlí vedle nich na pokoji.“ Nora zatahala Luce za dlouhé černé vlasy. „Ale je to hráč, takže jen vysvětluju, aby bylo jasno ty seš dáma. Chceš k nim jít na něco jako předmejdan před tou párty, co jsem ti o ní říkala, že jdeme dneska večer?“

„Jasně.“ Luce odloupla víčko plechovky s kolou, kterou si koupila v automatu v prádelně.

„Doneslas mi tu lajtku?“

„Jasně.“ Luce zašátrala mezi prádlem po plechovce, kterou přinesla Noře. „Sakra, nechala jsem ji dole. Skočím tam. Hned jsem zpátky.“

„Pas deproby “ procvičila si Nora francouzštinu. „Ale dělej. Hailey říkala, že ve druhým baráku mají mejdlo fotbalisti. To jsou dobrý pařmeni. Měly bysme tam vyrazit. Hele, už musím,“ oznámila do telefonu. „Já? Černý tričko. Luce má žlutý. Nebo se budeš převlíkat, Lu? No to je fuk, ale…“

Luce už ji neposlouchala. Mávla na ni a vyběhla z místnosti. Brala schody po dvou, až se dostala na otrhaný hnědý koberec do přízemí, ke vchodu do kolejního suterénu, kterému všichni říkali Díra.

Luce se na chvíli zastavila u okna na nádvoří. Na kruhové příjezdové cestě zastavilo auto plné kluků. Když vystoupili, smáli se a navzájem se pošťuchovali. Všimla si, že mají na sobě trička fotbalového týmu. Jednoho z nich Luce znala. Jmenoval se Max a byl v její skupině, na které všechny prváky během seznamovacího týdne rozdělili. Byl velice atraktivní s blond vlasy a zářivě bílými zuby, typický kluk ze soukromé přípravky (což začala rozeznávat až teď, po Nořině důkladné přednášce jednou u oběda). Luce s Maxem nikdy nemluvila, ani když je při seznamovacím kvízu dali vedle sebe. Ale jestli bude dneska na tom večírku…, tak třeba…

Všichni ti kluci z auta byli moc hezcí, což Luce trochu odrazovalo. Zároveň ji to mrzelo. Nechtěla být jediná stydlivka na třetím patře.

Ale na mejdan se těšila. Co jiného by měla dělat? Schovat se v pokoji, protože je nervózní z hezkých kluků? Jasně že půjde.

Seběhla po schodech do suterénu. Slunce už zapadalo a v prádelně nikdo nebyl. Zlatavé paprsky z nízko položeného okna ji zalévaly podivnou září, která v Luce probouzela pocit osamělosti. Večer je doba, kdy si má člověk natáhnout všechny ty věci, které si tady vypral a vysušil. Zahlédla tu jen jednu dívku v bláznivě barevných nadkolenkách, která zuřivě drhla skvrnu z obarvených džínů, jako by na tom závisely všechny její plány a sny. A kluk, který seděl na rozkomíhané sušičce a vyhazoval do vzduchu minci, kterou pak chytal.

„Panna, nebo orel?“ zeptal se Luce, když vešla dovnitř. „Panna,“ pokrčila rameny a zasmála se.

Kluk chytil peníz, nastavil jí dlaň a ona viděla, že to není čtvrťák. Byla ho hodně stará zlatá mince, vybledlá a popsaná nějakým divným písmem. Kluk na ni nakrčil obočí. „Vyhrálas. Ještě nevím co, ale je to tvoje.“

Luce se rozhlédla po plechovce s kolou. Uviděla ji vedle klukova pravého kolene. „Hele, to není tvoje, viď?“

Chlapec neodpovídal. Pozoroval ji ledově modrýma očima. Luce až teď napadlo, že v nich je smutek, který svou hloubkou neodpovídá někomu tak mladému.

„Předtím jsem ji tady zapomněla. Koupila jsem ji pro svou spolubydlící Noru.“ Luce cítila, že blekotá, ale chlapcův intenzivní pohled ji zneklidňoval. „Tak se zatím měj.“

„Ještě jednou?“ zeptal se.

