Padlí anjeli - Pád

Lauren Kate

Knižní klub (2011)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Některým andělům je souzen Pád.Na Danielu Grigorim je něco bolestně povědomého. Ten záhadný, odtažitý chlapec upoutal pozornost Luce Priceové, už když ho viděla poprvé – v první den jejího pobytu v internátní škole pro problémové mladistvé. Ve škole, kde jsou zakázané mobilní telefony, všichni ostatní studenti jsou divní a každý krok sledují bezpečnostní kamery, znamená Daniel pro Luce jediný světlý bod. A přestože on s ní očividně nechce mít nic společného – a dává to jasně najevo –, něco ji k němu přitahuje jako můru plamen svíčky. Luce musí zjistit, co se Daniel tak zoufale snaží utajit... i kdyby ji to mělo zabít.

L A U R E N K A T E O V Á

PÁD

IKAR

Lauren Kate

FALLEN

Copyright © 2009 by Tinderbox Books, LLC and Lauren Kate

Translation © 2011 by Saskia Hudecová

Jacket illustrations © 2009 by Fernarda Brussi Concalves

Jacket design © 2009 by Angela Carlino

Slovak edition © 2011 by Ikar

ISBN 978-80-551-2371-4

S láskou a vďakou mojej rodine

POĎAKOVANIE

Nesmierna vďaka patrí všetkým v Random House a Delacorte Press za to, že toho tak veľa, tak rýchlo a dobre urobili. Wendy Loggiaovej, ktorej prirodzená veľkorysosť a entuziazmus ma od začiatku poháňali. Kriste Vitolaovej za neuveriteľnú „zákulisnú“ robotu. Brende Shildgenovej z UC Davis za podporu a inšpiráciu. Nadii Cornierovej za to, že mi pomohla postaviť celý projekt na nohy. Tedovi Malawerovi za jeho bystré, elegantné a zábavné redaktorské vedenie. Michaelovi Stearnsovi, bývalému šéfovi, teraz spoľahlivému kolegovi a priateľovi – si jednoducho génius.

Mojim rodičom, mojim starým rodičom, Robbymu, Kim a Jordán a mojej novej rodine v Arkansase. Nenachádzam slová na vyjadrenie vašej neochvejnej podpory. Mám vás všetkých rada.

A Jasonovi, ktorý sa so mnou rozpráva o postavách, akoby boli skutočnými ľuďmi dovtedy, kým ich nedotvorím. Inšpiruješ ma, si mojou výzvou a každý deň ma rozosmeješ. Tebe patrí moje srdce.

Ale raj je zamknutý a zahasprovaný…

Musíme sa vydať na cestu okolo sveta a zistiť,

či možno neostal otvorený zadný vchod.

Heinrich von Kleist, O bábkovom divadle

NA ZAČIATKU

HELSTON, ANGLICKO

SEPTEMBER 1854

Okolo polnoci jej oči konečne nadobudli svoj tvar. Ich pohľad bol mačací, napoly odhodlaný a napoly ostražitý – samý problém. Áno, tie oči boli také, aké mali byť. Dvíhali sa k jej jemnému, elegantnému obočiu len pár centimetrov od tmavej kaskády vlasov.

Ruku s výkresom natiahol pred seba, aby zhodnotil, ako postupuje. Pracovať, keď ju nemal pred očami, bolo ťažké, ale v jej prítomnosti nebol nikdy schopný kresliť. Odvtedy, čo prišiel z Londýna – nie, odvtedy, čo ju prvý raz uvidel – musel byť vždy opatrný a držať si od nej odstup.

Chodievala za ním každý deň a každý deň to bolo ťažšie ako deň pred tým. Preto sa ráno chystal odísť – do Indie, do Ameriky, nevedel kam a bolo mu to jedno. Kdekoľvek skončí, bude to ľahšie než byť tu.

Opäť sa nahol nad kresbu, a keď palcom vylepšil rozmazaný ťah uhlíkom na jej spodnej pere, vzdychol. Tento neživý papier, krutý podvodník, bol jediný spôsob, ako si ju zobrať so sebou.

A keď sa potom vystrel v koženom kresle, pocítil to – ten závan tepla na šiji.

Ona.

Už len jej blízkosť v ňom prebúdzala ten najzvláštnejší pocit, ako teplo, ktoré vyšľahne, keď sa drevo v ohni rozpadne na popol. Vedel to bez toho, aby sa musel otočiť – bola tam. Zakryl jej podobizeň na zväzku papierov ležiacich v jeho lone, no nemohol jej uniknúť.

Pohľad mu padol na slonovinovobiely čalúnený diván na druhej strane salónu, kde sa len pred pár hodinami nečakane zjavila v ružových hodvábnych šatách, neskôr ako jej spoločnosť, a zatlieskala najstaršej dcére hostiteľa po skvelej hre na čembale. Pozrel sa na druhú stranu miestnosti, von oknom na verandu, kde sa k nemu včera prikradla s kyticou bielych pivónií v ruke. Ona si stále myslí, že príťažlivosť, ktorú k nemu cíti, je nevinná, že ich časté stretnutia v altánku sú len… šťastnou náhodou. Je taká naivná! Nikdy jej nič nepovie – to tajomstvo musí niesť sám.

Vstal a otočil sa, kresby nechal ležať na koženom kresle. A tam stála, v jednoduchých bielych šatách sa nakláňala k rubínovočervenému zamatovému závesu. Čierne vlasy jej vykĺzli spod stuhy. Mala ten istý výraz tváre, ktorý už toľkokrát nakreslil. V lícach sa jej prebúdzal oheň. Bola nahnevaná? Zahanbená? Chcel to vedieť, no nedovolil si opýtať sa.

„Čo tu robíte?“ Začul drsný tón vo svojom hlase a oľutoval jeho ostrosť, lebo si uvedomil, že ona to nikdy nepochopí.

„Ja – nemohla som spať,“ zajachtala a podišla k ohňu a k jeho kreslu. „videla som svetlo vo vašej izbe a potom,“ – odmlčala sa a sklopila pohľad na svoje ruky – „kufor pred vašimi dverami. Idete niekam?“

„Chcel som vám to povedať –“ zarazil sa. Nemal by klamať. Nikdy nemal v úmysle povedať jej o svojich plánoch. Ak jej to povie, veci sa len zhoršia. Aj tak to už zašlo priďaleko, lebo dúfal, že tentoraz to bude iné.

Podišla bližšie a pohľad jej padol na skicár.

„Kreslili ste ma?“

Jej vyľakaný tón mu pripomenul, ako veľmi rozdielne chápu veci. Ani po toľkom čase, ktorý spolu strávili za posledných pár týždňov, nezačala čo len tušiť pravdu, ktorá sa skrývala za ich vzájomnou príťažlivosťou.

To bolo dobre – alebo: bolo to tak lepšie. Týchto pár dní, po tom, čo sa rozhodol odísť, bojoval, aby sa od nej odpútal. To úsilie ho tak vyčerpávalo, že len čo bol osamote, odovzdal sa potláčanej túžbe kresliť ju. Svoj skicár zaplnil kresbami jej klenutého krku, mramorovej kľúčnej kosti, čiernej priepasti vlasov.

Teraz opäť pozrel na tú kresbu, zahanbený nie preto, že ho prichytila, ako ju kreslí, ale horšie. Keď si uvedomil, že jej objav – odhalenie jeho citov – ju zničí, po tele mu prešiel mráz. Mal si dávať väčší pozor. Vždy sa to takto začínalo.

„Vypite teplé mlieko s lyžicou melasy,“ zamrmlal, chrbtom otočený k nej. Potom smutne dodal: „Pomôže vám to zaspať.“

„Ako ste to vedeli? Moja matka tak vždy –“

„Viem,“ povedal a otočil sa k nej. Úžas v jej hlase ho neprekvapil, no aj tak jej nemohol prezradiť, odkiaľ to vie, alebo povedať koľkokrát jej tento nápoj v minulosti podal, keď sa objavili tiene, a ako ju objímal, kým nezaspala.

Jej ruka jemne spočinula na jeho ramene a od toho dotyku, ktorý akoby mu prepaľoval košeľu, zalapal po dychu. V tomto živote sa ešte nedotkli a ich prvý kontakt mu vždy vyrazil dych.

„Odpovedzte mi,“ zašepkala. „Odchádzate?“

„Áno.“

„Vezmite ma so sebou,“ vyhŕkla. V tej chvíli zadržala dych a zaželala si, aby mohla vziať svoju prosbu späť. Videl, ako sa jej v ryhe medzi očami odzrkadľuje celý sled citov: impulzívnosť, potom rozpaky, nakoniec zahanbenie za svoju otvorenosť. Vždy to tak robila a pričasto spravil tú chybu, že ju presne v tomto okamihu začal utešovať.

„Nie,“ zašepkal a pamätal si… stále si pamätal… „Zajtra odplávam. Ak vám na mne aspoň trochu záleží, už nič nevravte.“

„Ak mi na vás aspoň trochu záleží,“ zopakovala, akoby sa zhovárala sama so sebou. „Ja – ľúbim –

„Prestaňte.“

„Musím to povedať. Ľúbim vás, som si tým istá, a ak odídete –“

„Ak odídem, zachránim vám život.“ Hovoril pomaly v snahe zasiahnuť tú časť jej osoby, ktorá by si mohla pamätať. Existovala vôbec, bola tam niekde pochovaná? „Niektoré veci sú dôležitejšie ako láska. Nepochopíte to, ale musíte mi veriť.“

Zabodla doňho pohľad. Urobila krok dozadu a prekrížila si ruky na prsiach. Aj toto bola jeho vina – vždy, keď s ňou hovoril zvrchu, prebudil v nej jej pohŕdavú stránku.

„Myslíte tým, že existujú dôležitejšie veci než táto?“ namietla a priložila si jeho ruky na srdce.

Ach, byť tak ňou a nevedieť, čo príde! Alebo byť aspoň silnejším a mať schopnosť zastaviť ju. Ak ju nezastaví, ona sa nikdy nepoučí a minulosť sa bude opakovať a znova a znova ich mučiť.

Keď pocítil dôverne známe teplo jej pokožky na dlaniach, zaklonil hlavu a zastonal. Snažil sa nevnímať, ako je blízko, ako dobre pozná dotyk jej pier, akú trpkosť cíti, pretože toto všetko sa musí skončiť. Prstami jemne prešla po jeho prstoch. Cez tenké bavlnené šaty cítil, ako jej rýchlo bije srdce.

Mala pravdu. Nič nebolo viac než toto. Nikdy. Už sa takmer vzdal a zobral ju do náruče, no vtom zachytil jej pohľad. Ako keby videla ducha.

S rukou na čele sa odtiahla.

„Mám ten najzvláštnejší pocit,“ zašepkala.

Nie – vari je už príliš neskoro?

Oči sa jej zúžili, vyzerali ako na jeho kresbe, a znova ho vnímala. Ruku mu položila na hruď a v očakávaní pootvorila pery. „Povedzte mi, že šaliem, ale odprisahala by som, že som tu už bola…“

Takže už je príliš neskoro. Roztrasene dvihol pohľad a pocítil zostupujúcu temnotu. Využil poslednú možnosť zmocniť sa jej a pevne ju držať, tak ako po tom už týždne túžil.

Len čo jej pery splynuli s jeho, ostali úplne bezmocní. Z horkosladkej chuti v jej ústach sa mu zakrútila hlava. Čím tesnejšie sa k nej pritískal, tým viac mu vzrušenie a muky z toho všetkého skrúcali žalúdok. Jazykom prebehla po jeho jazyku a s každým novým dotykom, s každým novým objavom horel oheň medzi nimi jasnejšie a horúcejšie. Nič z toho však nebolo nové.

Miestnosť sa zachvela. Okolo nich sa rozžiarila aura.

Nič si nevšímala, nič si neuvedomovala, nič nechápala, len ich bozk.

Iba on vedel, čo sa stane, akí temní spoločníci zostúpia pri ich stretnutí. A aj napriek tomu, že nebol schopný zmeniť tok ich životov, opäť to vedel.

Tiene vírili priamo nad nimi. Tak blízko, že sa ich mohol dotknúť. Tak blízko, že uvažoval, či aj ona počuje, čo šepocú. Sledoval mračno, ktoré jej prešlo popred tvár. Na moment zbadal v jej očiach iskričku poznania.

A potom nebolo nič, vôbec nič.

JEDEN

CELKOM NEZNÁMI

Luce vbehla do žiarivkami osvetleného vestibulu Školy meča a kríža o desať minút neskôr, ako mala. Červenolíca osoba, vychovávateľ či vychovávateľka, s hruďou ako skriňa a písacou podložkou zovretou pod železným bicepsom, chrlila rozkazy – čo značilo, že Luce už zaostáva.

„Takže, pamätáme si, lieky, posteľ a červené očká,“ zaštekala na hlúčik ďalších troch študentov, ktorí boli k Luce otočení chrbtom. „Pamätajte si to podstatné a nikto nepríde k úrazu.“

Luce rýchlo prekĺzla na koniec skupinky. Ešte stále nevedela, či tú obrovskú hŕbu papierov vyplnila správne, či táto holohlavá osoba je žena, alebo muž, či jej niekto pomôže s jej veľkým batohom a či sa jej rodičia zbavia jej milovaného Plymouthu Fury, hneď ako dorazia domov. Celé leto jej hrozili, že auto predajú, a teraz mali dôvod, proti ktorému Luce nemohla namietať – v Lucinej novej škole nikto nemohol mať auto. V jej novej nápravnej škole, aby bolo jasné.

Ešte stále si zvykala na tento názov.

„Mohli… mohli by ste to zopakovať?“ spýtala sa. „To boli lieky –?“

„Pozrime, koho to tu máme,“ zvolala tá osoba nahlas, potom začala pomaly vyslovovať: „Lieky. Ak si jedna z tých, čo užívajú lieky, tu sa budeš udržiavať nadopovaná, pri zmysloch, dýchajúca, čokoľvek.“ Je to žena, rozhodla sa Luce. Žiaden muž by nebol taký zlomyseľný a nepovedal by to všetko takým sladkým hlasom.

„Mám to.“ Luce cítila, ako sa jej dvíha žalúdok. „Lieky.“

Lieky už roky nebrala. Po tej nehode na konci tohto leta doktor Sanford, jej špecialista v Hopkintone – ktorý bol zároveň dôvodom, prečo ju rodičia poslali do internátnej školy až do New Hampshire – chcel opäť zvážiť medikamentóznu liečbu. Aj keď ho nakoniec presvedčila o svojej akej-takej stabilite, musela podstúpiť o mesiac dlhšie analýzy, len aby sa vyhla tým hrozným antipsychotikám.

Preto nastúpila do posledného ročníka na Meči a kríži mesiac po začatí školského roka. Byť novou študentkou bolo už aj tak zlé a Luce bola skutočne nervózna z toho, že sa mala zapojiť do vyučovania, v ktorom si už ostatní našli svoje miesto. Ale podľa tejto prehliadky školy usúdila, že dnes tu nie je jediným nováčikom.

Ukradomky pozrela na ďalších troch študentov stojacich v polkruhu okolo nej. Na predošlej škole, Doverskej prípravke, sa prvý deň počas prehliadky školy zoznámila so svojou najlepšou kamarátkou Callie. Na internátoch, kde sa prakticky všetci učili samostatnosti spolu, stačilo, že Luce a Callie boli jediné, ktorých predkovia tu neštudovali. Netrvalo im však dlho a zistili, že sú posadnuté tými istými starými filmami – najmä tými, v ktorých hral Albert Finney. Keď obe zistili – v prvom ročníku pri sledovaní Dvoch na ceste –, že ani jedna nevie pripraviť balíček pukancov a nespustiť pritom požiarny alarm, už Luce a Callie jedna druhú neopustili. Až kým… nemuseli.

Dnes po Lucinom boku stáli dvaja chlapci a jedno dievča. Zdalo sa, že dievča sa dá ľahko prečítať, bolo blond a pekné ako z reklamy na Neutrogenu, s pastelovoružovými udržiavanými nechtami, ktoré ladili s jej umelohmotným karisblokom.

„Ja som Gabbe,“ zatiahla a obdarila Luce širokým úsmevom, ktorý zmizol tak rýchlo, ako sa objavil, ešte kým sa Luce stihla predstaviť. Gabbin rýchlo miznúci záujem pripomínal skôr južanskú verziu dievčat z Doverskej než niekoho, kto je na Meči a kríži. Luce sa nevedela rozhodnúť, či ju to má tešiť, alebo nie, rovnako ako si nevedela predstaviť, čo takéto dievča robí v nápravnej škole.

Po Lucinej pravici stál chlapec s krátkymi hnedými vlasmi, hnedými očami a zopár pehami na nose. Ale to, že nenadväzoval očný kontakt a len si trhal záder na palci, vzbudilo v Luce dojem, že tak ako ona, aj on je ešte v šoku a v rozpakoch z toho, že je tu.

Chalan po jej ľavej strane, naopak, až príliš dobre zapadol do Lucinej predstavy o tomto mieste. Bol vysoký a chudý, s taškou prevesenou cez plece, so strapatými čiernymi vlasmi a veľkými, hlboko posadenými zelenými očami. Mal plné, prirodzene ružové pery, pre ktoré by väčšina dievčat vraždila. Vzadu na krku mu spod okraja čierneho trička vykúkalo čierne tetovanie – slnečné lúče, ktoré na jeho svetlej pokožke priam žiarili.

Na rozdiel od prvých dvoch sa jej tento chalan pozrel do očí a neuhol pohľadom. Jeho ústa vytvárali rovnú priamku, ale oči mal srdečné a plné života. Uprene na ňu hľadel, nehybný ako socha, a Luce to prikovalo na mieste. Zatajila dych. Tie oči boli intenzívne, očarujúce, no a trochu odzbrojujúce.

Vychovávateľka prelomila chlapcov hypnotický pohľad hlasným odkašľaním. Luce sa začervenala a tvárila sa, že sa sústredene škriabe na hlave.

„Tí, čo už vedia, ako to tu chodí, môžu ísť, keď sa zbavia svojich hazardných záľub.“ Vychovávateľka ukázala na veľkú kartónovú škatuľu pod nápisom, ktorý veľkými čiernymi písmenami hlásal ZAKÁZANÝ MATERIÁL. „A keď hovorím, že môžete ísť, Todd,“ zovrela pehavému chalanovi plece, až podskočil, „myslím tým do telocvične, kde sa stretnete so svojím prideleným študijným poradcom. Ty,“ ukázala na Luce, „sa zbavíš svojich nebezpečných predmetov a ostaneš so mnou.“

Štvorica sa došuchtala ku škatuli a Luce bezradne pozorovala, ako si ostatní začali vyprázdňovať vrecká. Dievčina vytiahla osem-centimetrový ružový švajčiarsky nožík. Zelenooký chalan zdráhavo vyhodil plechovku spreju a orezávač. Dokonca aj nešťastný Todd pustil niekoľko škatuliek zápaliek a nádobku s náplňou do zapaľovača. Luce sa cítila hlúpo, že neskrývala nijaký nebezpečný materiál – ale keď videla ostatné decká siahnuť do vreciek a hodiť do škatule mobily, preglgla.

Nahla sa dopredu, aby si bližšie prečítala nápis ZAKÁZANÝ MATERIÁL, a uvidela, že mobily a akékoľvek rádiové vysielačky sú prísne zakázané. Dosť zlé bolo už to, že nemohla mať svoje auto. Luce spotenou dlaňou zovrela vo vrecku svoj mobil, jediné spojenie s vonkajším svetom. Keď vychovávateľka zbadala výraz na jej tvári, rýchlo ju párkrát prepleskla po lícach. „Neomdlievaj mi tu, mladá dáma, neplatia mi za resuscitáciu. Mimochodom, z hlavného vestibulu si môžeš raz za týždeň zavolať.“

Jeden telefonát… raz za týždeň? Ale –

Naposledy pozrela na svoj mobil a zbadala, že dostala dve nové esemesky. Nevedela si predstaviť, že toto sú jej posledné dve esemesky. Prvá bola od Callie.

Ihneď mi zavolaj! Budem čakať pri telefóne celý večer, tak buď pripravená podeliť sa o novinky. A pamätaj si moju mantru. Prežiješ! Mimochodom, či už na tom záleží, alebo nie, myslím, že všetci úplne zabudli na…

Callie písala svojím typickým štýlom, čiže tak veľa, že Lucin sprostý mobil esemesku odrezal po štyroch riadkoch. Istým spôsobom sa Luce takmer uľavilo. Nechcelo a jej čítať o tom, ako všetci na jej starej škole zabudli na to, čo sa jej stalo, čo ju dostalo na toto miesto.

Vzdychla si a otvorila druhú esemesku. Bola od mamy, ktorá sa naučila esemeskovať len pred pár týždňami a ktorá určite nevedela o tomto jedinom telefonáte za týždeň, lebo inak by tu svoju dcéru nenechala. Všakže?

Zlato, stále na teba myslíme. Buď dobrá a jedz dostatok proteínov. Keď sa bude dať, porozprávame sa.

S láskou, M a 0

Luce si s povzdychom uvedomila, že jej rodičia to musia vedieť. Ako inak by sa dali vysvetliť ich strhané tváre, keď im dnes ráno pred školskou bránou s batohom v ruke zakývala na rozlúčku? Pri raňajkách zažartovala o tom, že konečne stratí ten otrasný novoanglický prízvuk, ale jej rodičia sa ani neusmiali. Myslela si, že sa na ňu ešte stále hnevajú. Nikdy nezvyšovali hlas, takže keď Luce niečo naozaj pokašľala, nerozprávali sa s ňou. Teraz pochopila dnešné zvláštne ráno: Jej rodičia už oplakávali stratu kontaktu s ich jedinou dcérou.

„Ešte stále čakáme na jednu osobu,“ zaspievala vychovávateľka. „Kto by to tak mohol byt?“ Luce obrátila pozornosť späť ku škatuli s „hazardným“ obsahom, ktorá už prekypovala neznámym kontrabandom. Cítila uprený, zelenooký pohľad tmavovlasého chlapca. Zodvihla hlavu a všimla si, že na ňu všetci zízajú. Bola na rade. So zavretými očami pomaly roztvorila dlaň a nechala z nej mobil vykĺznuť na vrch kopy, kam dopadol so smutným buchnutím. Bol to zvuk totálnej osamelosti.

Todd a barbina Gabbe smerovali k dverám a nevenovali Luce ani jediný pohľad, no tretí chlapec sa otočil k vychovávateľke.

„Ja ju s tým oboznámim,“ povedal a kývol hlavou k Luce.

„To nie je súčasťou našej dohody,“ automaticky zareagovala vychovávateľka, ako keby tento rozhovor očakávala. „Si zasa novým študentom – to značí, že sa na teba vzťahujú nováčikovské obmedzenia. Si späť na štarte. Ak sa ti to nepáči, mal si si dvakrát rozmyslieť, či porušíš podmienku.“

Chlapec stál bez pohnutia, s prázdnym výrazom na tvári, a Luce, ktorá pri slove „podmienka“ stuhla, potiahla vychovávateľka smerom k druhému koncu zažltnutej haly.

„Pokračujeme,“ povedala, akoby sa nič nestalo. „Postele.“ Z okna obráteného na západ ukázala na vzdialenú škvarobetónovú budovu. Luce videla, ako sa Gabbe a Todd pomaly vlečú k nim a tretí chlapec pomaly kráča, ako keby držať krok s nimi bolo poslednou vecou, po ktorej túžil.

Internát bol pôsobivý a mohutný – pevná sivá budova, ktorej hrubé dvojité dvere neprezrádzali nič o živote za nimi. Uprostred mŕtveho trávnika stála veľká kamenná tabuľa a Luce si z webovej stránky pamätala, že je na nej vytesané ŠTUDENTSKÝ DOMOV PAULINE. V hmlistom rannom slnku vyzeral ešte ohavnejšie než na plochej čiernobielej fotografii.

Už z diaľky mohla Luce vidieť čiernu pleseň, ktorá pokrývala priečelie internátu. Všetky okná boli zahradené hrubými oceľovými mrežami. Prižmúrila oči. Je na plote okolo budovy ostnatý drôt?

Vychovávateľka pozrela na zoznam a zalistovala v Lucinom spise. „Izba šesťdesiat tri. Zatiaľ si hoď vak do mojej kancelárie k ostatným. Vybaliť sa môžeš poobede.“

Luce položila svoj červený vak k trom obyčajným čiernym kufrom. Potom inštinktívne siahla po mobile, do ktorého si zvyčajne zapisovala to, čo si bolo treba pamätať. Len čo však vošla rukou do prázdneho vrecka, povzdychla si a radšej si uložila číslo izby do vlastnej pamäti.

Stále nevedela, prečo jednoducho nemôže ostať so svojimi rodičmi; ich dom v Thunderbolte bol od Meča a kríža vzdialený necelú polhodinu. Byť zase doma v Savannah, kde, ako jej mama hovorievala, ešte aj vietor fúka ospalo, bolo také fajn. Miernejšie, pomalšie tempo štátu Georgia vyhovovalo Luce oveľa viac než Nové Anglicko.

Ale Škola meča a kríža sotva vyzerala, akoby bola súčasťou mesta Savannah. Bolo to len neživé, fádne miesto, kam ju umiestnil súd. Minule začula otca telefonovať s riaditeľom – prikyvoval ako zmätený profesor a hovoril: „Áno, áno, možno bude pre ňu najlepšie, ak bude pod dozorom po celý čas. Nie, nie, nechceme zasahovať do vašich metód.“

Jej otec očividne nevidel podmienky, za akých bude jeho jediná dcéra pod dozorom. Toto miesto vyzeralo ako väzenie s najvyšším stupňom stráženia.

„A čo tie očká, čo ste hovorili?“ opýtala sa Luce vychovávateľky a chystala sa, že ju už z prehliadky školy uvoľní.

„Očká,“ povedala vychovávateľka a ukázala na malé zariadenie pripojené na elektrický drôt visiace z plafónu: bola to šošovka s červeným blikajúcim svetielkom. Luce ju predtým nevidela, ale len čo ju vychovávateľka upozornila na tú jednu, uvedomila si, že sú všade.

„Kamery?“

„Správne,“ odpovedala vychovávateľka blahosklonne. „Nechávame ich viditeľné, aby ste ich mali stále na pamäti. Sledujeme vás vždy a všade. Takže to nepokašli – teda, ak sa vládzeš udržať.“

Vždy, keď sa s Luce niekto rozprával, akoby bola totálna psychopatka, čoraz viac verila, že je to naozaj tak.

Celé leto ju v snoch a v zriedkavých momentoch, keď ju rodičia nechali osamote, prenasledovali spomienky. Niečo sa v tej chatke stalo a všetci (vrátane Luce) chceli vedieť čo. Polícia, sudca aj sociálna pracovníčka sa z nej snažili vypáčiť pravdu, no ani ona o nej nemala najmenšej potuchy. Celý večer s Trevorom žartovali, bežali k chatkám pri jazere, preč od všetkých na večierku. Snažila sa im vysvetliť, že to bol jeden z najlepších večerov, aký kedy zažila, až kým sa nezmenil na ten najhorší.

Ten večer si toľko ráz prehrávala v mysli – počula Trevorov smiech, cítila jeho ruky pevne okolo svojho pása – a snažila sa ho zladiť so svojím vnútorným pocitom, že je nevinná.

Ale každé pravidlo a nariadenie na Meči a kríži akoby protirečilo tomuto pohľadu a naznačovalo, že je v skutočnosti nebezpečná a potrebuje byť pod dozorom.

Luce pocítila na pleci pevnú ruku.

„Pozri,“ povedala vychovávateľka. „Ak ti to pomôže, od najhoršieho prípadu máš dosť ďaleko.“

Bolo to prvé ľudské gesto, ktoré vychovávateľka voči Luce urobila, a ona verila, že naozaj bolo myslené tak, aby sa cítila lepšie. Lenže – poslali ju sem kvôli podozrivému úmrtiu chalana, do ktorého bola zbláznená, a aj tak mala „od najhoršieho prípadu dosť ďaleko“? Luce premýšľala, s čím ešte mali na Meči a kríži do činenia.

„Dobre, koniec prehliadky,“ povedala vychovávateľka. „Teraz je to už na tebe. Ak potrebuješ ešte niečo nájsť, tu máš mapu.“ Podala Luce fotokópiu hrubého náčrtu mapy a pozrela na hodinky. „Máš hodinu do začiatku vyučovania, ale moje seriály idú už o päť minút, takže –“ mávla na Luce rukou, „strať sa. A nezabudni,“ povedala naposledy, ukazujúc na kamery. „Očká ťa sledujú.“

Kým sa Luce zmohla na odpoveď, objavilo sa pred ňou štíhle, tmavovlasé dievča a dlhým prstom jej hrozilo pred tvárou.

„Úúúúú,“ podpichovalo Luce duchárskym hlasom a tancovalo v kruhu okolo nej. „Očká ťa sledujúúúú.“

„Vypadni, Arriane, lebo ti dám spraviť lobotómiu,“ zahučala vychovávateľka, aj keď z jej krátkeho prvého, ale nefalšovaného úsmevu bolo jasné, že k tomuto strelenému dievčaťu prechováva akúsi drsnú náklonnosť.

No tiež bolo jasné, že Arriane túto lásku neopätuje. Urobila pred vychovávateľkou pohyb, akože si „leští tágo“, a potom pohľadom Luce vyzývala, nech sa urazí.

„A len pre toto,“ povedala vychovávateľka a zúrivo si spravila poznámku do notesa, „to tu dnes malej Miss Sunshine poukazuješ ty.“

Prstom ukázala na Luce, ktorá v čiernych džínsoch, čiernych čižmách a čiernom tričku vyzerala všelijako, len nie ako slniečko. V kolónke „Predpísané oblečenie“ na webovej stránke Meča a kríža optimisticky tvrdili, že pokiaľ sa študenti dobre správajú, môžu sa obliekať, ako chcú, avšak s dvoma malými výhradami: štýl musí byť skromný a farba čierna. Aspoň nejaká sloboda.

Rozmerný rolák, ktorý na Luce mama natiahla dnes ráno, nelichotil jej krivkám, a ešte aj jej najkrajšia časť bola preč – husté, čierne vlasy, ktoré nosievala po pás, mala takmer úplne ostrihané. Po požiari v chatke ostala jej pokožka na hlave popálená a líniu vlasov mala krivolakú, takže po dlhej mlčanlivej jazde z Doverskej postavila mama Luce do vane, vytiahla otcov holiaci strojček a bez slova jej hlavu oholila. Cez leto jej vlasy dorástli do takej dĺžky, že vlny, ktoré jej kedysi závideli, sa teraz rozpačito krútili tesne pod ušami.

Arriane si ju premerala, ťukajúc si prstom po bledých perách. „Perfektné,“ podišla bližšie a chytila Luce pod pazuchu. „Práve mi napadlo, že by sa mi zišiel nový otrok.“

Dvere vestibulu sa otvorili a vošiel chalan so zelenými očami. Potriasol hlavou a upozornil Luce: „Tu nemajú problém s osobnou prehliadkou. Takže ak schovávaš akékoľvek zakázané veci,“ zdvihol obočie a vysypal za hrsť ťažko rozpoznateľných predmetov do škatule, „ušetri si problémy.“

Arriane, ktorá stála za Luce, sa ticho zasmiala.

Chlapec prudko dvihol hlavu, a keď zbadal Arriane, otvoril a vzápätí zavrel ústa, akoby si nebol istý, ako postupovať ďalej.

„Arriane,“ povedal pokojne.

„Cam,“ odvetila.

„Poznáš ho?“ zašepkala Luce a uvažovala, či aj na nápravných školách boli také isté kliky ako na prípravkách, ako bola Doverská.

„Ani mi to nepripomínaj,“ povedala Arriane a ťahala Luce von do sivého, sychravého rána.

Z hlavnej budovy sa zadnými dverami vychádzalo na popraskaný chodník vedúci okolo neupravenej trávnatej plochy. Tráva na nej bola taká prerastená, že to skôr vyzeralo ako nepoužívaný pozemok a nie školský areál, ale vyblednutá svetelná tabuľa a malá drevená tribúna svedčili o opaku.

Za ihriskom stáli štyri prísne vyzerajúce budovy: škvarobetónový internát naľavo, obrovský škaredý starý kostol napravo a dve ďalšie rozmerné stavby uprostred. V nich si Luce predstavila triedy.

To bolo všetko. Celý jej život sa zredukoval na smutný obraz pred jej očami.

Arriane ihneď zišla z chodníka a zaviedla Luce k ihrisku, kde ju posadila na rozmáčanú drevenú tribúnu. Podobná scenéria na Doverskej bola miestom pre „budúcich športovcov najprestížnejších univerzít“, a tak sa mu Luce vždy vyhýbala. No toto prázdne ihrisko s hrdzavými zdeformovanými bránkami rozprávalo iný príbeh. Luce ho však ešte nevedela rozlúštiť. Nad hlavami im zakrúžili tri supovce a pomedzi holé konáre dubov zafúkal bezútešný vietor. Luce si skryla bradu do roláka.

„Tááákže,“ zatiahla Arriane. „Už si sa zoznámila s Randym.“

„Myslela som, že sa volá Cam.“

„Nehovoríme o ňom,“ rýchlo povedala Arriane. „Myslím našu mužatku, tam vnútri.“ Arriane pohodila hlavou ku kancelárii, kde zanechali vychovávateľku usadenú pred televízorom. „Čo myslíš – je to chlap, či baba?“

„Baba?“ odpovedala Luce váhavo. „Má to byť nejaký test?“

Arriane sa usmiala. „Prvý z mnohých. Prešla si. Aspoň myslím, že si prešla. Pohlavie väčšiny učiteľov je témou prebiehajúcej celoškolskej diskusie. Neboj sa, zvykneš si.“

Luce si pomyslela, že Arriane žartuje – v tom prípade je to okej. Ale toto bola oproti Doverskej obrovská zmena. Na jej starej škole sa ulízaní budúci senátori so zelenými kravatami premávali po chodbách vo vznešenom tichu, v ktorom sa priam vznášali peniaze.

Ostatné decká z Doverskej najčastejšie pozerali na Luce úkosom a ich pohľad hovoril: „Len nám nezachytaj naše biele steny.“ Pokúsila sa predstaviť si tam Arriane: ako sa rozvaľuje na tribúne a nahlas hovorí sprostý vtip svojím piskľavým hlasom. Čo by si o nej asi myslela Callie? Na Doverskej nebol nikto ako ona.

„Okej, vysyp to,“ nariadila jej Arriane. Zvalila sa na vrchnú lavičku tribúny a kývla na Luce, aby sa k nej pridala. Potom sa opýtala, „Čo si spravila, že si tu?“

Arrianin hlas bol hravý, no Luce si zrazu potrebovala sadnúť. Bolo to smiešne, ale očakávala, že jej prvý školský deň prejde bez toho, aby sa k nej prikradla minulosť a zbavila ju tenkého pozlátka pokoja. Samozrejme, že ľudia to tu budú chcieť vedieť.

V spánkoch jej hučala krv. Stávalo sa to vždy, keď sa snažila v duchu pozrieť späť, vrátiť sa k tej noci. Nikdy neprestane cítiť vinu za to, čo sa stalo Trevorovi, no takisto sa všemožne snažila neuviaznuť v tieňoch, lebo to bolo jediné, čo si z tej nehody pamätala.

Začala Trevorovi hovoriť o zvláštnej prítomnosti niečoho, čo v ten večer cítila, o krútiacich sa tvaroch nad ich hlavami, ktoré ohrozovali ich úžasný večer. Samozrejme, že vtedy už bolo neskoro. Trevor bol preč, jeho telo spálené na nepoznanie a Luce bola… bola… vinná?

Nik nevedel o šerých siluetách, ktoré vídala v tme. Vždy k nej prichádzali. Prichádzali a odchádzali tak dlho, že Luce si ani nepamätala, kedy ich videla po prvý raz. Pamätala si však, kedy si prvý raz uvedomila, že tiene nechodia ku každému – vlastne, že nechodia k nikomu, iba k nej. Keď mala sedem, ich rodina bola na dovolenke v Hilton Head a rodičia ju zobrali na výlet loďou. Slnko zapadalo a tiene sa začali valiť k nim ponad vodu. Otočila sa k otcovi a spýtala sa: „Čo treba robiť, keď prídu, oci? Prečo sa tých strašidiel nebojíš?“

Rodičia ju uisťovali, že strašidlá neexistujú, no keď Luce trvala na tom, že je tam niečo chvejúce sa a temné, vynieslo jej to niekoľko návštev u očného, potom okuliare, a keď opísala, ako tiene chrapľavo svištia, nasledovali návštevy u ušného. A potom psychoterapia, ďalšia psychoterapia a nakoniec predpis na antispychotiká.

Ale tiene nič neodohnalo.

Keď dovŕšila štrnásť rokov, odmietla brať lieky. Vtedy našli doktora Sanforda a neďaleko neho Doverskú školu. Odleteli do New Hampshire a otec ich priviezol prenajatým autom po dlhej, kľukatej príjazdovej ceste k sídlu na kopci, ktoré sa volalo Shady Hollows, Tienistá dolina. Luce postavili pred chlapíka v bielom plášti a spýtali sa jej, či ešte máva svoje „vízie“. Rodičia jej zvierali ruky v spotených dlaniach a vraštili obočie od strachu, že s ich dcérou to naozaj nie je v poriadku.

Nik jej nepovedal, že keby doktorovi Sanfordovi nepovedala, čo chceli všetci počuť, chodila by do Shady Hollows oveľa častejšie. Keď klamala a správala sa normálne, mohla chodiť na Doverskú a doktora Sanforda navštevovala len dvakrát za mesiac.

Len čo začala Luce predstierať, že tiene už nevidí, dovolili jej prestať brať tie hrozné tabletky. Ale nad tým, kedy sa opäť zjavia, stále nemala kontrolu. Akurát si v mysli držala zoznam miest, kde k nej predtým prišli – husté lesy, temné vody – tých sa za každú cenu stránila. Vedela, že príchod tieňov sprevádzajú zimomriavky hlboko pod kožou, ohavný pocit ako žiaden iný.

Luce si obkročmo sadla na lavičku a pritlačila si ukazováky a prostredníky na spánky. Ak má dnešok prežiť, musí minulosť zatlačiť v mysli do úzadia. Nevydrží skúmať spomienky na ten večer na vlastnú päsť, takže v žiadnom prípade neporozpráva nejakej podivnej, maniackej cudzinke o všetkých tých príšerných detailoch.

Namiesto odpovede pozorovala Arriane natiahnutú na lavičke tribúny vo veľkých čiernych slnečných okuliaroch, ktoré jej zakrývali väčšinu tváre. Asi musela na Luce tiež civieť, pretože po chvíľke vyskočila z lavičky a široko sa usmiala.

„Ostrihaj ma, tak ako si ty,“ povedala.

„Čože?“ Luce zalapala po dychu. „Máš krásne vlasy.“

Bola to pravda – Arriane mala dlhé, husté pramene vlasov, ktoré Luce tak chýbali. Jej rozpustené čierne kučery sa na slnku červenkasto leskli. Luce si zastrčila vlasy za uši, no ešte stále neboli dostať dlhé, takže jej padli späť dopredu.

„Čačané,“ zašušlala Arriane. „Sú sexy, vyzývavé. Aj ja také chcem.“

„Hm… okej,“ povedala Luce. To mal byť kompliment? Nevedela, či má byť polichotená, alebo vydesená tým, ako Arriane očakáva, že môže mať všetko, čo si zmyslí, aj keď to patrí niekomu inému. „Kde zoženieme –“

„Ta-dá!“ Arriane zalovila v taške a vytiahla ružový švajčiarsky nožík, ktorý Gabbe hodila do škatule zakázaných predmetov. „Čo?“ spýtala sa, keď zbadala Lucinu reakciu. „Keď nováčikovia zahadzujú svoje veci, vždy si so sebou beriem svoje dlhé prsty. Už len toto pomyslenie mi pomáha prežiť to v internačnom… ehm… letnom tábore Meča a kríža.“

„Bola si tu celé leto?“ znechutene sa zatvárila Luce.

„Ha! Hovoríš ako pravý nováčik. Čo čakáš, jarné prázdniny?“ Hodila Luce švajčiarsky nožík. „Z tejto diery sa nedostaneme. Nikdy. A teraz strihaj.“

„A čo očká?“ spýtala sa Luce a s nožíkom v ruke sa obzerala okolo seba. Museli tam byť kamery.

Arriane potriasla hlavou. „Nebudem sa dávať dokopy s padavkami. Zvládneš to, alebo nie?“

Luce prikývla.

„A nehovor mi, že si ešte nikdy nestrihala vlasy.“ Arriane vytrhla Luce nožík, vytiahla miniatúrne nožničky a podala jej ho naspäť. „A už ani slovo, kým mi nepovieš, ako fantasticky vyzerám.“

V „kaderníctve“ v rodičovskej vani zopla mama zvyšky Luciných vlasov do neforemného chvosta a celý ho odstrihla. Luce si bola istá, že musí existovať strategickejší spôsob strihania vlasov, ale keďže sa strihaniu celý život vyhýbala, viac ako odstrihnúť chvost nevedela. Rukami zopla Arrianine vlasy, dala ich do gumičky, ktorú mala na zápästí, pevne chytila nožničky a začala strihať.

Chvost jej padol k nohám a Arriane zhíkla a otočila sa. Zodvihla ho proti slnku. Luce pri tom pohľade zovrelo srdce. Ešte stále sa trápila pre stratu svojich vlasov a všetky ostatné straty, ktoré symbolizovali. Arriane však zahral na perách jemný úsmev. Prstami prešla po chvoste a hodila ho do tašky.

„Paráda,“ povedala. „Pokračuj.“

„Arriane,“ zašepkala Luce, skôr ako si stihla zahryznúť do jazyka. „Tvoj krk. Je celý –“

„Zjazvený?“ dokončila Arriane. „Povedz to.“ Pokožka na Arrianinom krku od ľavého ucha až po kľúčnu kosť bola drsná, žilkovaná a lesklá. Lucina myseľ zablúdila k Trevorovi – k tým otrasným snímkam. Ani jej rodičia sa na ňu nechceli dívať po tom, čo ich uvideli. Mala problém pozrieť sa na Arriane.

Arriane schmatla Lucinu ruku a pritlačila si ju k pokožke. Bola horúca a studená zároveň. Bola jemná aj drsná.

„Nebojím sa toho,“ povedala Arriane. „A ty?“

„Nie,“ odvetila Luce, aj keď si želala, aby Arriane dala ruku preč, aby mohla odtiahnuť tú svoju. Keď pomyslela na to, či bola aj Trevorova pokožka takáto na dotyk, zdvihol sa jej žalúdok.

„Bojíš sa toho, kým naozaj si, Luce?“

„Nie,“ znova rýchlo odpovedala Luce. Muselo byť očividné, že klame. Zavrela oči. Všetko, čo od Meča a kríža chcela, bol nový začiatok, miesto, kde na ňu ľudia nepozerajú tak, ako na ňu teraz hľadí Arriane. Keď jej pred školskou bránou dnes ráno otec zašepkal rodinné motto Priceovcov – „Priceovci nikdy nezlyhajú“ – zdalo sa to možné, ale Luce sa už teraz cítila ubitá a odhalená. Odtiahla ruku. „Ako sa to teda stalo?“ spýtala sa s pohľadom upretým do zeme.

„Pamätáš, že som na teba netlačila, keď si stíchla o tom, ako si sa sem dostala?“ pripomenula jej Arriane so zdvihnutým obočím.

Luce prikývla.

Arriane ukázala na nožnice. „Dorob to vzadu, dobre? Urob mi to fakt pekne. Sprav zo mňa teba.“

Aj s tým istým účesom Arriane stále vyzerala ako podvyživená verzia Luce. Kým sa Luce pokúšala zarovnať svoj prvý účes, Arriane sa ponorila do spletitostí života na Meči a kríži.

„Tamten väzenský blok sa volá Augustín. Tam mávame v stredu večer naše takzvané spoločenské podujatia. A tam všetky hodiny,“ povedala a ukázala na druhú budovu napravo od internátu, ktorá mala farbu žltých zubov. Vyzerala, akoby ju projektoval ten istý sadista ako Pauline. Bola deprimujúco mohutná, ako pevnosť, obohnaná tým istým ostnatým drôtom a mala zamrežované okná. Neprirodzená sivá hmla pokrývala jej steny ako mach, takže nebolo vidieť, či tam niekto je.

„Varujem ťa,“ pokračovala Arriane. „Tunajšie vyučovanie budeš nenávidieť. Ak nie, nie si človek z mäsa a kostí.“

„Prečo? čo je na ňom také zlé?“ opýtala sa Luce. Možno Arriane nemala rada školu všeobecne. S čiernym lakom na nechtoch, čiernou očnou linkou a čiernou taškou, v ktorej bolo miesto akurát na jej nový švajčiarsky nožík, nevyzerala veľmi ako knihomoľ.

„Vyučovanie je tu bezduché,“ povedala Arriane. „Ba čo horšie, zbaví ťa duše. Z tých osemdesiatich dečiek, ktoré tu sú, nám zostali len tri duše.“ Letmo pozrela nahor. „Aj tak sú bez akéhokoľvek hlasu…“

To neznelo bohvieako, ale Luce sa zarazila pri inej časti Arrianinej odpovede. „Počkaj, na tejto škole je len osemdesiat ľudí?“ Počas leta pred nástupom na Doverskú Luce podrobne študovala hrubú príručku Perspektívni študenti a naspamäť sa učila všetky štatistiky. Ale všetko, čo o Meči a kríži doposiaľ zistila, ju prekvapovalo a uvedomila si, že na reformnú školu prišla totálne nepripravená.

Arriane prikývla, čo spôsobilo, že jej Luce nechtiac odstrihla prameň vlasov, ktorý jej chcela nechať. Fúha. Hádam si to Arriane nevšimne – alebo si možno len bude myslieť, že je to vyzývavé.

„Osem tried po desať ľudí. O záležitostiach všetkých sa dozvieš dosť rýchlo,“ povedala Arriane. „A naopak.“

„Asi hej,“ súhlasila Luce a zahryzla si do pery. Arriane vtipkovala, no Luce uvažovala, či by tu sedela s tým super úškrnom v pastelovomodrých očiach, aj keby poznala skutočné okolnosti Lucinho príbehu. Čím dlhšie Luce udrží svoju minulosť v tajnosti, tým lepšie.

„A budeš sa vyhýbať ťažkým prípadom.“

„Ťažkým prípadom?“

„Deckám s elektronickými náramkami,“ objasnila Arriane. „Asi tretina študentskej populácie.“

A oni –

„S nimi sa nezahrávaj. Ver mi.“

„A čo urobili?“ opýtala sa Luce.

Aj keď Luce nechcela prezradiť vlastný príbeh, nepáčilo sa jej, že Arriane sa k nej správa ako k nejakej naivke. Čokoľvek tie decká urobili, nemohlo byť oveľa horšie ako to, čo sa hovorilo o nej. Alebo mohlo? Koniec koncov, o tomto mieste a ľuďoch nevedela takmer nič. Možné alternatívy jej v žalúdku rozvírili sivý, studený strach.

„Však vieš,“ zatiahla Arriane. „Napomáhali pri teroristických činoch. Rozsekali rodičov a opiekli ich na ražni.“ Otočila sa a žmurkla na Luce.

„Sklapni,“ usadila ju Luce.

„Myslím to vážne. Tí psychopati majú oveľa väčšie obmedzenia ako ostatní tunajší babráci. Voláme ich okovanci.“

Luce sa zasmiala nad Arrianiným dramatickým tónom.

„Tvoj účes je hotový,“ povedala a rukami prešla Arriane po vlasoch, aby ich trochu našuchorila. Vyzerali fakt dobre.

„Super,“ zvolala Arriane. Potom sa otočila k Luce. Keď si prstami prechádzala cez vlasy, rukávy čierneho svetra jej skĺzli k lakťom a Luce zazrela čierny náramok so striebornými cvokmi a na druhom zápästí ďalší, čo vyzeral viac… technicky. Arriane ju pristihla, ako sa pozerá, a čertovsky nadvihla obočie.

„Vravela som ti,“ povedala. „Totálni psychopati.“ Uškrnula sa. „Poď, dokončíme prehliadku školy.“

Luce nemala veľmi na výber. Zliezla dole z tribúny za Arriane a prikrčila sa pred nebezpečne nízko letiacim supovcom. Arriane si to zrejme nevšimla a ukázala na lišajníkom obrastený kostol vpravo za zeleným priestranstvom.

„Tamto nájdeš našu supermodernú telocvičňu,“ povedala nosovým hlasom turistickej sprievodkyne. „Áno, necvičenému oku sa to vidí ako kostol. Kedysi to aj bol. Tu na Meči a kríži sme tak trochu ako v architektonickom bazári. Pred pár rokmi sem prišiel nejaký gymnastikou posadnutý cvokár a vykrikoval, že spoločnosť ruinuje mládež a predpisuje jej nadmerné množstvo liekov. Daroval nenormálne prachy na to, aby kostol prestavali na telocvičňu. A teraz nám mocnosti pripomínajú, že si svoje ‚frustrácie‘ môžeme riešiť prirodzenejším a produktívnejším spôsobom.“

Luce zastonala. Nikdy nemala rada telocvik.

„Dievča presne ako ja,“ vyjadrila súcit Arriane. „Trénerka Dianteová je zlá.“

Luce pobehla, aby s ňou udržala krok, a pritom si prezerala zvyšok areálu. Dvor Doverskej bol taký udržiavaný, posiaty rovnomerne zasadenými, starostlivo prestrihanými stromami. Škola Meča a kríža vyzerala, akoby ju zhodili doprostred močiara a nechali tak. Smutné vŕby ovísali k zemi, po stenách sa v kaskádach popínalo kudzu a každý tretí krok, čo urobili, zaločkal.

A nebolo to len o tom, ako to tu vyzeralo. Každý nádych vlhkého vzduchu uviazol Luce v pľúcach. Už len pri dýchaní na Meči a kríži mala pocit, že sa topí v pohyblivom piesku.

„Projektanti sa evidentne dostali na mŕtvy bod v tom, ako vylepšiť budovy starej vojenskej akadémie. Výsledkom je, že sme skončili v čomsi, čo je napoly väzenie, napoly stredoveká mučiareň. A nie je tu žiaden záhradník,“ dodala Arriane a striasla si z čižiem blato. „Odporné. Och, a tam je cintorín.“

Luce sledovala Arrianin ukazovák, ktorý mieril do ľavej časti dvora, poza internát. Pozemok oddelený múrom halil ešte ťažší závoj hmly. Z troch strán ho obklopovali husté dubové lesy. Do cintorína, ktorý akoby sa ponoril pod zem, nevidela, ale zacítila hnilobu a počula zbor cikád bzučať v korunách stromov. Na sekundu sa jej zazdalo, že vidí temné svištiace tiene – no žmurkla a boli preč.

„To je cintorín?“

„Áno. Bola tu vojenská akadémia, ešte počas vojny Severu proti Juhu. Tam pochovávali svojich mŕtvych. Je to strašidelné, ako každý únik. A pre pánaboha,“ Arriane náhodilá falošný južanský prízvuk, „je to do neba volajúce.“ Potom žmurkla na Luce. „Často tam chodievame.“

Luce pozrela na Arriane, či žartuje. Arriane len pokrčila plecami.

„Okej, bolo to len raz. A po fakt veľkej dopovačke.“

Tak to bolo slovo, ktoré Luce poznala.

„Aha!“ Arriane sa zasmiala. „Práve sa tam rozsvietilo svetlo. Takže predsa len je niekto doma. Teda, moja drahá Luce, možno si už bola na večierkoch na internátnej škole, ale ešte si nevidela, akú paseku narobia decká z nápravnej školy.“

„V čom je rozdiel?“ spýtala sa Luce v snahe obísť fakt, že na Doverskej nikdy na veľkom večierku nebola.

„Uvidíš.“ Arriane sa odmlčala a otočila sa k Luce. „Dnes večer prídeš, okej?“ Na Lucino prekvapenie ju chytila za ruku. „Sľubuješ?“

„Ale ja som myslela, že sa mám držať ďalej od ťažkých prípadov,“ zažartovala Luce.

„Pravidlo číslo dva – nepočúvaj ma!“ Arriane sa zasmiala a potriasla hlavou. „Na šialenstvo mám papier!“

Opäť sa dala do behu a Luce sa vliekla za ňou.

„Počkaj, čo je pravidlo číslo jeden?“

„Drž krok!“

Keď zabočili za roh škvarobetónových tried, Arriane prudko zastala. „Nahoď dojem ľahostajnosti,“ povedala.

„Ľahostajnosti,“ zopakovala Luce.