Otočila se na něj ode dveří. Myslel to házení mincí. „No jo. Panna.“

Vyhodil peníz a ten jako by zůstal viset ve vzduchu. Hoch minci chytil, položil si ji na dlaň a skoro se na ni nepodíval, když oznámil Luce: „Zase výhra.“ Hlas měl zvláštně podobný Hanku Williamsovi, oblíbenému zpěvákovi jejího dědečka.

Když se vrátila do pokoje a podala Noře plechovku, zeptala se jí: „Nenarazilas někdy v prádelně na toho divnýho kluka? Toho, co chce pořád hrát panna, nebo orel?“

„Luce,“ protáhla znechuceně Nora, „až mi dojde čistý prádlo, tak si prostě koupím nový. Doufám, že to vydržím do Díkůvzdání. Připravená? Fotbalisti se už nemůžou dočkat, až si s náma vstřelej nějakou tu branku. Musíme dávat hlavně bacha na nedovolený hmaty.“

Strčila do Luce loktem a zasmála se.

„Jo a hele, jestli tam bude nějakej Max, tak tomu se radši vyhni. Chodila jsem s ním na Dover. Určitě tam bude. Je moc hezkej a umí bejt okouzlující, ale doma má naprosto příšernou mrchu, se kterou chodí. Teda to si myslí ona,“ ušklíbla se Nora. „Nevzali ji sem na školu, takže od ty doby je jak utržená ze řetězu a pořád všude čmuchá.“

„Chápu.“ Luce se v duchu zamračila. „Od Maxe ruce pryč.“

„A kdo je vůbec tvůj typ? Když necháme stranou toho skautíka Jeremyho?“

„Noro!“ Luce do ní trochu strčila. „Nemůžeš ho pořád vytahovat. To bylo důvěrný noční svěřování, rozumíš? Co se poví v pyžamu, má zůstat v pyžamu.“

„Jasně, jasně!“ Nora zvedla ruce v obraně. „Máš úplnou pravdu. Beru na vědomí. Fajn. Když někdo svůj polibek snů popíše míň než pěti slovama…“

Prošly ohybem budovy ve tvaru U. Za chvíli byly na konci chodby, které se říkalo Vagón a kde bydlely Hailey a Jordán. Luce se opřela o zed a povzdychla si.

„Já se nestydím za to, že… no… nemám žádný zkušenosti,“ řekla tiše (stěny tady byly tenké). „To jenom, že…, mělas někdy pocit, že se ti nikdy nic nestane? Pocit, že sice máš před sebou budoucnost, ale zatím tě vůbec nic výjimečnýho nepotkalo? Chci, aby můj život byl jinej. Chci dostat ten polibek snů. Jenže někdy mám pocit, že budu čekat věčně, a nic se nezmění.“

„Taky bych už ráda,“ pronesla Nora trochu zasněně. „Já vím, jak to myslíš ale to máš taky v rukou ty sama, ne? Můžeš to popostrčit. Zvlášť když se budeš držet mě. My to zvládneme. Vždyť nám zatím ani pořádně nezačal první semestr, holka.“

Nora už se nemohla dočkat večírku a Luce vlastně taky. Opravdu. Ale tyhle debaty pro ni měly větší význam než mejdan zvlášť když Nora byla tak přesvědčená, že má všechno v rukou, kdežto Luce cítila, že její budoucnost je jako hod tou mincí v suterénu: něco co je v její moci, a zároveň není.

„V pohodě?“ Nora naklonila hlavu k Luce. Přes oči se jí svezl pramínek měděných vlasů.

„Jasně,“ přikývla nenuceně Luce. „V pohodě.“

Sly na večírek který spočíval v tom, že dveře několika pokojů zůstaly dokořán a studenti se přelévali sem tam. Každý držel plastový kelímek plný sladkého rudého punče: vypadalo to, jako by v nich tekutina přibývala sama. Jordán pouštěla písničky ze svého iPodu a sem tam vykřikla. „Hola!“ její pohledný soused David Franklin objednal pizzu, kterou Hailey vylepšila oreganem z bylinkové zahrádky, kterou si přivezla z domova a naaranžovala ji do rohu okna. Všichni kolem byli sympatičtí a Luce se s nimi ráda bavila.

Za půl hodiny se seznámila s asi dvaceti lidmi, většinou kluky, kteří se k ní shýbali a pokládali jí dlaň na kříž, když se s ní bavili jako by je jinak neslyšela, jako by tak jejich hlasy zněly jasněji. Zjistila, že se rozhlíží po tom klukovi s mincí z prádelny.

O tři kelímky punče a dva kousky pizzy později už byla všem oficiálně představená a strávila deset minut tím, že se vyhýbala Maxovi. Nora měla pravdu: vypadal hezky, ale byl až moc žhavý flirtovat na někoho, kdo má doma bláznivou přítelkyni. Luce, Nora a Jordán seděly na Jordanině posteli a vyměňovaly si důvěrná hodnocení přítomných mladíků, což prokládaly výbuchy hihňání. Luce po chvíli napadlo, že už v sobě má až moc toho záhadného punče, a že potřebuje na vzduch.

Noc byla chladná a tichá, ne jako v Texasu. Na kůži ji studil vítr. Na nebi bylo pár hvězd a na nádvoří pár lidí, ale nikdo, koho by Luce znala. Spokojeně se posadila na kamennou lavičku k záhonu pivoněk. Byly to její oblíbené květiny. Pokládala za dobré znamení, že tady kolem kampusu ještě kvetou, i když už je konec srpna. Pohladila prstem baculatý květ a sehnula se, aby si k němu přivoněla.

„Ahoj.“

Nadskočila i s utrženou pivoňkou. Měla nos zabořený do kytky, takže neslyšela nikoho přicházet. Zahlédla, jak se před ní zastavily odřené conversky. Oči jí klouzaly výš: seprané džíny, černé tričko a červenou šálku, volně omotanou kolem krku. Luce poskočilo srdce, i když k tomu nemělo žádný důvod. Ještě se mu ani nepodívala do tváře…, na ty nakrátko ostříhané světlé vlasy…, až hříšně měkké rty…, a oči tak krásné, až jí to vzalo dech.

„Promiň,“ ozval se kluk. „Nechtěl jsem tě vyděsit.“

Jakou barvu mají jeho oči? „To není nevyděsils mě já «

jen…

Pivoňka jí vypadla z ruky a tři bílé okvětní plátky se pomalu snášely k zemi.

Řekni néco.

Miluje mě. Nemiluje mě. Miluje mě.

Tohle ne!

Připadalo jí fyzicky nemožné ze sebe něco vypravit. Nejenom že to byl ten nejkrásnější kluk, jakého kdy viděla ale sám šel k ní a oslovil ji. A díval se na ni tak, jako by byla jediný člověk na kolejním nádvoří. Jediný člověk na Zemi. A ona to tak cítila.

Instinktivně se natáhla k řetízku, který pořád nosila a zjistila, že má holý krk. To bylo zvláštní. Nikdy si nesúndávala stříbrný medailonek, který jí dala maminka k osmnáctým narozeninám. Byla to rodinná památka, se snímkem Luceiny babičky, které byla hodně podobná. Babička tam byla vyfocená v době, kdy poznala muže, jenž se stal Luceiným dědečkem. Jak to, že si ho ráno zapomněla vzít?

Kluk naklonil hlavu ke straně a podivně se usmál.

Ale ne. Vždyť ona na něj celou dobu zírá. Zvedl ruku, jako by jí chtěl zamávat, ale ten pohyb nedokončil. Prsty mu zůstaly viset ve vzduchu. A Luce se rozbušilo srdce, protože najednou neměla ponětí, co chce tenhle naprostý cizinec udělat. Mohl udělat cokoli, a přátelské gesto bylo jen jednou z mnoha možností. Třeba na ni zvednout prostředníček. Nejspíš by si to zasloužila, za to, že na něj tak hloupě zírá. Tak směšně. Ano, je směšná.