Všetci ostatní študenti sa zhŕkli pred Augustínom okolo stromov ovinutých kudzu. Nikto sa veľmi netešil, že sú spolu vonku, ale nikomu sa ešte nechcelo ísť dnu.

Na Doverskej sa nenosila nijaká predpísaná rovnošata, takže Luce nebola zvyknutá na uniformitu, ktorú študentom poskytuje. Ale aj keď mali všetci na sebe tie isté čierne džínsy, čierne roláky a čierne svetre uviazané okolo pliec alebo pása, stále existovali podstatné rozdiely v tom, ako ich mali oblečené.

Skupinka potetovaných dievčat stojacich v kruhu s rukami prekríženými na prsiach mala náramky až po lakte. Čierne šatky okolo ich hláv pripomenuli Luce film o gangu motorkárok, ktorý raz videla. Požičala si ho s myšlienkou: Čo môže byť špicovejšie než dievčenský motorkársky gang? Teraz sa Lucine oči stretli s pohľadom jednej z nich na druhej strane trávnika. Úkosom pozerala na Luce mačacími očami orámovanými čiernou linkou a Luce rýchlo odvrátila zrak.

Chlapec a dievča, ktorí sa držali za ruky, mali vzadu na svetroch flitre našité v podobe lebky a prekrížených hnátov. Každých pár sekúnd si jeden z nich pritiahol toho druhého bližšie a pobozkal ho na spánok, ušný lalôčik, na oko. Keď okolo seba ovinuli ruky, Luce zbadala, že obaja majú na zápästí blikajúce stopovacie zariadenie. Vyzerali trochu drsne, ale bolo jasné, ako veľmi sú zaľúbení. Vždy, keď Luce zbadala, ako sa im na jazykoch zablysol pírsing, pocítila v hrudi pichnutie osamelosti.

Za zaľúbencami sa o stenu opieral hlúčik blonďavých chlapcov. Aj napriek teplu mal každý z nich na sebe sveter. Pod nimi mali biele košele s naškrobenými goliermi. Čierne nohavice im dokonale zakrývali vyleštené večerné topánky. Zo všetkých študentov na dvore títo Luce najväčšmi pripomínali žiakov z Doverskej. Ale pri bližšom pohľade ich rýchlo odlíšila od chlapcov, akých poznala v minulosti. Od chlapcov ako Trevor.

V skupinke títo chalani vyžarovali určitú tvrdosť. Mali ju v očiach. Ťažko sa to vysvetľovalo, ale Luce si zrazu uvedomila, že tak ako ona, všetci na tejto škole majú svoju minulosť. Každý tu asi mal tajomstvá, o ktoré sa nechcel deliť. Nevedela však povedať, či sa pre toto poznanie cíti viac, alebo menej izolovaná.

Arriane si všimla, ako si prezerá ostatné decká.

„Všetci robíme, čo sa dá, aby sme to tu prežili,“ pokrčila plecami. „Ak si si náhodou nevšimla supovce, čo lietajú tak nízko, toto miesto prakticky zaváňa smrťou.“ Sadla si na lavičku pod smutnou vŕbou a potľapkala miesto vedľa seba, aby si Luce prisadla.

Luce zmietla kopu vlhkého, hnijúceho lístia, no skôr ako sa posadila, všimla si ďalšie porušenie predpísaného oblečenia.

Veľmi atraktívne porušenie.

Ten chalan mal okolo krku jasnočervený šál. Ani zďaleka nebolo vonku zima, no on mal na svetri aj čiernu koženú motorkársku bundu. Možno to bolo tým, že predstavoval jediný farebný bod na dvore, no Luce sa dokázala pozerať iba naňho. V skutočnosti všetko ostatné v porovnaní s ním zbledlo a Luce zabudla, kde je.

Všimla si jeho zlatohnedé vlasy a opálenú pokožku. Vysoké lícne kosti, tmavé slnečné okuliare zakrývajúce oči, jemné pery. Vo všetkých filmoch, ktoré Luce videla, a vo všetkých knihách, čo čítala, bol ľúbostný objekt ohromujúco pekný – až na jednu chybičku. Naštrbený zub, rozkošný vír vo vlasoch alebo materské znamienko na ľavom líci. Vedela prečo – ak je hrdina príliš bezchybný, je nedosiahnuteľný. Ale či bol dosiahnuteľný, alebo nie, Luce mala vždy slabosť pre tých absolútne božských – takých ako tento chalan.

Ruky si voľne prekrížil na prsiach a oprel sa o stenu budovy. Na zlomok sekundy sa Luce uvidela zovretá v jeho náručí. Potriasla hlavou, ale vidina ostala taká jasná, že takmer vykročila za ním.

Nie. To bolo šialené. Však? Ešte aj v škole plnej šialencov si Luce uvedomovala, že je to chorý inštinkt. Veď ho ani nepozná.

Rozprával sa s nižším chalanom s dredmi a širokým úsmevom. Obaja sa smiali na plné hrdlo a tak úprimne, až Luce pocítila nezvyčajnú závisť. Pokúsila sa rozpomenúť, kedy sa naposledy takto smiala, naozaj smiala, ako oni.

„To je Daniel Grigori,“ Arriane sa k nej nahla, akoby jej čítala myšlienky. „Vidím, že vzbudil niečiu pozornosť.“

„To je slabý výraz,“ súhlasila Luce, no keď si uvedomila, ako musí pred Arriane vyzerať, zahanbila sa.

„No, ak sa ti také niečo páči.“

„Čo by sa mi nemalo páčiť?“ vyletelo z Luce.

„Tamto je jeho kamoš, Roland,“ Arriane kývla hlavou na chalana s dredmi. „Je v pohode. Ten typ, ktorému sa dostanú do rúk rôzne veci, vieš?“

Naozaj nie, pomyslela si Luce, hryzúc si peru. „Aké veci?“

Arriane pokrčila plecami a ukradnutým švajčiarskym nožíkom si odrezala rozstrapkané vlákno z diery na čiernych džínsoch. „Proste veci ako požiadaj a dostaneš.“

„A čo Daniel?“ spýtala sa Luce. „Čo je zač?“

„Ó, tak ona sa nevzdáva!“ Arriane sa zasmiala a odkašľala si. „Nikto vlastne nevie,“ odpovedala. „Dosť pevne sa drží svojho imidžu tajomného muža. Pokojne to môže byť len typický debil z polepšovne.“

„Takých poznám,“ povedala Luce, no len čo tie slová vypustila z úst, želala si vziať ich späť. Po tom, čo sa stalo Trevorovi – čokoľvek sa mu to stalo – bola posledným človekom, čo mohol súdiť niečí charakter. Ba čo viac, v tých zriedkavých chvíľach, keď sa čo len zmienila o tej noci, vybavil sa jej pohybujúci sa čierny baldachýn tieňov, takmer akoby bola opäť pri jazere.

Znova pozrela na Daniela. Dal si dole okuliare, zasunul si ich do bundy a potom sa otočil k nej. Ich pohľady sa stretli a Luce zbadala, že sa mu od prekvapenia rozšírili a hneď nato zúžili oči. Ale nie – bolo to viac než len to. Keď Danielove oči hľadeli do jej, dych sa jej zasekol v hrdle. Odkiaľsi ho poznala.

No niekoho ako on by si bola pamätala. Bola by si pamätala ten pocit, že je úplne vyvedená z miery, aký mala práve teraz.

Uvedomila si, že si ešte stále hľadia do očí, a v tom sa na ňu Daniel usmial. Oblialo ju teplo a musela sa chytiť lavičky. Cítila, ako sa jej pery rozširujú do úsmevu, ale on zrazu dvihol ruku.

A ukázal jej vztýčený prostredník.

Luce zalapala po dychu a sklopila zrak.

„Čo?“ opýtala sa Arriane, vôbec netušiac, čo sa práve odohralo.

„Kašli na to,“ povedala potom. „Nemáme čas. Cítim, že zazvoní.“

Ako na pokyn zazvonilo a celá študentská populácia sa začala šuchtať do budovy. Arriane ťahala Luce za ruku a mlela pokyny, kde a kedy sa majú najbližšie stretnúť. Ale Luce bola ešte stále rozrušená z toho, že ten vztýčený prostredník jej ukázal niekto úplne neznámy. Chvíľkové delírium, ktoré spôsobil Daniel, opadlo a ju teraz zaujímala jediná vec: Čo má ten chalan za problém?

Skôr ako vošla do triedy, kde mala prvú hodinu, odvážila sa obzrieť naspäť. Tvár mal prázdnu, ale jedno bolo jasné – pozoroval ju, ako odchádza.

DVA

NA PRÁŠKY

Luce mala kus papiera s vytlačeným rozvrhom, poloprázdny zošit, do ktorého začala písať ešte minulý rok na dejinách Európy pre pokročilých na Doverskej, dve ceruzky, svoju obľúbenú gumu a náhly pocit, že Arriane mala o vyučovaní na Meči a kríži pravdu.

Učiteľ sa ešte nezhmotnil, opotrebované lavice stáli v chaotických radoch a skriňa na pomôcky bola zabarikádovaná haldami zaprášených škatúľ. Horšie bolo, že nikto iný si ten zmätok nevšímal. Vlastne, nik iný si nevšímal, že je vôbec v triede. Všetci stáli v hlúčikoch pri oknách, tu si naposledy potiahli z cigarety, tam si naprávali na tričkách obrovské zatváracie špendlíky. Len Todd sedel v lavici a niečo spletité vyrýval perom do jej povrchu. Zdalo sa, že ostatní noví študenti si už našli v partii svoje miesto. Chalani, čo vyzerali ako slušáci z Doverskej, boli zoskupení tesne pri Camovi. Museli sa skamarátiť, už keď na Meč a kríž prišiel po prvý raz. Gabbe si podávala ruku s dievčinou s pírsingom v jazyku, ktorá sa predtým vonku bozkávala so svojím chalanom. Luce sa cítila hlúpo, že sa nezmohla na viac, než sadnúť si bližšie k neškodnému Toddovi.

Arriane poletovala okolo ostatných ako nejaká gotická princezná a šepkala slová, ktoré Luce nevedela rozlúštiť. Keď prešla popri Camovi, rozstrapatil jej nový účes.

„Pekné hniezdo, Arriane.“ Zaškľabil sa a potiahol jej pramienok vlasov na šiji. „Poklona tvojej kaderníčke.“

Arriane sa naňho zahnala. „Ruky preč, Cam. Čím chcem povedať – môžeš snívať.“ Mykla hlavou Luciným smerom. „A poklonu zlož tamto môjmu novému miláčikovi.“

Camove smaragdové oči zažiarili na Luce a ona stuhla. „To určite spravím,“ povedal a vykročil k nej.

Usmial sa na Luce, ktorá sedela s členkami prekríženými pod stoličkou a rukami úhľadne zloženými na lavici pokrytej grafitmi.

„My noví musíme držať spolu,“ povedal. „Vieš, čo myslím?“

„Myslela som, že si tu už bol.“

„Never všetkému, čo Arriane hovorí.“ Pozrel na Arriane, ktorá stála pri okne a podozrievavo si ich premeriavala.

„Nie, nič o tebe nehovorila,“ povedala rýchlo Luce a snažila sa spomenúť si, či je to pravda. Bolo jasné, že Cam a Arriane sa nemajú v láske, a i keď bola Luce Arriane vďačná za to, že sa jej ráno ujala, nebola ešte pripravená vybrať si stranu.

„Pamätám sa, keď som tu bol nový… ten prvý raz.“ Zasmial sa sám pre seba. „Moja skupina sa práve rozpadla a ja som bol stratený. Nikoho som nepoznal. Bol by sa mi zišiel niekto bez –“ pozrel na Arriane, „postranných úmyslov, aby mi to tu poukazoval.“

„Čo, a ty nemáš žiadne úmysly?“ spýtala sa Luce, prekvapená koketným tónom svojho hlasu.

Camovi sa na tvári rozprestrel nenútený úsmev. Nadvihol jedno obočie. „A to som si myslel, že sa mi nechce naspäť.“

Luce sa zapýrila. Zväčša sa nezapletala s rockermi – no žiaden z nich si nikdy nepritiahol lavicu bližšie, nesadol si k nej a nehľadel na ňu takými zelenými očami. Cam siahol do vrecka a vytiahol zelené brnkadlo, na ktorom bolo vytlačené číslo 44.

„Číslo mojej izby. Hocikedy sa zastav.“

Farba brnkadla sa veľmi nelíšila od farby Camových očí a Luce uvažovala, ako a kedy si ho dal spraviť, ale skôr než stihla odpovedať – a ktovie, čo by bola odpovedala – Arriane pevne zovrela Camovi plece. „Prepáč, nevyjadrila som sa jasne? Táto je moja.“

Cam zaprskal. Pozrel priamo na Luce a povedal: „Vidíš, myslel som si, že slobodná vôľa existuje. Možno má tvoj miláčik v úmysle ísť vlastnou cestou.“

Luce otvorila ústa a chcela vyhlásiť, že, samozrejme, má svoju cestu; bola tu však prvý deň a ešte len prichádzala na to, ako to tu chodí. Ale kým si tie slová utriedila v hlave, zazvonil zvonec, signalizujúci, že o minútu sa začne vyučovanie, a malé zhromaždenie nad Lucinou lavicou sa rozišlo. Ostatné decká si posadali do lavíc a čoskoro už to, že Luce spôsobne sedí v lavici a sleduje dvere, prestalo byť také zaujímavé. Čakala, či nepríde Daniel.

Kútikom oka videla, ako na ňu Cam z času na čas pozerá. Lichotilo jej to – a bola aj nervózna, a potom frustrovaná sama sebou. Daniel? Cam? Bola v tejto škole, čo, štyridsaťpäť minút? – a jej myseľ už poletovala medzi dvoma chalanmi. Jediný dôvod, prečo sa ocitla v tejto škole, bol, že naposledy, keď sa zaujímala o chalana, skončilo sa to veľmi, veľmi zle. Nemala by sa poblázniť (hneď dvakrát!) v prvý školský deň.

Pozrela na Cama, ktorý na ňu znovu žmurkol a potom si z očí odhrnul tmavé vlasy. Odhliadnuc od ohromujúceho výzoru – no jasné! – zdalo sa, že je to užitočná známosť. Aj on sa ešte udomácňoval v novom prostredí, no očividne to na Meči a kríži už poznal. A bol k nej milý. Pomyslela na zelené brnkadlo s číslom jeho izby a dúfala, že ich nerozdáva len tak. Mohli by byť… priatelia. Možno je to všetko, čo potrebuje. Možno sa potom na Meči a kríži prestane cítiť ako outsider.

Možno potom bude schopná obísť fakt, že jediné okno v triede, zabielené vrstvou vápna, je veľké ako poštová obálka a má výhľad na obrovské mauzóleum na cintoríne.

Možno potom zabudne na dráždivý pach peroxidu šíriaci sa z blond pankáčky sediacej pred ňou.

Možno potom bude naozaj počúvať, čo hovorí strohý učiteľ s fúzmi, ktorý vpochodoval do triedy, prikázal žiakom, aby si posadali na miesta, a zabuchol dvere.

V srdci pocítila maličké pichnutie sklamania. Trvalo jej chvíľu, kým prišla na to prečo. Až kým učiteľ nezavrel dvere, držala sa malej nádeje, že na jej prvej hodine bude aj Daniel.

Čo má ďalšiu hodinu, francúzštinu? Pozrela na rozvrh, aby zistila, v ktorej miestnosti to bude. V tom ponad rozvrh preletelo papierové lietadielko, minulo jej lavicu a pristálo pri jej taške. Skontrolovala, či si to niekto nevšimol, ale učiteľ usilovne dral kriedu o tabuľu a čosi na nej písal.

Nervózne sa pozrela vľavo. Cam na ňu pozrel, žmurkol a obdaril ju koketným kývnutím, od ktorého sa jej naplo celé telo. Ale nezdalo sa, že papierové lietadielko bolo od neho.

„Psssst,“ spoza neho zaznel tichý šepot. Bola to Arriane a bradou jej naznačovala, aby lietadielko zodvihla. Luce sa poň zohla a na krídle zbadala svoje meno, napísané malými čiernymi písmenami. Jej prvý lístok!

Už hľadáš únik?

Zlé znamenie.

V tejto diere sme až do obeda.

To musí byť vtip. Luce si znovu skontrolovala rozvrh a s hrôzou zistila, že všetky tri doobedňajšie predmety má v miestnosti číslo 1 – a všetky tri učí ten istý učiteľ, pán Cole.

Odišiel od tabule a ospalo kľučkoval triedou. Žiadne predstavovanie nováčikov sa nekonalo – a Luce sa nevedela rozhodnúť, či ju to teší, alebo nie. Pán Cole akurát plesol každému zo štyroch nových študentov na lavicu učebné osnovy. Luce sa nedočkavo nahla nad zopnutý zväzok, ktorý pristál pred ňou. Svetové dejiny, stálo tam. Ako sa vyvarovať skaze ľudstva. Hmmm, v dejepise bola vždy dobrá, ale vyvarovať sa skaze?

Keď Luce bližšie preskúmala osnovy, stačilo jej to na to, aby pochopila, že Arriane mala o tejto diere pravdu: neskutočné množstvo povinného čítania, TEST veľkými, tučnými písmenami každú tretiu hodinu a tridsaťstranový referát o – vážne? – neúspešnom tyranovi podľa vlastného výberu. Úlohy, ktoré Luce zameškala počas prvých pár týždňov, boli v hrubých čiernych zátvorkách. Na okraje pán Cole napísal: Zájdi za mnou vo veci náhradnej úlohy. Ak existuje ešte efektívnejší spôsob vysávania duše, Luce sa o ňom nechcela dozvedieť.

Aspoňže Arriane sedela v rade za ňou. Luce bola rada, že sa už začalo posielanie SOS lístkov. S Callie si potajomky posielali esemesky, ale ak chce prežiť tu, musí sa naučiť skladať papierové lietadielka. Vytrhla si zo zošita stranu a použila Arrianin výtvor ako predlohu.

Po pár minútach strávených skladaním origami na jej lavici pristálo ďalšie lietadielko. Obzrela sa na Arriane, ktorá prevrátila očami, ako že: Ešte sa máš čo učiť.

Luce ospravedlňujúco pokrčila plecami, otočila sa späť a otvorila druhý lístok:

Kým si nebudeš istá svojou muškou, neposielaj mi žiadne odkazy týkajúce sa Daniela. Chalan za tebou perfektne chytá na futbalovom ihrisku.

Dobré vedieť. Danielovho kamaráta Rolanda za sebou ani nezbadala. Trošku sa pootočila, až kým kútikom oka nezazrela jeho dredy. Odvážila sa hodiť pohľad na zošit, ktorý mal na lavici, a zbadala jeho celé meno. Roland Sparks.

„Nestrpím žiadne posielanie lístkov,“ stroho vyhlásil pán Cole, čo prinútilo Luce opäť dávať pozor. „Žiadne plagiátorstvo alebo nazeranie do prác iných. Postgraduálne štúdium som neabsolvoval preto, aby ste mi nevenovali plnú pozornosť.“

Luce a ostatné otupené decká jednotne prikývli práve vo chvíli, keď na jej lavicu doplachtilo tretie lietadielko.

Už len 172 minút!

O stosedemdesiattri mučivých minút neskôr viedla Arriane Luce do jedálne. „Čo ty na to?“ bola zvedavá.

„Mala si pravdu,“ otupene povedala Luce a ešte stále sa spamätávala z toho, ako bolestne bezútešné boli prvé tri hodiny vyučovania. „Prečo vôbec niekto učí taký deprimujúci predmet?“

„Cole čoskoro poľaví. Vždy, keď je tu nový študent, tvári sa akože Len nie žiadne somariny. Aj tak,“ Arriane drgla do Luce, „mohlo to byť aj horšie. Mohla si dostať pani Trossovú.“

Luce sa pozrela na rozvrh. „V poobedňajšom vyučovaní s ňou mám biológiu,“ povedala a žalúdok jej oťažel.

Arriane vyprskla smiechom a Luce zacítila na pleci štuchanec. Bol to Cam, idúci okolo nich po chodbe na obed. Luce by sa bola zosypala, keby nenatiahol ruku a nepridŕžal ju.

„Len pomaly.“ Rýchlo sa na ňu usmial a ona uvažovala, či do nej neštuchol naschvál. Ale nezdalo sa, že by bol taký detinský. Luce sa pozrela, či si Arriane niečo všimla. Arriane zdvihla obočie, akoby vyzývala Luce, aby prehovorila, no ani jedna z nich nič nepovedala.

Keď prešli za zaprášené sklenené dvere, ktoré oddeľovali deprimujúcu chodbu od ešte deprimujúcejšej jedálne, Arriane chytila Luce pod pazuchu.

„V každom prípade sa vyhni vyprážanému kuraciemu rezňu,“ radila jej, keď vchádzali za ostatnými do hlučnej jedálne. „Pizza je v pohode, čili je okej a vlastne ani boršč nie je na zahodenie. Máš rada fašírku?“

„Som vegetariánka,“ povedala Luce. Pozerala k stolom naokolo a hľadala dvoch ľudí. Daniela a Cama. Uľavilo by sa jej, keby vedela, kde sú, pretože by si mohla zjesť svoj obed a tváriť sa, že ani jedného z nich nevidí. Ale zatiaľ ich nezazrela…

„Vegetariánka, čo?“ Arriane našpúlila pery. „Hipisácki rodičia, alebo vlastný úbohý pokus o rebelantstvo?“

„Ani jedno, jednoducho –“

„Nemáš rada mäso?“ Arriane chytila Luce za plecia a otočila ju o deväťdesiat stupňov, takže sa pozerala priamo na Daniela, ktorý sedel pri stole na druhom konci miestnosti. Luce zhlboka vydýchla. Bol tam. „A to platí pre všetko mäso?“ Arriane hlasno zaspievala. „Akože doňho by si sa nezahryzla?“

Luce Arriane plesla a odtiahla ju k radu na obed. Arriane sa rehlila, no Luce tušila, že sa strašne červená, čo muselo byť vo svetle žiariviek nenormálne vidieť.

„Drž zobák, všade ťa počuť,“ zašepkala.

Luce sa sčasti tešila, že môže s kamarátkou žartovať o chalanoch. Za predpokladu, že Arriane je jej kamarátka.

Ešte vždy bola rozrušená z toho, ako dnes ráno videla Daniela. Tá príťažlivosť k nemu – stále nechápala, odkiaľ sa vzala, no zase bola tu. Prinútila sa odtrhnúť zrak od jeho blond vlasov, od jemnej línie brady. Nechcela, aby ju pristihol, ako naňho zíza. Nechcela mu dať ďalší dôvod na to, aby jej znova ukázal prostredník.

„Je to jedno,“ posmešne utrúsila Arriane. „Je taký zažratý do svojho hamburgera, že by nepočul ani volanie Satana.“ Ukázala na Daniela, ktorý, ako sa zdalo, naozaj intenzívne žul svoj hamburger. Oprava: Vyzeral ako niekto, kto sa len tvári, že intenzívne žuje svoj hamburger.

Luce pozrela na druhý koniec stola, na Danielovho kamaráta Rolanda. Hľadel rovno na ňu. Keď zachytil jej pohľad, pohýbal obočím spôsobom, z ktorého Luce nič nerozlúštila, ale aj tak ju to trocha vystrašilo.

Otočila sa k Arriane. „Prečo sú na tejto škole všetci takí divní?“

„Nebudem to brať ako urážku,“ povedala Arriane, zdvihla tácku a podala ju Luce. „Prejdem k umeniu výberu miesta na sedenie. Vieš, určite si nebudeš chcieť sadnúť k – pozor, Luce!“

Luce spravila len jeden krok vzad, ale ihneď ju do pliec tvrdo posotili čiesi ruky. Hneď vedela, že spadne na zem. Vystrela ruky pred seba, chcela sa niečoho zachytiť, ale nahmatala len čiusi plnú tácku. Spolu s ňou treskla na zem. So zadunením pristála na podlahe jedálne, miska boršču jej zaliala tvár.

Keď si z tváre zotrela kašovitú cviklu, pozrela nahor. Nad ňou stála najnahnevanejšia divožienka, akú kedy videla. Mala odfarbené ježaté vlasy, najmenej desať pírsingov a smrtonosný pohľad. Vycerila na Luce zuby a zasyčala. „Keby mi pri pohľade na teba práve neprestalo chutiť, musela by si mi kúpiť ďalší obed.“

Luce sa jachtavo ospravedlňovala. Pokúšala sa vstať, ale dievčina jej zavŕtala do nohy podpätok ihličkových čižiem. Nohu jej zachvátila bolesť a musela si zahryznúť do pery, aby nevykríkla.

„Nechám to radšej na inokedy,“ povedalo dievča.

„To stačí, Molly,“ povedala chladne Arriane. Natiahla ruku, aby pomohla Luce na nohy.

Luce sebou trhla. Po ihličkovom podpätku jej určite zostane modrina.

Molly sa otočila tvárou k Arriane a Luce mala pocit, že toto nebude po prvý raz, čo si skočia do vlasov.

„Už si sa skamošila s nováčikom, ako vidím,“ zavrčala Molly. „Správaš sa veľmi zle, A. Nemáš náhodou podmienečný trest?“

Luce preglgla. Arriane nespomínala nič o podmienečnom treste a nedávalo zmysel, že by si nesmela nájsť nových priateľov. Tie slová však stačili na to, že Arriane zaťala päsť a poriadne tresla Molly do pravého oka.

Molly sa zatackala dozadu, no Lucinu pozornosť pritiahla Arriane. Začala sa triasť a mykala rukami vo vzduchu.

Luce s hrôzou zistila, že je to kvôli náramku. Vysielal do Arrianinho tela otrasy. Neuveriteľné. Rozhodne to bol krutý a neprimeraný trest. Keď Luce videla, ako sa telo jej kamarátky trasie, zdvihol sa jej žalúdok. Vystrela ruky k Arriane v momente, keď tá padala na zem.

„Arriane,“ zašepkala Luce. „Si v poriadku?“

„Je mi úžasne.“ Arrianine tmavé oči sa mihotavo otvorili a potom zavreli.

Luce zalapala po dychu. Nato Arriane otvorila jedno oko. „Že som ťa vyľakala? Ó, to je milé. Neboj sa, tie otrasy ma nezabijú,“ zašepkala. „Iba ma robia silnejšou. A stojí to za ten monokel, čo som spravila tej krave.“

„Dobre, prestaňte. Prestaňte,“ zahrmel chrapľavý hlas za nimi.

Vo dverách stála funiaca Randy s červenou tvárou. Prerušiť niečo je už neskoro, pomyslela si Luce, ale vtedy sa k nim začala tackať Molly. To dievča nemalo hanby. Naozaj by zmlátila Arriane pred Randy stojacou pred nimi?

Našťastie ju stihla lapiť Randy svojimi urastenými rukami. Molly začala jačať a kopaním sa snažila oslobodiť.

„Niekto by mal radšej prehovoriť,“ vybrechla Randy, stískajúc Molly, kým neochabla. „Keď tak nad tým rozmýšľam, všetky tri budete zajtra ráno po škole. Na cintoríne. Na úsvite!“ Randy hodila pohľad na Molly. „Už si sa schladila?“

Molly pohotovo prikývla a Randy ju pustila. Čupla si dole k Arriane, ktorá ešte stále ležala Luce v lone s rukami prekríženými na prsiach. Luce si sprvu myslela, že Arriane trucuje, ako nahnevaný pes s elektronickým obojkom, ale keď ju Arrianino telo mierne potriaslo, uvedomila si, že je ešte vždy vydaná na milosť a nemilosť náramku.

„Poď,“ povedala Randy jemnejšie „Vypneme ťa.“

Natiahla ruku k Arriane a pomohla jej vztýčiť jej drobné, trasúce sa telo. Vo dverách sa otočila a zopakovala príkaz pre Luce a Molly.

„Na úsvite!“

„Už sa teším,“ povedala sladko Molly a sklonila sa po tanier s fašírkou, ktorý jej skĺzol z tácky.

Na sekundu ním zabalansovala nad Lucinou hlavou, potom tanier obrátila a rozpľasla jej jedlo na vlasy. Luce počula, ako jej strápnenie čľaplo, a všetkým na Meči a kríži sa odkryl pohľad na dievča-nováčika s fašírkou na hlave.

„Na nezaplatenie,“ poznamenala Molly a zo zadného vrecka čiernych džínsov vytiahla ten najtenší strieborný fotoaparát. „Povedz… fašírka,“ zaštebotala a cvakla zopár detailov. „Budú super v mojom blogu.“

„Pekný klobúk,“ povedal posmešne ktosi z druhej strany jedálne. Potom Luce s úzkosťou obrátila oči k Danielovi modliac sa, aby nejakým spôsobom túto epizódu prepásol. Ale nie. Krútil hlavou. Vyzeral otrávene.

Do tejto chvíle si Luce myslela, že má šancu vstať a doslova zo seba tento incident striasť. Ale Danielova reakcia ju zlomila.

Nebude pred nikým z týchto otrasných ľudí plakať. Horko-ťažko prehltla, vstala a odišla. Bežala k najbližším dverám a nedočkavo túžila pocítiť na tvári chladný vzduch. Namiesto toho len čo sa dostala von, zahalila ju dusivá južanská septembrová vlhkosť. Obloha mala tú nijakú sivohnedú farbu, ktorá bola tak deprimujúco mdlá, že bolo ťažké nájsť slnko. Luce spomalila a na kraji parkoviska zastala.

Túžila tam uvidieť svoje staré obité auto, klesnúť na rozstrapkané látkové sedadlo, naštartovať motor, pustiť naplno stereo a ufujazdiť z tohto miesta. Ale ako tam stála na horúcom čiernom asfalte, zaklopala na dvere realita: Ostala tu trčať a svet tam vonku bol od Meča a kríža oddelený železnou bránou. Okrem toho, ak by sa aj dalo ujsť… kam by šla?

Nevoľnosť v žalúdku jej naznačila všetko, čo potrebovala vedieť. Je na konečnej a veci vyzerajú dosť neradostne.

Bolo to také deprimujúce a také pravdivé: Meč a kríž je všetko, čo má.

S vedomím, že sa musí vrátiť, zakryla si dlaňami tvár. Keď však zdvihla hlavu, zvyšky na dlani jej pripomenuli, že ešte vždy má na sebe Mollinu fašírku. Uf. Prvá zastávka, najbližšie vecko.

V budove Luce zahla k dievčenským záchodom, práve keď sa otvárali dvere. Gabbe, ktorá pri Luce vyzerajúcej akoby práve absolvovala skok do kontajnera, vyzerala ešte blonďavejšia a bezchybnejšia, sa pretlačila popri nej.

„S dovolením, zlatko,“ povedala. Hlas s južanským prízvukom mala sladký, ale tvár sa jej pri pohľade na Luce zvraštila. „Ó bože, vyzeráš príšerne. Čo sa stalo?“

Čo sa stalo? Akoby to už celá škola nevedela. Toto dievča sa asi robí hlúpou, len aby Luce musela celú tú trápnu udalosť prežívať znova.

„Vydrž päť minút,“ odvetila Luce ostrejšie, než chcela. „Som si istá, že klebety sa tu šíria ako mor.“

„Chceš si odo mňa požičať mejkap?“ spýtala sa Gabbe a zdvihla pastelovomodrú taštičku na šminky. „Ešte si sa nevidela, ale –“

„Ďakujem, nie,“ prerušila ju Luce a vošla do záchoda. Bez toho, aby sa na seba pozrela, otočila kohútik. Tvár si ošpliechala studenou vodou a konečne zo seba všetko vypustila. So slzami tečúcimi po tvári stlačila pumpičku a lacným ružovým mydlom sa pokúsila zmyť zo seba fašírku. Ale ešte tu boli vlasy. A jej oblečenie tiež už vyzeralo aj voňalo lepšie. A niežeby ju trápilo, aký prvý dojem zanechala.

Dvere záchoda sa pootvorili a Luce sa pritisla o stenu ako lapené zviera. Keď dnu vošla neznáma osoba, Luce stuhla a čakala najhoršie.

Dievča malo zavalitú postavu, zvýraznenú neuveriteľným množstvom vrstiev oblečenia. Širokú tvár mu rámovali hnedé kučeravé vlasy, a keď potiahlo nosom, jasnofialové okuliare sa mu zatriasli. Vyzeralo skromne, avšak zdanie mohlo klamať. Obe ruky schovávalo za chrbtom, čomu Luce po tom, čo v ten deň zažila, už nemohla dôverovať.

„Vieš, že by si tu nemala byť bez priepustky?“ oznámilo dievča. Jeho vyrovnaný tón znel vážne.

„Viem.“ Pohľad v dievčininých očiach potvrdil Lucino podozrenie, že na tomto mieste nebolo chvíľky oddychu. Porazene povzdychla. „Len som –“

„To bol vtip.“ Dievčina sa zasmiala, prevrátila oči a uvoľnila postoj. „V šatni som pre teba uchmatla šampón,“ povedala a ukázala ruky s dvoma nevinne vyzerajúcimi umelohmotnými fľaštičkami so šampónom a kondicionérom. „Poď,“ povedala a pritiahla starú skladaciu stoličku. „Umyjeme ťa. Sadni si sem.“

Luce sa z úst vydral zvuk, aký ešte nikdy nevydala – napoly zaskučanie, napoly smiech. Zdalo sa jej, že znie ako úľava. To dievča k nej bolo milé – nielen milé v štýle nápravnej školy, ale milé ako bývajú bežní ľudia! Len tak. Ten šok bol pre Luce priveľa. „Ďakujem,“ podarilo sa jej povedať ešte vždy trochu ostražito.

„Á, a budeš asi potrebovať náhradné oblečenie,“ povedalo dievča, pozrelo na svoj sveter a prevlieklo si ho cez hlavu. Pod ním malo ešte jeden taký istý.

Keď zbadalo prekvapenie na Lucinej tvári, prehodilo: „Čo? Mám nepriateľský imunitný systém. Musím nosiť veľa vrstiev.“

„A zaobídeš sa bez tohto?“ spýtala sa Luce, aj keď v tom momente by spravila čokoľvek, len aby zo seba mohla stiahnuť ten mäsový plášť.

„Samozrejme,“ povedalo dievča, mávnuc rukou. „Mám na sebe ešte ďalšie tri. A ešte zopár v skrinke. Zarmucuje ma, keď vidím vegetariána pokrytého mäsom. Som veľmi empatická.“

Luce sa čudovala, ako táto neznáma osoba vie o jej stravovacích preferenciách, a tým skôr sa teda musela spýtať: „Prečo si ku mne taká milá?“

Dievča sa zasmialo, povzdychlo si a zavrtelo hlavou. „Nie každý na Meči a kríži je fľandra alebo športovec.“

„Hm?“ nechápala Luce.

„Meč a kríž… Fľandry a športovci. Úbohá prezývka tejto školy v meste. Zjavne tu nie sú žiadni športovci. Nebudem ti týrať uši niektorými sprostejšími prezývkami, ktoré vymysleli.“

Luce sa zasmiala.

„Chcela som len povedať, že nie každý je tu úplný debil.“

„Len väčšina?“ opýtala sa Luce, nespokojná, že už teraz znie tak negatívne. Ale ráno bolo naozaj dlhé a ona si toho už užila dosť, a možno ju toto dievča neodsúdi kvôli troche nevrlosti.

Na prekvapenie sa dievča usmialo. „Presne. A rozhodne nám robia zlé meno.“ Vystrčila ruku. „Som Pennyweather Van Syckle-Lockwoodová. Môžeš ma volať Penn.“

„Okej,“ povedala Luce a od únavy si ani neuvedomila, že v predošlom živote by asi bola potláčala nad takým menom smiech. Znelo, akoby vyskočila priamo z Dickensovho románu. Na druhej strane bolo na dievčati, ktoré sa takým menom dokáže predstaviť bez mihnutia oka, niečo dôveryhodné.

„Ja som Lucinda Priceová.“

„A všetci ťa volajú Luce,“ povedala Penn. „A prišla si z Doverskej prípravky v New Hampshire.“

„Ako to vieš?“ pomaly sa opýtala Luce.

„Uhádla som to.“ Potom Penn mykla plecami. „Žartujem, čítala som si tvoj spis. Je to moje hobby.“

Luce na ňu bez výrazu civela. Možno sa unáhlila s tým úsudkom o dôveryhodnosti. Ako mohla mať Penn prístup k jej spisu?

Penn pustila vodu. Keď začala tiecť teplá, naznačila Luce, aby si položila hlavu do umývadla.

„Ide o to,“ vysvetľovala, „že nie som naozaj vyšinutá.“ Vytiahla Lucinu mokrú hlavu nahor. „Bez urážky.“ Potom ju opäť sklonila. „Som jediný človek na tejto škole bez súdneho nariadenia. A možno si to nemyslíš, ale byť duševne zdravým má svoje výhody. Napríklad som jediná, ktorej dôverujú, a preto môžem vypomáhať v kancelárii. Čo je z ich strany hlúpe. Mám prístup k mnohým dôverným veciam.“

„Ale ak tu nemusíš byť –“

„Keď je tvoj otec správcom školy, musia ťa tak trochu prijať zadarmo. Takže…“ Pennin hlas sa vytratil.

Pennin otec je správcom? Pri tom, ako to tu vyzerá, Luce ani nenapadlo, že majú správcu.

„Viem, čo si myslíš,“ povedala Penn, keď pomáhala Luce šampónom vymyť posledné zvyšky výpeku z vlasov, „že areál nie je vo veľmi dobrom stave.“

„Nie,“ zaklamala Luce. Dychtila po tom, aby si udržala dievčininu priazeň, a skôr chcela vyslať signál Buď mojou priateľkou, než zdanie, že jej záleží na tom, ako často na Meči a kríži kosia trávu. „Je veľmi pekný.“

„Otec zomrel pred dvoma rokmi,“ povedala potichu Penn. „Dostali sa asi tak ďaleko, že ma šupli k starému hnijúcemu riaditeľovi Udellovi, môjmu zákonnému poručníkovi, ale za otca nikdy náhradu nenajali.“

„To mi je ľúto,“ Luce tiež stíšila hlas. Takže aj niekto iný tu má poňatie, aké to je, zažiť veľkú stratu.

„To je v pohode,“ povedala Penn a vystrekla si na dlaň kondicionér. „Je to naozaj veľmi dobrá škola. Veľmi sa mi tu páči.“

Teraz Luce vystrelila hlavu nahor a naprieč záchodom sa rozprskli kvapky vody. „Určite ti nešibe?“ podpichla Penn.

„Žartujem. Neznášam to tu. Je to tu úplne na prd.“

„Ale nedokážeš odísť,“ povedala Luce, zvedavo nakláňajúc hlavu.

Penn si zahryzla do pery. „Viem, že je to morbídne, ale nemohla by som, aj keby som tu nebola uviazla s Udellom. Je tu môj otec.“ Ukázala smerom k cintorínu, ktorý odtiaľ nebolo vidieť. „Je všetkým, čo mám.“

„Potom myslím, že máš viac, ako niektorí ľudia na tejto škole,“ povedala Luce a pomyslela na Arriane. Spomenula si, ako jej dnes na dvore stisla ruku, a na nedočkavý výraz v jej modrých očiach, keď jej musela sľúbiť, že sa dnes zastaví u nej na izbe.

„Bude v poriadku,“ povedala Penn. „Nebol by pondelok, keby sa Arriane po záchvate nenechala odvliecť na ošetrovňu.“

„Ale to nebol záchvat,“ namietla Luce. „Bol to ten náramok. Videla som ho. Triasol ju.“

„Tu na Meči a kríži máme širokú definíciu toho, čo spôsobuje záchvat. Tvoja nepriateľka Molly? Mala zopár legendárnych záchvatov. Stále hovoria, že jej zmenia lieky. Dúfajme, že skôr ako to spravia, budeš mať to potešenie byť svedkom aspoň jedného dobrého hysáku.“

Penn mala dosť pozoruhodný intelekt. Luce napadlo spýtať sa na Daniela, ale bude lepšie, ak jej komplikovaný intenzívny záujem oňho ostane na báze nevyhnutne potrebných informácií. Aspoň kým na to nepríde sama.

Cítila, ako jej Penn žmýka vodu z vlasov.

„To je všetko,“ povedala Penn. „Myslím, že si konečne bez mäsa.“

Luce sa pozrela do zrkadla a prehrabla si vlasy. Penn mala pravdu. Okrem emočnej ujmy a bolesti v pravej nohe o bitke s Molly v jedálni neexistoval žiaden dôkaz.

„Som rada, že máš krátke vlasy,“ povedala Penn. „Keby boli stále také dlhé, ako na fotke v tvojom spise, bola by to oveľa zdĺhavejšia operácia.“

Luce na ňu zízala. „Budem si na teba musieť dávať pozor, však?“

Penn ovinula ruku okolo Lucinej a nasmerovala ju von zo záchoda. „Len so mnou ostaň zadobre a nikomu sa nič nestane.“

Luce hodila na Penn ustráchaný pohľad, ale Pennina tvár nič neprezrádzala. „To bol vtip, však?“ spýtala sa Luce.

Penn sa odrazu veselo usmiala. „Poď, musíme ísť na hodinu. Nie si rada, že máme ten istý poobedňajší rozvrh?“

Luce sa zasmiala. „Kedy o mne už nebudeš všetko vedieť?“

„V najbližšej budúcnosti to nebude,“ povedala Penn a ťahala ju po chodbe späť k škvarobetónovým triedam. „Čoskoro sa to tu naučíš mať rada, sľubujem. Som veľmi vplyvná priateľka.“

TRI

STMIEVANIE

Luce kľučkovala stuchnutou chodbou internátu k svojej izbe a za pätami vliekla červený vak s roztrhnutým remeňom, s nápisom Camp Gurid. Steny tu mali farbu zaprášenej tabule – a všade bolo zvláštne ticho okrem tupého bzukotu žiariviek, ktoré viseli zo zníženého stropu, fľakatého od vody.

Najviac Luce prekvapovalo toľko zavretých dverí. Na Doverskej si vždy želala viac súkromia, pokoj od večierkov na chodbách, ktoré trvali hodiny. K izbe sa nedalo prejsť bez toho, aby sa nepotkla o dievčatá v rovnakých džínsoch sediace na zemi s prekríženými nohami alebo o bozkávajúcu sa dvojicu pritisnutú na stenu.

Ale na Meči a kríži… no, buď už všetci začínali písať tridsaťstranový referát… alebo tu existuje zákulisný spoločenský život.

Keď už sme pri tom, aj tie zavreté dvere poskytovali pohľad sám osebe. Ak boli študenti na Meči a kríži vynachádzaví, keď išlo o porušovanie predpisu obliekania, pri prispôsobovaní osobných priestorov boli priam dômyselní. Luce už predtým prešla okolo dverí s korálkovým závesom a ďalších s rohožkou na fotobunku, ktorá ju pobádala aby „dopekla pokračovala ďalej“, keď prechádzala okolo.

Zastavila sa pred jedinými holými dverami v budove – pred izbou číslo 63, jej trpkým domovom. V prednom vrecku vaku zašmátrala po kľúči, zhlboka sa nadýchla a otvorila dvere svojej cely.

Ibaže miestnosť nebola strašná. Alebo nebola až taká strašná, ako očakávala. Bolo tam dostatočne veľké okno, ktoré sa dalo otvoriť a vpustilo do miestnosti menej dusivý večerný vzduch. A za oceľovými mrežami bol celkom zaujímavý výhľad na školský park zaliaty mesačným svitom, ak si veľmi nevšímala cintorín, čo ležal za ním. Mala skriňu a malé umývadlo, písací stôl, na ktorom si môže robiť úlohy – keď sa to tak vezme, najsmutnejší v izbe bol jej obraz, ktorý zazrela vo veľkom zrkadle za dverami. Rýchlo odvrátila pohľad, lebo si príliš dobre uvedomovala, čo tam uvidí. Svoju tvár, vyziabnutú a unavenú. Orieškovohnedé oči poznačené stresom. Svoje vlasy, ktoré vyzerali ako zmoknutá srsť ich rodinného miniatúrneho pudla. Pennin sveter na nej visel ako vrece z juty. Triasla sa. Poobedňajšie vyučovanie nebolo o nič lepšie než doobedňajšie – najmä preto, že jej najhoršia obava sa naplnila: Celá škola ju začala volať Fašírka. A nanešťastie sa zdalo, že táto prezývka jej prischne rovnako ako tá fašírka.

Chcela sa vybaliť, spraviť z obyčajnej izby svoju, kam bude môcť utiecť a cítiť sa v pohode. Ale podarilo sa jej len otvoriť zips na vaku, a potom porazene klesla na posteľ. Cítila sa taká vzdialená od domova. Od bielych dverí jej domu s uvoľnenými pántmi k hrdzavej železnej bráne Meča a kríža to bolo dvadsaťdva minút, ale pokojne to mohlo byť aj dvadsaťdva rokov.

Dnes ráno, počas prvej polovice mlčanlivej jazdy s rodičmi, vyzerali všetky štvrte v podstate rovnako: ospanlivé južanské predmestia strednej vrstvy. Ale potom cesta viedla cez násyp k pobrežiu a terén bol čoraz močaristejší. Narastajúci počet mangrov znamenal, že vstúpili do mokradi, ale čoskoro aj tie zmizli. Posledných šestnásť kilometrov cesty k Meču a krížu bolo vyslovene bezútešných. Všetko bolo sivastohnedé, beztvaré, opustené. Doma v Thunderbolte ľudia vždy vtipkovali o tomto zvláštne nezabudnuteľnom pachu rozkladu: Viete, že ste v močiaroch, len čo vám auto začne páchnuť ako ich tmavé bahno.

Napriek tomu, že Luce vyrástla v Thunderbolte, najvýchodnejšiu časť okresu veľmi nepoznala. Keď bola malá, vždy predpokladala, že to bolo preto, lebo nebol dôvod, aby tam chodili – všetky obchody, školy a všetci rodinní známi bývali v západnej časti. Východ bol jednoducho menej rozvinutý. To bolo všetko.

Chýbali jej rodičia, ktorí jej na tričko na vrchu vaku nalepili odkaz – Máme ťa radi! Priceovci nikdy nezlyhajú! Chýbala jej izba s výhľadom na otcov paradajkový záhon. Chýbala jej Callie, ktorá jej už určite poslala aspoň desať tajných esemesiek. Chýbal jej Trevor…

Teda, nebolo to celkom presné. Chýbal jej pocit zo života, ktorý mala, keď sa prvý raz zhovárala s Trevorom. Mala na koho myslieť, keď nemohla zaspať, a pochabo čmárala do zošitov jeho meno. Pravdou je, že Luce a Trevor nikdy nedostali šancu naozaj sa dobre spoznať. Jedinou pamiatkou, ktorú mala, bola fotografia, čo Callie potajomky cvakla z druhej strany futbalového ihriska, keď sa medzi dvoma sériami drepov s Luce pätnásť sekúnd rozprával o… drepoch. A jediné rande, na ktorom s ním bola, ani nebolo skutočné rande – len ukradnutá hodina, keď ju odtiahol od ostatných na večierku. Hodina, ktorú bude do konca života ľutovať.

Začalo sa to nevinne, dvaja ľudia sa prosto vybrali na prechádzku k jazeru, no netrvalo dlho a Luce zacítila, ako nad nimi číhajú tiene. A potom sa Trevor perami dotkol jej pier, telom jej prebehla horúčava a jeho oči zbeleli od hrôzy… a o niekoľko sekúnd jej doterajší život zmizol v plameňoch.

Luce sa prevalila a hlavu si zaborila do ohybu ruky. Mesiace oplakávala Trevorovu smrť a teraz, ležiac v tejto zvláštnej izbe na tenkom matraci, cez ktorý sa jej do pokožky zarezávala kovová kostra, pocítila sebeckú márnosť toho všetkého. Nepoznala Trevora o nič lepšie ako… Cama.

Ozvalo sa zaklopanie na dvere a Luce vyskočila z postele. Ako mohol niekto vedieť, že je tu? Po špičkách prešla k dverám a otvorila ich. Potom vystrčila hlavu do prázdnej chodby. Nepočula vonku kroky a po klopajúcom nebolo ani stopy. Okrem papierového lietadielka prichyteného mosadzným pripináčikom v strede korkovej nástenky vedľa jej dverí. Luce sa usmiala nad svojím menom napísaným na krídle čiernou fixkou, no keď lístok rozložila, bola na ňom len čierna šípka ukazujúca na koniec chodby.

Arriane ju dnes večer pozvala k sebe, ale to bolo pred incidentom s Molly v jedálni. Pozrela sa na prázdnu chodbu a uvažovala, či má nasledovať záhadnú šípku. Vrhla pohľad na svoj obrovský vak, ktorý čakal na vybalenie. Pokrčila plecami, zavrela dvere, kľúč si vložila do vrecka a vykročila vpred.

Zastala pred dverami na druhej strane chodby, aby si lepšie pozrela veľký plagát Sonnyho Terryho, slepého hudobníka, ktorého poznala z otcovej zbierky praskajúcich platní ako neuveriteľného bluesového harmonikára. Nahla sa dopredu, lebo si chcela prečítať meno na korkovej nástenke, a s úľakom si uvedomila, že stojí pred izbou Rolanda Sparksa. Bleskovo, na jej zlosť, začala malá časť jej mozgu kalkulovať pravdepodobnosť toho, že Roland a Daniel sú spolu, oddelení od Luce len tenkými dverami.

Luce podskočila, keď začula mechanické bzučanie. Pozrela priamo do bezpečnostnej kamery pripevnenej na stene nad Rolandovými dverami. Očká. Zaostrujúce na každý jej pohyb. Cúvla v rozpakoch z dôvodov, ktoré žiadna kamera nemohla zachytiť. Aj tak sem prišla za Arriane, ktorej izba, ako si uvedomila, je priamo oproti Rolandovej.

Pred Arrianinou izbou Luce pocítila drobný záchvev nehy. Celé dvere boli posiate nálepkami na autá – niektoré boli tlačené, iné očividne vlastnej výroby. Bolo ich tak veľa, že sa prekrývali, každý slogan dopoly zakrýval ten pred ním a často mu aj odporoval. Luce sa potichu zasmiala, keď si predstavila, ako Arriane bez rozdielu zbiera samolepky (HNUSNÍ ĽUDIA SÚ SUPER… MOJA DCÉRA PREPADLA NA MEČI A KRÍŽI… HLASUJTE PROTI NÁVRHU 666), a potom ich náhodne – ale zanietene – lepí na svojom území.

Luce sa mohla čítaním Arrianiných dverí zabávať aj hodinu, ale čoskoro sa začala cítiť nesvoja, pretože stála pred dverami izby a bola si len napoly istá, že je tam pozvaná. Potom zbadala druhé papierové lietadielko. Zvesila ho z nástenky a rozbalila odkaz:

Moja milá Luce,

Ak si sa dnes vôbec ukázala, klobúk dole! Budeme spolu dobre vychádzať.

Ak si sa na mňa vykašľala, potom… paprče preč z môjho súkromného odkazu, ROLAND! Koľkokrát ti to mám hovoriť?

Tak či onak, viem, že som povedala, aby si sa dnes večer zastavila, ale rovno z prvej pomoci na ošetrovni (liečba Taserom) som musela utekať na náhradné doučovanie z biológie s Albatroskou. Čím chcem povedať – dáme odklad?

S psychózou, A

Luce stála s lístkom v rukách a nevedela, čo ďalej. Uľavilo sa jej, že o Arriane bolo postarané, ale aj tak ju chcela vidieť. Potrebovala v Arrianinom hlase počuť nonšalanciu, ktorá by jej napovedala, čo si má myslieť o tom, čo sa stalo dnes v jedálni. Ale stojac na chodbe si Luce bola čoraz menej istá, ako má stráviť dnešné udalosti. Keď si napokon uvedomila, že je sama, za tmy, na Meči a kríži, zachvátila ju tichá panika.

Dvere za ňou sa poodchýlili. Na zemi pod nohami jej zažiaril pásik bieleho svetla.

Luce začula z izby hudbu.

„Tak ako?“ Bol to Roland, stál na prahu v bielom roztrhanom tričku a džínsoch. Dredy mal zopnuté na temene žltou gumičkou a pri perách držal harmoniku.

„Prišla som za Arriane,“ povedala Luce a snažila sa nenakúkať poza neho, aby videla, či v izbe ešte niekto je. „Mali sme –“

„Nikto nie je doma,“ povedal záhadne. Luce nevedela, či myslí Arriane, alebo ostatné decká z internátu, či čo. Zahral na harmonike zopár tónov a celý čas z nej nespúšťal oči. Potom viac pootvoril dvere a zdvihol obočie. Nevedela, či ju pozýva ďalej, alebo nie.

„Zastavila som sa cestou do knižnice,“ rýchlo zaklamala a zvrtla sa smerom, odkiaľ prišla. „Musím si požičať jednu knihu.“

„Luce,“ zavolal Roland.

Otočila sa. Ešte sa oficiálne nezoznámili a nečakala, že ju bude poznať po mene. Oči sa mu smiali a harmonikou ukázal opačným smerom. „Knižnica je tam,“ povedal. Prekrížil si ruky na prsiach. „Určite si pozri špeciálnu zbierku vo východnom krídle. Je to fakt niečo.“

„Díky,“ odpovedala Luce s pocitom ozajstnej vďaky a zmenila smer. Roland pôsobil tak normálne, kýval jej a hral na harmonike, keď odchádzala. Možno z neho bola predtým nervózna len preto, že o ňom rozmýšľala ako o Danielovom kamarátovi. Roland môže pokojne byť veľmi milý človek. Ako kráčala chodbou, nálada sa jej zlepšovala. Najprv to bol Arrianin vecný a sarkastický odkaz, potom mala celkom prirodzené stretnutie s Rolandom Sparksom a navyše sa naozaj chcela ísť pozrieť do knižnice. Veci sa zlepšovali.

Na konci chodby, kde sa internát stáčal ku knižničnému krídlu, prešla Luce popri jediných dverách na poschodí, ktoré boli pootvorené. Nemali žiaden dekoratívny šmrnc, ale niekto ich natrel celé na čierno. Patrili Molly.

Luce zrýchlila krok a zrazu počula každé klopnutie svojich čiernych čižiem na linoleu. Neuvedomila si, že zadržiava dych, až kým sa nepretlačila cez drevené dvere knižnice a konečne vydýchla.

Keď sa poobzerala po knižnici, zalial ju teplý pocit. Vždy milovala ten sladkastý, stuchnutý pach, akým voňala miestnosť plná kníh. Občasné zašušťanie otáčaných strán ju upokojovalo. Knižnica na Doverskej bola vždy Luciným útočiskom, a keď si uvedomila, že táto miestnosť jej môže poskytnúť to isté, zmocnil sa jej pocit úľavy. Ťažko bolo uveriť, že toto miesto patrí k Meču a krížu. Bolo takmer… vlastne skutočne bolo… lákavé.

Knižnica mala tmavé mahagónové steny a vysoký strop. Pri jednej stene stál kozub s ohniskom z tehál. Boli tu dlhé drevené stoly osvetlené staromódnymi zelenými lampami a police s knihami, ktoré sa tiahli ďalej než dovidela. Keď vošla dnu, klopot jej topánok stlmil hrubý perzský koberec.

Zopár študentov sa učilo – nik, koho by Luce poznala po mene –, ale aj tí, čo pripomínali pankáčov, pôsobili menej hrozivo s hlavami nad knihami. Priblížila sa k výpožičnému pultu, veľkej kruhovej konštrukcii v strede miestnosti. Ležali na ňom štósy papierov a kníh a bol na ňom domácky pôsobiaci študentský neporiadok, ktorý Luce pripomínal rodičovský dom. Knihy sa týčili do takej výšky, že knihovníčku sediacu za nimi takmer nezbadala. Tá niečo hľadala v papieroch so zanietením človeka ryžujúceho zlato. Keď Luce podišla bližšie, zodvihla hlavu.

„Ahoj!“ Žena sa na Luce usmiala – skutočne usmiala. Vlasy nemala sivé, ale striebristé, s leskom, ktorý žiaril dokonca aj v tlmenom svetle knižnice. Jej tvár bola stará a zároveň mladá. Žena mala bledú, žiarivú pokožku, bystré čierne oči a malý, špicatý nos. Keď k Luce prehovorila, vyhrnula si rukávy bieleho kašmírového svetra a ukázala rady perlových náramkov, ktoré jej zdobili zápästia. „Pomôžem ti niečo nájsť?“ opýtala sa veselým šepotom.

Luce sa ihneď pri tejto žene cítila dobre a pozrela na menovku na stole. Sophia Blissová. Túžila mať nejakú knižničnú prosbu. Táto žena bola prvá nadriadená osoba za celý deň, ktorej pomoc by bola naozaj rada vyhľadala. Ale ona sa tu len obzerala… a potom si spomenula na to, čo povedal Roland Sparks.

„Som tu nová,“ vysvetlila. „Lucinda Priceová. Mohli by ste mi povedať, kde je východné krídlo?“

Žena sa na Luce usmiala, akoby chcela povedať, Vyzeráš ako typ, čo číta, čo Luce počúvala od knihovníkov celý život. „Tamtým smerom,“ povedala a ukázala na rad vysokých okien na druhej strane miestnosti. „Ja som slečna Sophia, a ak sa nemýlim, budeš chodiť na moje hodiny náboženstva vždy v utorok a štvrtok. Bude to zábava!“ Zažmurkala. „Ak budeš medzitým čokoľvek potrebovať, som tu. Rada som ťa spoznala, Luce.“

Luce slečne Sophii poďakovala úsmevom, veselo povedala, že sa zajtra uvidia na hodine, a vykročila k oknám. Iba po tom, čo od knihovníčky odišla, uvedomila si, ako zvláštne a dôverne ju žena oslovila jej domáckym menom.

Práve prešla cez hlavnú študovňu a kráčala pomedzi vysoké, elegantné štósy kníh, keď jej nad hlavou preletelo niečo temné a desivé. Pozrela nahor. Nie! Nie tu. Prosím! Nechajte mi aspoň toto jedno miesto. Keď tiene prišli a odišli, Luce nikdy presne nevedela, kam sa podeli – alebo ako dlho budú preč.

Nevedela prísť na to, čo sa teraz deje. Čosi sa zmenilo. Bola vystrašená, to áno, ale necítila chlad. Vlastne sa mierne červenala. V knižnici bolo teplo, ale nie až tak veľmi. A potom jej pohľad padol na Daniela.

Pozeral sa z okna, chrbtom otočený k nej, a opieral sa o pódium, na ktorom bielymi písmenami stálo ŠPECIÁLNA ZBIERKA. Rukávy obnosenej koženej bundy mal vytiahnuté po lakte a blond vlasy mu pod svetlami žiarili. Plecia mal zvesené a Luce znova pocítila nutkanie pritúliť sa k nemu. Zahnala tú predstavu a postavila sa na špičky, aby naňho lepšie videla. Nebola si istá, ale vyzeralo to, že niečo kreslí.

Pozorovala jemné pohyby jeho tela pri kreslení, a pritom cítila, že jej horí vnútro, akoby zhltla niečo horúce.

Nevedela prečo, ale napriek zdravému rozumu mala bláznivú predtuchu, že Daniel kreslí ju.

Nemala by ísť za ním. Napokon, ani ho poriadne nepozná, ani s ním vlastne nikdy nehovorila. Ich doterajšia komunikácia zahŕňala jeden vystrčený prostredník a zopár hnusných pohľadov. No aj tak sa jej z nejakého dôvodu zdalo veľmi dôležité zistiť, čo je v tom skicári.

Potom to prišlo. Sen, ktorý mala predošlú noc. Zrazu sa jej z neho zjavil kratučký záblesk. V jej sne bol neskorý večer – bolo vlhko a chladno a na sebe mala niečo dlhé a vejúce. Opierala sa o okno so závesom v neznámej miestnosti. Jedinou ďalšou osobou v nej bol muž… alebo chlapec – nikdy nezazrela jeho tvár. V hrubom skicári kreslil jej podobizeň. Jej vlasy. Jej krk. Presnú líniu jej profilu. Stála za ním, priveľmi vystrašená na to, aby mu dala najavo, že sa díva, priveľmi zaujatá tým, čo robil, aby sa odvrátila.

Keď Luce zacítila, ako ju niečo štiplo vzadu do pleca a potom sa jej to vznieslo nad hlavu, mykla sa. Tieň sa vrátil. Bol čierny a hustý ako záves.

Hlasný tlkot srdca jej naplnil uši a prehlušil temný šelest tieňa aj jej kroky. Daniel pozrel nahor a zdalo sa, že hľadí presne na to miesto, kde sa vznášal tieň, ale nepreľakol sa ako ona.

Nemohol ho, samozrejme, vidieť. Pokojne sa zahľadel von oknom.

Horúčava v nej narastala. Už bola tak blízko, že Daniel musel cítiť, ako jej sála z pokožky.

Čo najtichšie sa Luce pokúsila nakuknúť spoza jeho pleca na skicár. Na jedinú sekundu v mysli uvidela krivku svojho obnaženého krku nakreslenú na papieri. Ale potom žmurkla, a keď sa jej pohľad opäť ustálil na papieri, sťažka prehltla.

Bola to krajinka. Daniel takmer detailne nakreslil pohľad na cintorín. Ešte nikdy ju nič tak nezarmútilo.

Netušila prečo. Bolo šialené – dokonca aj pre ňu – očakávať, že jej bizarné tušenie sa naplní. Neexistoval dôvod, prečo by ju Daniel mal kresliť. Vedela to. Tak ako vedela, že nemal žiaden dôvod ukázať jej dnes ráno prostredník. Ale spravil to.

„Čo tu robíš?“ opýtal sa. Zavrel skicár a vážne na ňu pozeral. Plné pery mal rovné a sivé oči ľahostajné. Pre zmenu nevyzeral nahnevane; vyzeral vyčerpane.

„Prišla som si požičať knihu zo špeciálnej zbierky,“ povedala roztraseným hlasom. Ale keď sa pozrela okolo seba, rýchlo si uvedomila svoju chybu. Špeciálna zbierka nebolo oddelenie s knihami – bol to otvorený priestor v knižnici, kde bola výstava o vojne Severu proti Juhu. Stála s Danielom uprostred maličkej galérie s bronzovými bustami vojnových hrdinov, s vitrínami so starými dlžobnými úpismi a mapami Konfederácie. Bola to jediná sekcia knižnice, z ktorej sa nedala vypožičať ani jedna kniha.

„Tak ti želám veľa šťastia,“ povedal Daniel a opäť otvoril skicár, akoby sa tým chcel rozlúčiť.

Luce ostala zarazená a v rozpakoch, najradšej by bola ušla. No ešte vždy tu neďaleko striehli tiene a z akéhosi dôvodu sa cítila lepšie, keď bola pri Danielovi. Nedávalo to zmysel – akoby mohol spraviť niečo, čo by ju pred nimi ochránilo.

Bola bezmocná, akoby vrástla do zeme. Pozrel sa na ňu a vzdychol.

„Páči sa ti, keď sa k tebe niekto zakráda?“

Luce pomyslela na tiene a na to, čo jej práve robili. Bez uvažovania prudko pokrútila hlavou.

„Okej, takže to sme dvaja.“ Odkašlal si a uprene na ňu hľadel, aby pochopila, že rušivým elementom je ona.

Možno by mu mohla vysvetliť, že sa jej trochu krúti hlava a len si potrebuje na minútu sadnúť. Začala: „Pozri, môžem –“

Ale Daniel zobral skicár a postavil sa. „Prišiel som sem, aby som mal pokoj,“ prerušil ju. „Ak neodídeš ty, pôjdem ja.“

Strčil si skicár do ruksaku. Keď prechádzal popri nej, obtrel sa o ňu ramenom. Aj napriek krátkosti dotyku a vrstvám oblečenia Luce pocítila iskrenie.

Aj Daniel na okamih zastal. Obaja otočili hlavy, aby sa na seba pozreli, a Luce otvorila ústa. Ale skôr než stihla niečo povedať, Daniel sa zvrtol a rýchlo kráčal k dverám. Luce pozorovala, ako mu nad hlavou víria v kruhu tiene a potom oknom miznú do noci.

Striaslo ju od chladu, ktorý po sebe tiene zanechali, a ešte dlho tam stála, držiac si rameno, kde sa jej dotkol Daniel, a cítila ako horúčava ustupuje.

ŠTYRI

PRACOVNÁ ZMENA NA CINTORÍNE

„Ách utorok!“ Vafľový deň! Pokiaľ Luce pamäť siahala, letné utorky značili čerstvú kávu, prekypujúce misky malín so šľahačkou a nekonečnú kopu chrumkavých, zlatistých vaflí. Dokonca aj toto leto, keď rodičia chodili okolo nej trocha vystrašene, bol vafľový deň jedinou vecou, s ktorou mohla počítať. V utorok ráno sa prevalila v posteli a skôr ako začala vnímať hocičo iné, intuitívne vedela, ktorý je deň.

Luce sa pomaly preberala, potiahla nosom a potom ešte raz s trochu väčším potešením. Nie, nevoňalo tu žiadne cesto s cmarom, cítila len octový zápach odlupujúcej sa maľovky. Pretrela si oči a poobzerala sa po svojej stiesnenej internátnej izbe. Vyzerala ako fotografia zobrazujúca „pôvodný stav“ v programe o renovácii domov. Znova sa jej vybavila dlhá nočná mora, ktorou pre ňu bol pondelok: odovzdanie mobilu, fašírkový incident, Molline blýskajúce sa oči v jedálni, Daniel, ktorý ju odbil v knižnici. Prečo bol taký nevraživý? Luce nemala ani potuchy.

Posadila sa, aby videla von oknom. Ešte bolo tma; slnko ani nevykuklo spoza horizontu. Nikdy sa takto skoro nebudila. Ani keby ju nútili, nespomenula by si, či vôbec niekedy videla východ slnka. Pravdupovediac, niečo na samotnom sledovaní východu slnka ju vždy znervózňovalo. Boli to tie chvíle čakania, momenty tesne pred tým, než slnko vystrelí nad obzor, keď človek sedí v tme a hľadí ponad vrcholky stromov. Hlavný čas tieňov.

Luce si vzdychla hlasným povzdychom plným opustenosti a smútku za domovom a cítila sa ešte viac opustená a smutnejšia. Čo bude robiť nasledujúce tri hodiny medzi úsvitom a prvou vyučovacou hodinou? Úsvit – prečo jej to slovo rezonuje v ušiach? Och, do kelu. Má byť po škole.

Vyhrabala sa z postele, potkla sa o nevybalený vak a z kopy nudných čiernych svetrov schmatla ďalší nudný čierny sveter. Natiahla si čierne džínsy zo včera, a keď zazrela katastrofálne hniezdo na svojej hlave, až sa strhla. A ako trielila von z dverí, snažila sa prehrabať si ho prstami.

Keď dorazila k zložito vypracovanej bráne cintorína z tepaného železa, ktorá jej siahala po pás, nevládala lapiť dych. Dusila sa ohromným pachom zapáchavca obyčajného a cítila sa so svojimi myšlienkami veľmi osamelá. Kde sú všetci? Vari ich definícia úsvitu je iná ako jej? Pozrela na hodinky. Bolo už štvrť na sedem.

Povedali jej len toľko, že sa stretnú na cintoríne, a Luce si bola celkom istá, že toto je jediný vchod. Stála na jeho prahu, kde zrnitý asfalt parkoviska prechádzal do nerovnej plochy plnej buriny. Zbadala osamotenú púpavu a pomyslela si, že keby bola mladšia, vrhla by sa na ňu, zaželala si niečo a fúkla do jej klobúčika. Ale jej dnešné želania boli príliš ťažké pre niečo také ľahučké.

Krehká brána bola všetkým, čo oddeľovalo cintorín od parkoviska. Pozoruhodné na školu s takým množstvom ostnatého drôtu všade inde. Luce prešla rukami po bráne, prstami sledujúc ozdobný kvetový vzor. Brána pochádzala z čias občianskej vojny, o ktorej hovorila Arriane, keď tu ešte pochovávali padlých vojakov, keď škola, ktorú k nej pristavali, ešte nebola pre nezvládnuteľných psychopatov. Keď toto miesto ešte nebolo také zarastené a temné.

Bolo to zvláštne – zvyšok školského areálu bol plochý ako doska, ale cintorín mal z akéhosi dôvodu prepadnutý, misovitý tvar. Odtiaľto videla kruhovitý svah tohto rozľahlého miesta. Jeho úbočia boli posiate radmi jednoduchých náhrobkov, akoby to boli diváci v aréne.

Ale blízko stredu, v najnižšom bode cintorína, sa chodník skrúcal do bludiska väčších tesaných náhrobkov, mramorových sôch a mauzóleí. Boli asi pre dôstojníkov Konfederácie alebo vojakov z bohatých rodín. Zblízka mohli byť krásne, ale odtiaľto to vyzeralo, akoby ich ťarcha ťahala cintorín dole, akoby sa celé miesto prepadalo do jamy.

Luce za sebou začula kroky. Prudko sa otočila a uvidela, ako sa spoza stromu vynára postava v čiernom. Penn! Musela potlačiť nutkanie hodiť sa jej okolo krku. Luce sa ešte nikdy tak netešila, že niekoho vidí – aj keď sa dalo ťažko uveriť, že Penn niekedy býva po škole.

„Nemeškáš?“ spýtala sa Penn, keď zastala kúsok od Luce a pobavene potriasla hlavou, akoby chcela povedať: Chúďa nováčik.

„Už som tu desať minút,“ povedala Luce. „Nemeškáš náhodou ty?“

Penn sa uškrnula. „V žiadnom prípade, ja som len ranné vtáča. Nikdy nie som po škole.“ Pokrčila plecami a posunula si fialové okuliare vyššie na nos. „Ale ty áno – spolu s ďalšími piatimi nešťastníkmi, ktorí ťa čakajú pri monolite a sú s každou minútou čoraz naštvanejší.“ Postavila sa na špičky a ukázala poza Luce na najväčší kamenný objekt, ktorý sa týčil v strede najhlbšej časti cintorína. Keby Luce prižmúrila oči, rozoznala by len skupinku čiernych postáv zhrčených okolo jeho podstavca.

„Povedalo sa len, že sa stretneme na cintoríne,“ ozvala sa Luce bezmocne. „Nikto mi nepovedal, kam mám ísť.“

„A ja ti hovorím: k monolitu. A teraz choď,“ vyzvala ju Penn. „S nikým sa neskamarátiš, ak im odkrojíš z rána ešte viac, ako sa ti už podarilo.“

Luce preglgla. Chcela Penn požiadať, aby jej ukázala cestu. Odtiaľto to vyzeralo ako labyrint a Luce sa nechcela na cintoríne stratiť. Zrazu ju prepadol nervózny pocit, že je ďaleko od domova a že to bude ešte horšie. Poťahovala si hánky a prešľapovala na mieste.

„Luce?“ ozvala sa Penn a mierne ju posotila do chrbta. „Stále tu stojíš.“

Luce sa pokúsila na Penn statočne usmiať na znak vďaky, ale vyšlo z toho len nešikovné myknutie tváre. Potom sa náhlivo pustila dole svahom do stredu cintorína.

Slnko ešte nevyšlo, ale blížilo sa k obzoru, a tieto posledné okamihy pred úsvitom ju vždy najviac ľakali. Prefrčala popri radoch jednoduchých náhrobkov. Kedysi určite stáli rovno, ale teraz už boli také staré, že väčšina sa nachýlila na jednu alebo druhú stranu, takže vyzerali ako doštičky v morbídnom domine.

V čiernych teniskách čľapkala cez blatisté mláky a pod nohami jej chrupčalo suché lístie. Keď prešla časťou s jednoduchými hrobmi a dostala sa k ozdobnejším hrobkám, terén už bol viac-menej rovný a ona sa úplne stratila. Prestala bežať a snažila sa chytiť dych. Hlasy. Keď sa upokojí, začuje hlasy.

„Ešte päť minút, potom odchádzam,“ povedal akýsi chalan.

„Smola, váš názor nemá žiadnu váhu, pán Sparks.“ Nepríjemný hlas, ktorý Luce rozoznala z včerajšieho vyučovania. Pani Trossová – Albatroska. Po incidente s fašírkou prišla Luce neskoro na jej hodinu, čím na neprístupnú učiteľku nespravila práve najlepší dojem.

„Ak nikto z vás nechce tento týždeň stratiť svoje spoločenské výhody,“ ozvalo sa reptanie spomedzi hrobiek, „budeme trpezlivo čakať, kým nás slečna Priceová nepoctí svojou prítomnosťou, akoby sme nemali nič lepšie na práci.“

„Tu som,“ zalapala po dychu Luce, keď konečne obišla sochu cherubína.

Pani Trossová stála s rukami vbok a na sebe mala obmenu včerajších čiernych dlhých voľných šiat. Riedke myšacie vlasy mala prilepené k hlave a v nevýrazných hnedých očiach sa jej zračila rozmrzenosť nad Luciným príchodom. Biológia bola pre Luce vždy ťažká a zatiaľ toho veľa pre svoju známku u pani Trossovej neurobila.

Za Albatroskou stáli Arriane, Molly a Roland, rozptýlení medzi podstavcami sôch, ktoré stáli v kruhu a hľadeli k veľkej soche anjela v strede. V porovnaní s ostatnými, táto socha bola novšia, belšia a majestátnejšia. A o anjelovo oblé stehno sa opieral – takmer si ho nevšimla – Daniel.

Mal na sebe obnosenú čiernu koženú bundu a jasnočervený šál, ktorý včera vzbudil jej pozornosť. Luce si všimla jeho strapaté blond vlasy, ktoré akoby si nestihol po spánku upraviť… čo ju priviedlo k myšlienke, ako asi Daniel vyzerá, keď spí… od čoho sa začala tak intenzívne červenať, že kým pohľadom prešla od jeho vlasov k očiam, bola celkom zahanbená.

Vtedy už na ňu zazeral.

„Prepáčte,“ vyhŕkla. „Nevedela som, kde sme sa mali stretnúť. Prisahám –“

„To stačí,“ povedala pani Trossová a prešla si po hrdle prstom. „Už si každému premrhala dosť času. A teraz, určite si všetci pamätáte, čo ničomné a neuvážené ste vykonali, že ste tu. Môžete o tom rozmýšľať nasledujúce dve hodiny, kým budete pracovať. Utvorte páry. Viete, čo treba robiť.“ Pozrela na Luce a vydýchla. „Dobre, kto chce chránenkyňu?“

Na Lucino zdesenie všetci hľadeli dole. Po mučivej minúte napokon vyšiel spoza rohu mauzólea piaty študent.

– Ja.

Cam. Čierne tričko s véčkom pri krku mu obopínalo široké ramená. Bol takmer o hlavu vyšší od Rolanda, ktorý ustúpil, keď sa Cam pretláčal popri ňom k Luce. Ako kráčal, pohľad upieral na ňu. V úbore nápravnej školy sa pohyboval tak ľahko a sebavedomo, tak nenútene, ako sa Luce v ňom cítila nesvoja. Luce chcela odvrátiť zrak, pretože spôsob, akým na ňu Cam pred všetkými zízal, bol nepríjemný. Ale z nejakého dôvodu bola ako zhypnotizovaná. Nevedela jeho pohľad prelomiť – až kým medzi nich nevstúpila Arriane.

„Je moja,“ vyhlásila. „Už som to povedala.“

„Nepovedala,“ nedal sa Cam.

„Ale áno, len si ma na tom svojom divnom bidle tam vzadu nepočul. „ Slová z Arriane vytryskli. „Chcem ju.“

„Ja –“ chcel odpovedať Cam.

Arriane s očakávaním natočila hlavu. Luce prehltla. Povie aj on, že ju chce? Nemôžu na to jednoducho zabudnúť? Odslúžiť si trest v trojici?

Cam potľapkal Luce po pleci. „Zastavím sa za tebou potom, okej?“ povedal jej, akoby to bol sľub, ktorý si na ňom vyžiadala.

Ostatné decká pozoskakovali z hrobiek, na ktorých sedeli, a odpochodovali ku kôlni. Luce šla za nimi, držiac sa Arriane, ktorá jej bez slova podala hrable.

„Tak čo, chceš anjela-pomstiteľa, alebo bucľatých objímajúcich sa milencov?“

O včerajších udalostiach ani o Arrianinom odkaze nepadlo ani slovo a Luce nemala pocit, že by to mala teraz pred Arriane spomínať. Namiesto toho sa pozrela hore a uvidela, že sa nad ňou týčia dve obrovské sochy. Tá bližšie vyzerala ako od Rodina. Nahý muž a žena stáli prepletení v objatí. Na Doverskej študovala francúzske sochárstvo a vždy sa nazdávala, že Rodinove diela boli najromantickejšie. No teraz nebolo ľahké pozerať sa na objímajúcich sa milencov a nemyslieť pritom na Daniela. Daniel. Ten, čo ju nenávidí. Ak po tom, čo včera večer prakticky ušiel z knižnice, potrebovala viac dôkazov, stačilo spomenúť si, ako ju dnes ráno čerstvo obdaril škaredým pohľadom.

„Kde je anjel-pomstiteľ?“ s povzdychom sa opýtala Arriane.

„Dobrá voľba. Tamto.“ Arriane zaviedla Luce k masívnej mramorovej soche anjela, ktorý zachraňoval zem pred úderom blesku. V dobe, keď ho vytesali, to mohol byť zaujímavý kus. Teraz však vyzeral staro a špinavo, pokrývalo ho blato a zelený mach.

„Nechápem,“ povedala Luce. „Čo máme robiť?“

„Šuchy-šuchy-šuch,“ takmer zaspievala Arriane. „Rada si predstavujem, že ich kúpem.“ S tým sa vyškriabala na obrovského anjela a prehodila nohy cez jeho ruku zadržiavajúcu blesk, akoby to bol pevný dub a dalo sa po ňom loziť.

Luce sa bála, aby nevyzerala, že chce mať ešte viac problémov s pani Trossovou, a tak začala hrabať okolo podstavca sochy. Snažila sa odstrániť nekonečnú hŕbu vlhkého lístia.

O tri minúty si necítila ruky. Rozhodne nebola na takýto typ špinavej manuálnej práce oblečená. Na Doverskej Luce nikdy nebola po škole, ale ako sa dopočula, tam bolo treba niekoľkostokrát napísať na kus papiera vetu: Nebudem kopírovať z internetu.

Toto bolo brutálne. Najmä keď len nešťastnou náhodou drgla v jedálni do Molly. Nechcela robiť unáhlené závery, ale umývať blato z hrobov ľudí, ktorí boli už vyše storočia mŕtvi? Luce v tejto chvíli totálne neznášala svoj život.

Potom konečne pomedzi stromy preniklo trocha slnečného svetla a zrazu sa na cintoríne objavili farby. Luce sa hneď cítila ľahšie. Videla viac ako tri metre pred seba. Videla Daniela… ako pracuje bok po boku s Molly.

Pocítila sklamanie. Ľahkosť sa vytratila.

Pozrela na Arriane, ktorá na ňu vrhla súcitný pohľad hovoriaci Toto je na prd, no pokračovala v práci.

„Hej,“ zašepkala hlasno Luce.

Arriane si dala pred ústa ukazovák, ale rukou naznačila, aby sa Luce vyšplhala k nej.

Luce sa chytila ruky anjela a oveľa menej ladne a svižne sa vyšvihla na podstavec. Keď si už bola istá, že nezletí na zem, zašepkala: „Takže… Daniel sa kamaráti s Molly?“

Arriane zaprskala. „V žiadnom prípade, úplne sa nenávidia,“ povedala rýchlo a odmlčala sa. „Prečo sa pýtaš?“

Luce na nich ukázala – nerobili nič, aby zo svojej hrobky zmietli húšťavu. Stáli blízko seba, opierali sa o hrable a viedli rozhovor, ktorý Luce zúfalo chcela počuť. „Mne sa zdá, že sa kamarátia.“

„Sme po škole,“ povedala kategoricky Arriane. „Musíme utvoriť páry. Myslíš, že Roland a tamto Uchýl sú kamaráti?“ Ukázala na Rolanda a Cama. Zdalo sa, že sa dohadujú, ako si najlepšie rozdeliť prácu na soche milencov. „Kamoši po škole sa nerovná kamoši v skutočnom živote.“

Arriane opäť pozrela na Luce, ktorej tvár, aj napriek snahe pôsobiť vyrovnane, prezrádzala sklamanie.

„Pozri, Luce, nechcela som…“ Hlas jej zoslabol. „Okej, okrem toho, že som kvôli tebe premárnila dobrých dvadsať minút zo svojho rána, s tebou nemám žiaden problém. Vlastne si myslím, že si celkom zaujímavá. Tak trochu originálna. Takže čo sa týka nejakého sentimentálneho muckania, nechápem, čo od Meča a kríža očakávaš. Poviem ti to prvá, jednoducho to tu nie je také ľahké. Pretože ľudia si tu so sebou nesú fakt ťažkú batožinu. Hovorím o takej záťaži, že sa jej potrebuješ zbaviť ešte na chodníku, o takej váhe, že musíš platiť poplatok za nadváhu. Chápeš?“

Luce pokrčila plecami a zahanbila sa. „Bola to len otázka.“

Arriane sa zachechtala. „To si vždy taká nepriebojná? Čo si vlastne spravila, že si tu?“

Luce sa o tom nechcelo hovoriť. Možno má Arriane pravdu, bude lepšie, ak sa nebude s nikým kamarátiť. Zoskočila dole a šla ďalej zápasiť s machom na podstavci sochy.

Nanešťastie Arriane bola zvedavá. Aj ona zoskočila a pritlačila svojimi hrabľami tie Lucine k zemi.

„No, povedz mi, povedz mi,“ podpichovala ju.

Arriane mala tvár celkom blízko pri Lucinej. Luce to pripomenulo včerajšok, keď čupela nad Arriane po tom, čo sa začala triasť. Bolo v tom niečo, nie? A jedna časť v Luce sa strašne chcela s niekým porozprávať. Leto s rodičmi bolo dlhé a dusivé. Vzdychla a oprela sa čelom o rúčku hrablí.

V ústach pocítila slanú chuť nervozity a nevedela sa jej zbaviť. Naposledy hovorila o detailoch na príkaz súdu. Radšej by na ne ihneď zabudla, ale čím dlhšie ju Arriane pohľadom nútila kapitulovať, tým boli slová jasnejšie, tým viac sa jej drali na jazyk.

„Raz večer som bola s kamarátom,“ zhlboka sa nadýchla a začala vysvetľovať. „A stalo sa niečo strašné.“ Zavrela oči a modlila sa, aby sa jej tá scéna neobjavila na čierno-červenom pozadí viečok. „Bol tam oheň. Dostala som sa z neho… on nie.“

Arriane zívla, ten príbeh ju vyľakal oveľa menej než Luce.

„No a,“ pokračovala Luce, „potom som si nevedela spomenúť na detaily, ako sa to stalo. Z toho, čo som si pamätala – vlastne čo som povedala sudcovi – si asi myslel, že mi šibe.“ Skúsila sa usmiať, ale nešlo jej to prirodzene.

Na Lucino prekvapenie jej Arriane stisla plece. A na sekundu jej tvár vyzerala naozaj úprimne. Potom opäť náhodilá svoj úškrn.

„Oni nám tu vôbec nerozumejú, však?“ pichla prstom Luce do brucha. „Vieš, ja a Roland sme si práve hovorili, že nemáme žiadnych kamarátov pyromanov. A všetci vieme, že na hocijaký žartík na nápravnej škole, ktorý za niečo stojí, potrebuješ poriadneho podpaľača.“ Už plánovala. „Roland myslel na toho druhého nového, Todda, ale ja som stavila radšej na teba. Niekedy by sme mali všetci spolupracovať.“

Luce sťažka prehltla. Nie je pyromanka. No o svojej minulosti už skončila; nemala ani chuť sa brániť.

„Júúj, počkaj, keď sa to dopočuje Roland,“ zvolala Arriane a hrable hodila na zem. „Si náš splnený sen.“

Luce otvorila ústa, chcela jej oponovať, ale Arriane už odišla. Perfektné, pomyslela si Luce, keď začula Arrianine čižmy čľapotať v blate. Teraz to je už len otázka minút, kým sa to donesie cintorínom k Danielovi.

Opäť bola sama; vzhliadla k soche. Aj napriek tomu, že zmietla veľkú kopu machu a zotletého lístia, anjel vyzeral ešte špinavší. Celý projekt bol taký nezmyselný. Aj tak pochybovala, že toto miesto niekedy niekto navštívi. Takisto pochybovala, že niekto z poškolákov ešte pracuje.

Pohľadom náhodou zavadila o Daniela, ktorý pracoval. Drôtenkou veľmi usilovne zoškrabával pleseň z bronzového nápisu na hrobke. Dokonca si vysúkal rukávy na svetri a Luce videla, ako sa mu pri tom napínajú svaly. Vzdychla a – nemohla si pomôcť – lakťom sa oprela o kamenného anjela a pozorovala ho.

Vždy je taký usilovný.

Luce rýchlo potriasla hlavou. Odkiaľ to prišlo? Nemala potuchy, čo to znamená. No aj tak si to pomyslela. Bola to jedna z fráz, ktoré sa jej niekedy vynorili v mysli tesne pred zaspaním. Nezmyselný bľabot, ktorý nikdy nevedela priradiť k ničomu mimo svojich snov. Ale teraz bola úplne bdelá.

Musí túto záležitosť s Danielom dostať pod kontrolu. Poznala ho len deň a už cítila, že sa dostáva do veľmi zvláštnych a neznámych končín.

„Najlepšie je vyhnúť sa mu,“ povedal chladný hlas za ňou.

Luce sa prudko otočila a zbadala Molly, ktorá stála v tej istej póze ako včera: ruky vbok, prepichnuté nozdry rozšírené. Penn jej povedala, že prekvapujúce rozhodnutie, ktoré dovoľovalo mať na Meči a kríži pírsing na tvári, pochádzalo z riaditeľovej vlastnej neochoty zbaviť sa diamantovej náušnice.

„Komu?“ spýtala sa Luce, uvedomujúc si, že znie hlúpo.

Molly prevrátila oči. „Len mi ver, keď ti poviem, že buchnúť sa do Daniela je veľmi, veľmi zlý nápad.“

Skôr než Luce stihla zareagovať, Molly bola preč. Ale Daniel – akoby počul svoje meno – pozeral priamo na ňu. A potom vykročil rovno k nej.

Vedela, že slnko zašlo za oblak. Keby dokázala pretrhnúť jeho pohľad, pozrela by hore a sama by to videla. No nedokázala sa pozrieť hore ani odvrátiť pohľad a z akéhosi dôvodu musela prižmúriť oči, aby ho videla. Takmer akoby Daniel vytváral vlastné svetlo, ktoré ju oslepovalo. Uši jej naplnilo duté, hlasné zvonenie a začali sa jej triasť kolená.

Chcela zdvihnúť hrable a tváriť sa, že ho nevidí. Ale bolo príliš neskoro tváriť sa, že sa nič nedeje.

„Čo ti povedala?“ opýtal sa.

„Mmmm,“ vykrúcala sa Luce a v mysli hľadala zmysluplnú lož. Nenašla nič. Potiahla si hánky. Daniel jej prikryl ruky dlaňami. „Neznášam, keď to robíš.“

Luce sa inštinktívne odtiahla. Jeho ruky spočinuli na jej len letmo, no už cítila, ako jej horí tvár. Myslí tým, že ho otravuje, keď si hocikto poťahuje hánky, však? Pretože povedať, že neznáša, keď to robí ona, by naznačovalo, že ju videl to robiť už pred tým. To nemohol. Takmer ju nepozná.

Tak prečo to znie ako rozhovor, ktorý už viedli predtým?

„Molly mi povedala, aby som sa ti vyhýbala,“ povedala napokon.

Daniel naklonil hlavu zo strany na stranu a zdalo sa, že to zvažuje. „Asi má pravdu.“

Luce striaslo. Ponad nich sa prehnal tieň, ktorý natoľko zatemnil anjelovu tvár, že Luce sa začala báť. Zavrela oči a pokúšala sa dýchať modliac sa, aby Daniel nezistil, že sa deje niečo divné.

No v jej vnútri narastala panika. Chcela utiecť, no nemohla. Čo keby sa na cintoríne stratila?

Daniel sledoval jej pohľad smerujúci k oblohe. „Čo je?“

„Nič.“

„Takže urobíš to?“ opýtal sa a prekrížil si ruky na prsiach, vyzýval ju.

„Čo?“ povedala. Utekať?

Daniel spravil krok k nej. Bol od nej menej ako na štvrť metra. Zatajila dych. Jej telo sa ani nepohlo. Čakala.

„Budeš sa mi vyhýbať?“

Znelo to koketne.

Ale Luce nebola vo svojej koži. Obočie mala vlhké od potu a dvoma prstami si stískala spánky, pokúšajúc sa znova ovládnuť svoje telo, získať ho späť spod jeho kontroly. Vôbec nebola pripravená flirtovať. Teda ak to, čo robil, bolo naozaj flirtovanie.

Urobila krok späť. „Asi.“

„Nepočul som,“ zašepkal so zdvihnutým obočím a spravil k nej ďalší krok.

Luce znova cúvla, teraz o čosi ďalej. Takmer vrazila do podstavca sochy anjela, o ktorého zrnitú kamennú nohu si odrela chrbát. Ďalší, ešte temnejší, chladnejší tieň presvišťal ponad nich. Bola by odprisahala, že Daniela striaslo spolu s ňou.

A potom ich oboch vyľakalo hlboké zavŕzganie čohosi ťažkého. Vrch mramorovej sochy nad nimi sa zakolísal ako konár hojdajúci sa vo vetre a Luce zhíkla. Chvíľu to vyzeralo, že sa hlava vznáša vo vzduchu.

Luce a Daniel stáli, vyvaľujúc oči na anjela. Obaja vedeli, že spadne. Anjelova hlava sa k nim pomaly sklonila ako v modlitbe – a potom sa celá socha začala čoraz rýchlejšie rútiť nadol. Luce zacítila, ako jej Daniel v okamihu pevne ovinul ruku okolo pása – akoby presne vedel, kde sa jej telo začína a kde sa končí. Druhou rukou jej zakryl hlavu a pritlačil ju k zemi vo chvíli, keď sa na nich socha zvalila. Dopadla s mohutným treskom – hlavou do blata, s nohami na podstavci, pod ktorým ostal malý trojuholník, v ktorom sa krčili Daniel s Luce.

Dotýkali sa nosmi a lapali po dychu. V Danielových očiach sa zrkadlil strach. Medzi ich telami a sochou ostalo len pár centimetrov.

„Luce?“ zašepkal.

Mohla len prikývnuť.

Oči sa mu zúžili. „Čo si videla?“

A potom sa zjavila ruka a Luce cítila, ako ju ktosi vyťahuje spod sochy. Cítila, že sa jej oškiera chrbát, a potom závan vzduchu. Opäť uvidela záblesk denného svetla. Skupinka poškolákov, okrem zazerajúcej pani Trossovej a Cama, ktorý pomáhal Luce na nohy, pozerala s otvorenými ústami.

„Si v poriadku?“ opýtal sa Cam, ktorý po nej prebehol pohľadom, hľadajúc odreniny a modriny, a potom jej z pleca zmietol trochu hliny. „Videl som tú sochu, ako padá, a bežal som sem, aby som to zastavil, ale už bolo… musela si sa vydesiť.“

Luce neodpovedala. Zdesenie bolo len časťou toho, ako sa cítila.

Daniel, ktorý bol už na nohách, sa ani neotočil, aby zistil, či je v poriadku. Iba odkráčal.

Keď ho Luce videla odchádzať a keď si všimla, že nikomu nezáležalo na tom, že jej pomohol, padla jej sánka.

„Čo si robila?“ opýtala sa pani Trossová.

„Neviem. V jednej chvíli sme stáli,“ Luce pozrela na pani Trossovú, „ehm, pracovali. A zrazu tá socha jednoducho spadla.“

Albatroska sa zohla, aby preskúmala rozbitého anjela. Hlava mu praskla presne v polovici. Začala mrmlať niečo o sile prírody a o starých kameňoch.

Ale keď sa všetci ostatní vrátili k práci, Luce počula pri uchu len jeden hlas. Bola to Molly, ktorá len pár centimetrov za jej chrbtom zašepkala: „Niekto by mal začať počúvať, keď dávam rady.“

PÄŤ

V ÚZKOM KRUHU

„Už ma nikdy takto nevystraš!“ pokarhala Callie Luce v stredu večer.

Bolo tesne pred západom slnka a Luce sa chúlila v telefónnej kabínke na Meči a kríži, ktorou bola malá béžová škatuľa uprostred kancelárie. Od súkromia mala ďaleko, ale aspoň sa nikto nepotuloval okolo. Ešte stále ju boleli ruky zo včerajšej šichty na cintoríne, jej pýcha bola ešte vždy ranená Danielovým útekom v okamihu, keď ich vytiahli spod sochy. Ale na pätnásť minút sa to všetko snažila vytesniť z mysle, lebo chcela vstrebať každé nádherne horúčkovité slovo, ktoré jej najlepšia kamarátka vychrlí vo vyhradených pätnástich minútach. Bolo také fajn počuť Callin piskľavý hlas, že Luce ani neprekážalo, keď na ňu kamarátka nakričala.

„Sľúbili sme si, že neprejde hodina, aby sme spolu nehovorili,“ pokračovala vyčítavo Callie. „Myslela som, že ťa niekto zožral zaživa! Alebo že ťa hodili na samotku do zvieracej kazajky, v ktorej si musíš prehrýzť rukáv, len aby si si poškrabala tvár. Mohla si zostúpiť do deviateho kruhu –“

„Okej, mami,“ so smiechom povedala Luce a zaujala rolu Callinho dychového inštruktora. „Uvoľni sa.“ Na zlomok sekundy mala pocit viny, že svoj jediný telefonát nevyužila na to, aby zavolala svojej skutočnej mame. Ale vedela, že Callie by ju zvozila, keby zistila, že Luce nevyužila prvú šancu spojiť sa s ňou. A bolo to zvláštne, no keď počula Callin hysterický hlas, vždy ju to upokojilo. Bol to jeden z dôvodov, prečo sa k sebe tie dve tak hodili: Kamarátkina prehnaná paranoja mala na Luce upokojujúci účinok. Vedela si predstaviť Callie, ako vo svojej izbe na Doverskej chodí hore-dole po jasnooranžovom koberčeku s pleťovou maskou natretou na T-zóne a medzi prstami na nohách má vankúšiky oddeľujúce ešte nevyschnuté červenoružové nechty.

„Nehovor mi mami!“ urazila sa Callie. „Tak začni. Akí sú ostatní? Sú všetci desiví a hltajú diuretiká ako vo filmoch? A čo vyučovanie? Aké máte jedlo?“

Luce počula v pozadí z Callinho maličkého televízora Prázdniny v Ríme. Lucina obľúbená scéna bola tá, kde sa Audrey Hepburnová zobudí v izbe Gregoryho Pecka, ešte stále presvedčená, že predošlá noc bola len sen. Luce zavrela oči a pokúsila sa v mysli prehrať tú scénu. Napodobniac Audrin ospalý šepot, zacitovala repliku, o ktorej vedela, že ju Callie spozná: „Bol tam muž, bol ku mne taký zlý. Bolo to nádherné.“

„Okej, princezná, chcem počuť o tvojom živote,“ podpichla ju Callie.

Bohužiaľ, na Meči a kríži nebolo nič, čo by Luce mohla opísať ako nádherné. Pomyslela na Daniela dnes už, uf, po osemdesiaty raz, a uvedomila si, že jediná paralela medzi Prázdninami v Ríme a jej životom je, že ona aj Audrey majú záujem o chlapa, ktorý je agresívny a drzý a kašle na ne. Luce si oprela hlavu o béžové linoleum na stenách búdky. Niekto tam vyrezal slovo VYČKÁVAM. Za normálnych okolností by v tejto chvíli Luce povedala Callie všetko o Danielovi.

Ibaže z nejakého dôvodu to neurobila.

Čokoľvek by o Danielovi chcela povedať, nezakladalo by sa na ničom, čo sa naozaj stalo. A Callie kládla dôraz na to, aby chalani vynaložili úsilie a ukázali, že si babu zaslúžia. Bude chcieť počuť, koľkokrát Luce podržal dvere alebo či si všimol, aký má perfektný francúzsky prízvuk, a podobné veci. Callie nemala nič proti pochabým zamilovaným básničkám od chalanov, ktoré Luce nikdy nebrala vážne. Luce nebude mať čo o Danielovi povedať. Vlastne, Callie by oveľa viac zaujímal niekto ako Cam.

„No, je tu jeden chalan,“ zašepkala Luce do telefónu.

„Vedela som to!“ zapišťala Callie. „Meno.“

Daniel. Daniel. Luce si odkašľala. „Cam.“

„Priame, nekomplikované. To sa mi páči. Začni od začiatku.“

„No, ešte sa nič nestalo.“

„Myslí si, že si nádherná, bla-bla-bla. Hovorila som ti, že s tým krátkym strihom vyzeráš ako Audrey. Poďme k zaujímavostiam.“

„No –“ Luce sa zarazila. Zastavil ju zvuk krokov vo vestibule. Vyklonila sa z búdky a natiahla krk, aby videla, kto ruší jej najlepších pätnásť minút za posledné tri dni.

Kráčal k nej Cam.

My o vlku… Prehltla tie príšerne neuspokojivé slová Dal mi svoje brnkadlo, ktoré mala na jazyku. Stále ho mala odložené vo vrecku.

Cam sa tváril nenútene, akoby nejakou šťastnou náhodou nepočul, čo hovorila. Zdalo sa, že na Meči a kríži bol jediný, kto si nevyzliekal školskú uniformu, hneď ako sa skončilo vyučovanie. Ale kým Luce v tomto čiernom úbore vyzerala ako pokladníčka v obchode, jemu pristal.

Cam krútil na ukazováku zlaté vreckové hodinky, ktoré viseli na dlhej retiazke. Luce takmer hypnotizovane sledovala ich žiarivý oblúk, kým Cam s tľapnutím nechytil ciferník do dlane. Pozrel naň a potom zdvihol pohľad k nej.

„Prepáč.“ Pery mal našpúlené, bol zmätený. „Myslel som, že na telefonát o siedmej som sa zapísal ja.“ Pokrčil plecami. „Musel som si to zle poznačiť.“

Luce pocítila sklamanie, keď pozrela na hodinky. S Callie si horko-ťažko povedali pätnásť slov – ako sa mohlo jej pätnásť minút už skončiť?

„Luce? Haló?“ volala Callie netrpezlivo na druhej strane linky. „Správaš sa čudne. Hovoríš mi niečo? Nahradila si ma už nejakým ulievačom z nápravnej školy? A čo ten chlapec?“

„Šššš,“ zasyčala Luce do telefónu. „Cam, počkaj,“ zavolala, držiac telefón ďalej od úst. Už bol takmer za dverami. „Sekundu, ja,“ – prehltla – „práve končím.“

Cam zasunul hodinky do predného vrecka svojho čierneho saka a vrátil sa k Luce. Zdvihol obočie a zasmial sa, keď zo slúchadla začul Callin hlas, ktorý bol čoraz hlasnejší. „Neopováž sa zavesiť,“ protestovala Callie. „Nič si mi nepovedala. Nič!“

„Nechcem nikoho naštvať,“ zavtipkoval Cam, ukazujúc na štekajúci telefón. „Vezmi si môj čas, môžem prísť inokedy.“

„Nie,“ rýchlo povedala Luce. Aj keď sa veľmi chcela rozprávať s Callie, predstavila si, že aj Cam sa chce s človekom, ktorému prišiel zavolať. A na rozdiel od mnohých ľudí na tejto škole sa k nej Cam správal iba pekne. Nechcela, aby sa vzdal svojho telefonátu, najmä teraz, keď bola príliš nervózna na to, aby o ňom klebetila s Callie.

„Callie,“ vzdychla do telefónu. „Už musím končiť. Zavolám, len čo –“ Ale vtedy už v uchu počula len zvuk oznamovacieho tónu. Telefón bol nastavený tak, aby po pätnástich minútach ukončil každý telefonát. Teraz na jeho spodnej časti zbadala maličký merač, na ktorom blikalo 0:00. Ani sa nerozlúčili a teraz bude na telefonát musieť čakať celý týždeň. Čas sa v Lucinej mysli rozprestieral ako nekonečná priepasť.

„Najlepšia kamoška?“ opýtal sa Cam, ktorý sa opieral o búdku vedľa Luce. Tmavé obočie mal ešte stále vytiahnuté. „Mám tri mladšie sestry, vibrácie najkamošiek viem zaňuchať aj cez telefón.“ Naklonil sa dopredu, akoby šiel k Luce privoňať, na čom sa zachichotala… a potom zmrzla. Z jeho neočakávanej blízkosti sa jej rozbúchalo srdce.

„Budem hádať,“ Cam sa vystrel a zdvihol bradu. „Chcela vedieť všetko o zlých chlapcoch z nápravnej školy?“

„Nie!“ potriasla Luce hlavou, aby vehementne poprela, že vôbec myslí na chlapcov… až kým si neuvedomila, že Cam len žartuje. Začervenala sa a vrátila mu žart. „Teda, povedala som jej, že tu nie je ani jeden schopný.“

Cam zažmurkal. „Práve preto je to také vzrušujúce. Nemyslíš?“ Dokázal stáť bez pohnutia, čo prinútilo Luce tiež sa nehýbať, a to spôsobilo, že tikanie vreckových hodiniek v jeho saku znelo oveľa hlasnejšie než v skutočnosti malo.

Luce, ktorá pri Camovi akoby zamrzla, sa zrazu striasla, pretože do vestibulu sa znieslo niečo čierne. Tieň poskakoval pomedzi stropné panely veľmi premysleným spôsobom, zatienil jeden, potom ďalší a ďalší. Do pekla. Nikdy nie je dobré byť osamote s niekým – najmä s niekým, kto sa ňu tak sústreďuje ako Cam keď prichádzajú tiene. Cítila, ako sa trhla, no snažila sa pôsobiť pokojne, kým temnota vírivo tancovala okolo stropného ventilátora. To by mohla Luce vydržať. Možno. Ale tieň vydával aj najhorší zo svojich strašných pazvukov, zvuk, ktorý Luce počula, keď videla padnúť sovíča z palmety a udusiť sa. Želala si, aby sa na ňu Cam prestal pozerať. Želala si, aby sa stalo niečo, čo by odviedlo jeho pozornosť. Želala si – aby prišiel Daniel Grigori.

A vtedy sa zjavil. Zachránil ju úžasný chlapec v deravých džínsoch a ešte deravejšom bielom tričku. Nevyzeral veľmi ako záchranca – zhrbený nad ťažkou kopou kníh z knižnice, so sivými vačkami pod sivými očami. Daniel vyzeral tak trochu zničene. Blond vlasy mu viseli do očí, ktoré sa zúžili, keď zbadal Luce a Cama. Luce horúčkovito uvažovala, čím mohla Daniela vytočiť tentoraz, takže si skoro nevšimla, aká významná vec sa stala: Sekundu pred tým, ako sa za Danielom zavreli dvere vestibulu, tieň cez ne prekĺzol do noci. Bolo to, akoby niekto zobral vysávač a z miestnosti vysal všetok prach.

Keď okolo nich Daniel prechádzal, len kývol hlavou ich smerom bez toho, aby spomalil.

Luce pozrela na Cama a videla, že Daniela sleduje.

Otočil sa k Luce a hlasno – hlasnejšie než bolo potrebné – povedal: „Skoro som ti zabudol povedať. Večer po spoločenskom stretnutí robím u seba malý večierok. Bol by som rád, keby si prišla.“

Daniel bol ešte na dosluch. Luce netušila, čo je toto spoločenské stretnutie zač, ale predtým sa má stretnúť s Penn. Pôjdu tam spolu.

Oči upierala na Danielov zátylok a vedela, že musí Camovi odpovedať. Naozaj by to nemalo byť ťažké, ale keď sa Daniel otočil a pozrel sa na ňu pohľadom, ktorý, a to by odprisahala, bol smutný, telefón za ňou začal zvoniť a Cam sa natiahol po slúchadlo so slovami: „Musím to zdvihnúť, Luce. Budeš tam?“

Daniel takmer nebadane prikývol.

„Áno,“ odpovedala Luce Camovi. „Áno.“

„Stále nechápem, prečo musíme bežať,“ dychčala Luce o dvadsať minút neskôr. Snažila sa udržať krok s Penn, keď sa hnali cez školský park k aule na záhadné stredajšie spoločenské stretnutie, ktoré Penn ešte neobjasnila. Luce mala sotva dosť času na to, aby sa stihla dostať do svojej izby na poschodí, dať si na pery lesk a obliecť slušnejšie džínsy pre prípad, že je to ten typ spoločenského podujatia. Ešte vždy sa snažila predýchať svoje stretnutie s Camom a Danielom, keď jej do izby vtrhla Penn a vytiahla ju z dverí von.

„Ľudia, čo chronicky meškajú, nikdy nepochopia, ako nabúravajú plány ľudí, ktorí sú dochvíľni a normálni,“ povedala Penn Luce, keď sa čľapkali naprieč mimoriadne rozmočenou časťou trávnika.

„Ha!“ Za nimi sa ozval smiech.