Kluk roztáhl prsty k pozdravu. „Ahoj, já jsem Daniel.“ Když se usmál, viděla, že jeho oči jsou nádherně šedé, s kouzelným odstínem je to možné fialové? Panebože, zamilovala se do kluka s fialovýma očima. Co na to řekne Nora? „Luce,“ vypravila ze sebe konečně. „Lucinda.“

„Super.“ Usmál se na ni. „Jako ta zpěvačka Lucinda Williamsová.“

„Jak to víš?“ Tohle nikdy nikdo neuhodl. „Mí rodiče se seznámili na jejím koncertu v Austinu,“ dodala. „Odtamtud jsem.“

„Moje nejoblíbenější album od ní je Essence. Když jsem sem jel z Kalifornie, půlku cesty jsem ho poslouchal. Tak Texas, jo? To je Emerald dost velká změna, co?“

„Totální kulturní šok.“ Připadalo jí, že nic upřímnějšího za celý týden ještě neřekla.

„Zvykneš si. Já si po dvou letech už taky docela zvyknul.“ Když viděl její polekaný výraz, zlehka se dotkl jejího ramene. „AJe ne. Dělám si legraci, víš? Vypadáš mnohem přizpůsobivější než já. Vsadím se, že až tě potkám za pár dní, budeš tady jako ryba ve vodě. A budeš nosit tričko s univerzitním emblémem.“

Dívala se na jeho dlaň na svém rameni a cítila v sobě miliony drobných explozí jako při ohňostroji na Čtvrtého července. Daniel se rozesmál a ona s ním, i když nevěděla proč.

„Nechceš si sednout?“ Ani nevěřila, že ona, stydlivka z Texasu, tohle navrhuje tomu naprosto dokonalému modeloví z Kalifornie, co je navíc už ve třeťáku.

„Jo,“ odpověděl okamžitě. Pak se zadíval do oken koleje, kde se svítilo a odkud se linuly zvuky mejdanu. „Nevíš náhodou něco o nějakým fotbalistickým večírku tady?“

Luce trochu zmateně ukázala do oken. „To je tamhle. Byla jsem tam.“

„A žádná zábava?“

„Ale jo,“ pokrčila rameny, „já jen…“

„Potřebovalas na vzduch?“

Přikývla.

„Já se tady měl s někým sejít.“ Daniel pohlédl do okna, kde Nora flirtovala s někým, kdo nebyl zdola vidět, a pokrčil rameny. „No, vlastně jsem se sešel.“

Podíval se na ni tak upřeně, až se zamyslela, jestli nemá na nose pyl z pivoňky. Nebylo by to poprvé.

„Máš v tomhle semestru zapsanou biologii?“ zeptal se jí. „Ježíš, ne. Na střední jsem ji sotva prolezla.“ Podívala se na něj, na jeho oči, které měly rozhodně odstín fialové. Teď se zablýskly. „Proč se ptáš?“

Daniel zavrtěl hlavou, jako by mu myslí prolétlo něco, co se mu nechce vyslovit nahlas. „Jenom že mi připadáš nějak povědomá. Napadlo mě, jestli jsme se už nepotkali v laborce… nebo někde jinde.“

EPILOG

HVĚZDY V JEJICH OČÍCH

„Tuhle část miluju!“ zaúpěla Arriane.

Tri andělé a dva nefilimové seděli na nízkém šedém mraku nad kolejní budovou ve tvaru U uprostřed Connecticutu.

Roland se na ni zašklebil. „Neříkej mi, že už jsi tohle někdy viděla!“

Jeho mramorovaná zlatá křídla byla roztažená a ohnutá tak, aby na nich oba nefilimové mohli sedět nebo stát jako nebeská pikniková deka.

Nefilimové neviděli anděly už dvanáct let. Roland, Arriane a Annabelle vypadali pořád stejně, ale na nefilimech se už projevovaly známky stárnutí. Měli na levičkách stejný prsten a v koutcích očí vějířky vrásek od častého smíchu ve spokojeném manželství. Milesovi pod vybledlou modrou baseballkou už na spáncích trochu šedivěly vlasy. Položil dlaň na Shelbyino vystouplé břicho jejich další děťátko se mělo narodit už příští měsíc. Shelby si zamnula čelo, jako by nad něčím usilovně přemýšlela. „Ale Luce přece nejí šunkovou pizzu! Je vegetariánka!“

„Tohle je jediný, co tě při tý scéně napadne?“ Annabelle protočila panenky. „Luce je teď jiná. Je to stejná dívka, ale detaily se liší. Nevidí Hlasatele, rodiče ji nemusejí vozit po psychiatrech. Je naprosto normální, což ji nudí k slzám, ale…,“ Annabelle se ušklíbla, „myslím, že z dlouhodobýho hlediska bude opravdu šťastná.“

„Taky vám ten popcorn připadá spálenej?“ ozval se Miles, který mlaskavě přežvykoval.

„Nejez to,“ napomenul ho Roland a vyhrábl mu praženou kukuřici z dlaně. „Arriane to sebrala po tom požárním poplachu, co Luce způsobila v kuchyňce.“

Miles se opřel o Rolandovo zahnuté křídlo a začal zuřivě plivat nabobtnalá zrníčka.

„To je můj způsob, jak zůstat s Luce ve spojení,“ pokrčila rameny Arriane. „Ale jestli se musíš něčím krmit, vem si radši lentilky.“

„Není to divný, sledovat ty dva jako v kině?“ zeptala se Shelby. „Můžeme si představovat, že to je romance nebo poéma, nebo dokonce písnička. Někdy si říkám, že filmový médium toho dost redukuje.“

„Hele, nefilimové, Roland s váma klidně může odletět někam jinam. Tak přestaňte dělat chytrý a radši se koukejte.“ Arriane zatleskala. „Teď jí zírá na vlasy! Vsadím se, že až přijde na pokoj, bude se ji snažit naskicovat! To je huuustý!“

,Arriane, tobě ta role teenagera vážně sedí,“ ozval se Roland. „Jak dlouho je chcete ještě pozorovat? Podle mě by si zasloužili trochu soukromí.“

„Máš recht,“ souhlasila Arriane. „V nebeským plánu jsou i jiný věci. Jako třeba…“ Zamrkala, jako by si najednou nemohla nic vybavit.

„Takže vy tři se pořád vídáte?“ zeptal se Miles andělů. „Víte, když Roland…“

„Jasně, že ho vídáme,“ odpověděla Annabelle. „Protože na něm pořád pracujeme. I po všech těch letech. To Trůn vynalezl odpuštění, víte?“

Roland zavrtěl hlavou. „Spása není zrovna v mým hledáčku. V nebi je pro mě moc bílo.“

„Co ty víš,“ zažertovala Arriane. „V poslední době tam vládnou docela demokratický poměry. Zastav se někdy a uvidíš. A nezapomeň: to díky Trůnu jsou teď Daniel a Luce spolu.“

Roland zvážněl. Zadíval se na scénu pod sebou a pak odvrátil pohled do vzdálených temných mraků. „Když jsem to naposledy ověřoval, rovnováha mezi nebem a peklem byla dokonalá. Nechci převážit misky vah na jednu stranu.“

„Stejně můžeme aspoň doufat, že jednou budeme zase spolu,“ povzdychla si Annabelle. „Luce a Daniel jsou toho zářným příkladem: žádný trest netrvá věčně. Možná ani ten Luciferův ne.“

„Slyšeli jste někdo o Camovi?“ zeptala se Shelby. Mraky kolem nich na okamžik ztichly. Shelby si odkašlala a obrátila se k Milesovi. „Když už mluvíme o tom, co není věčný naší slečně k dětem za chvíli skončí služba. Minule jsme jí museli zaplatit extra za přešvihnutí lhůty, když Dodgers při zápase nastavovali.“

„Vy chcete odletět, když mají Luce a Daniel první rande?“ užasla Annabelle.

Miles ukázal na Zemi. „Neměli bysme jim dopřát trochu soukromí?“

„No jo, to je blbost,“ odpověděla Shelby Annabelle. „Neposlouchejte ho. Zůstaneme.“ K Milesovi dodala: „Ty mlč.“

Roland uchopil oba nefilimy do podpaží a připravil se s nimi ke startu.

A pak se andělé s nefilimy rozletěli oblohou a nechali za sebou na okamžik zazářit jásavě bílé světlo, pod nímž se do sebe Luce a Daniel poprvé a naposledy zamilovali.