Luce sa obzrela, a keď uvidela, ako ich dobieha Arrianina bledá, štíhla postava, rozžiarila sa jej tvár. „Ktorý šarlatán povedal, že si normálna, Penn?“ Arriane štuchla Luce a ukázala nadol. „Dávaj pozor na pohyblivý piesok!“

Luce s čvachtaním zabrzdila tesne pred tým, ako by bola pristála na príšerne blatistom úseku trávnika. „Prosím, povedzte mi niekto, kam ideme!“

„V stredu večer,“ povedala monotónne Penn, „je spoločenský večer.“

„Ako… diskotéka, alebo niečo také?“ spýtala sa Luce a v duchu videla Daniela a Cama pohybujúcich sa po parkete.

Arriane zahučala: „Tanec so smrteľnou nudou. Výraz spoločenský“ je typický pre dvojzmyselné vyjadrovanie na Meči a kríži.

Vieš, vyžaduje sa od nich, aby nám plánovali spoločenské podujatia, ale zároveň sa plánovania spoločenských podujatí pre nás boja. Strašná dilema.“

„Takže namiesto toho,“ dodala Penn, „sú tu naozaj otrasné akcie ako filmové večery, po ktorých nasleduje prednáška o filme, alebo – bože, pamätáš minulý semester?“

„Bolo tu celé sympózium o taxidermii.“

„Fakt desivé.“ Penn potriasla hlavou.

„Dnes večer, milá moja,“ zatiahla Arriane, „obídeme dobre.“ Stačí, ak prechrápeme jeden z troch filmov, ktoré sa požičiavajú vo videotéke Meča a kríža. Ktorý myslíš, že to bude, Pennyloaferka? Starman? Joe verzus sopka? Alebo Víkend u Bernieho?

„Starman,“ zastenala Penn.

Arriane vrhla na Luce bezradný pohľad. „Vie všetko.“

„Počkať,“ povedala Luce, prešla po špičkách okolo pohyblivého piesku, a ako sa blížili k budove riaditeľstva školy, stíšila hlas do šepotu. „Ak ste všetky tie filmy videli toľkokrát, prečo sa ponáhľate?“

Penn potiahla ťažké kovové dvere auly, čo bol len eufemizmus pre obyčajnú starú miestnosť so zníženým stropom a stoličkami otočenými k prázdnej bielej stene.

„Nechcem dostať horúce kreslo vedľa pána Colea,“ vysvetlila Arriane a ukázala na učiteľa. Nos mal strčený v hrubej knižke a bol obklopený niekoľkými prázdnymi stoličkami. Keď trojica dievčat prechádzala detektorom kovov pri dverách, Penn povedala: „Ten, kto si tam sadne, musí mu pomáhať s rozdávaním jeho týždenných ankiet ‚duševného zdravia‘.“

„Čo by nebolo také zlé –“ skočila jej do reči Arriane.

„– keby tam potom nemusel človek zostať a analyzovať výsledky,“ dokončila Penn.

„A tak zmeškať,“ s úškrnom povedala Arriane a pošepky nasmerovala Luce k druhému radu, „žúrku, ktorá bude potom.“

Konečne sa dostali k podstate veci. Luce potlačila smiech.

„Počula som o nej,“ povedala a konečne mala pocit, že je aspoň trochu súčasťou prúdu. „Je v Camovej izbe, však?“

Arriane na Luce na okamih pozrela a jazykom si prebehla po zuboch. Potom znova pozrela za Luce. „Hej, Todd,“ zavolala, kývajúc končekmi prstov. Zatlačila Luce do stoličky, zabrala bezpečné miesto vedľa nej (dve miesta od pána Colea) a potľapkala horúce kreslo. „Poď si k nám sadnúť, T-man!“

Todd, ktorý prešľapoval vo dverách, pocítil úľavu nad týmto pokynom, nad hocijakým pokynom. Prehltol a vykročil k nim. Len čo sa nešikovne vsúkal na miesto, pán Cole zdvihol zrak od knihy, vreckovkou si očistil okuliare a povedal: „Todd, som rád, že si tu. Chcel som vedieť, či by si mi po filme s niečím nepomohol. Vieš, Vennov diagram je veľmi užitočná pomôcka na…“

„To bolo hnusné!“ Penn strčila tvár medzi Arriane a Luce. Arriane pokrčila plecami a vytiahla obrovské vrecko pukancov z látkovej tašky. „Nemôžem dávať pozor na všetkých nových študentov,“ a hodila do Luce maslový pukanec. „Máš ty ale šťastie.“

Keď v miestnosti zhasínali svetlá, Luce sa pozerala okolo seba, až kým jej pohľad nepadol na Cama. Spomenula si na svoju skrátenú telefonickú konverzáciu s Callie a ako jej kamarátka vždy tvrdila, že najlepším spôsobom, ako spoznať chalana, je pozrieť si s ním film, pretože človek sa dozvie veci, ktoré nemusia vyjsť najavo počas rozhovoru. Luce sa dívala na Cama a vedela, čo mala Callie na mysli: Bude to vzrušujúce, keď naňho bude kútikom oka pozerať a sledovať, ktoré vtipy sa mu páčia, aby sa mohla k nemu pridať a smiať sa s ním.

Keď sa jeho pohľad stretol s jej, Luce pocítila rozpačité nutkanie pozrieť inde. Ale skôr než to stihla, na Camovej tvári sa rozžiaril široký úsmev. Zbavil ju rozpakov z toho, že sa naňho pozerá. Keď jej zakýval, Luce si spomenula, ako rozdielne zareagoval Daniel, keď ju prichytil on.

Daniel dorazil s Rolandom neskoro, takže Randy už spočítala prítomných a jediné voľné miesta boli vpredu na zemi. Prešiel cez lúč svetla z premietačky a Luce si po prvý raz všimla striebornú retiazku s akýmsi medailónom, ktorú mal okolo krku skrytú pod tričkom. Potom jej úplne zmizol zo zorného poľa. Nevidela ani len jeho profil.

Ako sa ukázalo, Starman nebol veľmi zábavný, no napodobovanie Jeffa Bridgesa inými študentmi áno. Pre Luce bolo ťažké sústrediť sa na dej. A navyše začínala mať na šiji nepríjemný ľadový pocit. Niečo sa chystalo.

Keď tiene prišli, Luce ich očakávala. Potom o tom začala uvažovať a zrátala si ich na prstoch. Tiene sa objavovali čoraz rýchlejšie, čo bolo alarmujúce, a Luce nevedela prísť na to, či bola na Meči a kríži len nervózna… alebo či to značilo niečo iné. Ešte nikdy to nebolo takéto zlé…

Prúdili aulou ponad jej hlavu, potom skĺzli po bokoch filmového plátna a nakoniec zaliali špáry v podlahe ako rozliaty atrament. Luce zvierala stoličku a cítila bolestivý strach, ktorý sa jej rozšíril do nôh a rúk. Napla všetky svaly, ale nemohla sa prestať triasť. Stisk na ľavom kolene ju prinútil pozrieť sa na Arriane.

„Si v pohode?“ nečujne sa spýtala Arriane.

Luce prikývla a objala sa rukami okolo ramien predstierajúc, že jej je len chladno. Želala si, aby to tak bolo, ibaže tento konkrétny chlad nemal nič spoločné so silnou klimatizáciou na Meči a kríži.

Cítila, ako ju tiene ťahajú pod stoličkou za nohy. Ostali tam ako balvan na nohe počas celého filmu a každá minúta sa vliekla ako večnosť.

O hodinu neskôr pritlačila Arriane oko na priezor na bronzovo namaľovaných dverách Camovej izby. „Júú-húú,“ zatrilkovala s chichotom. „Oslava sa začína!“

Z tej istej zázračnej tašky, z ktorej vylovila pukance, vyčarovala krikľavo ružovú bou.

„Daj mi rabaka,“ požiadala Luce s nohou hompáľajúcou sa vo vzduchu.

Luce si zakliesnila prsty a vsunula ich pod Arrianinu čiernu čižmu. Sledovala, ako sa Arriane odrazila od zeme, zakryla boou predok kamery na chodbe a vzadu ju vypla.

„To vôbec nie je podozrivé,“ povedala Penn.

„Si oddaná žúrke,“ odrazila námietku Arriane, „alebo očkám?“

„Len hovorím, že existujú lepšie spôsoby.“ Keď Arriane skákala dole, Penn zaprskala. Arriane ovinula bou okolo Luciných pliec, Luce sa zasmiala a začala sa vrtieť do rytmu pesničky, ktorú bolo počuť cez dvere. No keď ponúkla bou Penn, s prekvapením zbadala, že je ešte vždy nervózna. Penn si ohrýzala nechty a na čele jej stál pot. V dusnom septembrovom južanskom teple mala na sebe šesť svetrov – nikdy jej nebolo horúco.

„Čo je?“ zašepkala Luce a naklonila sa k nej.

Penn si žmolila lem na rukáve a pokrčila plecami. Zdalo sa, že už-už niečo povie, keď sa dvere za nimi otvorili. Privítal ich kúdol cigaretového dymu, hlasná hudba a Camova otvorená náruč.

„Prišla si,“ usmieval sa na Luce. Aj v tlmenom svetle mali jeho pery farbu malín. Keď si ju privinul v objatí, cítila sa maličká a v bezpečí. Trvalo to len sekundu; potom hlavou kývol na pozdrav ostatným dvom dievčatám a Luce pocítila hrdosť, že to ju objal.

Za Camom sa nachádzala malá, tmavá izba preplnená ľuďmi. Roland bol v kúte pri gramofóne a zdvíhal platne k UV svetlu. Dvojica, ktorú Luce pred pár dňami videla na dvore, sa usadila pri okne. Škrobení chlapci v bielych košeliach sa tlačili pri sebe a iba občas pozreli na dievčatá. Arriane nestrácala čas a vystrelila naprieč izbou ku Camovmu písaciemu stolu, ktorý suploval bar. Hneď stískala medzi nohami fľašu šampanského a so smiechom sa snažila vypáčiť zátku.

Luce bola zmätená. K alkoholu sa nedopracovala ani na Doverskej, kde bol vonkajší svet oveľa prístupnejší. Cam bol späť na Meči a kríži len pár dní, ale už vedel, ako prepašovať všetko potrebné na bakchanálie, na ktoré prišla skoro celá škola. A z nejakého dôvodu si tu všetci mysleli, že je to normálne.

Ešte vždy stála vo dverách, keď začula výstrel zátky a hurá od zvyšku partie, a potom Arrianin volajúci hlas: „Lucindaaa, poď dnu. Idem predniesť prípitok.“

Luce večierok lákal, no Penn nebola pripravená pohnúť sa ďalej.

„Len choď,“ povedala, kývnuc Luce rukou.

„Čo je? Nechceš tam ísť?“ Pravdou bolo, že sama Luce bola trochu nervózna. Netušila, čo sa na takýchto stretnutiach môže diať a keďže si ešte stále nebola istá, aká je Arriane spoľahlivá, cítila by sa určite lepšie s Penn po boku.

Ale Penn sa zamračila. „Nie som… nie som vo svojej koži. Chodím do knižnice… na semináre PowerPointu. Ak chceš nabúrať nejaký súbor, som tvoj človek. Ale toto –“ Postavila sa na špičky a nakukla do izby. „Neviem. Títo ľudia si myslia, že som len nejaký vševedko.“

Luce vystruhla grimasu, akože Ale choď. „O mne si myslia, že som fašírka, a my si myslíme, že im úplne hrabe.“ Zasmiala sa. „Nemôžeme spolu všetci nejako vyjsť?“

Penn sa pomaly zvlnili ústa. Vzala si bou a prehodila si ju okolo pliec. „No dobre,“ povedala a neohrabane vošla dnu pred Luce.

Luce zažmurkala. Izbu napĺňala kakofónia, no počula Arrianin smiech. Cam za Luce zavrel dvere a potiahol ju za ruku, aby zostala bokom.

„Som naozaj rád, že si prišla,“ povedal, nakláňajúc k nej hlavu, aby ho v hlučnej izbe počula, a položil jej ruku na pás. Jeho pery vyzerali priam šťavnato, najmä keď vyslovovali slová: „Vždy keď niekto zaklopal, vyskočil som v nádeji, že si to ty“

Čokoľvek to bolo, čo k nej Cama tak rýchlo pritiahlo, Luce nechcela spraviť nič, čím by to pokazila. Bol obľúbený a nečakane ohľaduplný a jeho pozornosť jej viac než lichotila. Na tomto zvláštnom novom mieste v nej vyvolával príjemný pocit. Vedela, že ak sa pokúsi zareagovať na jeho kompliment, zakokce sa. Tak sa len zasmiala, čím rozosmiala jeho a on si ju znova k sebe privinul.

Zrazu nemala kam dať ruky, iba okolo jeho krku. Keď ju Cam stisol a mierne zdvihol, trochu sa jej zakrútila hlava.

Keď ju zložil, Luce sa otočila k ostatným a prvý, koho zbadala, bol Daniel. No nezdalo sa, že má Cama v obľube. Sedel na posteli s prekríženými nohami a biele tričko mu v UV-svetle fialovo žiarilo. Keď ho raz jej oči našli, bolo ťažké pozrieť sa niekde inde. Čo vôbec nedávalo zmysel, lebo hneď za ňou stál krásny, priateľský chalan a pýtal sa jej, čo si dá na pitie. Ten druhý prekrásny, no nekonečne menej priateľský chalan na druhej strane izby, by nemal byť tým, od koho nevie odtrhnúť oči. A on sa díval na ňu – uprene, tajomným pohľadom prižmúrených očí, o ktorom si Luce myslela, že ho nebude schopná dešifrovať, aj keby ho videla tisíc ráz.

Vnímala len to, ako na ňu pôsobil. Všetci v miestnosti sa jej rozostrili a ona sa priam roztopila. Mohla mu opätovať pohľad celý večer, keby Arriane nevyliezla na stôl a so zdvihnutým pohárom nezvolala.

„Na Luce,“ povedala a blahosklonne sa na ňu usmiala, „ktorá očividne nedávala pozor a prepásla celý môj uvítací príhovor a už nikdy nezistí, aký bol absolútne fantastický – no nebol fantastický, Ro?“ sklonila sa k Rolandovi, ktorý ju súhlasne potľapkal po členku.

Cam vsunul Luce do ruky umelohmotný pohár so šampanským. Začervenala sa, a keď sa z davu ozvalo ako ozvena: „Na Luce! Na Fašírku!“ snažila sa to brať s humorom.

Molly sa vynorila po jej boku a zašepkala jej do ucha skrátenú verziu: „Na Luce, ktorá sa nikdy nedozvie.“

Pred pár dňami by sa Luce bola stiahla. Ale dnes večer len prevrátila očami a otočila sa Molly chrbtom. To dievča nikdy nepovedalo nič, čo by Luce neranilo, ale dať to najavo značilo akurát ju v tom podporiť. A tak si Luce sadla, deliac sa o stoličku s Penn, ktorá jej podala šnúrku čierneho pelendreku.

„Uveríš tomu? Tuším sa naozaj zabávam,“ povedala Penn, veselo prežúvajúc.

Luce si odhryzla z pelendreku a dala si malý glg perlivého šampanského. Nie veľmi chutná kombinácia. Tak trochu ako ona a Molly. „Je Molly taká zlá na každého, alebo som špeciálny prípad?“

Na okamih sa zdalo, že Penn odpovie úplne inak, ale nakoniec potľapkala Luce po chrbte. „Je to len jej bežné šarmantné správanie, zlatko.“

Luce sa obzerala po izbe na všetko to tečúce šampanské, na Camov drahý staromódny gramofón a na disko guľu, ktorá sa im krútila nad hlavami a vrhala im na tváre hviezdy.

„Kde to všetko berú?“ uvažovala nahlas.

„Hovorí sa, že Roland prepašuje na Meč a kríž čokoľvek,“ povedala Penn prozaicky. „Niežeby som sa ho na to niekedy pýtala.“

Možno toto mala Arriane na mysli, keď povedala, že Roland vie zohnať všelijaké veci. Jedinou zakázanou vecou, ktorú Luce chcela natoľko, že by ho o ňu požiadala, bol mobil. No ale… Cam povedal, aby nepočúvala Arriane, pokiaľ ide o to, čo sa deje na škole. Čo by bolo okej, ibaže prevažná časť večierka sa konala vďaka Rolandovi. Čím viac sa snažila rozmotať svoje otázky, tým menej dávali veci zmysel. Asi by sa mala len snažiť dostatočne zapadnúť, aby ju pozývali na žúrky.

„Okej, vy nepodarky,“ zvolal hlasno Roland, aby získal všetku pozornosť. Gramofón stíchol, bolo počuť len praskanie statickej elektriny medzi pesničkami. „Začíname karaoke dnešného večera a ja budem prijímať želania.“

„Daniel Grigori,“ zahúkala Arriane cez spojené dlane.

„Nie,“ zahúkal späť Daniel presne do rytmu.

„Aáá, tichý Grigori opäť jednu presedí,“ povedal Roland do mikrofónu. „Určite nechceš dať svoju verziu Hellhound on My Trail?“

„To je tvoja pesnička, Roland,“ povedal Daniel. Na perách mu zahral jemný úsmev, no Luce mala dojem, že od rozpakov, akoby hovoril: Prosím, vás, sústreďte pozornosť na niekoho iného.

„Má pravdu, vážení.“ Roland sa zasmial. „Hoci karaoke v podaní Robera Johnsona vyprázdni miestnosť.“ Zo štósu vytiahol album od R. L. Burnsidea a nastavil gramofón v rohu. „Miesto toho poďme dole na juh.“

Keď sa rozozneli basové tóny elektrickej gitary, Roland zaujal pozíciu na „pódiu“, ktorým bol asi meter štvorcový prázdneho miesta v strede izby, kam dopadal mesačný svit. Všetci dupali alebo tlieskali do rytmu, len Daniel pozeral na hodinky. Stále sa jej vybavovalo, ako jej podvečer vo vestibule kývol hlavou, keď ju Cam pozýval na večierok. Akoby ju tam Daniel z nejakého dôvodu chcel mať. Samozrejme, že teraz, keď je tu, vôbec nedáva najavo, že si všimol jej prítomnosť.

Keby s ním tak mohla byť osamote…

Roland tak zaujal pozornosť hostí, že iba Luce si v polovici pesničky všimla, že sa Daniel postavil, prekĺzol okolo Molly a Cama a ticho sa vytratil z dverí.

To je jej šanca. Kým všetci okolo nej tlieskali, Luce sa pomaly postavila.

„Prídavok!“ zakričala Arriane. Potom, keď si všimla Luce, ako vstáva zo stoličky, povedala: „Ó, neverím, moja kamoška ide spievať!“

„Nie!“ Luce nechcela spievať pred plnou miestnosťou ľudí o nič viac, než chcela priznať skutočný dôvod, prečo vstala. No stála tu, uprostred svojho prvého večierka na Meči a kríži, a Roland jej pchal pod bradu mikrofón. Čo teraz?

„Len… Len mi je ľúto, ehm, Todda. Že o to prichádza.“ Hlas sa jej ozýval cez reproduktory. Už teraz ľutovala tú chabú lož a skutočnosť, že už niet cesty späť. „Myslela som, že skočím dole a zistím, či už skončil u pána Colea.“

Nikto z ostatných celkom nevedel, čo s tým. Len Penn placho zvolala: „Ponáhľaj sa späť.“

Molly sa pohŕdavo zaškerila na Luce. „Bifľošská láska,“ povedala a naoko padala do mdlôb. „Aké romantické.“

Moment, myslia si, že sa jej páči Todd? To je jedno – Luce nechcela, aby si to myslel len jediný človek, a za tým išla von.

Ignorujúc Molly, upaľovala k dverám, kde jej skrížil cestu Cam s rukami založenými na prsiach. „Chceš spoločnosť?“ spýtal sa s nádejou.

Pokrútila hlavou. Pri hocijakom inom vybavovaní by asi Camovu spoločnosť chcela. Ale nie teraz.

„Hneď som späť,“ povedala rozžiarene. Skôr než zaregistrovala jeho sklamanie, vytratila sa na chodbu. Po hlučnom večierku jej ticho priam hučalo v ušiach. Trvalo len sekundu, než za rohom začula tiché hlasy.

Daniel. Jeho hlas by spoznala kdekoľvek. Menej istá si bola, s kým sa rozpráva. S dievčaťom.

„Prepáááč,“ zatiahla – ktokoľvek už to bol – s južanským prízvukom.

Gabbe? Daniel sa vykradol, aby sa stretol s blonďavou, vyretušovanou Gabbe?

„Už sa to nestane,“ pokračovala Gabbe, „prisahám na –“

„Už sa to nesmie stať,“ zašepkal Daniel a z jeho tónu znela milenecká výčitka. „Sľúbila si, že tam budeš, a nebola si.“

Kde? Kedy? Luce prežívala muky. Posúvala sa po centimetroch po chodbe v snahe nevydať žiaden zvuk.

No ti dvaja stíchli. Luce si dokázala predstaviť, ako Daniel chytá Gabbe za ruku. Ako sa k nej nakláňa pre dlhý, náruživý bozk. Luce prepadla zožierajúca závisť. Za rohom jeden z nich vzdychol.

„Budeš mi musieť dôverovať, zlatko,“ počula Luce povedať Gabbe cukrovým hlasom, čo ju raz a navždy presvedčilo, že ju nenávidí. „Nikoho iného nemáš.“

ŠESŤ

ŽIADNA SPÁSA

Vo štvrtok skoro ráno sa amplión na chodbe pri Lucinej izbe s praskotom prebudil k životu:

„Pozor, pozor, obyvatelia Meča a kríža!“

Luce sa so zahundraním prevalila na druhú stranu, no napriek tomu, že si vankúš silno pritláčala k ušiam, Randin štekot z miestneho rozhlasu to neutlmilo.

„Máte presne deväť minút na to, aby ste sa hlásili v telocvični na každoročnú skúšku telesnej zdatnosti. Ako viete, na oneskorencov máme negatívny názor, tak príďte včas a pripravení na telesné hodnotenie.“

Skúška telesnej zdatnosti? Telesné hodnotenie? O pol siedmej ráno? Luce už teraz ľutovala, že včera večer ostala na večierku tak dlho… a potom sa ešte stresovala v posteli.

Presne v tom čase, keď si Luce začala predstavovať, ako sa Daniel a Gabbe bozkávajú, pocítila slabosť – ten konkrétny typ slabosti, ktorý pramenil z vedomia, že zo seba spravila hlupaňu. Na večierok sa nemohla vrátiť. Odlepila sa teda od steny a odkradla sa späť do svojej izby, aby preskúmala ten zvláštny pocit, ktorý máva pri Danielovi – pocit, ktorý naivne brala ako akési spojenie. Zobudila sa s odpornou chuťou v ústach, pozostatkom včerajšieho večierka. Posledná vec, na ktorú chcela teraz myslieť, bola fyzická zdatnosť.

Prehodila nohy cez okraj postele a postavila sa na studenú vinylovú podlahu. Keď si umývala zuby, pokúšala sa predstaviť si, čo môžu na Meči a kríži myslieť pod „telesným hodnotením“. Myseľ jej zaplavili zastrašujúce obrazy spolužiakov – Molly, ako namosúrene posilňuje na hrazde; Gabbe, šplhajúca sa bez námahy k oblohe po desaťmetrovom lane. Jej jedinou šancou, aby sa opäť nestrápnila, bolo pustiť Gabbe a Daniela z mysle.

Prešla južnou časťou areálu k telocvični. Bola to veľká stavba v neogotickom štýle s opornými oblúkmi a kamennými vežičkami, takže vyzerala skôr ako kostol než miesto, kam sa ide človek zapotiť. Keď sa Luce priblížila k budove, kudzu pokrývajúce jej fasádu, zašumelo v rannom vánku.

„Penn,“ zavolala Luce, keď zbadala kamarátku v teplákovej súprave, ako si na lavičke zaväzuje šnúrky. Luce si obzrela svoje predpísané čierne oblečenie a čierne čižmy a zrazu spanikárila, že prehliadla nejakú pripomienku týkajúcu sa predpísaného oblečenia. No potom pred budovou uvidela pár ostatných študentov a žiaden z nich nevyzeral inak ako ona.

Penn mala zahmlený pohľad. „Som hotová,“ zastonala. „Včera večer som sa príliš oddávala karaoke. Napadlo mi, že to vykompenzujem tým, že budem aspoň atleticky vyzerať.“

Luce sa zasmiala, keď videla, ako Penn zápasí s dvojitým uzlom na teniske.

„Čo sa s tebou vlastne včera stalo?“ opýtala sa Penn. „Na žúrku si sa už nevrátila.“

„Och,“ zajachtala Luce, získavajúc čas. „Rozhodla som sa –“

„Áááách.“ Penn si zakryla uši. „Každý zvuk je pre môj mozog ako zbíjačka. Povieš mi to neskôr?“

„Áno,“ súhlasila Luce. „Jasné.“ Dvojité dvere telocvične sa rozleteli. Vyšla z nich Randy v ťažkých drevákoch na nohách a držala svoju nerozlučnú písaciu podložku. Kývnutím ruky nasmerovala študentov dopredu a oni sa jeden za druhým stavali do radu a čakali na svoje cvičebné stanovište.

„Todd Hammond,“ zavolala Randy a chalan s roztrasenými kolenami pristúpil k nej. Toddove plecia sa ohýbali dopredu ako zátvorky a Luce zbadala vzadu na jeho krku zvyšky tmavého opálenia, aké mávajú farmári – hnedý je len krk a ruky do pol ramien.

„Činky,“ rozkázala Randy a poslala Todda dnu.

„Pennyweather Van Syckle-Lockwoodová,“ zahulákala ďalej, od čoho sa Penn schúlila a znova si pritisla dlane na uši. „Bazén,“ nariadila Randy, siahla do škatule a hodila Penn jednodielne červené pretekárske plavky značky Speedo.

„Lucinda Priceová,“ pokračovala Randy po tom, čo skontrolovala zoznam. Luce predstúpila a uľavilo sa jej, keď Randy povedala: „Takisto bazén.“ Luce sa natiahla za letiacimi jednodielnymi plavkami. Boli vyťahané a tenké ako pergamen. No aspoň čisto voňali. Tak trochu.

„Gabrielle Givensová,“ pokračovala ďalej Randy a Luce sa prudko otočila. Jej najneobľúbenejšia osoba si vykračovala v čiernych minišortkách a tenkom čiernom tielku. Bola na tejto škole tri dni… ako stihla zbaliť Daniela?

„Ahoooj, Randy,“ zvolala Gabbe s prízvukom, od ktorého sa Luce chcelo urobiť to isté čo Penn – zakryť si uši.

Čokoľvek, len nie bazén, vysielala Luce. Čokoľvek, len nie bazén.

„Bazén,“ povedala Randy.

Keď Luce kráčala vedľa Penn do dievčenskej šatne, snažila sa vyhnúť pohľadu na Gabbe, ktorá si okolo prsta s francúzskou manikúrou krútila jediné štýlové plavky z kopy. Miesto toho sa Luce sústreďovala na sivé kamenné steny a starú náboženskú výzdobu, čo ich pokrývala. Prešla popri ozdobne vyrezávaných drevených krížoch s basreliéfom umučenia Pána. Vo výške očí visela séria vyblednutých triptychov, na ktorých už svietili len svätožiary. Luce sa nahla dopredu, aby lepšie videla na veľký zvitok písaný v latinčine a uložený v sklenenej schránke.

„Povznášajúca výzdoba, však?“ poznamenala Penn, hodila si do úst dva aspiríny a zapila ich glgom vody z fľaše, ktorú mala v taške.

„Čo to všetko je?“ spýtala sa Luce.

„Dávna história. Jediné pozostatky z čias vojny Severu proti Juhu, keď sa tu ešte slúžili nedeľné bohoslužby.“

„To vysvetľuje, prečo to vyzerá ako kostol,“ povedala Luce a zastavila sa pri mramorovej kópii Michelangelovej Piety.

„Ako všetko ostatné v tejto pekelnej diere, aj modernizáciu tu urobili polovičato. Veď kto by spravil bazén uprostred starého kostola?“

„Žartuješ,“ povedala Luce.

„Bodaj by si mala pravdu.“ Penn prevrátila oči. „Každé leto riaditeľovi skrsne v tom jeho mozočku nápad, aby som to tu prerobila. Neprizná to, ale všetky tie Božie veci ho fakt desia,“ povedala. „Problémom je, že aj keby sa mi chcelo vypomôcť, nemám ani potuchy, čo s tými haraburdami urobiť alebo ako ich vypratať bez toho, aby som neurazila všetkých a Boha.“

Luce sa v myšlienkach vrátila k nepoškvrneným bielym stenám telocvične na Doverskej, k radom profesionálnych fotografií zo študentských majstrovstiev, orámovaných tmavomodrou paspartou a vystavených v rovnakých zlatistých rámikoch. Jediná ešte uctievanejšia chodba na Doverskej bola pri vchode, kde viseli fotografie všetkých absolventov, z ktorých sa stali senátori, víťazi Guggenheimovho štipendia a bežní miliardári.

„Mohla by si tu zavesiť fotky našich absolventov z policajnej databázy,“ navrhla spoza nich Gabbe.

Luce sa začala smiať – bolo to vtipné… a zvláštne, skoro akoby jej Gabbe práve prečítala myšlienky –, no v tom si spomenula na jej hlas z minulej noci, ako hovorila Danielovi, že ona je jediná, koho má. Luce akúkoľvek predstavu spojenectva s ňou rýchlo potlačila.

„Zaostávate!“ zakričala neznáma učiteľka telocviku, ktorá sa zrazu objavila. Mala – aspoň si Luce myslela, že je to žena – mala chumáč schlpených hnedých vlasov stiahnutých do chvosta, lýtka ako prasacie šunky a na horných zuboch zažltnutý „neviditeľný“ strojček. Nahnevane zahnala dievčatá do šatne, kde každá dostala zámku s kľúčikom a štuchanec smerom k prázdnej skrinke. „Nikto nezaostáva, keď má dozor trénerka Dianteová.“

Luce a Penn sa nasúkali do svojich vyblednutých, vrecovitých plaviek. Luce striaslo pri pohľade do zrkadla, potom sa čo najlepšie pozakrývala uterákom.

Vo vlhkej plavárni hneď pochopila, o čom Penn hovorila. Bazén bol obrovský, mal olympijské rozmery a bol jednou z mála supermoderných vecí, s ktorými sa tu na škole doposiaľ stretla. Ale to ho nerobilo takým nevšedným, uvedomila si Luce s úžasom. Tento bazén bol zasadený presne uprostred bývalého obrovského kostola.

Bol tu rad pekných katedrálových okien, len s niekoľkými prasknutými tabuľami, tiahnucich sa k vysokému klenutému stropu. Na stene sa nachádzali výklenky osvetlené sviečkami. Tam, kde pravdepodobne býval oltár, bol namontovaný skokanský mostík. Keby nebola Luce vychovaná ako agnostička, ale ako bohabojná pravidelná návštevníčka kostola, ako jej ostatní kamaráti na základnej škole, bola by toto miesto považovala za znesvätenie.

Niekoľko ďalších študentov už bolo vo vode a lapali po dychu po preplávaní dĺžky bazéna. No Lucinu pozornosť zaujali študenti, ktorí neboli vo vode. Molly, Roland a Arriane stáli na tribúne pri stene. Na niečom sa smiali. Roland sa prehýbal a Arriane si utierala slzy. Mali oveľa atraktívnejšie plavky než Luce, no ani jeden z nich nevyzeral, že by mal v úmysle spraviť krok smerom k bazénu.

Luce si žmolila vyťahané jednodielne plavky. Chcela sa pridať k Arriane, ale práve keď zvažovala za (možný vstup do sveta elity) a proti (výčitky trénerky Dianteovej, že sa vyhýba cvičeniu) dovliekla sa ku skupinke Gabbe. Akoby už bola ich najlepšou kamarátkou, hneď si sadla vedľa Arriane a začala sa smiať, akoby ihneď pochopila ich vtip.

„Vždy môžu sedieť bokom,“ vysvetlila jej Penn a zazerala na skupinku populárnych dečiek na tribúne. „Nepýtaj sa ma, ako sa im to prepečie.“

Luce váhala na kraji bazéna, neschopná počúvať inštrukcie trénerky Dianteovej. Pri pohľade na Gabbe a ostatných „vyvolených“ na tribúne si Luce zaželala, aby tam bol Cam. Vedela si predstaviť, ako vyzerá v hladkých čiernych plavkách a s úsmevom jej kýva, aby sa pridala k partii, a ona sa okamžite cíti vítaná, dokonca dôležitá.

Luce zožierala potreba ospravedlniť sa za predčasný odchod z večierka. Bolo to zvláštne – nechodia spolu, takže Luce nie je povinná objasňovať Camovi, kde sa zdržiava. Zároveň sa jej však páčilo, keď jej venoval pozornosť. Páčilo sa jej, ako vonia – tak slobodne a voľne, ako keď v noci šoférujete so stiahnutými oknami. Páčilo sa jej, ako sa na ňu sústreďoval, keď rozprávala – stál bez pohnutia, akoby videl a počul len ju. Páčilo sa jej dokonca aj to, ako ju na večierku zdvihol rovno pred Danielom. Nechcela urobiť nič, kvôli čomu by sa k nej Cam začal správať inak.

Keď trénerka zapískala na píšťalku, vyplašená Luce sa narovnala a potom ľútostivo sklopila pohľad, keď Penn a ostatní vedľa nej skočili do bazéna. Spoliehala sa na pomoc trénerky Dianteovej.

„Ty musíš byť Lucinda Priceová – vždy meškáš a nikdy nepočúvaš?“ Trénerka vzdychla. „Randy mi o tebe hovorila. Bude to osem dĺžok, vyber si štýl, ktorý ti ide najlepšie.“

Luce prikývla a postavila sa na štart, ohnúc prsty na nohách cez okraj. Kedysi plávanie milovala. Keď ju otec učil plávať v mestskej plavárni v Thunderbolte, dokonca dostala cenu ako najmladšie dieťa, ktoré preplávalo bazén v najväčšej hĺbke bez rukávikov. Ale to bolo pred rokmi. Luce si ani nevedela spomenúť, kedy naposledy plávala. Vyhrievaný vonkajší bazén na Doverskej sa vždy ligotal a lákal ju – no pre každého, kto nebol v plaveckom tíme, bol zavretý.

Trénerka Dianteová si odkašľala. „Asi si nepostrehla, že toto sú preteky… a ty už teraz prehrávaš.“

Boli to tie najúbohejšie a najsmiešnejšie „preteky“, aké Luce kedy videla, no napriek tomu sa v nej ozvala jej súťaživá stránka.

„A… ešte stále prehrávaš,“ povedala trénerka, žujúc píšťalku.

„Nie na dlho,“ odpovedala Luce.

Pozrela si konkurenciu. Chalan naľavo vypľúval vodu a plával neohrabaným kraulom. Napravo sa pomaly kĺzala Penn so štipcom na nose na ružovej penovej plávacej doske. Na zlomok sekundy pozrela Luce na skupinku na tribúne. Molly a Roland sa pozerali; Arriane a Gabbe ležali na sebe v záchvate smiechu.

Ale jej bolo jedno, na čom sa smejú. Viac-menej. Bola mimo.

Luce skočila s ramenami natiahnutými nad hlavou, a keď vkĺzla do sviežej vody, prehol sa jej chrbát. Len pár ľudí to vie naozaj dobre, vysvetlil otec osemročnej Luce na plavárni. Ale len čo sa naučíš motýlika dokonale, neexistuje rýchlejší spôsob, ako sa pohybovať vo vode.

Poháňaná zlosťou, Luce vynorila trup z vody. Hneď si na ten pohyb spomenula a začala pohybovať rukami ako krídlami. Dávno sa už v ničom tak nesnažila ako teraz. S pocitom zadosťučinenia predbehla ostatných plavcov raz a potom znova.

Bola takmer na konci ôsmej dĺžky, keď vystrčila hlavu nad hladinu a začula Gabbe, ako hovorí: „Daniel.“

Luce stratila rýchlosť, ako keď zhasne sviečka. Spustila nohy a čakala, čo ešte Gabbe povie. No nepočula nič okrem búrlivého šplechotu a po chvíli zvuk píšťalky.

„A víťazom je,“ zvolala trénerka Dianteová so šokovaným výrazom: „Joel Brand!“ Chudý chalan so strojčekom na zuboch z vedľajšej dráhy vyskočil z bazéna, zdvihol ruky nad hlavu a zatancoval víťazný tanec.

Penn zastala na vedľajšej dráhe. „Čo sa stalo?“ spýtala sa Luce. „Veď si ho totálne valcovala.“

Luce pokrčila plecami. Stala sa Gabbe, to sa stalo, no keď sa pozrela na tribúnu, Gabbe bola preč a Arriane a Molly tiež. Tam, kde predtým sedela partia, ostal iba Roland, ponorený do knihy.

Lucin adrenalín počas plávania stúpol, no teraz opadol tak rýchlo, že jej Penn musela pomôcť z bazéna.

Luce sledovala Rolanda, ako zoskočil z tribúny. „Bola si dosť dobrá,“ povedal a hodil jej uterák a kľúčik od skrinky, o ktorom stratila prehľad. „Chvíľku.“

Luce chytila kľúčik vo vzduchu a zavinula sa do uteráka. No skôr ako stihla povedať niečo normálne, ako: „Ďakujem za uterák“ alebo „Asi som len mimo formy“, jej čudná nová výbušná osobnosť vyhŕkla: „Sú Daniel a Gabbe spolu?“

Veľká chyba. Obrovská. Z jeho pohľadu mohla vyčítať, že tá otázka pocestuje rovno k Danielovi.

„Ach tak,“ povedal Roland a zasmial sa. „No, ja naozaj…“ Pozrel na ňu, poškrabal si nos a venoval jej súcitný úsmev. Potom ukázal na otvorené dvere na chodbu, a keď Luce nasledovala pohľadom jeho prst, zbadala okolo prechádzať Danielovu upravenú, blond siluetu. „Prečo sa ho nespýtaš sama?“

Luce prešľapovala pri dverách do veľkej posilňovne, bola bosá a kvapkala z nej voda. Mala v úmysle ísť priamo do šatne, aby sa osušila a prezliekla. Nechápala, prečo ňou tá záležitosť s Gabbe tak otriasala. Daniel môže byť, s kýmkoľvek chce, no nie? Možno sa Gabbe páčia chalani, ktorí jej ukazujú prostredník.

Alebo, a to bolo pravdepodobnejšie, sa to Gabbe nestalo. No keď Luce zbadala Daniela, jej telo zvíťazilo nad rozumom. Bol k nej otočený chrbtom a z kopy v kúte si vyberal švihadlo. Sledovala, ako si vzal tenké tmavomodré švihadlo s drevenými rúčkami a potom sa presunul do voľného priestoru v strede miestnosti. Jeho zlatistá pokožka takmer žiarila a každý jeho pohyb – či si naťahoval dlhý krk, alebo sa zohol, aby si poškrabal pekne tvarované koleno – Luce úplne uchvátil. Stála pritisnutá k dverám a neuvedomovala si, že jej drkocú zuby a uterák má premočený.

Keď si umiestnil švihadlo za členky tesne pred tým, než začal skákať, Luce zaplavilo déjà vu. Nie preto, že by už videla Daniela skákať cez švihadlo, no skôr jej bol dôverne známy postoj, ktorý zaujal. Stál s nohami rozkročenými na šírku bokov, uvoľnil kolená, a keď sa mu pľúca naplnili vzduchom, plecia spustil nadol. Luce to mohla nakresliť.

Vyšla z tranzu, až keď začal krútiť švihadlom… a hneď upadla do ďalšieho. Nikdy v živote nevidela nikoho pohybovať sa tak ako on. Zdalo sa, že Daniel lieta. Švihadlo sa mihalo ponad jeho vysokú postavu tak rýchlo, že ho prestalo byť vidno, a jeho nohy – jeho krásne, úzke chodidlá – dotýkali sa vôbec zeme? Pohyboval sa tak rýchlo, že ani on nestíhal počítať.

Hlasné zachrčanie a buchot na druhej strane posilňovne upútali Lucinu pozornosť. Todd ležal zrútený na kope pod lanom s uzlami. Na chvíľu jej prišlo Todda, ktorý si pozeral pľuzgiere na rukách, ľúto. Skôr než sa Luce stihla pozrieť späť na Daniela, aby zistila, či si niečo nevšimol, striaslo ju od prívalu studenej temnoty, ktorú pocítila na pokožke. Ľadový, šerý tieň s nejasnými hranicami sprvu priplával k Luce pomaly. Potom jej zrazu drsne vrazil do tela a zatlačil ju späť. Dvere posilňovne jej tresli pred nosom a Luce ostala sama na chodbe.

„Au!“ Vykríkla nie preto, že by bola zranená, ale preto, že sa jej tiene ešte nikdy nedotkli. Pozrela na svoje holé ramená, kde cítila, ako ju tieň schmatol a vytlačil z posilňovne.

To nie je možné – určite len stála na zvláštnom mieste; posilňovňou musel zaviať prievan. Znepokojene sa priblížila k zavretým dverám a pritisla tvár na malý sklenený obdĺžnik

Daniel sa obzeral, akoby bol niečo začul. Určite však nevedel, že to bola ona – nemračil sa.

Spomenula si na Rolandov návrh, aby sa jednoducho Daniela opýtala, ako to s ním je, no rýchlo túto predstavu zahnala. Žiadať Daniela o hocičo je nemožné. Nechcela mu na tvári prebudiť ten zachmúrený výraz.

Aj tak, každá otázka, ktorú by mu mohla položiť, by bola zbytočná. Všetko, čo potrebovala počuť, už počula včera večer. Musela by byť sadistka, aby ho žiadala priznať sa, že chodí s Gabbe. Keď sa otočila k šatni, uvedomila si, že nemôže odísť.

Kľúčik.

Musel jej vykĺznuť z rúk, keď ju tieň vystrčil z miestnosti. Stala si na špičky, aby videla cez malý sklenený panel vo dverách na zem. Bol tam, bronzový omyl na modrej žinenke. Ako sa dostal tak hlboko do miestnosti, tak blízko miesta, kde Daniel cvičí? Luce vzdychla a otvorila dvere; vedela, že ak má ísť dnu, musí to urobiť rýchlo.

Keď sa naťahovala po kľúčik, ukradomky na Daniela ešte raz pozrela. Jeho tempo poľavovalo, no nohami sa ešte stále ledva dotýkal zeme. A potom naposledy ľahučko vyskočil, zastal a otočil sa k nej.

Chvíľu bol ticho. Luce cítila, ako sa červená, a želala si, aby nemala na sebe také otrasné plavky.

„Ahoj,“ bolo jediné, čo jej napadlo povedať.

„Ahoj,“ odvetil oveľa pokojnejším tónom. Potom gestom ukázal na jej plavky a opýtal sa, „Vyhrala si?“

Luce sa smutne, nenápadne zasmiala a pokrútila hlavou. „Ani zďaleka.“

Daniel našpúlil pery. „Ale ty si vždy bola…“

„Vždy som bola čo?“

„Myslím tým, že vyzeráš ako dobrá plavkyňa.“ Pokrčil plecami. „To je všetko.“

Podišla k nemu. Stáli od seba menej ako na pol metra. Z vlasov jej padali kvapky a bubnovali na žinenku ako dážď. „Chcel si povedať niečo iné,“ nástojila. „Povedal si, že som vždy bola…“

Daniel si obkrúcal švihadlo okolo zápästia. „Áno, ale nemyslel som teba. Myslel som to všeobecne. Na prvých pretekoch ťa tu majú nechať vyhrať. Je to nepísané pravidlo nás veteránov.“

„Ale ani Gabbe nevyhrala,“ povedala Luce a ruky si prekrížila na prsiach. „A je nová. Ani nešla do bazéna.“

„Nie je úplne nová, len sa vrátila po malej… pauze.“ Daniel pokrčil plecami, neprezrádzajúc nič o svojich citoch ku Gabbe. Jeho evidentný pokus pôsobiť ľahostajne v Luce vzbudil ešte väčšiu žiarlivosť. Sledovala, ako zmotával švihadlo do rolky, ako sa mu ruky pohybovali tak rýchlo ako nohy. A ona tu stála, taká nemotorná, osamelá, trasúca sa od zimy a odstrčená všetkými od všetkého. Pera sa jej zatriasla.

„Ó, Lucinda,“ ťažko vzdychol Daniel.

Celé telo sa jej od toho zvuku zohrialo. Jeho hlas bol taký dôverne známy.

Chcela, aby znova vyslovil jej meno, no on sa otočil. Švihadlo zavesil na háčik v stene. „Mal by som sa ísť pred vyučovaním prezliecť.“

Položila mu ruku na rameno. „Počkaj.“

Trhol sebou, akoby ho potriaslo – a Luce to pocítila tiež, no bola to príjemná iskra.

„Nemáš niekedy pocit…“ Zdvihla pohľad k jeho očiam. Zblízka videla, aké sú nezvyčajné. Z diaľky sa zdali sivé, ale zblízka v nich videla fialové škvrnky. Poznala ešte niekoho s takými očami…

„Prisahám, že sme sa už raz stretli,“ povedala. „Som šialená?“

„Šialená? Veď kvôli tomu si tu,“ odbil ju.

„Myslím to vážne.“

„Aj ja.“ Danielova tvár bola bez výrazu. „A aby si vedela,“ – prstom ukázal na blikajúce zariadenie pripevnené na strope –, „očká sledujú dotieravcov.“

„Nie som dotieravá!“ Stuhla, keď si uvedomila, ako blízko sú ich telá. „Môžeš úprimne povedať, že nemáš potuchy, o čom hovorím?“

Daniel pokrčil plecami.

„Neverím ti,“ naliehala Luce. „Pozri sa mi do očí a povedz, že nemám pravdu – že predtým som ťa v živote nevidela.“

Keď Daniel podišiel k nej a položil jej ruky na plecia, srdce jej začalo tĺcť ako o preteky. Jeho palce dokonale zapadli do priehlbiniek na jej kľúčnej kosti a pri jeho teplom dotyku sa jej chcelo zavrieť oči – no nespravila to. Sledovala, ako Daniel skláňa hlavu, až sa jeho nos takmer dotkol jej nosa. Cítila na tvári jeho dych. Zacítila závan sladkosti z jeho pokožky.

Urobil, ako žiadala. Pozrel jej do očí a veľmi pomaly, veľmi jasne, tak aby jeho slová nemohla nepochopiť, povedal: „Nikdy v živote si ma predtým nevidela.“

SEDEM

ODKRÝVANIE

„Kam ideš?“ spýtal sa Cam a zložil si červené slnečné okuliare z umelej hmoty.

Pred vchodom do Augustína sa zjavil tak náhle, že Luce doňho skoro vrazila. Alebo tam už nejaký čas bol a ona si ho v snahe rýchlo sa dostať na vyučovanie nevšimla? V každom prípade jej začalo srdce rýchlo biť a spotili sa jej dlane.

„Na vyučovanie,“ odpovedala Luce začudovane, pretože kde by asi mala ísť? V náruči niesla dve hrubé učebnice matematiky a napoly dokončenú úlohu z náboženstva.

Toto bola vhodná chvíľa, aby ospravedlnila svoj náhly odchod včera večer. No nevedela sa k tomu prinútiť. Už aj tak meškala. V sprchách v šatni nebola teplá voda, takže sa musela vrátiť na internát. Z akéhosi dôvodu sa jej už nezdalo dôležité, čo sa stalo po večierku. Nechcela už viac upozorňovať na svoj odchod – najmä nie teraz, keď sa po stretnutí s Danielom cíti tak trápne. No ani nechcela, aby si Cam myslel, že je neslušná. Túžila len prejsť popri ňom a byť osamote, aby sa vyrovnala s raňajšou sériou trapasov.

Ibaže – čím dlhšie na ňu Cam hľadel, tým menej dôležité pre ňu bolo odísť. A tým menej ju bolelo Danielovo odmietnutie. Ako to môže spôsobiť jeden Camov pohľad?

S čistou bledou pleťou a vlasmi ako uhoľ sa Cam odlišoval od všetkých chalanov, ktorých Luce dovtedy poznala. Vyžarovalo z neho sebavedomie nielen preto, že každého poznal – a vedel všetko zohnať – skôr ako Luce vôbec prišla na to, kde bude vyučovanie. V tom momente, stojac pred fádnou, sivou budovou školy, vyzeral Cam ako umelecká čiernobiela fotografia s dokreslenými červenými okuliarmi.

„Na vyučko, čo?“ teatrálne zatiahol Cam. Blokoval vchod a výraz pobavenia na jeho ústach v Luce vzbudil zvedavosť, čo za bláznivý nápad má v talóne. Cez plece mal prehodenú plátennú tašku a v prstoch držal papierový pohárik s espressom. Stlačil stop na svojom i-Pode, no malé slúchadlá do uší si nechal visieť okolo krku. Sčasti aj chcela vedieť, akú pesničku počúva a kde zohnal zakázané espresso. Hravý úsmev, ktorý sa mu odrážal len v zelených očiach, ju vyzýval, aby sa opýtala.

Cam si odchlipol z kávy. So zdvihnutým ukazovákom povedal: „Dovoľ, aby som sa s tebou podelil o svoje motto týkajúce sa vyučovania na Meči a kríži: Lepšie nikdy ako neskoro.“

Luce sa zasmiala a Cam si nato založil slnečné okuliare späť na nos. Ich sklá boli také tmavé, že mu vôbec nevidela oči.

„Okrem toho,“ v úsmeve odkryl oblúk bielych zubov, „je takmer obed a ja idem na piknik.“

Obed? Luce nemala ešte ani raňajky. Ale v bruchu jej škvŕkalo – a predstava, že ju pán Cole vyhreší za to, že zmeškala celé dopoludňajšie vyučovanie okrem posledných dvadsiatich minút bola čím ďalej tým menej lákavá.

Hlavou kývla na tašku, ktorú držal. „Zabalil si dosť pre dvoch?“

Cam ju objal širokou rukou okolo pása a viedol ju naprieč parkom, poza knižnicu a ponurý internát. Pred železnou bránou cintorína zastal.

„Viem, že toto je divné miesto na piknik,“ vysvetľoval, „no tu sa dá najlepšie na chvíľu zmiznúť z dohľadu. Teda, v rámci areálu. Niekedy sa tu nie som schopný nadýchnuť.“ Gestom ukázal na budovu.

Luce sa s tým rozhodne vedela stotožniť. Takmer stále mala pocit, že sa tam zadusí, a zároveň sa cítila nechránená. No Cam vyzeral ako posledný človek, ktorý by trpel týmto syndrómom nových študentov. Bol taký… rozvážny. Po včerajšom večierku a teraz, so zakázaným espressom, by nikdy netipovala, že ho to tu tiež dusí. Alebo že by si vybral ju, aby sa s ňou podelil o ten pocit.

Za ním videla zvyšok schátraného školského areálu. Pri pohľade odtiaľto nebol žiaden rozdiel medzi plochou na jednej či druhej strane brány cintorína.

Luce sa rozhodla, že pôjde. „Len mi sľúb, že ma zachrániš, ak budú padať nejaké sochy.“

„Nie,“ povedal Cam s vážnosťou, ktorá vymazala jej pokus o vtip. „To sa už nestane.“

Pohľad jej padol na miesto, kde len pred pár dňami chýbalo málo k tomu, aby ona a Daniel tiež skončili na cintoríne. Ale mramorový anjel, ktorý sa prevrátil, bol preč, jeho podstavec zíval prázdnotou.

„Poď,“ vyzval ju Cam a potiahol ju za sebou. Vyhýbali sa miestam zarasteným burinou a Cam jej pomáhal cez kopy zeminy, ktorú bohviekto vyhrabal.

V jednej chvíli Luce stratila rovnováhu a pridržala sa náhrobku. Bola to veľká, vyleštená tabuľa s jednou drsnou, nedokončenou stranou.

„Ten sa mi vždy páčil,“ povedal Cam a ukázal na ružovkastý náhrobok pod jej prstami. Luce prešla dopredu, aby si prečítala nápis.

„Joseph Miley,“ čítala nahlas. „1821 až 1865. Statočne bojoval vo vojne proti útočiacim Severanom. Skôr ako sa odobral na večný odpočinok, prežil tri guľky a padlo pod ním päť koní.“

Luce si potiahla hánky. Možno sa Camovi páči len preto, lebo ružovkastý náhrobok sa vyníma medzi ostatnými sivými. Alebo pre prepletené prstence na jeho vrchnom okraji? Pozrela naňho so zdvihnutým obočím.

„Áno.“ Cam pokrčil plecami. „Páči sa mi, že na náhrobku je napísané, ako zomrel. Je to úprimné, vieš? Väčšinou o tom ľudia nechcú hovoriť.“

Luce odvrátila pohľad. Poznala to príliš dobre zo záhadného epitafu na Trevorovom náhrobku.

„Pomysli na to, o koľko zaujímavejšie by bolo, keby tu mal každý vytesanú príčinu smrti.“ Prstom ukázal na malý hrob o pár miest ďalej od Josepha Mileyho. „Ako myslíš, že zomrela?“

„Hm, na šarlach?“ skúsila hádať Luce a podišla k nemu

Prstami prešla po dátumoch. Dievča, ktoré tu ležalo pochované, bolo mladšie od Luce, keď zomrelo. Luce sa nechcelo veľmi rozmýšľať, ako sa to mohlo stať.

Cam sa zamyslel a naklonil hlavu. „Možno,“ odpovedal. „Alebo pri záhadnom požiari v stodole, keď mladá Betsy nevinne ‚driemala‘ s chlapcom od susedov.“

Luce sa chcela tváriť, že ju to pohoršilo, no miesto toho ju Camova dychtivá tvár rozosmiala. Bolo to už dávno, čo sa len tak potulovala s nejakým chalanom. Iste, táto scéna bola morbídnejšia než klasické flirtovanie na parkovisku pred kinom, na ktoré bola zvyknutá, ale takí boli aj študenti na Meči a kríži. A Luce je teraz jednou z nich.

Kráčala za Camom na spodok preliačeného cintorína, k ozdobnejším hrobkám a mauzóleám. Vyzeralo to, že náhrobky na svahu sa na nich pozerajú, akoby Luce a Cam boli hercami v amfiteátri. Poludňajšie slnko oranžovo svietilo skrz listy obrovského duba a Luce si zatienila rukou oči. Bol to najhorúcejší deň, aký tu za celý týždeň zažili.

„No a teraz tento chlapík,“ povedal Cam a ukázal na obrovský hrob lemovaný korintskými stĺpmi. „Úplne sa vyhol povolávaciemu rozkazu. Zadusil sa, keď naňho v pivnici spadol trám. Čo len potvrdzuje: Nikdy sa neskrývaj pred konfederačnou raziou.“

„Naozaj?“ opýtala sa Luce. „A čo ťa robí expertom na toto všetko?“ Dokonca aj keď Cama podpichovala, Luce sa cítila nezvyčajne poctená, že tu s ním je. Vždy sa na ňu pozrel, aby sa uistil, že sa usmieva.

„Je to len šiesty zmysel.“ Usmial sa na ňu veľkým, nevinným úsmevom. „Ak sa ti to páči, tam, odkiaľ to prišlo, je aj siedmy, ôsmy a deviaty zmysel.“

„Pôsobivé.“ Usmiala sa. „Teraz sa však uspokojím so zmyslom zvaným chuť. Som strašne hladná.“

„K vašim službám.“ Cam vytiahol z tašky deku a roztiahol ju na fliačiku tieňa pod košatým dubom. Otvoril termosku a Luce zacítila silnú vôňu espressa. Bežne nepila čiernu kávu, no pozorovala ho, ako napĺňa pohár ľadom, leje naň espresso a pridáva správne množstvo mlieka. „Zabudol som priniesť cukor,“ povedal.

„Ja nesladím.“ Odchlipla si z ľadového caffe latte, ktoré bolo jej prvým lahodným glgom zakázaného kofeínu na Meči a kríži za celý týždeň.

„To je šťastie,“ povedal Cam a vyložil zvyšok piknikového koša. Luce sa rozšírili oči, keď pozorovala, ako aranžuje jedlo: tmavohnedú bagetu, koliesko mäkkého syra, terakotovú misku s olivami, misku s ruskými vajcami a dve jasnozelené jablká. Nezdalo sa možné, že sa to Camovi všetko zmestilo do tašky – alebo že plánoval zjesť všetko to jedlo sám.

„Kde si to zohnal?“ opýtala sa Luce. A predstierajúc, že sústredene odtrháva kúsky z pečiva, spýtala sa: „A s kým si plánoval piknik, než som sa pridala ja?“

„Než si sa pridala ty?“ Cam sa zasmial. „Sotva si pamätám svoj bezútešný život pred tebou.“

Luce naňho pozrela mierne posmešným pohľadom, aby vedel, že berie túto poznámku ako neuveriteľne lacnú… a iba trošku milú. Oprela sa na deke o lakte a prekrížila si nohy. Cam sedel v tureckom sede tvárou k nej, a keď sa načahoval poza ňu po nôž na syr, najprv sa len dotkol rukou jej kolena v čiernych džínsoch, a potom ju naň položil. Pozrel sa na Luce, akoby sa pýtal: Je to v poriadku?

Keď neuhla, nechal ju tam, zobral jej z ruky kus bagety a použil jej nohu ako stôl, aby mohol na bagetu rozotrieť trojuholník syra. Páčilo sa jej cítiť na sebe jeho ťarchu a v tejto horúčave to bolo čo povedať.

„Začnem s ľahšou otázkou,“ povedal, keď sa opäť narovnal. „Pár dní v týždni vypomáham v kuchyni. Bola to súčasť dohody o mojom opätovnom prijatí na Meč a kríž. Mám dávať naspäť.“ Prevrátil oči. „Ale nevadí mi to tam. Asi sa mi páči tá horúčava. Teda, ak nepočítame popáleniny od oleja.“ Vytočil zápästia a na predlaktiach odhalil desiatky jazvičiek. „Riziko povolania,“ povedal bezstarostne. „No môžem neobmedzene využívať komoru.“

Luce nemohla odolať a prešla prstami po tých maličkých, bledých hrbolčekoch strácajúcich sa na jeho ešte bledšej pokožke. Skôr ako sa jej zmocnili rozpaky a ruku stiahla, Cam jej ju chytil a stisol.

Luce hľadela na jeho prsty ovinuté okolo jej. Predtým si neuvedomila, aký podobný odtieň má ich pokožka. Luce vždy cítila rozpaky nad svojou bledosťou uprostred opálených južanov, no Camova pokožka bola taká neobyčajná, taká nápadná, takmer kovovo lesklá – a teraz si uvedomila, že on ju môže vnímať rovnako. Plecia sa jej zachveli a trochu sa jej zakrútila hlava.

„Je ti zima?“ ticho sa spýtal.

Keď sa ich pohľady stretli, vedela, že on vie, že jej nie je zima.

Posunul sa bližšie na deke a hlas stíšil do šepotu. „A teraz asi budeš chcieť, aby som priznal, že som ťa videl z okna kuchyne ísť cez dvor a toto všetko som zbalil v nádeji, že ťa presvedčím, aby si sa so mnou uliala z vyučovania.“

V tejto chvíli by lovila vo svojom pohári ľad, keby sa už nebol roztopil v stuchnutom septembrovom teple.

„A celý tento romantický piknik si naplánoval,“ dokončila, „na malebnom cintoríne?“

„Hej.“ Prstom jej prebehol po spodnej pere. „To ty hovoríš o romantike.“

Luce sa odtiahla. Mal pravdu – ona je tá trúfalá… už po druhý raz v ten deň. Cítila, ako jej horia líca, keď sa snažila nemyslieť na Daniela.

„Žartujem,“ povedal a pokrútil hlavou nad jej raneným výrazom. „Akoby to nebolo očividné.“ Pozrel nahor na supovca, ktorý krúžil okolo veľkej bielej sochy v tvare kanóna. „Viem, že to tu nie je ako v raji,“ povedal a hodil Luce jablko, „no tvár sa, že sme v pesničke od The Smiths. A na moje šťastie na tejto škole nie je veľmi s čím pracovať.“

To bolo jemne povedané.

„Ja to vidím tak,“ povedal Cam a oprel sa o deku, „že miesto nie je dôležité.“

Pohľad, ktorý naňho Luce vrhla, bol plný pochybností. Želala si, aby sa nebola odtiahla, no bola príliš nesmelá na to, aby sa k nemu priblížila, keď ležal na boku.

„Tam, kde som vyrastal,“ – zarazil sa – „to nebolo oveľa odlišnejšie od väzenského štýlu na Meči a kríži. Dobrá vec je, že som imúnny voči svojmu okoliu.“

„Neverím.“ Luce pokrútila hlavou. „Keby som ti hneď teraz dala letenku do Kalifornie, nebol by si celý bez seba od vzrušenia, že sa odtiaľto dostaneš?“

„Hmm… bol by som mierne ľahostajný,“ povedal Cam a do úst si vložil ruské vajce.

„Neverím ti.“ Luce ho štuchla.

„Potom si musela mať šťastné detstvo.“

Luce sa zahryzla do mäkkej zelenej šupky jablka a z prstov si zlizla šťavu. V katalógu detstva v duchu prelistovala všetky rodičovské zamračené výrazy, návštevy u lekára, zmeny škôl či temné tiene, ktoré viseli nad všetkým ako plášť. Nie, nepovedala by, že mala šťastné detstvo. No ak si Cam nevedel predstaviť odchod z Meča a kríža, nejakú sľubnejšiu vyhliadku, tak potom to jeho muselo byť horšie.

Niečo im zašelestilo pri nohách, a keď Luce zbadala, ako sa popri nich plazí hrubý zelenožltý had, schúlila sa do klbka. Prevrátila sa na kolená, snažiac sa veľmi sa k nemu nepriblížiť, a hľadela naň. Nebol to len had, ale had uprostred procesu zvliekania kože. Z chvosta mu zliezala priesvitná šupka. Po celom území štátu Georgia žili hady, no nikdy žiadneho nevidela zvliekať kožu.

„Nekrič,“ upozornil ju Cam a položil jej ruku na koleno. Pod jeho dotykom sa Luce cítila bezpečnejšie. „Ak ho necháme na pokoji, pohne sa ďalej.“

Pomalšie už ani nemohol ísť. Luce sa strašne chcelo kričať. Vždy hady nenávidela a bála sa ich. Boli také slizké a šupinaté… „Fuj.“ Striaslo ju, ale nemohla z hada spustiť oči, kým sa nestratil vo vysokej tráve.

Cam sa zaškfabil, keď zdvíhal hadiu kožu, a položil jej ju do ruky. Stále vyzerala ako živá, ako orosená šupka na hlavičke cesnaku, ktorú jej otec priniesol zo záhrady. Ale práve ju zvliekol had. Hnusné! Hodila ju späť na zem a ruky si utrela do džínsov.

„Ale no, tebe sa nezdal rozkošný?“

„Prezradilo ma chvenie?“ Luce sa teraz už trocha hanbila za to, ako detinský musela pôsobiť.

„Čo tvoja viera v silu premeny?“ opýtal sa Cam a prstom sa hral so zvlečenou kožou. „Preto tu koniec koncov všetci sme.“

Cam si zložil slnečné okuliare. Jeho smaragdové oči boli plné sebaistoty. Znova až neľudsky nehybne stál a čakal na odpoveď.

„Začínam si myslieť, že si trošku divný,“ povedala nakoniec s tým najnepatrnejším úsmevom.

„No a pomysli si, koľko sa toho dá o mne ešte dozvedieť,“ odvetil, nakláňajúc sa bližšie. Bližšie ako bol, keď sa zjavil had. Načiahol sa a pomaly jej prešiel prstami po vlasoch. Luce stuhla.

Cam je krásny a fascinujúci. No nevedela prísť na to, prečo, keď má byť ako uzlíček nervov, sa stále istým spôsobom cíti príjemne. Chcela byť presne tam, kde bola. Nevedela spustiť oči z jeho plných ružových pier, ktoré sa približovali, až sa jej z toho krútila hlava. Jeho plece sa dotklo jej a hlboko v hrudi pocítila zvláštne chvenie. Sledovala, ako sa Camove pery otvárajú. Potom zavrela oči.

„Tu ste!“ zadychčaný hlas v okamihu Luce prebral.

Luce rozhorčene vzdychla a presunula pozornosť na Gabbe, ktorá stála pred nimi s vlasmi stiahnutými do chvosta vysoko na boku hlavy a s nevšímavým úškrnom na tvári.

„Hľadala som vás všade.“

„Prečo by si, preboha, niečo také robila?“ Cam na ňu zlostne hľadel, čím u Luce získal pár bodov.

„Cintorín bol posledným miestom, ktoré mi napadlo,“ mlela Gabbe a vyratúvala na prstoch. „Skontrolovala som vaše izby, potom pod tribúnou, potom –“

„Čo chceš, Gabbe?“ prerušil ju Cam, akoby bol jej brat, akoby sa už dávno poznali.

Gabbe žmurkla a potom si zahryzla do pery. „Slečna Sophia,“ povedala a luskla prstami. „To je ono. Bola ako posadnutá, keď sa Luce neukázala na hodine. Stále hovorila, aká si nádejná študentka, a tak.“

Luce nevedela toto dievča prečítať. Myslí to vážne a len plní rozkazy? Posmieva sa Luce za to, že spravila na učiteľku dobrý dojem? Nestačí jej mať Daniela omotaného okolo prsta – musí ísť aj po Camovi?

Gabbe musela vycítiť, že do niečoho vpadla, no len tam stála, žmurkala veľkými srnčími očami a okolo prsta si krútila prameň blond vlasov. „Tak poďte,“ povedala nakoniec a obom podala ruky, aby im pomohla vstať. „Ideme späť na hodinu.“

„Lucinda, môžeš mať pracovisko číslo tri,“ povedala slečna Sophia s pohľadom upretým na hárok papiera, keď Luce, Cam a Gabbe vošli do knižnice. Žiadne Kde ste boli? Žiadne strhnuté body za meškanie. Slečna Sophia len duchom neprítomne usadila Luce vedľa Penn v počítačovej časti knižnice. Akoby si ani nebola všimla, že Luce bola preč.

Luce hodila po Gabbe vyčítavý pohľad, no tá len pokrčila plecami a nečuj ne sa spýtala, „Čo?“

„Kde si bola?“ vychrlila Penn, len čo si Luce sadla. Jediná osoba, ktorá si vôbec všimla, že bola preč.

Lucine oči našli Daniela, ktorý sedel pohrúžený do počítača na pracovisku číslo sedem. Zo svojho miesta Luce videla len blonďavú svätožiaru jeho vlasov, no to stačilo, aby sa začervenala. Klesla hlbšie do svojej stoličky, opäť pokorená pri spomienke na ich rozhovor v telocvični.

Ani po všetkom tom smiechu, úsmevoch a potenciálnom skoro bozku s Camom nemohla vytesniť to, čo cítila, keď videla Daniela.

A nikdy nebudú spolu.

To bola podstata toho, čo jej povedal v telocvični. Po tom, čo sa naňho prakticky vrhla.

Jeho odmietnutie ju ranilo, zabolelo rovno v srdci, a bola si istá, že stačí na ňu pozrieť a všetci okolo nej budú vedieť, čo sa stalo.

Penn nedočkavo ťukala ceruzkou na Lucin stôl. No Luce nevedela, ako to povedať. Jej piknik s Camom prerušila Gabbe, skôr než si bola schopná uvedomiť, čo sa deje. Alebo čo sa malo stať. No zvláštne bolo a nevedela prísť na to prečo – že to všetko sa zdalo oveľa menej dôležité ako to, čo sa stalo medzi ňou a Danielom v telocvični.

Slečna Sophia stála uprostred miestnosti s počítačmi a lúskala prstami vo vzduchu ako učiteľka v škôlke, aby upútala pozornosť svojich žiakov. Jej strieborné náramky vyzváňali ako zvončeky.

„Ak niekto z vás niekedy pátral po svojom rodokmeni,“ zvolala ponad hrmot triedy, „potom viete, aké poklady skrýva váš pôvod.“

„Ó, bože, prosím vás, zrušte tú metaforu,“ zašepkala Penn. „Alebo zrušte mňa. Jedno, alebo druhé.“

„Budete mať dvadsať minút prístup na internet na začatie pátrania po svojom rodokmeni,“ povedala slečna Sophia a poťukala po stopkách. „Generácia je zhruba dvadsať až tridsať rokov, takže si dajte za cieľ ísť aspoň šesť generácií do minulosti.“

Ozvalo sa hundranie.

Z pracoviska číslo sedem vyšiel hlasný povzdych – bol to Daniel.

Slečna Sophia sa k nemu otočila. „Daniel? Máš problém s touto úlohou?“

Znova vzdychol a pokrčil plecami. „Nie, vôbec nie. To je v poriadku. Môj rodokmeň. To bude zaujímavé.“

Slečna Sophia spýtavo naklonila hlavu. „Beriem to ako nadšený súhlas.“ Opäť sa otočila k triede a povedala: „Verím, že nájdete líniu, ktorou sa oplatí zaoberať v desať až pätnásťstranovom referáte.“

Luce sa na úlohu vôbec nemohla sústrediť. Potrebovala toho toľko spracovať! Ona a Cam na cintoríne. Možno to nie je štandardná definícia romantiky, ale Luce sa to aj tak páčilo. Nič také sa jej ešte nestalo. Uliala sa z vyučovania a potĺkala sa po hroboch. Delila sa o jedlo a Cam jej dolieval dokonale spravené caffe latte. Uťahoval si z jej strachu z hadov. No, mohla sa zaobísť bez celej tej hadej situácie, ale aspoň bol Cam v tomto zlatý. Príjemnejší než Daniel za celý týždeň.

Nechcela si to priznať, ale bola to pravda. Daniel nemal záujem.

Na druhej strane Cam…

Sledovala ho pár pracovísk od nej. Pred tým, ako začal ťukať do klávesnice, žmurkol na ňu. Takže sa mu páči! Callie nebude schopná zavrieť ústa na tému, ako je jasné, že ju má rád.

Chcela Callie zavolať hneď teraz, zdrhnúť z tejto knižnice a dať si pauzu s úlohou o rodokmeni. Ospevovať iného chalana bolo najrýchlejším – možno jediným spôsobom –, ako pustiť Daniela z hlavy. Ale na Meči a kríži majú tú otrasnú politiku, pokiaľ ide o telefonáty, a všetci okolo nej sa tvária tak usilovne. Malé oči slečny Sophie prechádzali miestnosťou a hľadali ulievačov.

Luce porazene vzdychla a otvorila na svojom počítači vyhľadávač. Bude tu trčať ďalších dvadsať minút – bez jedinej mozgovej bunky oddanej tejto úlohe. Dozvedať sa o svojej nudnej rodine bolo to posledné, čo chcela teraz robiť. Miesto toho jej apatické prsty samy od seba vyťukali trinásť písmen:

Daniel Grigori.

Hľadať.

OSEM

PRÍLIŠ HLBOKÝ SKOK

Keď Luce na zaklopanie otvorila v sobotu ráno dvere, vpadla jej do náručia Penn.

„Človek by si myslel, že mi už raz dôjde, že dvere sa otvárajú dovnútra,“ ospravedlnila sa a napravila si okuliare. „Musím si zapamätať, že sa nemám o ne opierať. Mimochodom, pekné ubytko,“ dodala, pozerajúc sa okolo seba. Prešla k oknu pri Lucinej posteli. „Výhľad nie je zlý, keď si odmyslíš tie mreže.“

Luce stála za ňou, pozerala sa na cintorín a priamo pred očami mala košatý dub, pod ktorým mali s Camom piknik. A hoci odtiaľto neviditeľné, no v jej mysli zreteľné, bolo miesto, kde ležali s Danielom uväznení pod sochou. Anjel-pomstiteľ po tej nehode záhadne zmizol.

Spomienka na Danielove ustarostené oči, keď zašepkal v ten deň jej meno, okamih, keď sa takmer dotkli nosmi, pocit jeho prstov na jej krku – z toho všetkého jej bolo horúco.

A mizerne. Vzdychla a odvrátila sa od okna uvedomujúc si, že Penn sa tiež premiestnila.

Dvíhala veci z Lucinho stola a každú si starostlivo preštudovala. Ťažidlo v tvare Sochy slobody, ktoré jej priniesol otec z konferencie na Newyorskej univerzite, fotografiu jej mamy s príšernou trvalou, keď mala asi toľko rokov čo Luce, a eponymické cédečko Lucindy Williamsovej, ktoré dostala od Callie ako darček na rozlúčku ešte pred tým, než vôbec počula o Meči a kríži.

„Kde máš učebnice?“ spýtala sa Penn v snahe vyhnúť sa spomienkam na minulosť. „Vravela si, že prídeš a budeme sa spolu učiť.“

To sa už Penn začala hrabať v jej oblečení. Luce sledovala, ako rýchlo stráca záujem o obmeny predpísaných čiernych tričiek a svetrov. Keď sa Penn presunula k jej bielizníku, Luce vykročila, aby ju zadržala.

„Okej, to stačí, zvedavec,“ povedala. „Nemáme náhodou robiť prieskum týkajúci sa našich rodokmeňov?“

„Na margo vyzvedania,“ Penn zažiarili oči. „Áno, mali by sme robiť prieskum. Ale nie taký, aký máš na mysli ty.“

Luce na ňu bez výrazu civela. „Čože?“

„Pozri.“ Penn položila Luce ruku na plece. „Ak sa chceš naozaj niečo dozvedieť o Danielovi Grigorim –“

„Pssst!“ zasyčala Luce a bežala zabuchnúť dvere. Vystrčila hlavu na chodbu a zmapovala situáciu. Vzduch bol čistý – no to nič neznamenalo. Ľudia na tejto škole sa zjavovali sčistajasna. Najmä Cam. A Luce by umrela, keby on – alebo hocikto iný – zistil, aká je Danielom unesená. Vlastne v tejto chvíli každý okrem Penn.

Spokojná Luce zavrela a zamkla dvere a potom sa obrátila späť ku kamarátke. Penn sedela v tureckom sede na kraji Lucinej postele. Vyzerala pobavene.

Luce si spojila ruky za chrbtom a palcom na nohe vŕtala do okrúhleho koberčeka pri dverách. „Prečo si myslíš, že chcem o ňom niečo zistiť?“

„No tak,“ povedala Penn so smiechom. „Po a, je úplne očividné, ako na Daniela Grigoriho vždy zízaš.“

„Pssst!“ napomenula ju znova Luce.

„Po b,“ pokračovala Penn bez toho, aby stíšila hlas, „včera som videla, ako ho počas celej hodiny stopuješ na nete. Posťažuj sa na mňa, ak chceš – ale robila si to úplne nehanebne. A po c, nebuď paranoidná. Myslíš, že klebetím s niekým iným na tejto škole okrem teba?“

Penn mala pravdu.

„Len vravím,“ pokračovala, „ak by si sa hypoteticky chcela dozvedieť viac o nemenovanej osobe, mohla by si sa prípadne pustiť po lepšej stope.“ Penn pokrčila plecami. „Vieš, keby ti niekto pomohol.“

„Počúvam,“ vyzvala ju Luce a klesla na posteľ. Jej internetové hľadanie z predošlého dňa sa skončilo ťukaním do klávesnice, mazaním a opätovným písaním Danielovho mena do vyhľadávača.

„Dúfala som, že to povieš,“ odpovedala Penn. „Dnes som si so sebou nepriniesla knihy, pretože ťa,“ – smiešne sa jej rozšírili oči – „prevediem po ťažko dostupnej podzemnej skrýši záznamov kancelárie Meča a kríža!“

Luce sa uškrnula. „No neviem. Snoriť v Danielových záznamoch? Nie som si istá, či potrebujem ďalší dôvod na to, aby som sa cítila ako šialená stopárka.“

„Ha.“ Penn sa zachechtala. „Áno, to si práve povedala nahlas. No tak, Luce. Bude to zábava. Okrem toho, čo iné máš naplánované na perfektné slnečné sobotňajšie ráno?“

Bol pekný deň – presne taký pekný deň, keď sa človek cítil osamelo, ak si nenaplánoval žiadnu zábavu na čerstvom vzduchu. V noci zacítila Luce cez otvorené okno závan chladného vzduchu, a keď sa dnes ráno zobudila, horúčava a vlhkosť takmer celkom pominuli.

Tieto zlatisté dni na začiatku jesene trávievala jazdením s kamarátkami po cyklotrasách v okolí ich bydliska. To bolo pred tým, ako sa začala vyhýbať lesnej ceste kvôli tieňom, ktoré žiadne z dievčat nikdy nevidelo. Pred tým, ako jej kamarátky jedného dňa cez prestávku povedali, že ich rodičia nechcú, aby ju k nim pozývali pre prípad, že bude mať nehodu.

Pravdou bolo, že Luce trochu panikárila, lebo nevedela, ako strávi svoj prvý víkend na Meči a kríži. Nečakalo ju žiadne vyučovanie, žiadne terorizujúce skúšky fyzickej zdatnosti, žiadne spoločenské akcie. Len štyridsaťosem nekonečných hodín voľného času. Celá večnosť. Ráno sa jej cnelo za domovom, až jej z toho bolo zle – až kým sa neukázala Penn.

„Dobre.“ Luce zadržiavala smiech, keď povedala, „vezmi ma do svojej tajnej skrýše.“

Penn skoro poskakovala, keď viedla Luce cez ušliapanú trávu v parku k hlavnému vestibulu blízko školského vchodu. „Netušíš, ako dlho som čakala na komplica, ktorého by som sem mohla zobrať so sebou.“

Luce sa usmiala, šťastná, že Penn bola väčšmi zameraná na to, aby mala kamarátku pri bádaní, než na… Lucinu posadnutosť Danielom.

Na kraji parku prešli okolo pár deciek leňošiacich na tribúne v jasnom predpoludňajšom slnku. Bolo zvláštne vidieť v areáli živé farby na študentoch, ktorých si Luce tak úzko spájala s čiernou. Bol tam Roland v limetkovozelených futbalových trenírkach a dribloval loptu pomedzi nohy. A Gabbe v purpurovej kockovej košeli na gombičky. Jules a Phillip – dvojica s prepichnutými jazykmi – čosi jeden druhému kreslili na kolená vyblednutých džínsov. Todd Hammond sedel v maskáčovom tričku na tribúne mimo ostatných a čítal komiks. Dokonca aj Lucin sivý top a šortky vyzerali živšie než všetko, čo mala za celý týždeň na sebe.

Trénerka Dianteová a Albatroska mali službu na trávniku, a tak si na kraji postavili dve záhradné ležadlá a spľasnutý slnečník. Keby neklepali popol z cigariet na trávnik, mohli za svojimi tmavými slnečnými okuliarmi pokojne aj spať. Vyzerali totálne znudené, uväznené svojou prácou rovnako ako zverenci, na ktorých dozerali.

V parku bola kopa ľudí, no ako kráčala za Penn, bola rada, že pri hlavnom vestibule nikto nestál. Nik nepovedal Luce nič o nedovolenom vstupe na zakázané miesta, či dokonca ktoré miesta sú zakázané, no bola si istá, že Randy by na to našla vhodný trest.

„Čo očká?“ spomenula si Luce na všadeprítomné kamery.

„Na ceste k tvojej izbe som do pár z nich založila vybité baterky,“ povedala Penn tak nonšalantne, ako by niekto iný povedal: „Práve som nabral plnú nádrž benzínu.“

Penn sa letmo poobzerala po okolí a potom zaviedla Luce k zadnému vchodu hlavnej budovy a dole strmými schodmi k olivovozeleným dverám, ktoré z prízemia nebolo vidieť.

„Je aj tento suterén z čias občianskej vojny?“ opýtala sa Luce. Vyzeral ako vchod na miesto, kde mohli schovávať vojnových zajatcov.

Penn dlho, dramaticky vtiahla nosom vlhký vzduch. „Odpovedá táto hnusne zapáchajúca hniloba na tvoju otázku? Toto je predvojnová pieseň.“ Uškrnula sa na Luce. „Väčšina študentov by odpadla, keby dostala šancu ňuchnúť si tohto legendárneho vzduchu.“

Kým Penn vyťahovala šnúru s množstvom kľúčov, za ktoré by sa nehanbila ani kľúčová služba, Luce sa snažila nedýchať nosom. „Môj život by bol oveľa ľahší, keby na toto miesto konečne vyrobili univerzálny kľúč,“ povedala Penn, kým sa prehrabávala súpravou, a napokon vytiahla tenký strieborný kľúč.

Keď sa kľúč otočil v zámke, Luce od vzrušenia prebehli po chrbte nečakané zimomriavky. Penn mala pravdu – toto je oveľa lepšie ako skúmanie rodokmeňa.

Prešli kúsok teplou, vlhkou chodbou, ktorej strop bol len pár centimetrov nad ich hlavami. Stuchnutý vzduch páchol, akoby tam niečo zdochlo, a Luce bola rada, že v miestnosti je priveľká tma a nevidí dobre na zem. Práve keď ju začínala prepadať klaustrofóbia, vytiahla Penn ďalší kľúč, ktorý otvoril menšie, no oveľa novšie dvere. Museli sa prikrčiť, aby nimi mohli prejsť, ale na druhej strane sa už mohli vystrieť.

Kancelária so spismi, ktorá bola vo vnútri, páchla plesňou, vzduch tu však bol oveľa chladnejší a suchší. Bola tam úplná tma, až na bledú červenú žiaru nápisu VÝCHOD nad ich hlavami. Luce rozoznala siluetu Penninej statnej postavy a jej ruky hmatajúce vo vzduchu. „Kde je tá šnúrka?“ zamumlala.“Tu.“

Jemným ťahom zažala Penn holú žiarovku, ktorá visela zo stropu na kovovej retiazke. Miestnosť bola stále ponorená v šere, no Luce už mohla vidieť, že cementové steny sú tiež natreté olivovou farbou a lemujú ich ťažké kovové police a kartotéky. Na policiach sa tlačili desiatky kartónových škatúľ a zdalo sa, že chodbičky medzi kartotékami sa tiahnú donekonečna. Všetko pokrývala hrubá vrstva prachu.

Slnečný jas vonku bol odrazu veľmi vzdialený. I keď Luce vedela, že sú len jedno schodisko pod zemou, pripadalo jej to ako míľa. Pošúchala si holé ramená. Keby bola tieňom, bola by presne tu, v tomto suteréne. Ešte po nich nebolo ani stopy, no Luce vedela, že nikdy nemá dosť dobrý dôvod na to, aby sa cítila v bezpečí. Penn, nezastrašená prítmím suterénu, si z rohu pritiahla šamlík. „Fúha,“ vzdychla, ťahajúc ho za sebou. „Niečo sa zmenilo. Spisy bývali priamo tu… Asi odvtedy, čo som sa tu naposledy vŕtala, urobili malé jarné upratovanie.“

„To bolo kedy?“ spýtala sa Luce.

„Asi pred týždňom…“ Penn sa stratila v tme za vysokou skriňou a jej hlas zoslabol.

Luce si nevedela predstaviť, na čo môže Meč a kríž potrebovať všetky tie škatule. Zdvihla jedno veko a vytiahla hrubý spis s názvom NÁPRAVNÉ OPATRENIA. Sucho prehltla. Asi bude lepšie, ak sa o nich nedozvie.

„Je to abecedne, podľa študenta,“ zavolala Penn. „E, F, G… a sme tu, Grigori.“

Luce šla úzkou uličkou za šušťavým zvukom papierov a o chvíľu našla Penn zápasiacu s ťažkou škatuľou. Danielov spis mala zastrčený pod bradou.

„Je taký tenký,“ povedala a mierne zdvihla bradu, aby ho Luce mohla zobrať. „Bežne sú oveľa, ehm…“ Pozrela na Luce a zahryzla si do pery. „Okej, teraz ja vyzerám ako šialená stopárka. Pozrime sa, čo je vnútri.“

V Danielovom spise bola len jediná strana. V pravom hornom rohu bol prilepený čiernobiely oskenovaný obrázok čohosi, čo musel byť jeho študentský preukaz. Pozeral sa priamo do fotoaparátu, na Luce, s jemným úsmevom na perách. Nemohla si pomôcť a tiež sa usmiala. Vyzeral rovnako ako v ten večer keď – no, nevedela si presne spomenúť kedy. Jeho výraz tváre bol v jej mysli taký jasný, no nevedela prísť na to, kde ho videla.

„Bože, nevyzerá úplne rovnako?“ Penn prerušila Lucine myšlienky. „A pozri na ten dátum. Táto fotka je spred troch rokov, keď prišiel na Meč a kríž.“

Asi toto Luce napadlo… že Daniel vyzeral vtedy rovnako ako teraz. Ale zdalo sa jej, že jej napadlo – alebo že jej práve išlo napadnúť – niečo iné, ibaže teraz si nevedela spomenúť čo.

„‚Rodičia: neznámi,‘“ čítala Penn a Luce sa jej opierala o plece. „‚Poručník: Okresný sirotinec v Los Angeles.‘“

„Sirotinec?“ spýtala sa Luce a ruku si pritisla na srdce.

„To je všetko. Všetko ostatné je jeho –“

„Kriminálny záznam,“ dokončila Luce, čítajúc ďalej. „Zdržiavanie sa na verejnej pláži mimo otváracích hodín… vandalizmus na nákupnom vozíku… prechádzanie cesty mimo prechodu.“

Penn pozrela na Luce rozšírenými očami a potlačila smiech. „Miláčika Grigoriho zatkli za prechádzanie cesty mimo prechodu? Uznaj, to je smiešne.“

Luce sa predstava, že Daniela zatýkajú – nech už to bolo za čokoľvek – nepáčila. Ešte menej sa jej páčilo, že podľa Meča a kríža je celý jeho život len zoznamom drobných zločinov. Pri všetkých týchto škatuliach so záznamami, o Danielovi majú len toto.

„Musí toho byť viac,“ povedala.

Nad nimi sa ozvali kroky. Luce a Penn rýchlo pozreli na strop.

„Hlavná kancelária,“ zašepkala Penn a z rukáva vytiahla papierovú vreckovku, aby si vyfúkala nos. „To môže byť hocikto. Ale nikto nepríde sem dole, ver mi.“

O sekundu neskôr sa dvere ďaleko v miestnosti s vrzgotom otvorili a schodisko zalialo svetlo z chodby. Smerom nadol sa nieslo klopkanie topánok. Luce pocítila, ako ju Penn schmatla za tričko, a vzápätí ju ťahala k stene za jednou zo skríň. Čakali so zatajeným dychom, v rukách zvierajúc Danielov ukradnutý spis. Mali po chlebe.

Luce zatvorila oči a očakávala to najhoršie, keď vtom zaplavilo miestnosť čarovné, melodické hmkanie. Niekto si spieval.

„Dú-da-da-da-dú,“ pohmkával si jemne ženský hlas. Luce natiahla krk pomedzi dve škatule spisov a uvidela štíhlu staršiu paniu s malou baterkou pripnutou na čele, akoby bola nejaký baník. Slečna Sophia. Niesla dve veľké škatule, jednu na druhej, takže z nej bolo vidno iba jej svietiace čelo. Z jej ľahkých krokov sa zdalo, akoby škatule boli naplnené perím a nie ťažkými fasciklami.

Keď videli slečnu Sophiu pokladať škatule na prázdnu policu, Penn stisla Luce ruku. Slečna Sophia vytiahla pero a zapísala si niečo do zošita.

„Už len zo dve,“ povedala pre seba a potom šeptom dodala niečo, čo Luce nepočula. O chvíľku neskôr slečna Sophia stúpala späť hore schodmi a zmizla tak rýchlo, ako sa objavila. Jej spev sa ešte chvíľu tiahol za ňou.

Keď sa dvere s cvaknutím zavreli, Penn zhlboka vydýchla. „Povedala, že ich je viac. Asi sa vráti.“

„Čo spravíme?“ opýtala sa Luce.

„Vykradneš sa po schodoch naspäť,“ povedala Penn, ukazujúc na ne. „Na vrchu odboč vľavo a dostaneš sa rovno do hlavnej kancelárie. Ak ťa niekto uvidí, povedz im, že hľadáš vecko.“

„A čo ty?“

„Odložím Danielov spis a stretnem sa s tebou pri tribúne. Ak slečna Sophia uvidí len mňa, nebude mať žiadne podozrenie. Tu dole som tak často, akoby to bola moja druhá izba.“

Luce pozrela na Danielov spis a pocítila malé pichnutie ľútosti. Ešte nebola pripravená odísť. Zhruba v tom čase, keď sa dala na skúmanie Danielovho spisu, začala myslieť aj na Camov. Daniel je taký záhadný – a, žiaľ, aj jeho spis. Cam, na druhej strane, sa javí taký otvorený a čitateľný, že začala byť naňho zvedavá. Luce uvažovala, čo by o ňom mohla zistiť, o čo by sa s ňou inak nepodelil. No jeden pohľad na Penninu tvár stačil, aby si uvedomila, že už teraz majú málo času.

„Ak sa dá o Danielovi vypátrať viac, nájdeme to,“ uistila ju Penn. „Neprestaneme hľadať.“ Jemne Luce postrčila k dverám. „Teraz choď.“

Luce rýchlo prešla smradľavou chodbou a potom otvorila dvere ku schodom. Vzduch na úpätí schodov bol stále vlhký, ale s každým stupienkom cítila, že je o niečo čistejší. Keď napokon na vrchu schodiska zahla za roh, musela zažmurkať a pošúchať si oči, aby si opäť privykla na jasné slnečné svetlo zaplavujúce chodbu. Potácavo sa vynorila spoza rohu a prešla cez nabielené dvere do hlavného vestibulu. Tam stŕpla.

Dve čierne ihličkové čižmy, podopreté a prekrížené v členkoch – ktoré vyzerali, akoby patrili Zlej čarodejnici z Juhu – vytŕčali z telefónnej búdky. V nádeji, že si ju nikto nevšimne, Luce sa náhlila k prednému vchodu. Vtedy si uvedomila, že ihličkové čižmy sa napájajú na legíny s potlačou hadej kože a tie patria neusmievajúcej sa Molly. V ruke mala svoj malý strieborný fotoaparát. Zdvihla pohľad k Luce, zavesila slúchadlo a nohy zložila na zem.

„Prečo vyzeráš tak previnilo, Fašírka?“ opýtala sa, teraz už stojac s rukami vbok. „Budem hádať. Ešte stále chceš ignorovať môj návrh, aby si sa vyhýbala Danielovi.“

Celá táto póza zlej príšery musí byť šaráda. Molly nemôže vedieť, kde Luce práve bola. Nič o nej nevie. Nemá dôvod byť taká hnusná. Od prvého školského dňa Luce Molly nič nespravila – akurát sa jej snažila vyhnúť.

„Zabúdaš, aká pekelná pohroma sa zniesla, keď si sa naposledy snažila nanútiť chalanovi, ktorý o teba nemal záujem?“ Mollin hlas bol ostrý ako britva. „Ako sa to volal? Taylor? Truman?“

Trevor. Ako môže Molly vedieť o Trevorovi? Je to jej najhlbšie, najtemnejšie tajomstvo. Jediná vec, ktorú Luce chce – potrebuje – na Meči a kríži utajiť. A teraz nielenže o tom toto stelesnenie diabla vie, ale bez hanby o tom začalo kruto, povýšenecky hovoriť priamo v hlavnej kancelárii školy.

Je možné, že Penn klamala a Luce nie je jediná, s ktorou sa delí o úradné tajomstvá? Existuje nejaké iné logické vysvetlenie? Luce si s pocitom nevoľnosti z odhalenia… a nevysvetliteľným pocitom viny, aký cítila v ten večer, keď horelo, pritisla ruky na prsia.

Molly vztýčila hlavu. „Konečne,“ v hlase jej zaznela úľava. „Niečo ti došlo.“ Otočila sa Luce chrbtom a jedným postrčením otvorila dvere. A potom, tesne pred tým ako sa vytiahla von, vykrútila krk a s opovrhnutím pozrela na Luce. „Tak nesprav milému Danielovi to, čo si spravila tamtomu. Jasné?“

Luce vykročila k nej, no spravila len pár krokov od dverí, pretože si uvedomila, že ak sa do Molly teraz pustí, asi sa zosype. To dievča bolo jednoducho príliš útočné. A potom, akoby chcela Gabbe jatriť Lucine rany, vybehla od tribúny a stretla sa s Molly uprostred ihriska. Boli príliš ďaleko na to, aby Luce rozoznala výrazy ich tvárí, keď sa na ňu pozreli. Blonďavá hlava s chvostom sa nahla k čiernemu pixie účesu – bol to ten najohavnejší rozhovor medzi štyrmi očami, aký kedy Luce videla.

Zovrela spotené dlane do pästí a predstavila si, ako Molly hovorí Gabbe všetko, čo vie o Trevorovi, a tá ihneď uteká za Danielom, aby mu podala správu. Pri tom pomyslení sa Luce začala šíriť z končekov prstov do ramien a hrude bolesť. Daniela možno prichytili, ako prechádza cez cestu mimo prechodu. Nie je to však nič v porovnaní s tým, za čo tu je Luce.

„Pozor!“ zvolal hlas. To počula Luce vždy najneradšej. Športové náčinie všetkého druhu sa vždy zvláštnym spôsobom rútilo rovno na ňu. Keď sa pozrela priamo do slnka, zaškľabila sa. Nič nevidela a ani nemala čas zakryť si tvár, skôr ako zacítila na boku hlavy úder a začula hlasné buch, zvoniace jej v ušiach. Au!

Rolandova futbalová lopta.

„Pekné!“ zavolal Roland, keď sa lopta odrazila priamo k nemu. Akoby to urobila náročky. Luce si pošúchala čelo a spravila zopár tackavých krokov.

Zrazu mala ruku na zápästí. Prenikla ňou horúca iskra, z ktorej zalapala po dychu. Pozrela nadol na opálené prsty ovinuté okolo jej ruky, potom hore do Danielových hlbokých sivých očí.

„Si v poriadku?“ opýtal sa.

Keď kývla hlavou, zdvihol obočie. „Ak si chcela hrať futbal, stačilo povedať,“ poznamenal. „S potešením by som ti bol vysvetlil technickú stránku hry, napríklad ako väčšina ľudí vracia prihrávku menej chúlostivými časťami tela.“

Pustil jej zápästie a Luce si pomyslela, že sa k nej načahuje, aby jej pohladkal boľavé líce. Na sekundu ostala nehybne stáť so zatajeným dychom. Keď sa však Danielova ruka preniesla k jeho vlasom, ktoré mu padali do očí, hruď jej klesla.

Vtedy si Luce uvedomila, že Daniel si z nej uťahuje.

A prečo by si nemal? Určite mala na líci odtlačok futbalovej lopty.

Molly a Gabbe ešte stále zízali – a teraz aj Daniel – s rukami prekríženými na prsiach.

„Mám taký pocit, že tvoja frajerka začína žiarliť,“ povedala Luce a ukázala na tie dve.

„Ktorá z nich?“ opýtal sa.

„Neuvedomila som si, že obe sú tvoje frajerky.“

„Ani jedna nie je moja frajerka,“ povedal prosto. „Nemám priateľku. Teda, o ktorej si myslíš, že je moja frajerka?“

Luce bola ohromená. Čo ten tichý rozhovor s Gabbe? Čo pohľady, akými sa na nich teraz obe dievčatá pozerali? Klame Daniel?

Zvláštne na ňu pozeral. „Možno si si udrela hlavu viac, než som si myslel,“ povedal. „Poď, prejdeme sa, nadýchaš sa vzduchu.“

Luce sa snažila nájsť uštipačnú poznámku v Danielovom najnovšom návrhu. Naznačuje jej, že je hlupaňa, čo potrebuje viac vzduchu? Nie, to nedáva zmysel. Pozrela naňho. Ako môže vyzerať tak úprimne? A to si už zvykala na grigoriovské odbitia.

„Kde?“ opatrne sa opýtala Luce. Pretože by bolo príliš ľahké radovať sa, že Daniel nemá priateľku a že s ňou chce niekam ísť. Musí v tom byť háčik.

Daniel len prižmúril oči na dievčatá na druhej strane ihriska. „Niekam, kde nás nebudú sledovať.“

Luce povedala Penn, že sa stretnú pri tribúne, no vysvetlí jej to neskôr a Penn to, samozrejme, pochopí. Luce sa nechala Danielom odviesť od skúmavých pohľadov dievčat, poza hájik polozhnitých broskýň, poza starú kostolnú telocvičňu. Prichádzali k lesu nádherne pokrútených dubov, o ktorých Luce ani netušila, že sa tu skrývajú. Daniel sa pozrel za seba, aby sa uistil, že s ním drží krok. Usmiala sa, ako keby nasledovať ho nebolo nič mimoriadne, no keď pomaly prechádzala pomedzi hrčovité staré korene, musela myslieť na tiene.

Teraz vošli do hustého lesa, prítmie pod hustým lístím bolo tu a tam prebodnuté lúčom slnečného svetla. Zápach ťažkého, stuchnutého bahna zamoril vzduch a v tom si Luce uvedomila, že neďaleko je voda.

Keby sa modlievala, modlila by sa práve teraz, aby tiene neprišli, len na tento kratučký čas s Danielom, aby nevidel, ako šialene sa niekedy správa. No Luce sa nikdy nemodlila. Nevedela ako. Namiesto toho si len prekrížila prsty.

„Les sa tu otvára,“ povedal Daniel. Dorazili k čistinke a Luce od údivu takmer onemela.

Počas prechádzky lesom s Danielom sa niečo zmenilo, čosi viac než len vzdialenosť od hlienovito sfarbeného Meča a kríža. Pretože keď vyšli spoza stromov a zastali na vysokej červenej skale, bolo to, akoby sa ocitli uprostred pohľadnice, takej, čo mávajú na kovovom otočnom stojane v obchodoch v malých mestečkách, snový obraz idylického juhu, ktorý už neexistuje. Každá farba, na ktorú padol Luce pohľad, bola oslnivá, oveľa jasnejšia, než sa len pred chvíľkou zdala byť. Od krištáľovo modrého jazera priamo pod nimi po husté smaragdové lesy, ktoré ho obklopovali. Dve čajky leteli po čistej oblohe nad nimi. Keď sa postavila na špičky, uvidela začiatok zlatohnedého soľného močiara, toho, o ktorom vedela, že prechádza do bielej peny oceána niekde na neviditeľnom horizonte.

Pozrela sa na Daniela. Aj on bol oslňujúci. V tomto svetle jeho pokožka zlatisto žiarila, oči mal takmer ako dážď. Jeho pohľad upretý na jej tvár bolo čosi úžasné, neslýchané.

„Čo povieš?“ opýtal sa. Keď boli preč od všetkých, zdal sa oveľa uvoľnenejší.

„Nikdy som nevidela nič také krásne,“ povedala a pohľadom prechádzala po nedotknutej hladine jazera – mala chuť skočiť doň. Asi pätnásť metrov od brehu ležal veľký, machom pokrytý balvan. „Čo je to?“

„Ukážem ti,“ povedal Daniel a striasol si z nôh topánky. Luce sa márne snažila nepozerať, keď si cez hlavu pretiahol tričko, odhaliac svoje svalnaté telo. „Poď,“ vyzval ju a ona si uvedomila, že musí vyzerať ako prikovaná k zemi. „V tom môžeš plávať,“ dodal, ukazujúc na jej sivý top a krátke nohavice. „Dokonca ťa tentoraz nechám vyhrať.“

Zasmiala sa. „Lebo všetky ostatné razy som nechala vyhrať ja teba?“

Daniel začal prikyvovať, no potom odrazu prestal. „Nie. Lebo si minule v bazéne prehrala.“

Na chvíľku Luce pocítila potrebu povedať mu, prečo prehrala. Možno sa zasmejú na tom nedorozumení, že Gabbe je jeho priateľka. No vtedy už bol Daniel vo vzduchu s rukami nad hlavou, spravil oblúk a vkĺzol do vody s perfektným malým čľupnutím.

Bola to jedna z najkrajších vecí, aké kedy Luce videla. Mal nevídanú eleganciu. Dokonca aj jeho čľupnutie jej zanechalo v ušiach lahodný zvuk.

Chcela byť tam dole s ním. Stiahla si topánky a nechala ich pod magnóliou vedľa Danielových. Potom sa postavila na okraj skaly. Bola asi v sedemmetrovej výške, bol to typ vysokého skoku, z ktorého Luce vždy podskočilo srdce. Od radosti.

O sekundu Danielova hlava vykukla nad hladinu. Usmieval sa a šliapal vodu. „Nech si nerozmyslím, že ťa nechám vyhrať,“ zavolal.

S hlbokým nádychom namierila vystreté ruky poza Danielovu hlavu a odrazila sa do vysokého labutieho skoku. Pád trval iba zlomok sekundy, no plávať nadol preslneným vzduchom bol ten najskvelejší pocit.

Čľup! V prvom momente bola voda ohromujúco studená, no o chvíľku ideálna. Luce vyplávala na hladinu, aby sa nadýchla, pozrela na Daniela a vyštartovala motýlikom.

Plávala tak sústredene, že o ňom stratila prehľad. Vedela, že sa predvádza, a dúfala, že Daniel sa pozerá. Bola čoraz bližšie, až sa dotkla balvana – tesne pred Danielom. S dychčaním sa obaja začali štverať na plochý, slnkom rozohriaty povrch. Jeho boky boli kĺzké od machu a Luce sa nevedela dobre zachytiť. Daniel však nemal so šplhaním žiaden problém. Natiahol sa dole, podal Luce ruku a potom ju vytiahol na miesto, kde mohla zboku prehodiť nohu. Kým sa úplne vytiahla z vody, on už ležal na chrbte, takmer suchý. Iba jeho šortky prezrádzali, že bol práve v jazere. No Luce mala oblečenie prilepené k telu a z vlasov jej kvapkala voda. Väčšina chalanov by využila šancu a slintala pri pohľade na premočené dievča, no Daniel si ľahol na kameň a zavrel oči, akoby jej dával minútku na vyžmýkanie – či už z láskavosti, alebo z nezáujmu.

Z láskavosti, rozhodla sa s vedomím, že zmýšľa beznádejne romanticky. Ale Daniel vyzerá taký vnímavý, musí cítiť aspoň niečo z toho, čo cíti Luce. Nielen príťažlivosť, potrebu byť v jeho blízkosti, napriek tomu, že jej všetci hovorili, aby sa mu vyhla, ale najmä ten veľmi živý pocit, že sa odniekiaľ už poznajú – naozaj poznajú.

Daniel otvoril oči a usmial sa – tým istým úsmevom ako na fotografii v jeho spise. Luce zaplavil taký silný pocit déjà vu, že si musela ľahnúť.

„Čo je?“ opýtal sa s nervozitou v hlase.

„Nič.“

„Luce.“

„Nemôžem sa toho zbaviť,“ povedala a prevrátila sa nabok, tvárou k nemu. Ešte sa necítila dosť silná na to, aby si sadla. „Ten pocit, že ťa poznám. Že ťa poznám už dosť dlho.“

Voda narážala na kameň a ošpliechala Luce prsty na nohách, ktoré jej pretŕčali cez okraj. Bola studená a Luce na lýtkach naskočili zimomriavky. Nakoniec Daniel prehovoril.

„Neprebrali sme to už?“ Tón hlasu sa mu zmenil, akoby to chcel otočiť na žart. Znel ako chalan z Doverskej: samoľúby, večne znudený, arogantný. „Naozaj mi lichotí tvoj pocit, že medzi nami také niečo je, no kvôli pozornosti chalana si nemusíš vymýšľať nejakú zabudnutú minulosť.“

Nie! Myslí si, že si vymýšľa ten zvláštny pocit, ktorého sa nemôže striasť, len aby ho zbalila? Od zahanbenia zaťala zuby.

„Prečo by som si to vymýšľala?“ spýtala sa, žmúriac do slnka.

„Ty mi povedz,“ odpovedal Daniel. „Nie, vlastne nehovor. Na nič to nebude.“ Vzdychol. „Pozri, mal som to povedať skôr, už keď som zbadal príznaky.“

Luce sa posadila. Srdce jej bilo ako opreteky. Aj Daniel zbadal tie príznaky.

„Viem, že som ťa pred tým v telocvični odbil,“ povedal pomaly, takže Luce sa naklonila dopredu, ako keby mohla z neho slová rýchlejšie vytiahnuť. „Mal som ti jednoducho povedať pravdu.“

Luce čakala.

„Už som sa popálil.“ Rukou švihol do vody, odtrhol lekno a rozmrvil ho v rukách. „Pri niekom, koho som naozaj miloval, nie tak dávno. Nie je to nič osobné a nechcem ťa ignorovať.“ Pozrel na ňu a cez kvapku vody v jeho vlasoch preniklo slnko a rozžiarilo ju. „Ale nechcem, aby si si robila zbytočné nádeje. Nemienim sa dávať s nikým dokopy, aspoň nejaký čas.“

Aha.

Odvrátila pohľad na pokojnú, tmavomodrú vodu, kde sa len pred pár minútami smiali a špliechali. Jazero už neprezrádzalo žiadne stopy takej zábavy. Ani Danielova tvár.

Aj Luce sa popálila. Možno keby mu povedala o Trevorovi a aké strašné to všetko bolo, Daniel by jej otvoril svoju minulosť. No jedno už vedela – o jeho minulosti s niekým iným nechcela nič počuť. Pomyslenie na neho s iným dievčaťom – vybavila sa jej Gabbe, Molly, montáž usmiatych tvárí, veľkých očí, dlhých vlasov – stačilo, aby jej prišlo nevoľno.

Príbeh o jeho zlom rozchode mal všetko zdôvodniť. Ale nestalo sa tak. Daniel sa k nej od začiatku správa čudne. Jeden deň, pred tým než sa vôbec zoznámili, jej ukázal prostredník, ďalší deň ju ochránil pred padajúcou sochou na cintoríne. Teraz ju doviedol sem k jazeru – samu. Bol všade.

Daniel mal sklonenú hlavu, no jeho oči na ňu uprene hľadeli. „Nedostatočná odpoveď?“ spýtal sa, takmer akoby vedel, čo si myslí.

„Stále mám pocit, že mi niečo nehovoríš,“ odvetila.

To všetko nemožno ospravedlniť zármutkom, to Luce vedela. V tejto oblasti má skúsenosti.

Bol k nej otočený chrbtom a hľadel smerom k chodníku, po ktorom prišli k jazeru. Po chvíli sa trpko zasmial. „Jasné, že ti niektoré veci nehovorím. Skoro vôbec ťa nepoznám. Neviem, prečo si myslíš, že ti niečo dlžím.“ Vstal.

„Kam ideš?“

„Musím sa vrátiť,“ povedal.

„Nechoď,“ zašepkala, no nezdalo sa, že ju počul.

Hruď sa jej rytmicky dvíhala a hľadela, ako Daniel skáče do vody.

Vyplával ďaleko a začal plávať k brehu. Asi v polovici sa raz letmo obzrel a kývnutím ruky jej dal konečné zbohom.

Keď potom zakrúžil rukami ponad hlavu v dokonalom motýliku, skoro jej prasklo srdce. Aj keď vo vnútri cítila prázdnotu, nemohla ho neobdivovať. Pohyboval sa tak čisto, bez námahy, skoro vôbec to nevyzeralo ako plávanie.

Na breh dorazil ihneď, a tak sa zdalo, že vzdialenosť medzi nimi je oveľa menšia, než sa videlo Luce. Keď plával, pôsobil nenáhlivo, no na druhú stranu sa nemohol v žiadnom prípade dostať tak rýchlo, keby sa vo vode nebol naozaj hnal.

Aké naliehavé je preňho dostať sa od nej preč?

Sledovala – so zmiešanými pocitmi hlbokého poníženia a ešte hlbšieho pokušenia, ktoré ju miatli –, ako sa Daniel vyťahuje na breh. Slnečný lúč prenikol pomedzi stromy a obkreslil jeho siluetu žiarivým svetlom. Luce musela pri tom pohľade prižmúriť oči.

Uvažovala, či jej úder futbalovou loptou narušil zrak. Alebo či to, čo vidí, je fatamorgána. Ilúzia podvečerného svetla.

Postavila sa na balvane, aby lepšie videla.

Daniel si vytriasal vodu z mokrých vlasov, no zdalo sa, akoby sa nad ním a okolo neho vznášala tenká lesklá vrstva kvapiek, ktoré po celej dĺžke jeho rúk odporovali gravitácii.

Voda sa v slnečnom jase trblietala takým spôsobom, že to vyzeralo, akoby mal krídla.

DEVÄŤ

STAV NEVINNOSTI

V pondelok ráno sa slečna Sophia postavila za pódium v popredí najväčšej triedy v Augustíne a rukami sa pokúšala robiť tieňohru. Na poslednú chvíľu zvolala doučovanie z náboženstva pred zajtrajšou polročnou písomkou, a keďže Luce už vymeškala celý mesiac tohto predmetu, usúdila, že má čo dobiehať.

To vysvetľovalo, prečo bola jedinou študentkou, ktorá sa tvárila, že si robí poznámky. Nikto z ostatných študentov si nevšimol, že podvečerné slnko, ktoré prenikalo úzkymi západnými oknami, marilo funkciu svetelného stanu, ktorý slečna Sophia ručne zhotovila. A Luce nechcela upozorniť na fakt, že dáva pozor tým, že vstane a stiahne zaprášené rolety.

Keď slnko dopadlo na Lucinu šiju, náhle jej došlo, ako dlho už v tejto miestnosti sedí. Ráno na svetových dejinách pozorovala východné slnko, ktoré vytváralo žiarivú hrivu okolo riedkych vlasov pána Colea. Počas biológie s Albatroskou pretrpela sparnú obedňajšiu horúčavu. Teraz bol takmer večer. Slnko oblúkom obišlo celý školský areál a Luce túto lavicu skoro vôbec neopustila. Jej telo bolo meravé ako kovová stolička, na ktorej sedela, jej myseľ otupená ako ceruzka, s ktorou prestala písať poznámky.

A čo táto tieňohra? Vari má ona a ostatní spolužiaci päť rokov?

No potom sa začala cítiť previnilo. Zo všetkých tunajších učiteľov bola slečna Sophia ďaleko najmilšia, minule dokonca jemne odtiahla Luce bokom, aby s ňou prebrala, ako veľmi pozadu je s referátom o svojom rodokmeni. Luce musela predstierať užasnutú vďaku, keď jej slečna Sophia opäť robila hodinovú inštruktáž o databázach. Trochu sa hanbila, no hrať sa na hlúpu bolo oveľa jednoduchšie ako priznať, že sa príliš zaoberá istým spolužiakom namiesto toho, aby sa venovala prieskumu.

Teraz stála slečna Sophia v dlhých čiernych krepových šatách s elegantne zakliesnenými palcami a rukami zdvihnutými vo vzduchu a pripravovala sa na ďalšiu pozíciu. Slnko za oknom zakryl oblak. Luce si všimla, že za slečnou Sophiou sa objavil na stene skutočný tieň, a obrátila pozornosť späť k prednáške.

„Ako si všetci pamätáte z minuloročného čítania Strateného raja, keď dal Boh anjelom slobodnú vôľu,“ dýchla slečna Sophia do mikrofónu pripnutého na jej krémovobielej chlopni a trepotala pritom tenkými prstami, akoby boli dokonalými anjelskými krídlami, „bol tam jeden, ktorý prekročil hranice.“ Slečna Sophia dramaticky znížila hlas a Luce sledovala, ako skrútila ukazováky tak, že sa anjelské krídla zmenili na rohy diabla.

Za Luce ktosi zamrmlal: „To je toho, to je stará známa finta.“

Od chvíle, čo slečna Sophia začala svoju prednášku, sa zdalo, že vždy ju aspoň jeden človek v miestnosti chytal za každé slovíčko, ktoré vyslovila. Možno to bolo tým, že Luce nebola nábožensky vychovaná ako ostatní alebo že jej bolo slečny Sophie ľúto, no cítila narastajúce nutkanie otočiť sa a provokatérov utíšiť.

Bola podráždená. Unavená. Hladná. Namiesto toho, aby šla so zvyškom školy dole na večeru, dvadsiati študenti náboženstva slečny Sophie boli informovaní, že ak sa zúčastnia „nepovinného“ – čo bolo podľa Penn nesprávne označenie – doučovania, jedlo dostanú v triede, kde sa doučovanie koná, aby ušetrili čas.

Jedlo – nie večera ani obed, len generická, podvečerná náplň – bolo pre Luce špeciálnou kapitolou, pretože mala ozajstné ťažkosti nájsť niečo, čo by mohla v jedálni, orientovanej na mäso, zjesť. Randy práve doviezla vozík s deprimujúcimi sendvičmi a zopár džbánmi vlažnej vody.

Všetky sendviče pozostávali zo záhadných studených nárezov, majonézy a syra a Luce závistlivo sledovala Penn, ako chrúme jeden za druhým, zanechávajúc za sebou kôrky s odtlačkami zubov. Luce už išla vyberať salámu zo sendviča, keď sa k nej pretlačil Cam. Roztvoril dlaň, v ktorej sa skrývala malá kôpka čerstvých fíg. Ich tmavofialové šupky vyzerali v jeho ruke ako drahokamy.

„Čo je to?“ opýtala sa, potláčajúc úsmev.

„Nemôžeš byť len o chlebe, nie?“ povedal.

„Nejedz ich.“ Gabbe vpadla medzi nich, schmatla figy z Luciných prstov a hodila ich do koša. Prerušila ďalší súkromný rozhovor a prázdne miesto v Lucinej dlani vyplnila arašidovými M&M’s z balíčka z automatu. Gabbe mala na hlave dúhovú čelenku. Luce si predstavila, ako jej tú vec trhá z vlasov a hádže ju do koša.

„Má pravdu, Luce.“ Zjavila sa Arriane a zazerala na Cama. „Kto vie, čím ich posýpal?“

Luce sa zasmiala, pretože Arriane, samozrejme, žartovala, no keď sa nikto iný neusmial, stíchla a vsunula si M&M’s do vrecka. A v tom ich slečna Sophia vyzvala, aby si posadali.

Zdalo sa, že v triede sú uväznení už hodiny, a slečna Sophia sa dostala len od stvorenia sveta k vojne v nebi. Ešte neboli ani pri Adamovi a Eve. Lucin žalúdok protestoval.

„A vieme všetci, kto bol zlým anjelom, ktorý bojoval proti Bohu?“ opýtala sa slečna Sophia, akoby v knižnici čítala deťom z leporela. Luce napoly očakávala, že trieda zaspieva detské Áno, slečna Sophia.

„Kto vie?“ znova sa opýtala slečna Sophia.

„Roland!“ nečujne zahučala Arriane.

„Správne,“ povedala slečna Sophia, blahosklonne pokyvkávajúc hlavou. Jednoducho dobre nepočula. „Teraz ho voláme Satan, no pracuje pod mnohými maskami – Mefistofeles alebo Beliál, pre niektorých dokonca Lucifer.“

Molly, ktorá sedela pred Luce a celú poslednú hodinu narážala svojou stoličkou o Lucinu lavicu s jasným cieľom pripraviť ju o nervy, promptne hodila spoza pleca na Lucinu lavicu kúsok papiera.

Luce… Lucifer… nejaká súvislosť?

Jej písmo bolo temné, rozhnevané a horúčkovité. Luce zbadala, ako sa jej vysoké lícne kosti dvíhajú v pohŕdavom úškľabku. Vo chvíli slabosti z hladu začala zúrivo písať odpoveď na druhú stranu Mollinho lístka: že ju pomenovali po Lucinde Williamsovej, najlepšej speváčke a autorke piesní, ktorej koncert – takmer zrušený kvôli dažďu – bol miestom, kde sa jej rodičia prvý raz stretli; že po tom, čo sa jej mama šmykla na umelohmotnom poháriku a letela bahnom, pristála v otcovom náručí, ktoré ani po dvadsiatich rokoch neopustila; že jej meno znamená niečo romantické a čím sa môže pochváliť Mollina veľká papuľa? A ak aj je na tejto škole niekto, kto pripomína Satana, nie je to adresátka lístka, ale jeho odosielateľka.

Očami prevŕtavala zadnú stranu Mollinho čerstvo nafarbeného jasnočerveného pixie účesu. Luce bola pripravená hodiť jej poskladaný kus papiera a riskovať Mollinu prudkú reakciu, keď v tom slečna Sophia pritiahla jej pozornosť na svetelný stan.

Obe ruky mala nad hlavou s dlaňami otočenými nahor v tvare pohárika, držiac v nich vzduch. Keď ich dala dole, tiene jej prstov zázračne vyzerali na stene ako rozlietané ruky a nohy, akoby niekto skákal z mosta alebo z budovy. Bol to taký bizarný pohľad, taký temný, no zároveň tak dobre stvárnený, že Luce znervóznil. Nebola schopná sa od neho odtrhnúť

„Deväť dní a deväť nocí,“ povedala slečna Sophia, „Satan a jeho anjeli padali z raja hlbšie a hlbšie.“

Jej slová poštuchli niečo v Lucinej pamäti. Pozrela sa o dva rady ďalej na Daniela, ktorého pohľad sa na pol sekundy stretol s jej, a potom si zaboril tvár do zošita. No ten sekundový pohľad stačil, všetko sa jej naraz vybavilo: sen, ktorý mala predošlú noc.

Bol to pozmenený príbeh jej a Daniela pri jazere. V sne, keď sa Daniel rozlúčil a skočil späť do vody, Luce mala odvahu ísť za ním. Voda bola taká teplá, taká príjemná, že sa ani necítila byť mokrá a okolo nej sa rojili húfy fialových rybiek. Plávala, ako rýchlo vládala, a v prvej chvíli si myslela, že ju rybky tlačia smerom k Danielovi a brehu. Ale čoskoro začali húfy rybiek temnieť a zatemňovať jej výhľad a ona ho už viac nevidela. Rybky sa čoraz väčšmi približovali, nadobúdali tienistú, útočnú podobu, a ona už nevidela vôbec nič a cítila, ako padá do bahnitých hlbín jazera. Nešlo o to, že sa nemohla nadýchnuť, ale o to, že sa nemohla vynoriť späť na hladinu – že Daniela navždy stratí.

Potom sa zdola vynoril Daniel s rukami roztiahnutými ako plachty. Rukami rybky-tiene rozprášil, zahalil nimi Luce a oni dvaja spolu vyleteli na hladinu. Prerazili vodu, stúpajúc vyššie a vyššie popri skale a magnólii, pod ktorou si odložili topánky. O chvíľku už boli tak vysoko, že Luce nevidela zem.

„A pristáli,“ povedala slečna Sophia a položila ruky na pódium, „v horúcom pekle.“

Luce zavrela oči a vydýchla. Bol to iba sen. Žiaľ, toto je realita.

Vzdychla a rukami si podoprela bradu a spomenula si na zabudnutú odpoveď na Mollin lístok. Mala ho poskladaný v rukách. Teraz jej to prišlo hlúpe a neuvážené. Radšej neodpovie, aby Molly nevedela, že to na Luce vôbec malo nejaký účinok.

Na predlaktí jej pristálo papierové lietadielko. Pozrela do ľavého rohu triedy, kde sedela Arriane a nápadne žmurkala.

Asi práve nesnívaš o Satanoví. Kam ste ty a DG v sobotu poobede zutekali?

Luce nemala možnosť hovoriť s Arriane osamote celý deň. Ale ako mohla Arriane vedieť, že Luce bola s Danielom? Kým sa slečna Sophia zaoberala tieňohrou o deviatich kruhoch pekla, Luce sledovala Arriane, ako posiela ďalšie dokonale namierené lietadielko na jej lavicu.

Molly tiež.

Načiahla sa práve včas, aby ho zachytila svojimi zabrúsenými čiernymi nechtami, ale Luce ju tentoraz nechcela nechať vyhrať. Vytrhla lietadielko Molly z hrsti, pričom sa jeho krídlo hlasno roztrhlo napoly. Luce mala akurát dosť času na to, aby si roztrhaný lístok vsunula do vrecka, skôr než sa slečna Sophia otočí.

„Lucinda a Molly,“ povedala s našpúlenými perami slečna Sophia a položila ruky na pódium. „Dúfam, že to, čo si vy dve hovoríte týmto neúctivým posielaním lístkov, môžete povedať pred celou triedou.“

V Lucinej mysli vrelo. Ak na niečo rýchlo nepríde, Molly určite áno, a nedá sa predpovedať, aké zahanbujúce to bude.

„M-Molly práve hovorila,“ zajachtala Luce, „že nesúhlasí s vaším pohľadom na rozloženie pekla. Má na to vlastný názor.“

„Tak Molly, ak máš alternatívnu schému podsvetia, určite sa o nej rada dozviem.“

„Čo, do pekla,“ Molly nečujne zamrmlala. Odkašľala si a postavila sa. „No, opísali ste Luciferove ústa ako najnižšie miesto v inferne, čo je dôvodom, prečo tam končia všetci zradcovia. Ale podľa mňa,“ povedala nacvičeným hlasom, „miesto najväčších múk v pekle,“ – pozrela sa na Luce dlhým pohľadom – „by malo byť rezervované nie pre zradcov, ale pre zbabelcov. Najslabších chudákov bez chrbtovej kosti. Pretože mne sa zdá, že zradcovia si aspoň vybrali. Ale zbabelci? Len pobehujú okolo, ohrýzajúc si nechty, príliš vystrašení na to, aby niečo spravili. A to je fakt horšie.“ Zachrčala: „Lucinda!“ a potom si odkašľala. „Ale to je len môj názor.“ Sadla si.

„Ďakujeme, Molly,“ povedala slečna Sophia opatrne, „som si istá, že sa všetci cítime byť osvietení.“

Luce však nie. Uprostred Mollinho výlevu prestala počúvať, pretože v žalúdku zacítila čudesnú nevoľnosť.

Tiene. Skôr ako ich uvidí, cíti ich vybublávať zo zeme ako asfalt. Temné chápadlo sa jej ovinulo okolo zápästia a Luce sa naň s hrôzou pozrela. Snažilo sa jej vkradnúť do vrecka. Chcelo lietadielko od Arriane. Ešte ho ani nečítala! Strčila päsť hlboko do vrecka a dvoma prstami zo všetkých síl tieň uštipla.

Stala sa úžasná vec: Tieň sa mykol a zaspätkoval ako ranený pes. To bolo po prvý raz, čo bola Luce schopná niečo také urobiť.

Na druhej strane triedy sa jej pohľad stretol s Arrianiným. Arriane mala hlavu naklonenú nabok a otvorené ústa.

Ten lístok – stále čaká, kedy si ho Luce prečíta.

Slečna Sophia vypla svetelný stan. „Myslím, že moja artritída mala na jeden večer pekla až-až.“ Zachichotala sa, posmeľujúc vygumovaných študentov, aby sa zachichotali s ňou. „Ak si znova všetci prečítate sedem esejí o Stratenom raji, ktoré som vám zadala, na zajtrajšiu skúšku budete výborne pripravení.“

Kým si ostatní študenti rýchlo balili tašky a začali sa trúsiť z triedy, Luce otvorila lístok od Arriane:

Nehovor mi, že použil tú úbohú repliku: „Už som sa popálil.“

Au. Definitívne potrebuje s Arriane hovoriť a zistiť, čo presne o Danielovi vie. Ale najprv…

Stál pred ňou. Strieborná pracka na jeho opasku sa jej ligotala pred očami. Zhlboka sa nadýchla a pozrela sa mu do tváre.

Danielove sivé oči s fialovými škvrnkami vyzerali oddýchnuté. Dva dni, odkedy ju nechal pri jazere, s ním neprehodila slovo. Zdalo sa, že čas, ktorý strávil mimo nej, ho osviežil.

Luce si uvedomila, že ešte vždy má na lavici rozložený Arrianin veľavravný odkaz. Ťažko prehltla a vsunula si ho späť do vrecka.

„Chcem sa ospravedlniť za to, že som minule tak náhle odišiel,“ povedal Daniel a znel nezvyčajne formálne. Luce nevedela, či má jeho ospravedlnenie prijať, no nedal jej čas na odpoveď. „Takže na súš si sa dostala v poriadku?“

Pokúsila sa o úsmev. Napadlo jej, že Danielovi povie o svojom sne, no našťastie si uvedomila, že by to bolo totálne divné.

„Čo hovoríš na doučovanie?“ Daniel bol nespoločenský, meravý, akoby nikdy predtým spolu nehovorili. Možno žartoval.

„Bolo to utrpenie,“ odpovedala Luce. Vždy ju otravovalo, keď bystré dievčatá predstierali, že ich niečo nebaví len preto, lebo predpokladali, že to chcú od nich chlapci počuť. Ale Luce nepredstierala: naozaj to bolo utrpenie.

„Dobre,“ povedal Daniel so zdanlivým potešením.

„Aj ty máš taký názor?“

„Nie,“ povedal tajomne a Luce teraz ľutovala, že neznela zaujatejšie, než ako sa v skutočnosti cítila.

„Takže… sa ti to páčilo,“ povedala, len aby ho niečím udržala pri sebe, aby sa s ňou rozprával. „Čo presne sa ti na tom páčilo?“

„Možno.,páčilo‘ nie je správne slovo.“ Po dlhej odmlke povedal: „Je to v mojej rodine… štúdium týchto vecí. Asi jednoducho cítim nejaké puto.“

Luce chvíľu trvalo, kým úplne zaregistrovala jeho slová. Jej myseľ zaletela do stuchnutého starého suterénu, kde uvidela jedinú stranu Danielovho spisu. Spis, ktorý uvádzal, že Daniel Grigori prežil väčšinu života v Okresnom sirotinci v Los Angeles.

„Nevedela som, že máš nejakú rodinu,“ povedala.

„Ako by si mohla?“ Daniel sa pousmial.

„Neviem… Teda, máš?“

„Otázka znie, prečo predpokladáš, že vôbec niečo vieš o mojej rodine – alebo o mne?!“

Luce cítila, ako sa jej prepadá žalúdok. V Danielových vystrašených očiach zbadala blikať Pozor! Stav pohotovosti – prenasledovateľka. A vedela, že si to uňho opäť pokašľala.

„D.“ Spoza nich sa vynoril Roland a položil na Danielovo plece ruku. „Čakáš, či sa nebude konať ďalšia celoročná prednáška, alebo padáme?“

„Áno,“ povedal ticho Daniel a naposledy sa na Luce úkosom pozrel. „Poďme odtiaľto.“

Samozrejme, mala vypadnúť už pred pár minútami. Už pri prvom nutkaní prezradiť akékoľvek detaily z Danielovho spisu. Inteligentný, normálny človek by sa tomu rozhovoru vyhol alebo zmenil tému na niečo oveľa menej odstrašujúce, alebo aspoň držal jazyk za zubami.

No deň za dňom Luce dokazovala – najmä keď išlo o Daniela –, že nie je schopná vykonať nič, čo spadá do kategórie „normálneho“ alebo „inteligentného“.

Sledovala Daniela, ako odchádza s Rolandom. Neobzrel sa a s každým krokom, ktorým sa od nej vzďaľoval, sa cítila čoraz nenormálnej šie sama.

DESAŤ

BEZ VETRA SA ANI…

„Na čo čakáš?“ spýtala sa Penn sekundu nato, ako Daniel a Roland odišli. „Poďme.“ Potiahla Luce za ruku.

„Kam?“ chcela vedieť Luce. Srdce jej z rozhovoru s Danielom – a z toho, ako odišiel – ešte stále tĺklo.

Obrys jeho vyformovaných pliec v chodbe sa zdal byť väčší než sám Daniel.

Penn jemne zaklopkala Luce na bok hlavy. „Haló? Do knižnice, ako som spomenula v lístku…“ Pochopila Lucin prázdny výraz. „Nedostala si ani jeden z mojich odkazov?“ Frustrovane sa plesla po nohe. „Ale dala som ich Toddovi, aby ich podal Camovi, ktorý ich mal poslať tebe.“

„Prichádza Pony express!“ Cam sa prepchal popred Penn a ukázal Luce dva zložené kusy papiera, ktoré držal medzi ukazovákom a prostredníkom.

„Ale prosím ťa. Čo ti cestou zdochol kôň od vyčerpania?“ oborila sa naňho Penn a vytrhla mu lístky. „Dala som ti ich skoro pred hodinou. Čo ti to tak trvalo? Nečítal si ich –“

„Jasné, že nie.“ Cam si urazene pritisol ruku na širokú hruď. Na prostredníku mal hrubý čierny prsteň. „Ak si zabudla, Luce mala problém kvôli posielaniu lístkov s Molly –“

Neposielala som si lístky s Molly –“

„A predsa,“ povedal Cam, zobral lístky z Penninej ruky a konečne ich doručil Luce. „Urobil som to v tvojom záujme. Čakal som na správnu chvíľu.“

„No tak ďakujem.“ Luce si vložila lístky do vrecka a pokrčila plecami na Penn, akoby chcela povedať, No čo už.

„Keď spomíname správnu chvíľu,“ povedal, „minule som bol vonku a uvidel som toto.“ Vytiahol malú červenú zamatovú škatuľku a otvoril ju, aby sa Luce mohla pozrieť.

Keď Penn obchádzala Luce, aby aj ona videla, štuchla ju do ramena. Vo vnútri bol na tenkej zlatej retiazke okrúhly prívesok s tepanou linkou v strede a malou hadou hlavou na špičke.

Luce sa naňho pozrela. Uťahuje si z nej?

Dotkol sa prívesku. „Myslel som, že po minulom raze… ti pomôže postaviť sa zoči-voči tvojmu strachu,“ znel takmer nervózne, akoby sa obával, že ho Luce nemusí prijať. Mala by? „To bol vtip. Jednoducho sa mi páčil. Je nezvyčajný, pripomína mi teba.“

Bol nezvyčajný. A krásny – a Luce sa kvôli nemu cítila zvláštne nehodná.

„Bol si na nákupoch?“ spýtala sa, pretože bolo ľahšie debatovať o tom, ako Cam opustil areál školy, než sa pýtať: Prečo ja? „Myslela som, že podstata nápravnej školy je v tom, že sme tu všetci zavretí.“

Cam trochu nadvihol bradu a jeho oči sa usmiali. „Existujú spôsoby,“ povedal potichu. „Niekedy ti ukážem. Napríklad – dnes večer?“

„Cam, zlatko,“ ozval sa hlas za ním. Bola to Gabbe, klepkala mu na plece. Tenký pramienok ofiny mala zapletený a pripnutý za uchom ako perfektnú čelenku. Luce naň závistlivo pozerala.

„Potrebujem ťa pri prípravách,“ zapriadla Gabbe.

Luce sa poobzerala a uvedomila si, že sú poslední štyria ľudia v triede.

„Neskôr budem mať na izbe malé posedenie,“ povedala Gabbe s bradou pritlačenou na Camovo plece a oslovila Luce a Penn. „Prídete, však?“

Gabbe – ktorej ústa vždy vyzerali lepkavé od lesku na pery a ktorej blond vlasy sa zjavili v tej sekunde, keď sa s Luce začal rozprávať nejaký chalan. Aj keď Daniel povedal, že medzi nimi nič nie je, Luce vedela, že s touto dievčinou sa nikdy nebude kamarátiť.

No nemusíte mať človeka radi, aby ste šli na jeho večierok, najmä keď tam určite budú istí ľudia, ktorí sa vám páčia…

Alebo má prijať Camovo pozvanie? Naozaj jej naznačuje, aby sa vykradli von? Len včera obletela triedu klebeta, keď sa Jules a Phillip, dvojica s prepichnutými jazykmi, neukázali na hodine slečny Sophie. Evidentne sa snažili uprostred noci opustiť areál školy a šli na tajné rande, ktoré zle vypálilo – a teraz sú kdesi na samotke a ani Penn nevie kde.

Najzvláštnejšie je, že slečna Sophia – ktorá zvyčajne šepkanie vôbec netoleruje – divo klebetiacu skupinu počas hodiny nenapomínala. Bolo to, akoby učitelia chceli, aby si študenti predstavili najhorší možný trest za porušenie ktoréhokoľvek z diktátorských pravidiel.

Luce pozrela na Cama a prehltla. Ponúkol jej svoje rameno, úplne ignorujúc Gabbe aj Penn. „Čo ty na to, malá?“ opýtal sa takým klasickým hollywoodskym štýlom, až Luce úplne zabudla, čo sa stalo Jules a Phillipovi.

„Dovolíš?“ skočila im do reči Penn a odpovedala tým za oboch. Chytila Luce za lakeť a odviedla ju. „Ale my máme iné plány.“

Cam pozrel na Penn, akoby sa snažil prísť na to, odkiaľ sa tu zrazu vzala. Vedel, ako ísť na Luce, aby sa cítila ako svoja lepšia, úžasnejšia verzia. A ona naňho zvyčajne narazila hneď po tom, ako jej Daniel vnukol presne opačné pocity. No Gabbe ešte stále okolo neho poletovala a sila Penninho ťahu narastala, takže Luce napokon kývla rukou, v ktorej držala darček od Cama. „A, možno nabudúce! Ďakujem za prívesok!“

Penn a Luce opustili Augustín a zanechali zmäteného Cama a Gabbe v triede. Byť osamote v temnej budove tak neskoro bol divný pocit a, súdiac podľa náhlivého ťapotu Penniných sandálov na schodoch pred sebou, Luce vedela, že jej kamarátka má ten istý pocit.

Vonku fúkal vietor. Na palmete húkala sova. Keď prešli popod duby rastúce zboku budovy, strapaté výhonky španielskeho machu sa ich dotýkali ako zauzlené pramene vlasov.

„Možno nabudúce“ Penn napodobnila Lucin hlas. „To bolo čo?“

„Nič… neviem.“ Luce chcela zmeniť tému. „Ty z nás robíš strašne nóbl baby, Penn,“ povedala a zasmiala sa, keď sa vliekli parkom. „Iné plány… Myslela som, že si sa na tom večierku minulý týždeň bavila.“

„Keby si sa dostala k mojej najnovšej korešpondencii, vedela by si, prečo máme na práci omnoho dôležitejšie veci.“

Luce si vyprázdnila vrecká, znovu objavila päť nezjedených M&M’s a podelila sa o ne s Penn, ktorá typicky vyjadrila očakávanie, že budú pochádzať z hygienicky vyhovujúceho miesta, no aj tak ich zjedla.

Luce rozložila prvý z Penniných lístkov, ktorý vyzeral ako oxeroxovaná kópia strany jedného zo spisov v podzemnom archíve:

Gabrielle Givensová

Cameron Briel

Lucinda Priceová

Todd Hammond

PREDOŠLÉ MIESTA:

Všetci zo severovýchodu, okrem T. Hammonda

(Orlando, Florida)

Arriane Alterová

Daniel Grigori

Mary Margaret Zaneová

PREDOŠLÉ MIESTA:

Los Angeles, Kalifornia

Pri Lucindinej skupine bola poznámka, že na Meč a kríž prišla 15. septembra tohto roku. Druhá skupina prišla 15. marca pred tromi rokmi.

„Kto je Mary Margaret Zaneová?“ spýtala sa Luce, ukazujúc prstom.

„Jedine naša cnostná Molly,“ odvetila Penn.

Molly sa volá Mary Margaret? „Nečudo, že je taká naštvaná na celý svet,“ poznamenala Luce. „Kde si k tomuto prišla?“

„Vyhrabala som to v jednej z tých škatúľ, ktoré slečna Sophia minule doniesla dole,“ povedala Penn. „To je písmo slečny Sophie.“

Luce na ňu pozrela. „Čo to značí? Myslela som, že dátumy našich príchodov sú uvedené jednotlivo v každom spise.“

„Sú. Ani ja na to neviem prísť,“ povedala Penn. „A aj keď si sa zjavila v ten istý deň ako ostatní ľudia, nemáš s nimi nič spoločné.“

„Menej sa už ani nedá,“ vyhlásila Luce a predstavila si zdržanlivý výraz, ktorý mala Gabbe vždy nasadený na tvári.

Penn si poškrabala bradu. „Ale keď prišli Arriane, Molly a Daniel, už sa poznali. Myslím, že sú z toho istého útulku v L.A.“

Niekde tam je kľúč k Danielovmu príbehu. Musí o ňom existovať viac než len záznam o útulku v Kalifornii. No pri pomyslení na jeho reakciu – tú bledú hrôzu, že by sa Luce chcela o ňom vôbec niečo dozvedieť – zrazu mala pocit, že všetko, čo s Penn robia, je márne a detinské.

„Aký to má všetko zmysel?“ Luce sa otrávene opýtala.

„Prečo slečna Sophia zoraďuje všetky tieto informácie, to fakt netuším. Aj keď slečna Sophia prišla na Meč a kríž v ten istý deň ako Arriane, Daniel a Molly…“ Pennin hlas slabol. „Kto vie? Možno to nič neznamená. V archívoch je tak málo o Danielovi, že mi napadlo ukázať ti všetko, na čo narazím. Takže ukážka B.“

Prstom ukázala na druhý lístok v Lucinej ruke.

Luce si povzdychla. Jedna jej časť chcela prestať hľadať a pociťovať rozpaky kvôli Danielovi. Jej ambicióznejšia časť však stále túžila po tom, aby ho lepšie spoznala… čo, na počudovanie, bolo oveľa ľahšie v jeho neprítomnosti, pretože jej neposkytoval ďalšie dôvody, aby sa cítila trápne.

Pozrela sa na lístok, xerox staromódnej karty z knižničného katalógu.

Grigori, D., Strážcovia – Mýty v stredovekej

Európe.

Seraphim Press, Rim, 1755.

Evidenčné čislo: R999.318 GRI

„Vyzerá to, že jeden z Danielových predkov bol učenec,“ povedala Penn, čítajúc spoza Lucinho pleca.

„To musí byť to, čo myslel,“ zašepkala Luce. Pozrela sa na Penn. „Povedal mi, že štúdium náboženstva majú v rodine. To musí byť to, čo mal na mysli.“

„Myslela som, že je sirota –“

„Ani sa nepýtaj,“ odbila ju mávnutím ruky. „Preňho je to citlivá téma.“ Prstami prešla po názve knihy. „Čo má byť ten ‚strážca‘?“

„Zistíme to jediným spôsobom,“ povedala Penn. „Aj keď to možno oľutujeme. Lebo to vyzerá ako najnudnejšia kniha na svete. No aj tak,“ dodala a utrela si zaprášené hánky do trička, „dovolila som si skontrolovať katalóg. Kniha by mala byť v knižnici. Poďakovať mi môžeš neskôr.“

„Si dobrá.“ Luce sa uškrnula. Nemohla sa dočkať, až sa dostane do knižnice. Ak niekto z Danielovej rodiny napísal knihu, nemôže byť nudná. Alebo aspoň nie pre Luce. No potom sa pozrela na ďalšiu vec, ktorú mala ešte stále v ruke. Na zamatovú škatuľku od Cama.

„Čo myslíš, že toto znamená?“ chcela vedieť od Penn, keď začali stúpať mozaikovými schodmi do knižnice.

Penn pokrčila plecami. „Tvoje pocity, pokiaľ ide o hady, sú –“

„Nenávisť, muky, extrémna paranoja a hnus,“ vymenovala Luce.

„Možno je to ako… dobre, ja som sa kedysi bála kaktusov. Nemohla som sa k nim ani priblížiť – nesmej sa, popichala si sa niekedy na nich? Pichliače ti ostanú v koži celé dni. Raz mi na narodeniny otec kúpil jedenásť kaktusov. Najprv som ich chcela po ňom hodiť. Ale potom, vieš, som si zvykla. Prestala som nervačiť, keď som sa pri nejakom ocitla. Nakoniec to fungovalo.“

„Takže hovoríš, že darček od Cama,“ povedala Luce, „je vlastne strašne milý?“

„Asi hej,“ odvetila Penn. „Ale keby som vedela, že je do teba blázon, nezverila by som mu našu súkromnú korešpondenciu. To mi je ľúto.“

„Nie je do mňa blázon,“ začala jej oponovať Luce a prstom prechádzala po zlatej retiazke v škatuľke, predstavujúc si, ako by vyzerala na jej pokožke. O pikniku s Camom Penn nič nepovedala, pretože… vlastne naozaj nevedela prečo. Malo to do činenia s Danielom a s tým, že pri oboch Luce vlastne stále nevedela, na čom je – alebo na čom chce byť.

„Ha-ha.“ Penn sa kotkodákavo zachichotala. „Čo znamená, že sa ti tak trochu páči! Podvádzaš Daniela. S tebou a tvojimi chlapmi nedokážem udržať krok.“

„Ako keby sa s jedným aj druhým niečo dialo,“ zachmúrene poznamenala Luce. „Myslíš, že Cam tie lístky čítal?“

„Ak áno, a aj tak ti tú retiazku dal,“ povedala Penn, „tak sa mu naozaj páčiš.“

Vstúpili do knižnice a za nimi buchli ťažké dvojité dvere. Ten zvuk sa rozľahol miestnosťou ako výstrel. Slečna Sophia zdvihla zrak od štósov papierov, ktoré zakrývali jej lampou osvetlený stôl.

„Ahojte, dievčatá,“ povedala s takým širokým úsmevom, že Luce sa zase cítila previnilo za to, že počas jej prednášky nedávala pozor. „Dúfam, že sa vám páčilo moje krátke doučovanie?“ takmer zatrilkovala.

„Áno, veľmi.“ Luce pokývala hlavou, aj keď vôbec nebolo krátke. „Prišli sme si sem pozrieť pred písomkou zopár vecí.“

„Presne,“ zahlaholila Penn. „Inšpirovali ste nás.“

„Aké fantastické!“ Slečna Sophia prehrabla papiere. „Niekde tu mám rozšírený zoznam odporúčanej literatúry. Veľmi rada vám ho oxeroxujem.“

„Super,“ zaklamala Penn a nenápadne postrčila Luce k policiam. „Dáme vám vedieť, ak ho budeme potrebovať!“

Časť knižnice za stolom slečny Sophie bola tichá. Keď Luce a Penn prechádzali popri policiach smerom k náboženskej literatúre, pozerali na evidenčné čísla. Úsporné svetlá fungovali na fotobunky a mali sa zapnúť vždy, keď prešli uličkou, ale fungovala z nich iba polovica. Luce si uvedomila, že Penn sa jej ešte stále drží, a hneď nato, že nechce, aby sa jej pustila.

Dievčatá prišli k študovni, ktorá bývala bežne plná a kde teraz svietila len jedna lampa. Všetci musia byť na Gabbinom večierku. Všetci okrem Todda. Nohy mal vyložené na stoličke oproti nemu a zdalo sa, že číta veľký atlas sveta. Keď popri ňom dievčatá prešli, zdvihol pohľad s mdlým výrazom, ktorý buď prezrádzal osamelosť, alebo miernu otrávenosť nad tým, že ho vyrušili.

„Ste tu dosť neskoro, baby,“ povedal monotónne.

„Ty tiež,“ odsekla Penn a teatrálne vystrčila jazyk.

Keď bolo medzi nimi a Toddom zopár políc, Luce pozrela na Penn so zdvihnutým obočím. „To čo bolo?“

„Čo?“ zatrucovala Penn. „Flirtuje so mnou.“ Prekrížila si ruky na prsiach a z očí si odfúkla hnedú kučierku. „Môže snívať.“

„Si štvrtáčka na základnej?“ doberala si ju Luce.

Penn na Luce vystrčila ukazovák s takou vervou, že keby sa Luce tak strašne nechichotala, podskočila by od ľaku. „Vieš o niekom inom, kto by sa s tebou vŕtal v rodinnej histórii Daniela Grigoriho? Nemyslím. Tak ma nechaj.“

Vtedy už prišli na druhý koniec knižnice, kde boli všetky knihy s číslom 999 usporiadané na jednej modrosivej polici. Penn sa prikrčila a prstom prechádzala po ich chrbtoch. Luce pocítila záchvev, akoby jej niekto prstom prechádzal po krku. Natiahla hlavu a zbadala sivý chuchvalec. Nie čierny, ako tiene zvyčajne bývali, ale svetlejší a redší. Jednoducho nevítaný.

S rozšírenými očami sledovala, ako sa tieň roztiahol na dlhý, vinúci sa pás priamo nad Penninou hlavou. Klesal dole pomaly ako ihla na niti a Luce nechcela ani pomyslieť na to, čo by sa mohlo stať, keby sa dotkol jej kamarátky. Minule v telocvični sa jej tiene po prvý raz dotkli – a ešte sa cítila zneuctená, takmer špinavá. Nevedela, čo ešte môžu vykonať.

Nervózna a roztrasená Luce natiahla ruku ako baseballovú pálku. Zhlboka sa nadýchla a rozohnala sa. Vlasy sa jej zježili pri mrazivom kontakte s tieňom v okamihu, keď ho úderom odohnala – a pritom tresla Penn po hlave.

Penn si na hlavu pritlačila ruky a šokovane pozrela na Luce. „Čo je s tebou?“

Luce klesla vedľa nej a uhladila Penn vlasy na temene. „Prepáč. Bol tam… Zdalo sa mi, že vidím včelu… ako ti pristáva na hlave. Spanikárila som. Nechcela som, aby ťa uštipla.“

Tušila, aké úbohé je toto vysvetlenie, a čakala, že kamarátka jej povie, aká je šibnutá – veď čo by v knižnici robila včela? Čakala, že Penn odíde.

No Pennine črty zmäkli. Chytila Lucinu ruku a potriasla jej ju. „Včely mi tiež naháňajú hrôzu,“ povedala. „Som smrteľne alergická. V podstate si mi práve zachránila život.“

Bolo to, akoby prežívali úžasný moment zblíženia – ibaže neprežívali, pretože Luce bola úplne pohltená tieňmi. Keby tak existoval spôsob, ako ich vypudiť z mysle, striasť sa ich bez toho, aby sa zbavila Penn.

Luce mala z tohto svetlosivého tieňa silný, nepríjemný pocit. Uniformita tieňov ju nikdy neutešovala, no tieto najnovšie variácie predstavovali nový stupeň znepokojenia. Značí to, že si k nej nachádza cestu viac druhov tieňov? Alebo je ich len schopná lepšie rozlíšiť? A čo ten divný moment na prednáške slečny Sophie, keď tieň odohnala tým, že ho štipla, skôr ako sa jej dostal do vrecka? Urobila to bez rozmýšľania a nemala žiaden dôvod očakávať, že jej dva prsty môžu byť tieňu súperom, no boli – pozrela sa po policiach – aspoň prechodne.

Uvažovala, či pre interakciu s tieňmi vytvorila akýsi precedens. Lenže nazvať „interakciou“ to, čo tieňu vznášajúcemu sa ponad Penninu hlavu urobila – dokonca aj Luce vedela, že to je eufemizmus. Ako si uvedomovala, že to, čo začala tieňom robiť, je skôr… odháňanie, v žalúdku jej narastal studený, chorobný pocit.

„To je strašne divné.“ Penn prehovorila zo zeme. „Má byť presne tu medzi Encyklopédiou anjelov a touto poondenou vecou o ohni a síre od Billyho Grahama.“ Zdvihla pohľad k Luce. „Ale je preč.“

„Myslela som, že si vravela –“

„Áno. Keď som to pozerala dnes poobede v počítači, bolo to označené, že je to na polici, no na nete si to takto neskoro nemôžeme pozrieť.“

„Choď sa spýtať tamto Toddíka,“ navrhla Luce. „Možno to používa ako maskovanie pre svoje Playboye.“

„Fuj.“ Penn ju pleskla po stehne.

Luce zažartovala len preto, aby zľahčila svoje sklamanie. Bolo to také frustrujúce. O Danielovi sa jej nedarilo nič zistiť – vždy narazila na múr. Nevedela, čo nájde na stránkach knihy tohto pra-pra-kohosi, ale aspoň by jej to o Danielovi povedalo niečo viac.

„Ostaň tu,“ povedala Penn, keď vstávala. „Idem sa opýtať slečny Sophie, či si ju dnes niekto nepožičal.“

Luce ju sledovala, ako sa vlečie dlhou uličkou späť k stolu slečny Sophie. Zasmiala sa, keď Penn zrýchlila pri mieste, kde sedel Todd.

Ostala sama na opačnom konci knižnice a prechádzala prstami po knihách na polici. V mysli rýchlo prebrala študentskú populáciu na Meči a kríži, no nenapadali jej žiadni potenciálni záujemcovia, ktorí by si mohli chcieť vypožičať starú náboženskú knihu. Možno si ju pred doučovaním pozerala slečna Sophia. Luce rozmýšľala, aké to muselo byť pre Daniela, sedieť tam a počúvať knihovníčku rozprávať o témach, ktoré v detstve uňho doma pretriasali pri večeri. Chcela sa dozvedieť, aké mal detstvo. Čo sa stalo s jeho rodinou? Bola výchova v sirotinci vedená v náboženskom duchu? Alebo mal detstvo ako ona a jediné, čomu sa „nábožne“ venoval, boli dobré známky a študijné vyznamenania? Chcela vedieť, či Daniel vôbec niekedy čítal knihu svojho predka a čo si o nej myslí a či sám rád píše. Chcela vedieť, čo robí práve teraz na Gabbinej žúrke, kedy má narodeniny a akú veľkosť topánok nosí a či niekedy premárnil jedinú sekundu myšlienkami na ňu.

Luce pokrútila hlavou. Tento sled myšlienok viedol priamo k sebaľútosti, a tam sa nechcela dostať. Z police vytiahla prvú knihu – úplne obyčajnú, v plátne viazanú Encyklopédiu anjelov – a rozhodla sa rozptýliť čítaním, kým sa Penn nevráti.

Dostala sa až k padlému anjelovi Abbadonovi, ktorý oľutoval, že sa spolčil so Satanom a neustále oplakával svoje zlé rozhodnutie – zazívala –, keď sa jej zrazu nad hlavou ozvalo trúbenie. Luce pozrela nahor a zbadala červenú blikačku požiarneho alarmu.

„Pozor. Pozor,“ oznámil monotónny robotický hlas cez megafón. „Bol aktivovaný požiarny alarm. Evakuujte budovu.“

Luce zasunula knihu späť a vstala. Takéto veci im robievali na Doverskej takmer stále. Po nejakom čase sa to dostalo do štádia, keď ani učitelia nedbali na pravidelné mesačné požiarne cvičenie, takže hasiči začali spúšťať alarm naozaj, len aby ľudia zareagovali. Luce videla, že pracovníci na Meči a kríži robia úplne to isté. No keď vyrazila k východu, na jej počudovanie začala kašľať. V knižnici bol ozajstný dym.

„Penn?“ zakričala a v ušiach jej rezonovala ozvena vlastného hlasu. Vedela, že ostrý piskot alarmu ju prehlušil.

Štipľavý pach dymu ju ihneď v duchu vrátil k požiaru v ten večer s Trevorom. Myseľ jej zaplavili obrazy a zvuky, ktoré zatlačila tak hlboko do úzadia pamäti, že boli akoby vymazané. Až doteraz.

Príšerné bielka Trevorových očí na pozadí oranžovej žiary. Jednotlivé plamienky, keď sa oheň šíril po jeho prstoch. Prenikavý, nekonečný výkrik, ktorý jej zvučal v hlave ako siréna ešte dávno po tom, čo to Trevor vzdal. Celý čas tam stála, pozerala sa a nevedela odtrhnúť zrak – úplne zmrazená v kúpeli horúčavy. Nebola schopná pohybu. Nebola schopná urobiť nič, aby mu pomohla. A tak zomrel.

Keď na ľavom zápästí pocítila stisk, zvrtla sa, očakávajúc Penn. Bol to však Todd. Bielka očí mal obrovské a kašľal.

„Musíme sa odtiaľto dostať,“ zadychčane povedal. „Myslím, že na konci je východ.“

„A čo Penn a slečna Sophia?“ spýtala sa Luce. Bola slabá a krútila sa jej hlava. Pošúchala si oči. „Boli tamto.“ Keď prstom ukázala na uličku vedúcu k vchodu, zbadala, o koľko hustejší je dym v tej časti.

Na sekundu sa zdalo, že Todd má pochybnosti, no potom prikývol. „Okej,“ súhlasil. Keď sa prikrčili a vyštartovali k predným dverám knižnice, ešte stále sa jej držal. V uličke, ktorá bola obzvlášť zadymená, zahli doprava a narazili na stenu plnú kníh. Netušili, ktorým smerom bežať, zastali teda a lapali po dychu. Dym, ktorý sa len pred momentom vznášal nad nimi, sa im teraz kúdolil vo výške pliec.

Dusili sa, aj keď sa sklonili nižšie, pod úroveň dymu. A nevideli pred seba viac ako na dva metre. Luce sa ubezpečila, že sa Todda dobre drží, a otočila sa dookola, pretože si zrazu nebola istá, z ktorej strany prišli. Vystrela ruky a zacítila horúcu kovovú policu. Nemohla ani prečítať písmená na chrbtoch kníh. Boli v sekcii D, alebo O?

Nenachádzali žiadne záchytné body, ktoré by ich doviedli k Penn alebo slečne Sophii, či k východu. Luce sa zmocnila panika, takže sa jej dýchalo ešte ťažšie.

„Museli už odísť prednými dverami!“ zakričal Todd, no zdalo sa, že je o tom len napoly presvedčený. „Musíme sa vrátiť!“

Luce si zahryzla do pery. Ak sa niečo stalo Penn…

Todda, ktorý stál priamo pred ňou, takmer nevidela. Má pravdu, ale ktorým smerom sa šlo naspäť? Luce nemo prikývla a cítila, ako ju ťahá za ruku.

Dlho sa pohybovala bez toho, aby vedela, kade idú, no ako utekali, dym sa po troške dvíhal, až napokon zbadala červenú žiaru únikového východu. Keď Todd zašmátral po kľučke a konečne dvere otvoril, Luce si uľavene vydýchla.

Boli na chodbe, ktorú Luce nikdy pred tým nevidela. Todd za nimi zabuchol dvere. Lapali po dychu a napĺňali si pľúca čistým vzduchom. Chutil tak dobre, že Luce sa doň chcela zahryznúť, vypiť ho za liter, okúpať sa v ňom. Ona aj Todd vykašliavali dym z pľúc, až sa napokon rozosmiali rozpačitým smiechom čiastočnej úľavy. Smiali sa, až kým neplakali. No aj keď Luce doplakala a dokašľala, oči jej stále slzili.

Ako môže dýchať tento vzduch, keď ani nevie, čo sa stalo s Penn? Ak sa Penn nedostala von – ak niekde tam vnútri odpadla – potom Luce opäť sklamala niekoho, na kom jej záleží. Ibaže tentoraz to bude omnoho horšie.

Utrela si oči a sledovala, ako sa zo škáry pod dverami vinie dym. Ešte nie sú v bezpečí. Na konci chodby boli ďalšie dvere. Cez sklo na dverách videla Luce v tme kývajúci sa konár stromu. Vydýchla. O chvíľu budú vonku, mimo tohto dusivého dymu.

Ak budú dosť rýchli, môžu prebehnúť k hlavnému vchodu a ubezpečiť sa, že Penn a slečna Sophia sa v poriadku dostali von.

„Poď,“ povedala Luce Toddovi, ktorý bol prehnutý napoly a chrčal. „Musíme pokračovať.“

Narovnal sa, no Luce videla, že ho to naozaj zmohlo. Tvár mal červenú, oči šialené a vlhké. Musela ho prakticky dotiahnuť k dverám.

Tak veľmi sa zamerala na útek, že jej trvalo dlho, kým si uvedomila, čo je to ťažké svišťanie, ktoré ich zahalilo a prehlušilo alarm.

Pozrela nahor do víru tieňov. Bola tam celá škála sivých odtieňov až po čiernu. Mala byť schopná vidieť iba po strop nad sebou, no zdalo sa, že tiene sa tiahnú za jeho hranice – do zvláštnej, skrytej oblohy. Všetky boli do seba zapletené, no zároveň sa jasne odlišovali.

Uprostred nich bol ten svetlejší, sivastý, ktorý videla predtým. Teraz už nemal tvar ihly, ale vyzeral ako plameň zápalky. Pohojdával sa v chodbe nad nimi. Skutočne odvrátila tú beztvarú temnotu, keď hrozilo, že poškriabe Penn na hlave? Pri tej spomienke ju svrbeli dlane a skrúcalo jej prsty na nohách.

Todd začal búchať do stien, akoby sa chodba okolo nich zužovala. Luce vedela, že k dverám vôbec nemajú blízko. Chytila ho za ruku, no ich spotené dlane sa šmýkali. Pevne ho prstami zovrela okolo zápästia. Bol biely ako duch a schúlený sa krčil pri zemi. Z úst mu unikol vydesený ston.

Pretože sa už chodba plní dymom?

Alebo pretože aj on cíti tiene?

To nie je možné.

No tvár mal prepadnutú a vyľakanú. A keď nad nimi boli tiene, ešte viac.

„Luce?“ zatriasol sa mu hlas.

Ďalšia horda tieňov sa im zdvihla priamo v ceste. Po stenách sa rozprestrela hrubá čierna prikrývka a znemožnila Luce, aby videla dvere. Pozrela na Todda – vidí to?

„Bež!“ zarevala.

Môže vôbec bežať? Tvár mal popolavú a viečka zavreté. Bol na pokraji omdletia. No potom sa zrazu zdalo, že ju nesie.

Alebo že niečo nesie ich oboch.

„Čo je to, do pekla?“ vykríkol Todd.

Chodidlá sa im chvíľu kĺzali po zemi. Zrazu akoby sa Luce viezla na vlne v oceáne, na presvetlenom hrebeni, ktorý ju vynáša vyššie a vyššie a napĺňa jej telo vzduchom. Luce netušila, kam ide – nevidela ani na dvere, všade naokolo bola len spleť atramentových tieňov. Vznášali sa, no nedotýkali sa jej. Mala byť vydesená, no nebola. Z akéhosi dôvodu sa cítila pred tieňmi chránená, akoby mala pred sebou štít – prchavý, no nepreniknuteľný. Čosi záhadne známe. Čosi mocné, ale aj jemné, Čosi –

S Toddom sa až prirýchlo dostali k dverám. Nohami sa opäť dotkla zeme a hodila sa na páku na únikových dverách.

Potom lapala po dychu; dusila sa; prerývane dýchala. Napínalo ju.

Zvonil ďalší alarm. No bol ďaleko.

Vietor jej fúkol na krk. Boli vonku! Stáli na malej rímse. Dole do parku viedli schody, a aj keď mala Luce v hlave všetko zahmlené a zadymené, zdalo sa jej, že nablízku počuje hlasy.

V snahe prísť na to, čo sa práve stalo, sa obrátila. Ako sa dostali s Toddom cez ten najhustejší, najčernejší a najnepreniknuteľnejší tieň? A čo ich to zachránilo? Luce cítila, že to tu nie je.

Takmer sa chcela vrátiť a hľadať to.

No chodba bola tmavá a oči jej stále slzili, takže už nedokázala rozoznať tvary víriacich tieňov. Možno boli preč.

A potom sa zjavil rozoklaný záblesk svetla, čosi, čo vyzeralo ako kmeň stromu s konármi – nie, ako trup s dlhými, širokými končatinami. Pulzujúci, takmer fialový stĺp, ktorý sa vznášal nad nimi. Luce to, nezmyselne, pripomenulo Daniela. Mala vidiny. Zhlboka sa nadýchla a pokúsila sa žmurkaním vyhnať z očí dymové slzy. No to svetlo tam stále bolo. Skôr cítila, než počula, ako ju volá – jej uspávanka uprostred bojiska.

A tak nevidela, ako prichádza tieň.

Vrazil do nej a Todda, rozpojil ich držiace sa ruky a vyhodil Luce do vzduchu. Spadla na úpätie schodov. Z úst sa jej vydral bolestný výkrik.

Na dlhý okamih jej zabúšilo v hlave. Takú silnú a prenikavú bolesť dovtedy nikdy nepoznala. Vykríkla do noci, do súboja svetla a tieňa nad sebou.

Ale potom toho všetkého už bolo priveľa a Luce zatvorila oči a vzdala sa.

JEDENÁSŤ

TVRDÉ PRECITNUTIE

„Bojíš sa?“ spýtal sa Daniel. Hlavu mal naklonenú nabok a vlasy mu strapatil jemný vánok. Držal ju pevne okolo pása, no jeho zovretie bolo hladké a jemné ako hodvábna šerpa. Prsty mala zakliesnené do seba okolo jeho holého krku.

Či sa bojí? Jasné, že nie. Je s Danielom. Konečne. V jeho náručí. Skôr jej chodilo po rozume: Mala by sa báť? Nebola si istá. Ani nevedela, kde je.

Vo vzduchu cítila dážď. No ona aj Daniel boli suchí. Cítila, že jej okolo členkov splývajú dlhé biele šaty. Všetko svetlo toho dňa sa už takmer vytratilo. Luce pocítila veľkú ľútosť nad premárneným západom slnka, ako keby ho mohla nejako zastaviť. Z akéhosi dôvodu vedela, že tieto posledné slnečné lúče sú také drahocenné ako posledná kvapka medu v pohári.

„Ostaneš so mnou?“ opýtala sa. Jej hlas znel ako najtenší šepot a takmer ho prehlušilo hlboké dunenie hromu. Prúd vzduchu zavíril okolo nich a privial Luce vlasy do očí. Daniel okolo nej silnejšie ovinul ruky, až sa nadýchla jeho dychu a zacítila jeho pokožku na svojej.

„Navždy,“ odpovedal. Sladký tón jeho hlasu ju naplnil.

Na ľavej strane čela mal drobný škrabanec, no zabudla naň, keď Daniel vzal jej tvár do svojich rúk a pritiahol si ju bližšie. Zaklonila hlavu a cítila, ako sa jej uvoľňuje telo v očakávaní.

Napokon sa jeho pery vpili do jej úst s naliehavosťou, ktorá jej vyrazila dych. Bozkával ju tak, akoby mu patrila, tak prirodzene, akoby bola jeho dávno stratenou súčasťou, ktorú môže konečne získať späť.

Potom sa rozpršalo. Dážď im premočil vlasy, stekal im po tvárach do úst. Bol teplý a omamujúci, ako ich bozky.

Keď Luce natiahla ruky poza jeho chrbát, aby si ho pritiahla bližšie, dotkla sa niečoho zamatového. Prešla po tom jednou rukou, potom druhou, hľadajúc koniec, a napokon nakukla poza Danielovu rozžiarenú tvár.

Niečo sa za ním rozprestieralo.

Krídla. Trblietavé, dúhovo sfarbené, pomaly, zľahka mávajúce a svietiace v daždi. Už ich predtým videla, možno, alebo niečo im podobné.

„Daniel,“ zhíkla. Krídla jej pohltili zrak a myseľ. Akoby hýrili miliónmi farieb, až ju z toho rozbolela hlava. Snažila sa pozerať inde, hocikde, no na každej strane okrem Daniela videla len nekonečnú ružovú a modrú farbu večernej oblohy. Až kým sa nepozrela dole a nezbadala poslednú vec.

Zem.

Stovky metrov pod nimi.

Keď otvorila oči, bolo tam príliš veľa svetla, pokožku mala príliš suchú a v zadnej časti hlavy cítila trieštivú bolesť. Obloha aj Daniel boli preč.

Ďalší sen.

Len tento ju zanechal takmer šialenú túžbou.

Bola v miestnosti s bielymi stenami. Ležala na nemocničnej posteli. Po jej ľavici bol dopoly zatiahnutý tenučký záves, ktorý ju oddeľoval od akéhosi pohybu na druhej strane.

Luce sa opatrne dotkla boľavého miesta na krku a zavzlykala.

Snažila sa zorientovať. Nevedela, kde je, no jasne cítila, že už nie je na Meči a kríži. Jej vlniacimi sa bielymi šatami bola – ohmatala si boky – vyťahaná nemocničná nočná košeľa. Každučká časť jej sna sa vytrácala – všetko, okrem tých krídel. Boli také skutočné. Také zamatové a graciózne na dotyk.

Zovrelo jej žalúdok. Zaťala a uvoľnila päste a nadovšetko si uvedomila prázdnotu v nich.

Niekto jej chytil a stisol pravú ruku. Luce rýchlo otočila hlavu a zvraštila tvár. Myslela si, že je sama. Na kraji vyblednutej modrej stoličky na kolieskach sedela Gabbe a ako naschvál tá farba zvýrazňovala farbu jej očí.

Luce sa chcela odtiahnuť – alebo aspoň čakala, že sa bude chcieť odtiahnuť –, no v tom sa na ňu Gabbe usmiala tým naj srdečnejším úsmevom, pri ktorom sa z nejakého dôvodu cítila v bezpečí, a uvedomila si, aká je rada, že nie je sama.

„Koľko z toho bol len sen?“ zamrmlala.

Gabbe sa zasmiala. Na stole vedľa seba mala mištičku krému na kožku okolo nechtov a začala tú bielu vec s vôňou citróna vtierať do okolia Luciných nechtov. „Príde na to,“ povedala, masírujúc Lucine prsty. „Ale zabudni na sny. Viem, že vždy, keď sa mi rúca svet, nič mi nepomôže lepšie ako manikúra.“ Luce sklopila zrak. Nikdy ju veľmi nezaujímali laky na nechty, no Gabbine slová jej pripomenuli mamu, ktorá vždy, keď mala Luce zlý deň, navrhla, aby šli na manikúru. Kým Gabbine ruky pomaly pracovali na Luciných prstoch, ona uvažovala, čo počas všetkých tých rokov prepásla.

„Kde sme?“

„V Lullwaterskej nemocnici.“

Jej prvý výlet mimo školského areálu, a ona skončí v nemocnici, ktorá je päť minút od domu jej rodičov. Naposledy, čo tu bola, jej spravili tri stehy na lakti po tom, čo spadla z bicykla. Otec sa od nej ani nepohol. Teraz nebol nikde na dohľad.

„Ako dlho som tu?“ spýtala sa.

Gabbe sa pozrela na biele hodiny na stene a povedala: „Včera večer okolo jedenástej ťa našli v bezvedomí od vdýchnutého dymu. Štandardnou procedúrou na nápravnej škole je zavolať záchranku, keď nájdu niekoho v bezvedomí, ale neboj sa, Randy povedala, že ťa odtiaľto čoskoro pustia. Hneď ako tvoji rodičia dajú súhlas –“

„Moji rodičia sú tu?“

„Plní starostí o svoju dcéru – až po rozštiepené končeky naondulovaných vlasov tvojej mamy. Sú na chodbe a topia sa v papieroch. Povedala som im, že na teba dozriem.“

Luce zastenala a tvár si vtisla do vankúša, čím opäť oživila bolesť hlboko v zátylku.

„Ak ich nechceš vidieť…“

No Luce nestenala kvôli rodičom. Nevedela sa ich dočkať. Spomenula si na knižnicu, na oheň a na nový druh tieňov, ktoré boli čoraz hrôzostrašnejšie, keď ju opäť našli. Vždy bývali temné a škaredé, vždy z nich bývala nervózna, no včera večer to vyzeralo, že od nej tieň niečo chce. A potom tu bola ďalšia vec: levitujúca sila, ktorá ju vyslobodila.

„Čo má znamenať ten pohľad?“ spýtala sa Gabbe, dvihla hlavu a rukou zakývala Luce pred tvárou.

Luce nevedela, ako si má Gabbinu neočakávanú prívetivosť vysvetliť. Pomocníčka zdravotnej sestry, to nebola práca, na ktorú by sa Gabbe dobrovoľne prihlásila, a naokolo neboli žiadni chalani, ktorých pozornosť by mohla okupovať. Dokonca sa ani nezdalo, že by Gabbe mala Luce rada. Asi by sa tu neukázala len tak z vlastnej vôle, či áno?

Ale aj keď bola Gabbe milá, včerajší večer sa nedal vysvetliť. To obludné, neopísateľné zhromaždenie na chodbe. Ten surreálny pocit, že ju niečo poháňa vpred cez tú temnotu. Ten zvláštny, podmanivý svetelný útvar.

„Kde je Todd?“ opýtala sa Luce pri spomienke na chlapcove vystrašené oči. Vyšmykol sa jej, vyletela do vzduchu a potom…

Papierový záves sa zrazu odhrnul a zjavila sa Arriane. Na nohách mala kolieskové korčule a na sebe červeno-bielu uniformu sanitárov-dobrovoľníkov. Krátke čierne vlasy mala zakrútené v rade uzlov na vrchu hlavy. Vkorčuľovala dnu, nesúc podnos s tromi škrupinami kokosového orechu s krikľavo zafarbenými slamkami s dáždničkom.

„No a teraz nech to nepopletiem,“ povedala zachrípnutým hlasom. „Limetku dáš do kokosu a naraz vypiješ – uaaa, nespokojné tváre. V čom som vás vyrušila?“

Arriane zastala pri nohách Lucinej postele. Podala jej kokos s poskakujúcim ružovým dáždničkom.

Gabbe vyskočila, prvá si zobrala kokos a ovoňala jeho obsah. „Arriane, práve prežila traumu,“ pokarhala ju. „A pre informáciu, vyrušila si nás, keď sme začali hovoriť o Toddovi.“

Arriane pohodila plecami. „Presne preto potrebuje niečo, čo má grády,“ zdôvodnila to a počas slovnej výmeny s Gabbe majetnícky držala podnos.

„Dobre,“ odpovedala Arriane a odvrátila od Gabbe pohľad. „Dáme jej tvoj mizerný drink.“ Podala Luce kokos s modrou slamkou.

Luce musela byť v nejakom post-traumatickom omámení. Kde tie veci zohnali? Kokosy? Dáždničky do drinkov? Akoby na nápravnej škole dostala po hlave a zobudila sa v rekreačnom zariadení.

„Baby, kde ste to všetko zohnali?“ spýtala sa. „Teda, ďakujem, ale –“

„Keď treba, dávame dokopy svoje zdroje,“ povedala Arriane. „Roland pomohol.“

Trojica chvíľu sedela a sŕkala ľadové, sladké nápoje, až kým to Luce už nevydržala. „Takže späť k Toddovi…?“

„Todd,“ povedala Gabbe a odkašľala si. „Ide o to… že jednoducho vdýchol oveľa viac dymu než ty, zlatko –“

„Nevdýchol,“ vyprskla Arriane. „Zlomil si väzy.“

Luce zalapala po dychu a Gabbe tresla Arriane svojím dáždničkom.

„No čo?“ ohradila sa Arriane. „Luce to znesie. Prečo to robiť prijateľnejším, než to je, keď sa to aj tak dozvie?“

„Dôkazy ešte nič nepotvrdzujú,“ zdôraznila Gabbe.

Arriane pokrčila plecami. „Luce tam bola, musela to vidieť –“

„Nevidela som, čo sa mu stalo,“ povedala Luce. „Boli sme spolu, no potom sme sa nejako rozdelili. Mala som zlý pocit, ale nič som nevedela,“ zašepkala. „Takže je…“

„Preč z tohto sveta,“ ticho povedala Gabbe.

Luce zavrela oči. Striaslo ju, no nemalo to nič spoločné s jej nápojom. Spomenula si, ako Todd horúčkovito búchal na steny, na jeho spotenú ruku stískajúcu jej dlaň, keď sa na nich s rachotom zniesli tiene, na ten strašný moment, keď sa rozdelili a ona bola príliš premožená na to, aby sa k nemu dostala.

Videl tie tiene. Luce si tým bola teraz istá. A zomrel.

Po Trevorovej smrti neprešiel týždeň bez toho, aby si k Luce nenašla cestu nenávistná pošta. Jej rodičia sa poštu pokúšali kontrolovať, skôr než si ju prečítala, ale aj tak sa k nej dostalo dosť. Niektoré listy boli písané rukou, iné na počítači, jeden bol dokonca z výstrižkov písmen z časopisov ako žiadosť o výkupné. Vrahyňa. Bosorka. Hnusné mená, ktorými ju nazývali, by naplnili zošit a spôsobili jej toľko utrpenia, že bola celé leto zavretá v dome.

Myslela si, že toho spravila dosť, aby zabudla na tú nočnú moru: zanechala svoju minulosť, keď prišla na Meč a kríž, sústredila sa na vyučovanie, našla si kamarátku… ó, bože. Nadýchla sa. „A čo Penn?“ opýtala sa, hryzúc si peru.

„Penn je v pohode,“ odpovedala Arriane. „Je na prvých stranách novín, svedkyňa požiaru. Ona aj slečna Sophia sa dostali von, akurát smrdeli ako udiareň, nič viac.“

Luce vydýchla. Aspoň jedna dobrá správa. No pod tenučkou nemocničnou prikrývkou sa triasla. Čoskoro iste za ňou znova prídu tí istí ľudia ako po Trevorovej smrti. A nielen tí, čo písali nenávistné listy. Aj doktor Sanford. Jej kurátor. Polícia.

Tak ako pred tým, budú očakávať, že si poskladá z útržkov informácií celý príbeh, že si bude pamätať každučký detail. No, samozrejme, tak ako predtým, nebude toho schopná. V jednej chvíli stál po jej boku, boli len oni dvaja. O chvíľu na to –

„Luce!“ Penn vtrhla do izby s veľkým hnedým balónom naplneným héliom v ruke. Bol v tvare náplasti a modrými písmenami bolo na ňom napísané Drž sa. „Čo je toto?“ opýtala sa, kriticky sa obzerajúc po ostatných dievčatách. „Nejaká pyžamová párty?“

Arriane si dala dole korčule a vyliezla na maličkú posteľ k Luce. S kokosovým nápojom v každej ruke si položila hlavu na Lucino plece. Gabbe lakovala Luce priesvitným lakom nechty na ruke, v ktorej nedržala kokos.

„Ha-ha,“ zachichotala sa Arriane. „Pridaj sa k nám, Pennyloaferka. Práve ideme hrať Vadí-nevadí. Môžeš ísť prvá.“

Gabbe sa pokúsila zakryť smiech roztomilým kýchnutím.

Penn si dala ruky vbok. Luce ju ľutovala a trochu sa aj bála. Penn vyzerala dosť zúrivo.

„Jeden z našich spolužiakov včera večer zomrel,“ vyslovila opatrne Penn. „A Luce sa mohla naozaj zraniť.“ Pokrútila hlavou. „Ako môžete vy dve v takýchto chvíľach žartovať?“ Potiahla nosom. „Je hento alkohol?“

„Óóó,“ zvolala Arriane a s vážnym výrazom pritom pozerala na Penn. „Páčil sa ti, však?“

Penn zobrala vankúš zo stoličky za sebou a hodila ho na Arriane. Išlo o to, že Penn mala pravdu. Naozaj bolo zvláštne, že Arriane a Gabbe berú Toddovu smrť… takmer ľahko. Akoby niečo také vídali každý deň. Akoby to na ne nemalo taký vplyv ako na Luce. No nemohli vedieť to, čo vedela Luce o Toddových posledných chvíľach. Nemohli vedieť, prečo jej je teraz tak zle. Potľapkala koniec postele, naznačujúc, aby si Penn sadla, a podala jej zvyšok svojho kokosového drinku.

„Vyšli sme von zadným východom a potom –“ Luce to ani nedokázala povedať. „Čo bolo s tebou a slečnou Sophiou?“

Penn sa pochybovačne pozrela na Arriane a Gabbe, no ani jedna nespravila nijaký protivný ťah. Penn sa podvolila a sadla si na kraj postele.

„Išla som tam opýtať sa jej na –“ Opäť pozrela na obe dievčatá a potom hodila na Luce významný pohľad. „Moju otázku. Nevedela mi odpovedať, no chcela mi ukázať inú knihu.“

Luce úplne zabudla na ich včerajšiu výpravu. Po tom, čo sa stalo, sa to zdalo byť tak dávno a také nepodstatné.

„Spravili sme dva kroky od pultu slečny Sophie,“ pokračovala Penn, „a kútikom oka som zrazu uvidela obrovský výbuch svetla. Čítala som už o samovznietení, no toto bolo…“

Vtedy už boli všetky tri dievčatá nahnuté dopredu. Pennin príbeh naozaj patril na titulnú stranu.

„Niečo to muselo spustiť,“ povedala Luce a snažila sa vybaviť si v mysli pult slečny Sophie. „Ale nemyslím, že v knižnici bol ešte niekto iný.“

Penn pokrútila hlavou. „Nebol. Slečna Sophia povedala, že v jednej z lámp muselo zoskratovať vedenie. Čokoľvek sa stalo, ten oheň sa prudko rozhorel. Všetky jej dokumenty ihneď vzbĺkli.“ Luskla prstami.

„Ale je v poriadku?“ spýtala sa Luce a prstom prechádzala po leme tenučkej nemocničnej košele.

„Rozrušená, no v poriadku,“ povedala Penn. „Postrekovače sa napokon zapli, ale asi prišla o dosť svojich vecí. Keď jej povedali, čo sa stalo Toddovi, vyzerala príliš paralyzovaná, aby tomu vôbec rozumela.“

„Možno sme všetci príliš paralyzovaní, aby sme tomu rozumeli,“ povedala Luce. Tentoraz Gabbe a Arriane po jej boku kývli hlavou. „Toddovi rodičia to už vedia?“ opýtala sa a uvažovala, ako, preboha, vysvetlí svojim rodičom, čo sa stalo.

Predstavila si ich, ako vo vestibule vypisujú papiere. Chcú ju vôbec vidieť? Spoja si Toddovu smrť s Trevorovou… a privedie ich stopa oboch strašných príbehov späť k nej?

„Počula som Randy telefonovať s Toddovými rodičmi,“ povedala Penn. „Myslím, že sa budú súdiť. Jeho telo dnes prevezú späť na Floridu.“

To je všetko? Luce prehltla.

„Na Meči a kríži bude zaňho vo štvrtok zádušná omša,“ povedala ticho Gabbe. „Daniel a ja ju pomôžeme zorganizovať.“

„Daniel?“ zopakovala Luce, skôr než sa stihla ovládnuť. Pozrela na Gabbe, a ani v tomto smutnom rozpoložení si nemohla pomôcť a vrátila sa k svojmu pôvodnému dojmu z tohto dievčaťa: blonďavá zvodkyňa s ružovými perami.

„On vás dvoch včera večer našiel,“ povedala Gabbe. „Preniesol ťa z knižnice do Randinej kancelárie.“

Daniel ju niesol? Akože… jeho ruky boli okolo jej tela? Odrazu si opäť spomenula na svoj sen a zaplavil ju pocit, že lieta – nie, vznáša sa. Cítila sa, akoby bola priviazaná k posteli. Túžila po tej oblohe, daždi, jeho ústach, zuboch, aby sa ich jazyky znova spojili. Tvár sa jej rozhorúčila, najprv túžbou, potom mukami, že nič z toho sa v bdelom stave neuskutoční. Tie prekrásne, oslňujúce krídla neboli jedinou neskutočnou vecou v sne. Ozajstný Daniel ju prinesie len do ošetrovne. Nikdy ju nebude chcieť, nikdy ju nevezme do náručia, určite nie takto.

„Luce, si v poriadku?“ spýtala sa Penn. Dáždničkom z nápoja ovievala Luce červené líca.

„V pohode,“ odpovedala Luce. Nemohla tie krídla vypustiť z hlavy. Zabudnúť na pocit, keď jeho tvár prikrývala tú jej. „Ešte sa asi spamätávam.“

Gabbe jej potľapkala ruku. „Keď sme sa dozvedeli, čo sa stalo, prehovorili sme Randy, aby nás sem pustila na návštevu,“ povedala a prevrátila pritom očami. „Nechceli sme, aby si sa zobudila sama.“

Niekto zaklopal na dvere. Luce čakala, že uvidí nervózne tváre rodičov, no dnu nik nevošiel. Gabbe sa postavila a pozrela na Arriane, ktorá sa ani nepohla. „Vy, baby, ostaňte tu. Ja to vybavím.“

Luce bola ešte stále ochromená tým, čo jej povedali o Danielovi. Aj keď to vôbec nedávalo zmysel, chcela, aby ten niekto za dverami bol on.

„Ako sa má?“ zaznel šepkajúci hlas. Ale Luce ho počula. Bol to on. Gabbe niečo zamrmlala späť.

„Čo má znamenať toto zhromaždenie?“ Randy zavrčala spoza dverí. Luce si so sklamaním uvedomila, že návštevné hodiny sa skončili. „Ktokoľvek ma nahovoril na to, aby som vás chuligánov zobrala so sebou, bude po škole. A nie, Grigori, úplatky v podobe kvetov neberiem. Všetci do minivanu.“

Keď Arriane a Penn začuli jej hlas, stuhli, potom strčili kokosy pod posteľ. Penn si zastrčila dáždničky z nápojov do peračníka a Arriane poriadne nasprejovala vzduch vanilkovo-pižmovým parfumom. Luce podstrčila mentolovú žuvačku.

Penn sa skoro zadusila vo vznášajúcom sa mračne parfumu, potom sa rýchlo oprela o Luce a zašepkala: „Hneď ako sa dáš dokopy, nájdeme tú knihu. Myslím, že bude dobré, ak budeme mať obe veľa práce, aby sme určité veci pustili z hlavy.“

Luce poďakovala Penn stisnutím ruky a usmiala sa na Arriane, ktorá vyzerala príliš zaneprázdnená šnurovaním korčúľ, aby niečo počula.

A vtom do miestnosti vtrhla Randy. „Ďalšie zhromaždenie!“ zvolala. „Neuveriteľné.“

„Iba sme –“ začala Penn.

„Odchádzali,“ dokončila za ňu Randy. V ruke mala kyticu bielych pivónií. Zvláštne. To boli Lucine obľúbené kvety. A bolo také ťažké nájsť ich kvitnúť v tejto lokalite.

Randy otvorila skrinku pod umývadlom, chvíľu tam šmátrala a potom vytiahla malú, zaprášenú vázu. Naplnila ju kalnou vodou z vodovodu, drsne do nej napchala pivónie a postavila ich na stolík vedľa Luce. „Tieto sú od tvojich kamarátov,“ povedala, „ktorí sa teraz všetci poberú preč.“

Dvere boli dokorán a Luce uvidela Daniela, ako sa opiera o zárubňu. Bradu mal dvihnutú a sivé oči temné od obáv. Jeho pohľad sa stretol s Luciným a jemne sa na ňu usmial. Keď si z očí odhrnul vlasy, Luce mu zbadala na čele malú, tmavú ranu.

Randy nasmerovala Penn, Arriane a Gabbe von z dverí. No Luce nedokázala spustiť z Daniela oči. Zdvihol ruku a tesne pred tým, než ich Randy vystrčila von, nečujne povedal čosi, čo vyzeralo ako Prepáč.

„Dúfam, že ťa neunavili,“ povedala Randy, ktorá číhala vo dverách s bezcitným, zamračeným výrazom na tvári.

„Ale nie!“ Luce pokrútila hlavou a uvedomila si, ako sa veľmi začala spoliehať na Penninu lojalitu a Arrianinu bizarnú schopnosť pozdvihnúť aj tú najchmúrnejšiu náladu. Aj Gabbe k nej bola naozaj láskavá. A Daniel, aj keď ho takmer nevidela, spravil viac pre prinavrátenie pokoja jej duši, ako si mohla predstaviť. Prišiel sa na ňu pozrieť. Myslí na ňu.

„Dobre,“ povedala Randy. „Pretože návštevné hodiny sa ešte neskončili.“

Luce sa opäť rozbúchalo srdce v očakávaní, že uvidí svojich rodičov. No začula len svižné klopkanie na linoleovej podlahe a krátko nato zbadala drobnú postavu slečny Sophie. Cez plecia mala prehodený jesenný šál z jemnej vlny a ústa mala narúžované tým istým tmavočerveným odtieňom, aký mal aj šál. Za ňou kráčal nízky, plešatý muž v obleku a dvaja policajti, jeden zavalitý a jeden chudý, obaja s rozširujúcimi sa čelnými plešinami a rukami prekríženými na prsiach. Zavalitý policajt bol mladší. Sadol si na stoličku vedľa Luce a potom – všimnúc si, že nikto iný sa neposadil – sa opäť postavil a prekrížil si ruky na prsiach.

Plešatý muž pristúpil k Luce a vystrel ruku. „Som pán Schultz, právny zástupca Meča a kríža.“ Luce mu meravo potriasla rukou. „Títo policajti ti len položia pár otázok. Nič, čo by sa použilo na súde, len si chceme potvrdiť detaily nehody –“

„A ja som trvala na tom, že pri tom budem, Lucinda,“ dodala slečna Sophia a podišla bližšie, aby pohladkala Luce po vlasoch. „Ako sa máš, srdiečko?“ zašepkala. „Si v stave amnézie?“

„Som v poriadku –“

Keď Luce zbadala dve ďalšie postavy na chodbe, zarazila sa. Zbadala mamine tmavé kučeravé vlasy a otcove slnečné okuliare s rámom z korytnačiny a skoro sa rozplakala.

„Mama,“ zašepkala tak potichu, že ju nikto nepočul. „Otec.“

Pribehli k posteli, privinuli si ju do náručia a stískali jej ruky. Tak veľmi ich chcela objať, no cítila sa príliš slabá, a tak sa ani nepohla a nasávala ich známe, upokojujúce dotyky. Ich oči vyzerali rovnako ustrašene, ako sa ona cítila.

„Zlato, čo sa stalo?“ spýtala sa mama.

Nedokázala nič povedať.

„Povedala som im, že si nevinná,“ ozvala sa slečna Sophia a otočila sa k policajtom, aby im to pripomenula. „Do čerta so záhadnými podobnosťami.“

Samozrejme, že v záznamoch majú Trevorovu nehodu, a bolo samozrejmé, že policajtom sa bude zdať popri Toddovej smrti hodná povšimnutia. Luce mala dostatočný nácvik s policajtmi na to, aby vedela, že odídu frustrovaní a otrávení.

Chudý policajt mal šedivejúce bokombrady. Zdalo sa, že jej otvorený spis v jeho ruke si vyžaduje jeho plnú pozornosť, pretože sa na ňu ani raz nepozrel.

„Slečna Priceová,“ zatiahol pomaly južanským prízvukom. „Prečo ste boli vy a pán Hammond sami v knižnici v takú neskorú hodinu, keď všetci ostatní študenti boli na večierku?“

Luce pozrela na rodičov. Jej mama si zožula rúž z pier. Otcova tvár bola biela ako posteľná plachta.

„Nebola som s Toddom,“ povedala nechápuc, kam vypočúvanie smeruje. „Bola som s Penn, s kamarátkou. A bola tam slečna Sophia. Todd si osamote čítal, a keď začalo horieť, Penn sa mi stratila a Todd bol jediný, koho som našla.“

„Jediný, koho ste našli… na čo?“

„Tak moment.“ Pán Schultz podišiel k nim a prerušil policajta. „Dovoľte mi pripomenúť vám, že to bola nehoda. Nevypočúvate podozrivú.“

„Nie, chcem odpovedať,“ ohradila sa Luce. V tej malej miestnosti bolo toľko ľudí, že nevedela, kam sa má pozrieť. Pozorovala policajta. „Čo tým myslíte?“

„Ste zlostná osoba, slečna Priceová?“ Rukami zovrel fascikel. „Povedali by ste, že ste samotárka?“

„To stačí,“ prerušil ho jej otec.

„Áno, Lucinda je seriózna študentka,“ dodala slečna Sophia. „Voči pánu Hammondovi nemala žiadnu nevôľu. To, čo sa stalo, bola nehoda, nič viac.“

Policajt pohľadom zablúdil k otvoreným dverám, akoby si želal, aby slečna Sophia odišla von z miestnosti. „Áno, madam. No pri prípadoch z nápravných škôl nie je vždy najzodpovednejšie pristupovať k nim ako k nevinným, kým dôkazy neukážu opak –“

„Poviem vám všetko, čo viem,“ vyhlásila Luce, húžvajúc v hrsti plachtu. „Nič neskrývam.“

Previedla ich celou udalosťou, ako najlepšie vedela, hovorila pomaly a jasne, aby jej rodičia nemali ďalšie otázky a aby si policajti mohli robiť poznámky. Nenechala sa uniesť emóciami, čo zrejme všetci očakávali. A – vynechajúc prítomnosť tieňov – jej príbeh dával oveľa väčší zmysel.

Utekali k zadnému východu. Na konci dlhej chodby našli východ. Schodisko náhle strmo pokleslo z rímsy a ona a Todd sa hnali s takou silou, že sa nedokázali zastaviť a skotúľali sa zo schodov. Stratila o ňom prehľad a udrela sa do hlavy tak tvrdo, že sa prebudila až tu, o dvanásť hodín neskôr. To je všetko, čo si pamätá.

Nenechala im takmer nič na polemizovanie. Existovala len jej skutočná spomienka na ten večer, s ktorou sa bude musieť popasovať – sama.

Keď bolo po tom, pán Schultz kývol hlavou na policajtov, akoby sa pýtal: Spokojní? a slečna Sophia sa na Luce zoširoka usmiala, akoby spolu dosiahli niečo nemožné. Lucina mama si hlboko povzdychla.

„Prejdeme si to na stanici,“ povedal chudý policajt a Lucin fascikel zavrel s výrazom, akoby čakal za svoje služby poďakovanie. A potom tí štyria odišli a ona ostala sama s rodičmi.

Pozrela na nich a v očiach mala: Zoberte ma domov. Jej mame sa triasla pera, no otec iba prehltol.

„Randy ťa dnes poobede vezme späť na Meč a kríž,“ povedal. „Nebuď taká prekvapená, zlatko. Doktor povedal, že si v poriadku.“

„Viac ako v poriadku,“ dodala jej mama, no znelo to neurčito.

Otec jej potľapkal rameno. „Uvidíme sa v sobotu. Už len pár dní.“

Sobota. Zavrela oči. Rodičovský deň. Tešila sa naň od chvíle, keď na Meč a kríž prišla, no teraz bolo všetko poznamenané Toddovou smrťou. Zdalo sa jej, že rodičia sa už nevedia dočkať, kedy odídu. Nechcelo sa im zaoberať realitou, že majú dcéru na nápravnej škole. Sú normálni. Nemôže im to mať za zlé.

„Odpočiň si, Luce,“ povedal otec a pobozkal ju na čelo. „Prežila si dlhú, ťažkú noc.“

„Ale –“

Naozaj bola vyčerpaná. Na chvíľu zavrela oči, a keď ich otvorila, rodičia jej už kývali z dverí.

Z vázy vytiahla bujný biely kvet, pomaly si ho priblížila k tvári a obdivovala hlboko vykrojené listy, krehké lupene a ešte mokré kvapky nektára v jeho strede. Vdýchla jemnú, korenistú vôňu.

Skúsila si predstaviť, ako by kvety vyzerali v Danielových rukách. Skúsila si predstaviť, kde ich mohol zohnať a na čo pritom myslel.

Bola to taká zvláštna voľba kvetu. Balkánske pivónie nerastú v mokradiach Georgie. Neujali by sa ani v otcovej záhrade v Thunderbolte. Ba čo viac, tieto neboli ako žiadne pivónie, ktoré Luce kedy videla. Ich kvety boli veľké ako kalichy a ich vôňa jej pripomínala čosi, na čo celkom nevedela prísť.

Prepáč, povedal Daniel. Akurát Luce nevedela čo.

DVANÁSŤ

NA PRACH

V hmlistom šere nad cintorínom zakrúžil sup. Od Toddovej smrti prešli dva dni a Luce nemohla jesť ani spať. Stála v čiernych šatách na ramienka v úžľabine cintorína, kde sa celý Meč a kríž zišiel, aby vzdal Toddovi poslednú poctu. Akoby jedna hodinová ceremónia mohla stačiť. Najmä keď z jedinej svätyne školy bola teraz plaváreň a ceremónia sa mala konať na chmúrnom, močaristom cintoríne.

Od tej nehody bol na škole obmedzený voľný pohyb a učiteľský zbor zachovával mlčanie. V posledných dvoch dňoch sa Luce vyhýbala pohľadom ostatných študentov, ktorí na ňu pozerali s nedôverou rôzneho stupňa. Tí, ktorých dobre nepoznala, na ňu hľadeli s náznakom strachu. Iní, ako Roland a Molly, na ňu civeli inak, bez rozpakov, akoby na tom, že prežila, bolo niečo temne fascinujúce. Počas vyučovania znášala sondujúce pohľady, ako najlepšie vedela, a bola rada, keď sa za ňou večer zastavila Penn so šálkou horúceho zázvorového čaju alebo keď jej Arriane podstrčila popod dvere neslušnú verziu slovných hier na doplňovanie.

Zúfalo chcela z mysle dostať ten nepríjemný pocit, že sa ešte niečo má stať. Pretože vedela, že to príde. Buď ju znova navštívi polícia, alebo tiene – alebo obidvoje.

V to ráno ich z reproduktora informovali o tom, že spoločenské stretnutie, ktoré malo byť večer, sa ruší pre Toddovo úmrtie a vyučovanie sa skončí o hodinu skôr, aby sa študenti stihli prezliecť a prísť o tretej na cintorín. Ako keby celá škola už aj tak nebola každý deň oblečená ako na pohreb.

Luce v areáli ešte nikdy nevidela toľko zhromaždených ľudí. Randy kotvila uprostred skupiny v sivej plisovanej sukni do pol lýtok a hrubých čiernych topánkach s gumenou podrážkou. V smútočných šatách za ňou stáli slečna Sophia s vlhkými očami a pán Cole, mávajúci vreckovkou. Pani Trossová a trénerka Dianteová stáli v hlúčiku učiteľov a úradníkov odetých v čiernom, ktorých Luce ešte nikdy nevidela.

Študentov usadili do radov podľa abecedy. Vpredu Luce videla Joela Blanda, chalana, ktorý minulý týždeň vyhral plavecké preteky, ako si fúka nos do špinavej vreckovky. Luce bola v nedohľadnom rade Péčok, no uvidela Daniela sediaceho v sekcii G dva rady pred ňou hneď vedľa Gabbe, a to jej šlo na nervy. Bol bezchybne oblečený v pásikavom saku šitom na mieru, ale zdalo sa, že hlavu má sklonenú nižšie ako všetci okolo neho. Ešte aj zozadu vyzeral ohromne melancholicky.

Luce sa vybavili biele pivónie, čo jej doniesol. Randy jej nedovolila zobrať si vázu so sebou, keď odchádzala z nemocnice, a tak si Luce doniesla kvety do izby a manikúrovými nožničkami vynaliezavo odstrihla vrch umelohmotnej fľaše.

Kvety voňali a pôsobili upokojujúco, no odkaz, ktorý prinášali, bol nejasný. Zväčša, keď vám chalan donesie kvety, nemusíte odhadovať jeho city. Ale pri Danielovi sa nikdy neoplatilo niečo predpokladať. Bolo oveľa bezpečnejšie myslieť si, že ich priniesol preto, lebo sa to zvyčajne robí, keď človek prekoná traumu.

Ale aj tak: Priniesol jej kvety! Keby sa teraz na skladacej stoličke naklonila dopredu a pozrela na internát, mohla by ich cez mreže na okne na treťom poschodí vidieť.

„V pote svojej tváre budeš jesť svoj chlieb,“ zašvitoril vpredu duchovný, platený od hodiny, „kým sa nevrátiš do zeme, z ktorej si bol vzatý, lebo prach si a na prach sa obrátiš.“

Bol to chudý muž okolo sedemdesiatky, stratený vo veľkom čiernom saku. Na vychodených bežeckých teniskách mal rozstrapkané šnúrky; tvár mal hrudkovitú a spálenú od slnka. Hovoril do mikrofónu, ktorý sa pripájal k starému umelohmotnému reproduktoru z osemdesiatych rokov, čo vydával praskajúci, zdeformovaný zvuk, ktorý sa sotva niesol ponad zhromaždenie.

Všetko na tejto bohoslužbe bolo nemiestne a úplne nesprávne.

Nikto nevzdával Toddovi úctu svojou prítomnosťou. Celá spomienková slávnosť skôr vyzerala ako pokus ukázať študentom, aký nefér vie byť život. To, že tam Toddovo telo ani nebolo, hovorilo veľa o vzťahu školy – alebo o jeho úplnom nedostatku – k zosnulému chlapcovi. Nik z nich ho nepoznal; a ani nespozná. Na tom, že tu dnes stáli, bolo čosi umelé, čosi, čo tých pár ľudí, ktorí plakali, len zhoršovalo. Luce mala pocit, že Todd jej bol ešte cudzejší ako v skutočnosti.

Nech Todd odpočíva v pokoji. Nech ostatní jednoducho ďalej žijú svoje životy.

Z duba im nad hlavami zahúkala biela sova, myšiarka ušatá. Luce vedela, že neďaleko bude hniezdo s mladými sovíčatami. Každú noc tento týždeň počúvala matkin vystrašený spev, po ktorom nasledoval besný trepot otcových krídel, keď prilietal z nočného lovu.

A potom sa to skončilo. Luce vstala zo stoličky a z nespravodlivosti toho celého jej bolo zle. Todd bol rovnako nevinný, ako bola ona vinná, no nevedela z čoho.

Keď nasledovala ostatných študentov, kráčajúcich v rade, na takzvanú recepciu, okolo pásu sa jej ovinula ruka a potiahla ju späť.

Daniel?

Nie, bol to Cam.

Zelenými očami sa zahľadel do jej očí a zdalo sa, že v nich vyčítal jej sklamanie, z čoho sa cítila ešte horšie. Zahryzla si do pery, aby nezavzlykala. Pohľad na Cama ju nemal prečo rozplakať – no bola tak citovo vyprahnutá, že balansovala na pokraji zrútenia. Hryzla sa tak silno, že zacítila chuť krvi. Potom si utrela ústa rukou.

„Čau,“ pozdravil Cam a uhladil jej vzadu na hlave vlasy. Zvraštila tvár. Ešte stále tam mala hrču z pádu na schodoch. „Chceš sa ísť niekam porozprávať?“

Prešli s ostatnými cez trávnik smerom k pohosteniu pripravenému v tieni pod dubom. Stoličky boli zložené jedna na druhej. Neďaleko stál skladací stolík obsypaný kopou stuchnuto vyzerajúcich keksov, ktoré už vytiahli zo škatúľ, no ešte vždy boli v celofánovom obale. Lacná umelohmotná misa na punč bola po okraj plná sirupovitej červenej tekutiny a priťahovala muchy ako telo v rozklade. Bol to taký úbohý kar, že sa tam unúvalo len zopár študentov. Luce zbadala, ako si Penn v čiernom kostýme potriasa rukou s pastorom. Daniel sa pozeral úplne inde a niečo šepkal Gabbe.

Keď sa Luce znova otočila ku Camovi, prstom jej jemne prešiel po kľúčnej kosti a zastal v jamke na krku. Nadýchla sa a pocítila, ako jej naskakuje husia koža.

„Ak sa ti ten prívesok nepáči,“ povedal, nakláňajúc sa k nej, „môžem ti dať niečo iné.“

Chýbalo tak málo, aby sa perami dotkol jej krku, že sa mu Luce zaprela rukou o plece a urobila krok dozadu.

„Páči sa mi,“ povedala a pomyslela na škatuľku, ktorá ležala na jej stole. Skončila vedľa kvetov od Daniela a Luce do polnoci očami prechádzala z jedného daru na druhý, porovnávajúc ich a úmysly skryté za nimi. Cam bol oveľa jasnejší, ľahšie rozlúštiteľný. Akoby bol algebrou a Daniel vyššou matematikou. A ona vždy milovala vyššiu matematiku, lebo niekedy jej trvalo aj hodinu, kým prišla na dôkaz.

„Ten prívesok je úžasný,“ povedala Camovi. „Len som ešte nemala príležitosť dať si ho na krk.“

„Prepáč,“ povedal s našpúlenými perami. „Nemal by som na teba tlačiť.“

Tmavé vlasy mal hladko začesané dozadu, a tak mu bolo vidieť tvár viac ako obyčajne. Vyzeral staršie, dospelejšie. A tak intenzívne na ňu hľadel, skúmal ju veľkými zelenými očami, akoby schvaľoval všetko, čo ukrývala v sebe.

„Slečna Sophia opakovala, aby sme ti v týchto dňoch dali dýchať. Viem, že má pravdu, toľko si toho prežila. Ale aby si vedela, veľmi som na teba myslel. Stále. Chcel som ťa vidieť.“

Chrbtom ruky ju pohladil po líci a Luce cítila, ako sa jej do očí tisnú slzy. Naozaj toho toľko prežila. A cítila sa mizerne, že ide plakať nie kvôli Toddovi – na ktorého smrti záležalo a malo na nej záležať ešte viac –, ale zo sebeckých dôvodov. Pretože posledné dva dni vyplavili príliš veľa bolesti z minulosti týkajúcej sa Trevora a jej života pred príchodom na Meč a kríž – vecí, o ktorých si myslela, že ich už riešila a že ich nikdy nebude vedieť vysvetliť. Nikomu. Ďalšie tiene, ktoré treba odohnať.

Zdalo sa, že Cam to vycítil, alebo aspoň niečo z toho, pretože ju zobral do náručia, pritisol si jej hlavu na svoju silnú, širokú hruď a hojdal ju zo strany na stranu.

„Je to v poriadku,“ povedal. „Bude to v poriadku.“

A možno mu nič nemusí vysvetľovať. Zdalo sa, že čím nepríčetnejšie sa vo vnútri cíti, tým viac jej Cam vychádza v ústrety, čo ak stačí stáť v náručí niekoho, komu na nej záleží, a nechať sa touto prostou náklonnosťou na chvíľu upokojiť?

Pocit, že ju niekto drží, bol taký dobrý.

Luce sa nevedela od Cama odtrhnúť. Vždy je taký milý. A páči sa jej, ale z dôvodov, pre ktoré sa cítila previnilo, ju začínal otravovať. Je taký dokonalý a ochotný a je presne tým, čo by mala teraz potrebovať. Ibaže… nie je to Daniel.

Spoza jej pleca sa vynorila tortička s polevou v papierovom košíčku. Luce spoznala vymanikúrovanú ruku, ktorá ju držala. „Tamto je punč, ktorý treba vypiť,“ povedala Gabbe a podala košíček aj Camovi. Ten zazrel na jeho snehovú polevu. „Si v pohode?“ spýtala sa Gabbe Luce.

Luce prikývla. Gabbe sa prvýkrát objavila vtedy, keď Luce potrebovala záchranu. Usmiali sa jedna na druhú a Luce s poďakovaním zdvihla svoj košíček. Odhryzla si malý sladký kúsok.

„Punč znie super,“ zaškrípal zubami Cam. „Dones nám po pohári, Gabbe.“

Gabbe na Luce prevrátila oči. „Sprav chlapovi službu a začne s tebou zaobchádzať ako s otrokom.“

Luce sa zasmiala. Cam sa správal trochu nevhodne, no vedela, o čo sa pokúša.

„Idem po pitie,“ povedala Luce, potrebovala sa uvoľniť. Zamierila ku skladaciemu stolíku a mise s punčom. Práve z punču odstraňovala muchu, keď jej niekto zašepkal do ucha: „Chceš odtiaľto vypadnúť?“

Luce sa otočila, pripravená vymyslieť si pre Cama nejakú výhovorku – že nie, vypariť sa nemôže, nie teraz a nie s ním. No nie Cam sa načiahol a dotkol palcom jej zápästia.

Bol to Daniel.

Trochu zmäkla. Čas na jej stredajší telefonát bude o desať minút a zúfalo potrebovala počuť Callin hlas a svojich rodičov – rozprávať sa o niečom, čo sa deje za touto železnou bránou, o niečom inom ako o dvoch pochmúrnych posledných dňoch.

Ale zmiznúť odtiaľto? S Danielom? Prichytila sa, ako prikyvuje hlavou.

Ak ju Cam uvidí odchádzať, bude ju nenávidieť, a on ju uvidí. Bude ju pozorovať. Na zátylku takmer cítila jeho zelené oči. Ale, samozrejme, musí ísť. Ruku vsunula do Danielovej. „Prosím.“

Vždy, keď sa predtým dotkli, bola to buď náhoda, alebo sa jeden z nich stiahol – väčšinou Daniel –, skôr než záblesk tepla, ktorý Luce pocítila, mohol prerásť do dvíhajúcej sa vlny horúčavy. Tentoraz nie. Luce pozrela nadol na Danielovu ruku, pevne držiacu tú jej, a celé jej telo chcelo viac. Viac horúčavy, viac zimomriavok, viac Daniela. Bolo to takmer – no nie celkom – také dobré ako v jej sne. Skoro ani necítila, že sa jej hýbu nohy, cítila sa len unášaná jeho dotykom.

Zdalo sa, že len žmurkla, a už boli pri bráne cintorína. V diaľke pod nimi sa im stratil z dohľadu končiaci sa kar, už ostal ďaleko za nimi.

Daniel odrazu zastal a bez varovania jej pustil ruku. Znova ju striaslo od zimy.

„Ty a Cam,“ povedal a nechal tie slová visieť vo vzduchu ako otázku. „Trávite spolu veľa času?“

„Zdá sa, že sa ti to veľmi nepáči,“ povedala, no v mihu sa cítila pre svoj koketný tón hlúpo. Chcela ho len trochu podpichnúť, pretože mu v hlase zaznela žiarlivosť, no on sa tváril aj znel vážne.

„On nie je –“ začal Daniel. Pozoroval, ako na strome nad nimi pristáva myšiak hrdzavochvostý. „Nie je pre teba dosť dobrý.“

Luce počula od ľudí túto frázu už aspoň tisíckrát. Všetci to vždy hovorili. Nie je dosť dobrý. No keď tie slová vyšli z Danielových úst, zneli dôležito, dokonca akosi pravdivo a závažne, nie vágne a odmietavo, ako jej táto fráza v minulosti vždy znela.

„Tak potom,“ povedala ticho, „kto je?“

Daniel si dal ruky vbok. Zasmial sa sám pre seba. „Neviem,“ odpovedal napokon. „To je výborná otázka.“

Takúto odpoveď Luce nepotrebovala počuť. „Nie je predsa až také ťažké,“ poznamenala a vopchala si ruky do vreciek, pretože mala chuť dotknúť sa ho, „byť dosť dobrým pre mňa.“

Danielove oči akoby sa prehlbovali, fialová farba, ktorá v nich pred chvíľou bola, potemnela, zmenila sa na tmavosivú. „Áno,“ odpovedal. „Áno, je.“

Pošúchal si čelo a pri tom si na sekundu odhrnul vlasy. To stačilo. Luce mu na čele zbadala chrastu. Hojila sa, no bola čerstvá.

„Čo máš s čelom?“ spýtala sa a natiahla k nemu ruku.

„Neviem,“ odsekol a odstrčil jej ruku tak silno, až sa zapotácala. „Neviem, odkiaľ to mám.“

Rozrušilo ho to viac ako Luce, a to ju prekvapilo. Bol to len malý škrabanec, a on predsa nevedel o jej sne.

Za nimi sa ozvali kroky na štrku. Obaja sa zvrtli.

„Hovorím ti, nevidela som ju,“ vravela Molly a striasla zo seba Camovu ruku, ako stúpali hore svahom cintorína.

„Poďme,“ vyzval ju Daniel. Luce si bola takmer istá, že pocítil všetko, čo cítila ona – ešte pred tým, než naňho vrhla nervózny pohľad.

Hneď ako sa vydala za ním, vedela, kam idú. Poza kostol-telocvičňu do lesa. Vedela to presne tak, ako predvídala jeho postoj pri skákaní cez švihadlo pred tým, než ho videla cvičiť. Presne tak, ako vedela o tej rane, skôr ako ju videla.

Išli rovnakým tempom, krokmi rovnakej dĺžky. Nohy im zakaždým dopadli na trávu v rovnakom okamihu, až kým neprišli k lesu.

„Ak na nejaké miesto prídeš s tým istým človekom viac než raz,“ povedal Daniel akoby sám pre seba, „už nie je len tvoje.“

Luce sa usmiala a cítila sa poctená, keď si uvedomila, čo Daniel hovorí: že pri jazere pred tým nikdy s nikým iným nebol. Iba s ňou.

Ako prechádzali lesom, na holých pleciach cítila chlad tieňa pod stromami. Voňalo to tam ako vždy, ako vonia väčšina pobrežných lesov v Georgii: dubovo-kompostovým pachom, ktorý Luce kedysi pripisovala tieňom, no teraz ho spájala s Danielom. Po tom, čo sa stalo Toddovi, by sa nikde nemala cítiť bezpečne, no pri Danielovi sa Luce zdalo, že po prvý raz po niekoľkých dňoch môže bez problémov dýchať.

Musí veriť, že ju sem vedie pre to, že sa na ňu naposledy tak odrazu vykašľal. Akoby potrebovali druhý pokus na to, aby sa to vyvinulo správne. Čo sa najprv javilo ako prvé rande, skončilo Luciným žalostným pocitom, že ju nechal v štichu. Daniel si to musel uvedomiť a určite oľutoval svoj búrlivý odchod.

Prišli k magnólii, ktorá označovala, kde je vyhliadka na jazero. Slnko sa posúvalo na západ ponad les a nechávalo na vode zlatistú stopu. Podvečer vyzeralo všetko inak. Akoby celý svet žiaril.

Daniel sa oprel o strom a pozoroval Luce, ako hľadí na vodu. Podišla k nemu a stáli pod voskovými listami a kvetmi, ktoré v tomto čase mali byť už dávno odumreté, no vyzerali čerstvo, ako v jarnom rozkvete. Luce vdýchla pižmovú vôňu a bez akéhokoľvek dôvodu pocítila k Danielovi veľkú blízkosť – a páčilo sa jej, že sa ten pocit objavil z ničoho nič.

„Tentoraz nie sme oblečení na plávanie,“ poznamenal a ukázal na Lucine čierne šaty.

Prstami sa dotkla jemného, ozdobného lemu okolo kolien a predstavila si, aká by bola jej mama šokovaná, že zničila dobré šaty len preto, lebo si chcela s chlapcom zaplávať v jazere. „Mohli by sme si len namočiť nohy?“

Daniel ukázal na strmý chodník z červeného kameňa, ktorý viedol dole k vode. Preliezli ponad hustú žltohnedú trstinu a šachor, preskakujúc po pokrútených pňoch dubov. Na brehu jazera bol štrk. Voda bola taká pokojná, až mala Luce pocit, že po nej môže prejsť.

Vyzula si čierne balerínky a prstami nôh sa dotkla hladiny posiatej leknami. Voda bola chladnejšia než minule. Daniel odtrhol trs šachoru a začal zapletať jeho hrubé stonky.

Pozrel sa na ňu. „Rozmýšľaš niekedy, že odtiaľto odídeš –“

„Stále,“ zastenala a predpokladala, že aj on. Samozrejme, že sa chce od Meča a kríža dostať tak ďaleko, ako sa dá. To by chcel každý. No pritiahla uzdu svojej fantázii, aby sa nedostala k predstavám, ako s Danielom plánujú útek.

„Nie,“ povedal Daniel, „myslel som, či neuvažuješ, že by si šla niekam inam? Že by si požiadala rodičov o prestup? Ja len… Meč a kríž sa mi nezdá ako najlepšie miesto pre teba.“

Luce sa posadila na kameň oproti Danielovi a kolená si pritiahla k brade. Nemohla si pomôcť, ale ak naznačoval, že je nepodarok uprostred kolektívu plného nepodarkov, trochu ju to urážalo.

Odkašľala si. „Nemôžem si dovoliť vážne uvažovať o inom mieste. Meč a kríž je,“ zaváhala, „pre mňa v podstate posledný pokus.“

„Ale choď,“ povedal Daniel.

„Nevieš čo –“

„Viem.“ Vzdychol. „Vždy existuje ďalšia stanica, Luce.“

„Hovoríš ako nejaký prorok, Daniel,“ povedala a počula sa, ako zvyšuje hlas. „Ale ak máš taký záujem zbaviť sa ma, prečo sme tu spolu? Nikto ťa neprosil, aby si ma sem so sebou dovliekol.“

„Nie,“ povedal. „Máš pravdu. Myslel som tým, že nie si ako ľudia, čo sú tu. Musí pre teba existovať lepšie miesto.“

Lucino srdce divoko bilo, čo sa jej pri Danielovi stávalo skoro vždy. No teraz to bolo iné. Z celej tejto udalosti sa začínala potiť.

„Keď som sem prišla,“ povedala, „sľúbila som si, že nikomu nepoviem o svojej minulosti alebo o tom, čo som spravila, že som skončila tu.“

Daniel sklonil hlavu do dlaní. „To, o čom hovorím, nemá nič spoločné s tým, čo sa stalo tomu chalanovi –“

„Ty o ňom vieš?“ Luce sa skrivila tvár. Nie. Ako to, že to Daniel vie? „Čokoľvek ti Molly povedala…“

No vedela, že je neskoro. Veď to Daniel našiel ju a Todda. Ak mu Molly povedala hocičo o tom, že bola Luce zapletená do ďalšieho záhadného ohnivého úmrtia, nevedela si predstaviť, ako to vysvetlí.

„Počúvaj,“ povedal a zovrel jej ruky. „To, čo hovorím, nemá nič spoločné s tou kapitolou tvojej minulosti.“

Ťažko sa jej tomu verilo. „Tak potom to má niečo s Toddom?“

Pokrútil hlavou. „Súvisí to s týmto miestom. S určitými vecami…“

Danielov dotyk zobudil niečo v jej mysli. Začala rozmýšľať o divokých tieňoch, ktoré v ten večer videla. O tom, ako veľmi sa zmenili, odkedy prišla na túto školu – z kradmého, znepokojujúceho nebezpečenstva na takmer všadeprítomný naplno rozvinutý des.

Je šialená – to musel Daniel vycítiť. Možno si myslí, že je pekná, no hlboko vo vnútri vie, že je vážne narušená. Preto chce, aby odišla, aby nebol v pokušení zapliesť sa s ňou. Ak je to to, čo si Daniel myslí, nevie ani polovicu.

„Možno to má niečo spoločné s podivnými čiernymi tieňmi, ktoré som videla v ten večer, keď zomrel Todd?“ povedala v nádeji, že ho to šokuje. No len čo vyslovila tie slová, vedela, že nemá v úmysle Daniela ešte viac vydesiť… niekomu to konečne chcela povedať. Už toho nemôže oveľa viac stratiť.

„Čo si to povedala?“ pomaly sa opýtal.

„Ach, vieš,“ odvetila, pokrčiac plecami v snahe bagatelizovať to, čo práve povedala. „Tak raz za deň ma navštevujú také temné veci, ktoré volám tiene.“

„Nehraj sa so mnou,“ povedal Daniel stroho. A i keď ju jeho hlas ranil, vedela, že má pravdu. Sama neznášala falošnú nonšalantnosť vo svojom hlase, keď v skutočnosti bola celá napätá. Ale má mu to povedať? Môže? Kývol hlavou, aby pokračovala. Zdalo sa, že jeho oči sa k nej naťahujú a páčia slová z jej vnútra.

„Trvá to už dvanásť rokov,“ priznala napokon a silno ju striaslo. „Najprv to bývalo len v noci, keď som bola blízko stromov alebo vody, no teraz…“ Ruky sa jej triasli. „Je to v podstate stále.“

„Čo robia?“

Myslela by si, že si z nej uťahuje alebo chce, aby pokračovala, len aby mohol zavtipkovať na jej účet, lenže jeho hlas zachrípol a z tváre mu zmizla všetka farba.

„Zväčša sa začnú vznášať približne tu.“ Natiahla ruku k Danielovi a dotkla sa ho na šiji, aby mu to predviedla. Tentoraz to nebol len pokus dostať sa k nemu bližšie – naozaj to bol jediný spôsob, ako to opísať. Najmä odkedy ju tiene začali obťažovať takým zreteľným, telesným spôsobom.

Daniel sa nestrhol, a tak pokračovala. „A niekedy sú strašne trúfalé,“ povedala, zosunula sa na kolená a ruky položila Danielovi na hruď. „A rovno do mňa sotia.“ Teraz boli tvárou v tvár. Pera sa jej triasla a nemohla uveriť, že sa niekomu zveruje – ešte k tomu Danielovi – o hrôzostrašných veciach, ktoré vidí. Hlas jej prešiel do šepotu a pokračovala: „V poslednom čase sa neuspokoja,“ prehltla, „kým nevezmú niekomu život a nezrazia ma na zem.“

Jemne ho sotila do pliec bez úmyslu niečo mu spraviť, no ľahký dotyk jej prstov stačil na to, aby Daniel spadol.

Ten pád ju tak prekvapil, že nechtiac stratila rovnováhu a celá skrútená spadla rovno naňho. Daniel sa ocitol na chrbte a pozeral na ňu rozšírenými očami.

Nemala mu to povedať. Leží tu na ňom po tom, čo mu práve odkryla svoje najväčšie tajomstvo – ktoré z nej robí ozajstného blázna.

Ako to, že ho v takejto chvíli ešte vždy chce tak veľmi pobozkať?

Srdce jej bilo neuveriteľne rýchlo. Potom si to uvedomila: Cítila obe ich srdcia, ako sa pretekajú. Bol to akýsi druh zúfalého rozhovoru, ktorý slovami nebol možný.

„Naozaj ich vidíš?“ zašepkal.

„Áno,“ odpovedala rovnako pošepky a želala si, aby sa pozbierala a vzala všetko späť. No nebola schopná pohnúť sa z Danielovej hrude. Pokúsila sa uhádnuť, čo si myslí – čo si môže hociktorý normálny človek myslieť o takom priznaní. „Budem hádať,“ povedala mrzuto. „Teraz si si už istý, že potrebujem premiestniť. Na psychiatriu.“

Vytiahol sa spod nej, takže ostala ležať tvárou na kameni. Očami prešla od jeho chodidiel k nohám, telu a k tvári. Hľadel na les.

„To sa nikdy predtým nestalo,“ povedal.

Luce vstala. Ležať tam sama bolo ponižujúce. A navyše, nezdalo sa, že vôbec počul, čo povedala.

„Čo sa nikdy nestalo? Kedy predtým?“

Otočil sa k nej a tvár jej zobral do dlaní. Zatajila dych. Bol tak blízko. Jeho pery boli tak blízko jej úst. Luce sa štipla do stehna, aby sa uistila, že tentoraz sa jej nesníva. Bdela.

A potom sa takmer nasilu od nej odtiahol. Stál pred ňou, rýchlo dýchal a ruky meravo držal pri tele.

„Znova mi povedz, čo si videla.“

Luce sa odvrátila k jazeru. Jasná modrá voda jemne špliechala o breh a ona zvažovala, či skočiť dnu. To spravil naposledy Daniel, keď sa preňho veci vyvíjali príliš intenzívne. Prečo to nemôže spraviť aj ona?

„Možno ťa to prekvapí,“ povedala. „No sedieť tu a rozprávať o tom, ako som totálne duševne narušená, nie je pre mňa vôbec vzrušujúce.“ Najmä rozprávať to tebe.

Daniel neodpovedal, no cítila na sebe jeho pohľad. Keď napokon pozbierala odvahu pozrieť sa naňho, hľadel na ňu zvláštnym, znepokojujúcim, trúchlivým pohľadom – takým, pri ktorom kútiky jeho očí poklesli a tá ich špecifická sivá farba bola tým najsmutnejším, čo Luce videla. Mala pocit, že ho niečím sklamala. Ale toto bolo jej strašné priznanie. Prečo by mal byť Daniel taký zdrvený?

Podišiel k nej a naklonil sa, až jej pozeral priamo do očí. Luce to takmer nevydržala. No nedokázala sa pohnúť. Čokoľvek, čo malo prelomiť tento tranz, muselo prísť od Daniela – ktorý sa stále približoval, naklonil k nej hlavu a zavrel oči. Pootvoril ústa. Luce sa zasekol dych v hrdle.

Aj ona zatvorila oči. Aj ona naklonila k nemu hlavu. Aj ona pootvorila ústa.

A čakala.

Bozk, po ktorom túžila, neprichádzal. Otvorila oči, pretože sa nič nestalo, iba konár stromu šuchotal. Daniel bol preč. Vzdychla si, zronená, ale nie prekvapená.

Zvláštne bolo, že takmer videla cestu, ktorou šiel lesom späť. Akoby bola lovkyňou, ktorá presne určí smerovanie listov a podľa toho Daniela nájde. Ibaže ničím takým nebola a stopa, ktorú Daniel za sebou zanechal, bola akási väčšia, jasnejšia a zároveň nezachytiteľnejšia. Akoby jeho cestu lesom osvetľovala fialová žiara.

Ako fialová žiara, ktorú videla pri požiari v knižnici. Má halucinácie. Pevne sa postavila na kameni a šúchajúc si oči, na chvíľu odvrátila zrak. No keď sa pozrela späť, bolo to rovnaké: len v jedinej rovine, akoby sa dívala cez bifokálne okuliare so šialenými dioptriami – duby, kompost pod nimi, dokonca trilkovanie vtákov na konároch – všetko akoby sa chvelo a strácalo mimo obrazu. A nielen chvelo zaliate tým najjemnejším purpurovým svetlom, ale vydávalo takmer nečujný, hlboký bzukot.

Otočila sa späť, pretože sa desila postaviť sa tomu tvárou v tvár, desila sa toho, čo to znamená. Niečo sa s ňou deje a nemôže o tom nikomu povedať. Skúsila zaostriť zrak na jazero, no aj to potemnelo a bolo ho ledva vidieť.

Bola sama. Daniel ju opustil. A po ňom ostala táto cesta, ktorou nevedela – alebo nechcela – ísť. Keď slnko zapadlo za kopce a jazero získalo uhľovosivý odtieň, Luce sa odvážila znovu pozrieť na les. Nadýchla sa a nevedela, či má byť sklamaná, alebo sa jej má uľaviť. Les bol ako každý iný, žiadne fialové svetlo alebo chvejúci sa bzukot. Ani stopy po tom, že tam Daniel vôbec niekedy bol.

TRINÁSŤ

AŽ KU KOREŇOM

Luce počula na chodníku hlasný dupot svojich tenisiek. Vlhký vietor jej previeval cez čierne tričko. Takmer cítila chuť horúceho asfaltu na čerstvo opravenom úseku parkoviska. No zabudla na všetko v okamihu, keď v sobotu ráno objala pri vstupe do Meča a kríža dve schúlené stvorenia.

Nikdy v živote neobjala svojich rodičov s takou radosťou. Celé dni ľutovala, že v nemocnici bolo ich stretnutie také chladné a na diaľku a nechcela túto chybu zopakovať.

Keď sa s nimi zrazila, obaja sa zatackali. Mama sa rozchichotala a otec ju drsniacky pľasol po chrbte. Okolo krku mu visel veľký fotoaparát. Narovnali sa a dcéru si podržali v natiahnutých rukách. Zdalo sa, že jej chcú lepšie vidieť tvár, no len čo to spravili, skleslí. Luce plakala.

„Dušička, čo je?“ spýtal sa otec a položil jej ruku na hlavu.

Mama šmátrala vo veľkej modrej kabelke a hľadala vreckovky. S rozšírenými očami jednou zamávala Luce pred nosom a zvolala: „Už sme tu. Všetko je v poriadku, nie?“

Nie, nič nebolo v poriadku.

„Prečo ste ma minule nevzali domov?“ spýtala sa Luce, opäť nahnevaná a zranená. „Prečo ste im dovolili, aby ma sem znova priviezli?“

Otec zbledol. „Vždy, keď sme hovorili s riaditeľom, vravel, že sa máš výborne, znova chodíš na vyučovanie ako šikulka, ktorú sme vychovali, že máš len boľavé hrdlo od dymu a udretú hlavu. Mysleli sme, že to je všetko.“ Oblizol si pery.

„Stalo sa ešte niečo?“ opýtala sa jej mama.

Jediný pohľad rodičov, keď pozreli jeden na druhého, Luce prezradil, že už mali túto hádku. Mama prosila, aby dcéru navštívili skôr. Lucin prísny otec trval na svojom.

Neexistoval spôsob, ako by im mohla vysvetliť, čo sa v ten večer stalo alebo čo odvtedy prežíva. Vrátila sa znova na vyučovanie, no nie z vlastnej vôle. A telesne bola v poriadku. Akurát po všetkých ostatných stránkach – citovej, psychickej, ľúbostnej – nemohla byť viac zlomená.

„Snažíme sa len dodržiavať pravidlá,“ vysvetlil Lucin otec a veľkou rukou jej stisol krk. Pod jej ťarchou zmenila Luce celé držanie tela a stáť nepohnuto bolo zrazu nepríjemné, no už dlho sa neocitla tak blízko ľudí, ktorých ľúbila, takže sa neodvážila odtiahnuť. „Pretože chceme pre teba len to najlepšie,“ dodal jej otec. „Musíme veriť, že títo ľudia,“ – ukázal na rešpekt vzbudzujúce budovy v areáli, akoby zastupovali Randy a riaditeľa Udella a ostatných – „vedia, o čom hovoria.“

„Nevedia,“ povedala Luce a pozrela na ošarpané budovy a prázdny park. Zatiaľ jej na tejto škole nič nedávalo zmysel.

Príkladom toho bol takzvaný Deň rodičov. Robili také haló z toho, aké majú študenti šťastie, že môžu vidieť svojich príbuzných. Avšak do obeda ostávalo desať minút a auto Luciných rodičov bolo jediné na celom parkovisku.

„Toto miesto je totálna fraška,“ povedala cynicky a jej rodičia si vymenili znepokojený pohľad.

„Luce, zlatko,“ prihovorila sa jej mama, hladkajúc ju po vlasoch. Luce vedela, že nie je zvyknutá na ich krátkosť. Prstami s materinským inštinktom sledovala stopu ich niekdajšej dĺžky, ktorá predtým siahala až po chrbát. „Chceme s tebou len prežiť jeden pekný deň. Otec priniesol všetky tvoje obľúbené jedlá.“

Jej otec nesmelo zdvihol deku zošitú z farebných kusov látky a veľký prútený vynález podobný kufru, ktorý Luce ešte nevidela. Zväčša keď mali piknik, bola to oveľa neformálnejšia záležitosť s papierovými nákupnými taškami a starou roztrhanou prikrývkou, ktorú hodili na trávu vedľa kanoistickej trasy pri dome.

„Máme nakladanú okru?“ spýtala sa Luce presne tak, ako keď bola malá. Nedalo sa povedať, že rodičia sa neposnažili.

Otec prikývol. „A sladený ľadový čaj a pagáče s bešamelovou omáčkou. Čedarovú kukuričnú kašu s extra porciou papričiek jalapeňo, presne tak ako to máš rada. Ó,“ zvolal, „a ešte jedna vec.“

Lucina mama vytiahla z kabelky zalepenú hrubú červenú obálku a podala ju Luce. Luce pri spomienke na poštu, ktorú zvykla dostávať, na chvíľku pocítila v žalúdku hlodavú bolesť. Šialená vrahyňa. Smrtka.

No keď sa Luce pozrela na písmo na obálke, na tvári sa jej rozhostil širokánsky úsmev.

Callie.

Roztrhla obálku a vytiahla z nej pohľadnicu – čiernobielu fotografiu – dvoch starých dám u kaderníka. Každý centimeter štvorcový opačnej strany bol pokrytý Calliným veľkým, bublinovým písmom. A bolo tam aj niekoľko popísaných hárkov papiera, pretože na pohľadnici už nebolo miesto.

Milá Luce,

keďže máme absurdne málo času na telefóne (Môžeš, prosím ťa, navrhnúť, aby ti ho dali viac? Je to vyložene nespravodlivé!), budem pri tebe totálne staromódna a dám sa na písanie rozsiahlych listov. V priloženom texte je každučký detail, ktorý sa mi prihodil za posledné dva týždne. Či sa ti to páči, alebo nie…

Luce si pritískala obálku na hruď, stále sa usmievala a nemohla sa dočkať, až si list prečíta, hneď ako jej rodičia odídu. Callie to s ňou nevzdala. A jej rodičia sedeli hneď vedľa. Luce sa už veľmi dlho necítila taká milovaná. Načiahla sa a stisla otcovi ruku.

Kvílivý zvuk píšťalky spôsobil, že sa rodičia strhli. „To je len signál oznamujúci obed,“ vysvetlila; zdalo sa, že sa im uľavilo. „Poďte, niekoho vám predstavím.“

Keď kráčali z horúceho, hmlistého parkoviska ku školskému parku, kde sa konali úvodné akcie Dňa rodičov, Luce uvidela školský areál očami jej rodičov. Znova si všimla prepadávajúcu sa strechu hlavnej kancelárie a odporný zápach hnijúcich prezretých broskýň zo sadu vedľa telocvične, kovanú bránu cintorína pokrytú oranžovou hrdzou. Uvedomila si, že za pár týždňov si úplne zvykla na veľa nedostatkov Meča a kríža.

Jej rodičia boli väčšinu času v šoku. Otec ukázal na odumierajúci vinič, ktorý sa ochabnuto vinul po plote pri vchode do parku.

„To je odroda charodonnay,“ povedal a zvraštil tvár, pretože keď trpela rastlina, trpel aj on.

Mama oboma rukami zvierala na hrudi kabelku a oba lakte jej vytŕčali – bol to postoj, ktorý zaujímala vždy, keď sa nachádzala vo štvrti, kde ju podľa nej mohli okradnúť. A to ešte nevideli bezpečnostné očká. Jej rodičia, ktorí boli v maličkostiach, ako keď Luce chcela webkameru, neoblomní, by nezniesli pomyslenie, že študentov na škole neustále sledujú.

Luce ich chcela uchrániť pred hrôzami Meča a kríža, pretože jej začínalo dochádzať, ako zvládnuť – a niekedy dokonca tromfnúť – tunajší systém. Len minule ju Arriane previedla prekážkovým kurzom – ako napríklad beh naprieč areálom s cieľom určiť všetky „slepé očká“, ktorým došli baterky alebo boli zručne vymenené a efektívne vytvárali na škole slepé miesta. Jej rodičia o tom všetkom nemusia vedieť; len s ňou potrebujú prežiť pekný deň.

Penn pohojdávala nohami na tribúne kde, ako sa s Luce dohodli, sa na poludnie mali stretnúť. Držala kvetináč s chryzantémou.

„Penn, toto sú moji rodičia, Harry a Doreen Priceovci,“ povedala Luce a ukázala na nich rukou. „Mama a otec, toto je –“

„Pennyweather Van Syckle-Lockwoodová,“ povedala Penn formálne, vystrela obe ruky a podala im chryzantému. „Chcem sa vám poďakovať za to, že sa k vám môžem pripojiť na obed.“

Vždy zdvorilí Lucini rodičia sa usmievali a hrkútali, a ani sa nepýtali, kde je Pennina rodina, čo im Luce nemala čas vysvetliť.

Bol to ďalší teplý, jasný deň. Jasnozelené vŕby pred knižnicou sa jemne knísali vo vánku a Luce nasmerovala rodičov na miesto, kde vŕby zastierali väčšinu škvŕn od sadze a rozbité okná od požiaru. Kým rozprestierali farebnú deku na vysušený fliačik trávy, Luce odtiahla Penn bokom.

„Ako sa máš?“ spýtala sa, pretože vedela, že keby bola ona tá, čo musí celý deň velebiť rodičov všetkých ostatných len nie tých svojich, bude potrebovať poriadny životobudič.

Na jej prekvapenie Penn veselo pokyvovala hlavou. „Už je to oveľa lepšie ako minulý rok!“ povedala. „A to všetko vďaka tebe. Keby si tu nebola, nikoho by som dnes nemala.“

Ten kompliment Luce tak prekvapil, že sa poobzerala po dvore, aby zistila, ako zvládajú túto akciu všetci ostatní. Aj napriek tomu, že parkovisko bolo stále poloprázdne, vyzeralo to, že Deň rodičov sa pomaly rozbieha.

Molly sedela na deke medzi mužom a ženou s tvárou ako mopslík a vyhladovane ohlodávala morčacie stehno. Arriane sa krčila na tribúne a šepkala do ucha staršej pankáčky s hypnotickými krikľavo ružovými vlasmi. Asi jej staršia sestra. Tie dve si všimli Lucin pohľad a Arriane jej s úsmevom zakývala, potom sa otočila k dievčine a niečo jej pošepkala.

Roland mal veľkú skupinu ľudí, ktorí rozkladali piknik na veľkej posteľnej prikrývke. Smiali sa a vtipkovali a zopár mladších detí po sebe hádzalo jedlo. Zdalo sa, že sa bavia, až kým nevyletel granát v podobe kukurice a takmer zasiahol Gabbe, ktorá kráčala cez park. Zaškaredila sa na Rolanda a ďalej sprevádzala muža, ktorý vyzeral dosť starý na to, aby bol jej dedkom, a potľapkávala ho po lakti, keď kráčali k radu záhradných stoličiek, ktoré boli rozložené na prázdnom ihrisku.

Daniel a Cam nápadne chýbali – a Luce si nevedela predstaviť rodinu ani jedného z nich. Aj keď po tom, čo sa na ňu Daniel pri jazere vykašľal po druhý raz, bola zahanbená a nahnevaná, ešte stále by dala hocičo za to, aby mohla vidieť kohokoľvek z jeho príbuzných. No spomenula si na Danielov spis v archíve a prišlo jej na um, či je vôbec s niekým z rodiny v kontakte.

Lucina mama porozdeľovala čedarovú kašu na štyri taniere a otec pokryl kôpky čerstvo posekanými papričkami jalapeňo. Po prvom hlte mala Luce ústa v plameňoch, presne tak ako to mala rada. Zdalo sa, že Penn nepozná jedlá typické pre Georgiu, na ktorých Luce vyrastala. Obzvlášť sa bála nakladanej okry, no len čo si z nej odhryzla, s prekvapením sa na Luce súhlasne usmiala.

Lucina mama a otec so sebou priniesli z každého Lucinho obľúbeného jedla, dokonca aj pekanové pralinky z rodinného obchodíka na konci ulice. Jej rodičia, sediaci po jej boku, veselo jedli a tešili sa, že si môžu plniť ústa niečím iným než rozhovorom o zomieraní.

Luce si tento čas mala vychutnávať a všetko to zapíjať svojím obľúbeným sladeným ľadovým čajom, no pretože predstierala, že takýto čarovný obed je na Meči a kríži bežná vec, cítila sa ako podvodníčka. Celý tento deň bol podfuk.

Keď zaznel krátky mdlý potlesk, Luce pohľadom zablúdila na tribúnu, kde stála Randy po boku riaditeľa Udella, muža, ktorého Luce nikdy predtým nevidela naživo. Spoznala ho z neobvykle nelichotivého portrétu, ktorý visel v hlavnom vestibule školy, no teraz videla, že maliar bol veľmi veľkorysý. Penn jej už povedala, že riaditeľ sa v škole ukáže len jediný deň v roku – v Deň rodičov – bez výnimky. Inak je to samotár, ktorý svoje sídlo na ostrove Tybee neopúšťa ani v prípade, že na jeho škole zomrie študent. Líca mu prekrývali bradu a jeho kravské oči hľadeli do davu bez toho, aby sa na niečo zameriavali.

Po jeho boku stála Randy v bielych pančucháčoch, rozkročená na šírku pliec. Na tvári mala úsmev, pri ktorom jej nebolo vidieť pery, a riaditeľ si servítkou utieral čelo. Obaja dnes mali nasadené ochotné tváre, no zdalo sa, že je to pre nich dosť namáhavé.

„Vitajte na stopäťdesiatom každoročnom Dni rodičov na Meči a kríži,“ povedal riaditeľ Udell do mikrofónu.

„Žartuje?“ pošepkala Luce Penn. Bolo ťažké predstaviť si Deň rodičov v časoch pred občianskou vojnou.

Penn prevrátila oči. „Určite preklep. Hovorila som im, aby mu zohnali nové okuliare na čítanie.“

„Máme pre vás naplánovaný dlhý rodinný deň plný zábavy, ktorý sa začína týmto pokojným piknikovým obedom –“

„Obyčajne máme len devätnásť minút,“ prerušila ho Penn odbočením adresovaným Luciným rodičom, ktorí stuhli.

Luce sa usmiala a ponad Penninu hlavu nečujne perami vyslovila: „Žartuje.“

„Ďalej budete mať na výber z rôznych aktivít. Naša biologička Yolanda Trossová bude mať v knižnici fascinujúcu prednášku o miestnej flóre, ktorá sa nachádza v školskom areáli. Tu na trávniku bude trénerka Dianteová viesť sériu rodinných pretekov. A pán Stanley Cole ponúka historickú prehliadku cintorína našich hrdinov. Bude to veľmi nabitý deň. A, áno,“ dodal riaditeľ Udell s falošným úsmevom, „budeme vás z toho skúšať.“

Bol to typický plytký a ošúchaný vtip, ktorý zinkasoval pripravený smiech od rodín na návšteve. Luce pozrela na Penn a prevrátila oči. Tento deprimujúci pokus o dobrosrdečný chichot bol jasným znakom toho, že sú tu všetci len preto, aby mali lepší pocit, že svoje deti nechali v rukách vedenia Meča a kríža. Priceovci sa tiež zasmiali, no obzerali sa na Luce, čakajúc radu, ako sa správať.

Po obede zbalili rodiny v parku svoje piknikové koše a utiahli sa do rôznych kútov. Luce mala pocit, že len veľmi málo ľudí sa zapojilo do aktivít, ktoré pripravila škola. Nikto nešiel do knižnice za pani Trossovou a zatiaľ len Gabbe a jej dedko vliezli na druhej strane ihriska do vriec.

Luce nevedela, kam sa Molly, Arriane alebo Roland odkradli so svojimi rodinami, a ešte stále nevidela Daniela. Uvedomovala si však, že jej rodičia budú sklamaní, ak neuvidia nič z areálu a nezapoja sa do žiadnej aktivity. Keďže prehliadka s pánom Coleom vyzerala ako najmenšie zlo, Luce navrhla, aby zabalili zvyšky a pridali sa k nemu pri bráne cintorína.

Keď tam šli, Arriane sa zhupla z vrchnej lavičky tribúny ako gymnastka zoskakujúca z hrazdy. Pristála rovno pred Lucinými rodičmi.

„Zdravíííím,“ zahrkútala a predviedla svoju najlepšiu imitáciu streleného dievčaťa.

„Mama, otec,“ povedala Luce a stisla im plecia, „toto je moja dobrá kamarátka Arriane.“

„A toto,“ Arriane ukázala na vysoké dievča s krikľavo ružovými vlasmi, ktoré pomaly schádzalo dole schodmi tribúny, „je moja sestra Annabelle.“

Annabelle ignorovala Lucinu vystretú ruku a schmatla ju do náručia, do dlhého, dôverného objatia. Luce cítila, ako im obom praskajú kosti. Intenzívne objatie trvalo dosť dlho na to, aby sa Luce začala čudovať, čo sa deje a práve keď sa začínala cítiť nepohodlne, Annabelle ju pustila.

„Veľmi ma teší,“ povedala a chytila Luce ruku.

„Aj mňa,“ povedala Luce a bokom pozrela na Arriane.

„Idete na prehliadku pána Colea?“ spýtala sa Luce Arriane, ktorá tiež pozerala na Annabelle, ako by jej šibalo.

Annabelle otvorila ústa, no Arriane jej rýchlo skočila do reči. „Jasné, že nie,“ vyhlásila. „Tieto aktivity sú pre totálnych chudákov.“ Pozrela na Luciných rodičov. „Bez urážky.“

Annabelle pokrčila plecami. „Možno sa k vám pripojíme neskôr!“ zavolala na Luce, skôr než ju Arriane odtiahla preč.

„Zdali sa byť milé,“ povedala Lucina mama skúmavým hlasom, ktorý používala, keď chcela, aby jej Luce niečo vysvetlila.

„Ehm, prečo ťa tá baba tak žrala?“ spýtala sa Penn.

Luce sa pozrela na Penn, potom na rodičov. Musí pred nimi naozaj obhajovať fakt, že ju niekto má rád?

„Lucinda!“ zavolal pán Cole, mávajúc z miesta pri bráne cintorína, ktoré býva inokedy prázdne. „Sem!“

Pán Cole srdečne zovrel ruky obom jej rodičom a dokonca stisol Penn plecia. Luce rozmýšľala, či má byť otrávená prítomnosťou pána Colea na Dni rodičov, alebo ohromená jeho umelým entuziazmom. No potom sa rozhovoril a prekvapil ju.

„Na tento deň sa pripravujem celý rok,“ zašepkal. „Šanca zobrať študentov von na čerstvý vzduch a vysvetliť im mnohoraké divy tohto miesta – ó, to mám rád. Pre učiteľa na nápravnej škole je to skoro ako školský výlet. Samozrejme, nikto sa na mojich prehliadkach po minulé roky neukázal, čo z tejto robí inauguračnú –“

„Nuž, je to pre nás česť,“ povedal hlasno Lucin otec a široko sa na pána Colea usmial. Luce ihneď spoznala, že to sa neozýva len otcovo nadšenie pre zbrane z občianskej vojny. Očividne videl, že pán Cole je čestný človek. A jej otec bol najlepším posudzovateľom charakteru, akého poznala.

Títo dvaja muži už zostupovali dole strmým úbočím od vchodu cintorína. Lucina mama nechala piknikový kôš pri bráne a obdarila Luce a Penn jedným zo svojich obohraných úsmevov.

Pán Cole zamával rukou, aby pritiahol ich pozornosť. „Najprv malý kvíz. Čo je,“ – zdvihol obočie – „podľa vás najstaršia súčasť tohto cintorína?“

Kým Luce a Penn klopili pohľady k nohám – vyhýbajúc sa jeho pohľadu tak, ako to robili v triede – Lucin otec sa postavil na špičky, aby sa pozrel na niektoré z väčších sôch.

„To bol chyták!“ zahulákal pán Cole a potľapkal zložito kovanú bránu. „Táto predná časť brány bola zhotovená pôvodným vlastníkom v roku 1831. Hovorí sa, že jeho manželka Ellamena mala krásnu záhradu a chcela niečo, čo by držalo perličky od jej paradajok.“ Potichu sa zasmial. „To bolo pred vojnou. A pred žumpou. Poďme ďalej!“

Ako kráčali, pán Cole sypal jeden fakt za druhým o stavbe cintorína, o jeho historickom pozadí a o „umelcovi“ – dokonca aj on voľne použil tento výraz ktorý vytvoril sochu okrídleného zvera na monolite v strede cintorína. Lucin otec zasypával pána Colea otázkami a Lucina mama prechádzala rukami po tých najkrajších náhrobkoch, pričom zakaždým, keď si prečítala nápis, sama pre seba si zamrmlala: „Ó, bože.“ Penn sa šuchtala za Lucinou mamou a pravdepodobne si želala, aby sa v dnešný deň bola nalepila na inú famíliu. A Luce, vzhľadom na to, čo by sa mohlo stať, keby svojim rodičom usporiadala vlastnú prehliadku cintorína, kráčala ako posledná.

Tu som bola prvýkrát po škole…

A tu mi padajúci mramorový anjel takmer ufikol hlavu…

A sem ma chlapec z nápravnej školy, ktorého by ste mi nikdy neschválili, vzal na najčudnejší piknik v živote.

„Cam,“ zavolal pán Cole, keď viedol skupinku okolo monolitu.

Cam stál s vysokým tmavovlasým mužom v dobre padnúcom obleku. Ani jeden z nich pána Colea nepočul a nevidel ľudí, ktorých sprevádzal. Potichu sa rozprávali pri dube a veľmi angažované gestikulovali – takisto ako Lucin bývalý učiteľ dramatického krúžku, keď študenti blokovali scénu v hre.

„Ste s tvojím otcom oneskorení účastníci našej prehliadky?“ spýtal sa pán Cole Cama tentoraz hlasnejšie. „Väčšinu z nej ste prepásli, no ešte odhalím zopár zaujímavých faktov.“

Cam pomaly otočil hlavu ich smerom, potom späť k svojmu spoločníkovi, ktorý sa tváril pobavene. Luce sa nezdalo, že tento klasicky dobre vyzerajúci vysoký počerný muž so zlatými hodinkami má dosť rokov na to, aby bol Camovým otcom. No možno len dobre vyzeral na svoj vek. Cam pohľadom prešiel po Lucinom holom krku a na moment sa zdalo, že je sklamaný. Zapýrila sa, pretože cítila, ako jej mama sleduje celý výjav a uvažuje, čo sa deje.

Cam si nevšímal pána Colea, podišiel k Lucinej mame a skôr než ich niekto stihol predstaviť, pritiahol si jej ruku k perám. „Vy musíte byť Lucina staršia sestra,“ povedal frajersky.

Po jej ľavici Penn akože naplo a skoro sa povracala do svojho lakťa. Zašepkala tak, aby to počula len Luce: „Prosím ťa, povedz mi, že ešte aj niekomu inému je na grcanie.“

No Lucina mama bola uchvátená, a to spôsobom, z ktorého bolo Luce – a očividne aj jej otcovi – nepríjemne.

„Nie, nemôžeme sa zdržať na prehliadke,“ vyhlásil Cam, žmurkol na Luce a odstúpil práve vo chvíli, keď sa priblížil Lucin otec. „No bolo skvelé,“ pozrel na každého z nich, len na Penn nie, „vás tu stretnúť. Poďme, otec.“

„Kto to bol?“ zašepkala Lucina mama, keď Cam a jeho otec alebo ktokoľvek to už bol, vystúpili naspäť hore úbočím cintorína.

„Ó, len jeden z Luciných obdivovateľov,“ povedala Penn v snahe zlepšiť atmosféru, no dosiahla presný opak.

‚Jeden z –?“ Lucin otec na ňu hľadel s prižmúrenými očami.

V podvečernom svetle Luce po prvý raz zbadala v otcovej brade zopár šedivých vlasov. Nechcela prežiť dnešné posledné chvíle presviedčaním otca, aby sa neznepokojoval kvôli chlapcom na jej nápravnej škole.

„To nič, otec. Penn žartuje.“

„Buď opatrná, Lucinda,“ povedal.

Luce pomyslela na to, čo jej minule – dosť dôrazne – tvrdil Daniel. Že by možno vôbec na Meči a kríži nemusela byť. A zrazu to nutne chcela prebrať s rodičmi, prosiť ich a zaprisahávať, aby ju odviedli ďaleko odtiaľto.

No kvôli tej spomienke na Daniela držala Luce jazyk za zubami. Ten vzrušujúci pocit z dotyku ich pokožky, keď doňho pri jazere strčila, a jeho oči, niekedy také smutné, že nič smutnejšie na svete nevidela. Zrazu jej prišlo ako absolútne šialené, no aj absolútne pravdivé, že celé toto peklo na Meči a kríži by mohlo stáť za to, keby strávila s Danielom ešte trochu času. Len aby videla, či z toho niečo môže byť.

„Nenávidím rozlúčky,“ prerušila Lucine myšlienky šeptom jej mama a pritiahla si ju k sebe v rýchlom objatí. Luce sa pozrela na hodinky a skleslá. Netušila, že popoludnie môže prejsť tak rýchlo, že už je čas, aby šli.

„Zavoláš nám v stredu?“ opýtal sa jej otec, bozkávajúc ju pritom na obe líca, tak ako to vždy robievala francúzska strana jeho rodiny.

Keď kráčali k parkovisku, rodičia stískali Luce ruky. Obaja ju poriadne objali a dali jej niekoľko bozkov. Keď triasli Penn rukou a želali jej všetko dobré, Luce zbadala pri východe kameru upevnenú na tehlovom prístrešku, pod ktorým bola rozbitá telefónna búdka. Očká museli mať detektor pohybu, pretože kamera švenkovala, sledujúc ich pohyb. Táto určite nebola v Arrianinej prehliadke a určite fungovala. Lucini rodičia si nič nevšimli – a asi to tak bolo lepšie.

Potom sa cestou preč ešte dva razy otočili, aby dievčatám stojacim pri vchode do hlavného vestibulu zakývali. Otec naštartoval svoj starý Chrysler New Yorker a spustil okienko.

„Ľúbime ťa,“ zvolal tak hlasno, že keby Luce toľko nesmútila nad ich odchodom, bola by v rozpakoch.

Luce zakývala. „Ďakujem,“ zašepkala. Za pralinky a okru. Za to, že ste tu strávili celý deň. Za to, že ste vzali Penn bez akýchkoľvek otázok pod svoje krídla. Za to, že ma stále ľúbite aj napriek tomu, že vás desím.

Keď zadné svetlá auta zmizli v zákrute, Penn zaťukala Luce na chrbát. „Rozmýšľala som, že pôjdem pozrieť svojho otca.“ Špicou čižmy kopla do zeme a ostýchavo pozrela na Luce. „Chcelo by sa ti ísť? Pochopím, ak nie, lebo vzhľadom na to, ako to je, budeme musieť ísť späť dnu.“ Palcom ukázala na hlbiny cintorína.

„Samozrejme, že idem,“ povedala Luce.

Obvod cintorína prešli po jeho vysokom okraji, a keď prišli k východnému kútu, Penn zastala pri hrobe.

Bol skromný, biely a posiaty hnedožltou vrstvou borovicového ihličia. Penn si kľakla a začala ho oprašovať.

Na jednoduchom náhrobku stálo STANFORD LOCKWOOD, NAJLEPŠÍ OTEC NA SVETE.

Za nápisom Luce počula Pennin dojímavý hlas a cítila, ako jej do očí vyhŕkli slzy. Nechcela, aby to Penn videla – napokon, Luce ešte stále rodičov mala. Ak mal teraz niekto plakať, mala to byť… Penn plakala. Snažila sa to zakryť tým najjemnejším poťahovaním nosom a utretím sĺz do rozodratého lemu svetra. Luce si tiež kľakla a začala jej pomáhať so zmetaním ihličia. Objala svoju kamarátku a držala ju tak pevne, ako vedela.

Keď sa Penn od Luce s poďakovaním odtiahla, vytiahla z vrecka list.

„Zväčša mu niečo napíšem,“ vysvetlila.

Luce chcela dopriať Penn chvíľu osamote s otcom, a tak vstala, urobila krok vzad a otočila sa tvárou dole úbočím k srdcu cintorína. Oči mala ešte trochu zahmlené, no zdalo sa jej, že vidí niekoho sedieť osamote na vrchu monolitu. Áno. Chalan s rukami ovinutými okolo kolien. Nevedela si predstaviť, ako sa tam dostal, no bol tam.

Vyzeral meravo a osamelo, akoby tam bol celý deň. Penn ani Luce nevidel. Zdalo sa, že nevidí nič. No Luce vedela, kto to je bez toho, aby dovidela na tie fíalovosivé oči.

Luce celý čas hľadala vysvetlenie, prečo je Danielov spis taký tenký, aké tajomstvá skrýva zmiznutá kniha jeho predka, kam mu zablúdili myšlienky v ten deň, keď sa ho pýtala na rodinu. Prečo sa k nej správa tak premenlivo… stále.

Po emočne nabitom dni s rodičmi ju tá myšlienka zaplavila smútkom. Daniel je na svete sám.

ŠTRNÁSŤ

NEČINNÉ RUKY

Celý utorok pršalo. Zo západu sa dovalili čiernočierne mraky, vírili nad školským areálom a vôbec nepomáhali Luce vyčistiť si myseľ. Zrážky prichádzali v nerovnomerných vlnách – mrholenie, potom lejak, nato krúpy – potom sa zmiernili, len aby sa mohli opäť začať. Študentov dokonca ani nepustili počas prestávok von a na konci hodiny matematiky bola už Luce na smrť usedená.

Uvedomila si to, keď sa jej poznámky začali meniť z vety o strednej hodnote diferenciálneho počtu na niečo takéto:

15. september: Úvodný vystrčený prostredník od D

16. september: Pád sochy, ruka na hlave, aby ma ochránil (alternatívne: len on tápajúci po východe); Daniel okamžite odchádza

17. september: Potenciálne nesprávna interpretácia Danielovho kývnutia ako návrhu, aby som šla na Camov večierok. Znepokojujúci objav vzťahu D a G (chyba?)

Takto napísané to vyzeralo ako začiatok pekne trápneho katalógu. Je taký nevyspytateľný. Je možné, že si o nej myslí to isté – no keby ju pritlačili, trvala by na tom, že akákoľvek výstrednosť z jej strany je len reakciou na totálne čudáctvo z jeho strany.

Nie. Toto bola presne tá cyklická argumentácia, ktorou sa nechcela zaoberať. Luce nemienila hrať žiadne hry. Len chcela byť s ním. Akurát nemala potuchy prečo. Alebo ako na to. Alebo dokonca čo byť s ním naozaj znamená. Vedela len to, že napriek všetkému myslí iba naňho. Záleží jej len na ňom.

Napadlo jej, že keby išla po stope každého momentu, ktorý ich spojil, a každého razu, čo sa jej vzdialil, mohla by pre Danielovo nevyspytateľné správanie nájsť príčinu. No jej zoznam ju zatiaľ len deprimoval. Stranu zhúžvala do gule.

Keď zvonec konečne oznámil koniec vyučovania, Luce rýchlo opustila triedu. Zväčša počkala na Arriane alebo Penn, desiac sa momentu, keď sa rozídu, pretože potom ostávala sama so svojimi myšlienkami. No dnes, pre zmenu, nemala chuť nikoho vidieť. Tešila sa na čas osamote. Mala len jeden nepochybný recept na to, aby Daniela pustila z hlavy: dlho a poriadne si osamote zaplávať.

Kým sa ostatní študenti začali presúvať do svojich izieb, Luce si stiahla cez hlavu kapucňu svojho čierneho svetra a vyrazila do dažďa, nedočkavá, kedy bude na plavárni. Ako skákala dole schodmi Augustína, vrazila do niečoho vysokého a čierneho. Do Cama. V momente, keď doňho vrazila, hora kníh v jeho rukách sa zakývala a spadla na mokrý chodník. Cez hlavu mal natiahnutú čiernu kapucňu a v ušiach mu revali maličké slúchadlá. Pravdepodobne ju tiež nevidel. Obaja boli ponorení vo svojom vlastnom svete.

„Si v poriadku?“ spýtal sa a položil jej ruku na chrbát.

„Som v pohode,“ odpovedala Luce. Ani sa nezatackala. To Camove knihy utrpeli.

„Tak, keďže sme jeden druhému zhodili knihy, nie je ďalším krokom náhodný dotyk našich rúk, keď ich budeme zbierať?“

Luce sa zasmiala. Keď mu podala jednu z kníh, zadržal jej ruku a stisol ju. Dážď mu premočil vlasy a na dlhých, hustých mihalniciach sa mu nazbierali kvapky. Vyzeral fakt dobre.

„Ako sa po francúzsky povie ‚v rozpakoch‘?“ spýtal sa.

„Hm… gêné“ začala Luce a zrazu sa sama cítila trochu gêné. Cam ju ešte stále držal za ruku. „Počkať, nedostal si včera práve ty jednotku z päťminútovky z francúzštiny?“

„Všimla si si?“ spýtal sa. Jeho hlas znel zvláštne.

„Cam,“ povedala, „je všetko v poriadku?“

Naklonil sa k nej a zotrel jej kvapku, ktorá jej predtým stekala po nose. Jediný dotyk jeho ukazováka jej rozoslal po tele zimomriavky a odrazu rozmýšľala, aké by to mohlo byť krásne, keby ju vzal do náručia, tak ako to spravil na Toddovej zádušnej omši.

„Myslel som na teba,“ povedal. „Chcel som ťa vidieť. Čakal som na teba na tej omši, ale niekto mi povedal, že si odišla.“

Luce mala tušenie, že Cam vie, s kým odišla. A že chce, aby vedela, že to vie.

„Prepáč,“ zvolala, aby prekričala dunenie hromu. Teraz už boli obaja premočení hustým lejakom.

„Poď, vypadneme z tohto dažďa,“ Cam ju potiahol naspäť smerom ku krytému vchodu Augustína.

Luce pozrela ponad jeho plece na telocvičňu a chcela byť tam, nie niekde inde s Camom. Aspoň nie teraz. Jej myseľ prekypovala príliš veľkým množstvom zmätených impulzov a ona potrebovala čas a priestor mimo všetkých, aby si ich utriedila.

„Nemôžem,“ povedala.

„A čo neskôr? Čo dnes večer?“

„Jasné, neskôr, okej.“

Tvár sa mu rozžiarila. „Prídem k tebe na izbu.“

Prekvapil ju, keď si ju na kratučký moment pritiahol a jemne ju pobozkal na čelo.

Luce to okamžite upokojilo, ako keby dostala nejakú injekciu. A skôr než stihla pocítiť niečo viac, pustil ju a rýchlo odkráčal naspäť k internátu.

Luce pokrútila hlavou a pomaly odčľapotala k telocvični. Očividne má na utriedenie viac než len Daniela.

Možno by mohlo byť dobré stráviť s Camom dnes večer nejaký čas. Ak prestane pršať, pravdepodobne ju vezme do nejakej tajnej časti areálu a bude charizmatický a krásny tým svojím znepokojujúcim, nehybným spôsobom. Bude sa pri ňom cítiť výnimočná. Luce sa usmiala.

Odkedy naposledy vkročila do Panny Márie Fitneskej (ako Arriane pokrstila telocvičňu), personál školskej údržby začal bojovať s kudzu. Z veľkej časti fasády budovy odstránili zelenú prikrývku, no boli len v polovici práce a zelené úponky viseli cez dvere ako chápadlá. Aby sa Luce dostala dnu, musela podliezť popod zopár dlhých šľahúňov.

Telocvičňa bola prázdna a neskutočne tichá v porovnaní s búrkou vonku. Väčšina svetiel bola vypnutá. Nepýtala sa, či môže do telocvične ísť mimo vyučovacích hodín, ale dvere boli odomknuté a nebol tu nik, kto by ju zastavil.

V šerej chodbe prešla okolo starých latinských zvitkov v sklenených vitrínach a miniatúrnej mramorovej piety. Pred dverami posilňovne, kde natrafila na Daniela skáčuceho cez švihadlo, zastala. To by bol super príspevok do jej katalógu:

18. september: D ma obviní z prenasledovania. 0 dva dni nasleduje:

20. september: Penn ma presvedčí, aby som ho naozaj začala prenasledovať.

Uf. Ocitla sa v čiernej diere sebanenávisti. A predsa nevedela prestať. V strede chodby zmrzla. Zrazu pochopila, prečo sa celý tento deň cítila opantaná Danielom viac než inokedy a prečo pociťovala ešte väčší vnútorný konflikt, pokiaľ šlo o Cama. Včera v noci sa jej snívalo o oboch.

Blúdila prašnou hmlou a niekto ju držal za ruku. Otočila sa v domnení, že je to Daniel. No aj keď pery, o ktoré sa pritisla, boli upokojujúce a láskyplné, neboli Danielove. Boli Camove. Dával jej nespočetne veľa jemných bozkov, a vždy keď naňho Luce pozrela, boli jeho búrlivé zelené oči otvorené, prebodávali ju a pýtali sa na niečo, na čo nevedela odpovedať.

Potom Cam aj hmla zmizli a Luce sa ocitla pevne zovretá v Danielovom náručí – presne tam, kde chcela byť. Hlboko ju zaklonil a neľútostne ju bozkával, akoby sa hneval, a vždy keď sa jeho pery odlepili od jej, aj keď len na pol sekundy, vykríkla od strašného smädu, ktorý pociťovala. Tentoraz vedela, že má krídla, a dovolila, aby ju obalili ako prikrývka. Chcela sa ich dotknúť, úplne sa do nich s Danielom zavinúť, no čoskoro dotyk zamatu začal ustupovať, ako sa krídla skladali do seba. Prestal ju bozkávať, sledoval jej tvár, čakal na reakciu. Tomu zvláštnemu horúcemu strachu, ktorý jej narastal v žalúdku, nerozumela. No bol tam a bolo jej z neho nepríjemne teplo, potom nesmierne horúco – kým to už nemohla viac vydržať. Vtedy sa strhla a prebudila sa: V poslednej chvíli toho sna Luce zhorela a zosypala sa – potom sa premenila na popol.

Zobudila sa premočená od potu – vlasy, vankúš, pyžamo, všetko mala mokré a zrazu jej bola strašná zima. Ležala tam a triasla sa, kým sa neobjavilo prvé ranné svetlo.

Luce si pošúchala dažďom premočené rukávy, aby sa zohriala. Samozrejme. Ten sen jej v srdci zanechal plameň a v kostiach mráz a celý deň ich nedokázala zosúladiť. Preto si sem prišla zaplávať – aby to zo seba dostala.

Tentoraz jej čierne plavky Speedo sedeli a priniesla si aj okuliare do vody. Otvorila dvere vedúce k bazénu a osamote zastala pod vysokým skokanským mostíkom, vdychujúc vlhký vzduch s nevýrazným zápachom chlóru. Keď ju nerušili iní študenti a bez trilku píšťalky trénerky Dianteovej, Luce vycítila v kostole prítomnosť čohosi iného. Niečoho takmer posvätného. Možno to bolo tým, že plaváreň bola v takej úžasnej miestnosti, aj keď cez popraskané katedrálové okná pršalo dnu. Aj keď na červených bočných oltároch nehoreli žiadne sviečky. Luce sa pokúsila predstaviť si, ako toto miesto vyzeralo pred tým, než bazén nahradil lavice, a usmiala sa. Páčila sa jej myšlienka, že pláva pod všetkými tými modliacimi sa hlavami.

Nasadila si okuliare a skočila dnu. Voda bola teplá, teplejšia ako dážď vonku, a keď sa celá ponorila pod vodu, dunenie hromu znelo neškodne a vzdialene.

Odrazila sa a na rozohriatie začala kraulom. Lucino telo sa rýchlo uvoľnilo a po niekoľkých dĺžkach zrýchlila a začala plávať motýlika. V končatinách cítila pálenie, no plávala ďalej.

Presne tento pocit hľadala. Bola úplne sústredená.

Keby tak mohla s Danielom hovoriť! Naozaj hovoriť bez toho, aby ju prerušoval alebo jej radil, nech sa dá presunúť na inú školu, alebo aby ušiel skôr, než sa dostane k podstate. To by mohlo pomôcť. Pravdepodobne by to však vyžadovalo, aby ho sputnala a zalepila mu ústa páskou, len aby si ju vypočul.

Ale čo by mu povedala? Môže rozprávať len o pocite, ktorý pri ňom má, ktorý, keď o tom uvažovala, nemá nič spoločné s ich interakciou.

Čo keby ho dostala naspäť k jazeru? On predsa naznačil, že sa stalo ich miestom. Tentoraz by ho tam mohla zaviesť ona a bude super opatrná, aby nenačala žiadnu tému, ktorá by ho mohla vydesiť –

Nefunguje to.

Do paže. Zase to robí. Má plávať. Len plávať. Bude plávať, kým nebude príliš unavená na to, aby na niekoho myslela, najmä nie na Daniela. Bude plávať, kým –

„Luce!“

Kým ju niekto nevyruší. Penn stojaca pri bazéne.

„Čo tu robíš?“ spýtala sa Luce, vypľúvajúc vodu.

„Čo tu robíš ty?“ vrátila jej to Penn. „Odkedy športuješ dobrovoľne? Táto tvoja nová stránka sa mi nepáči.“

„Ako si ma našla?“ Luce si uvedomila, až keď tie slová vyslovila, že asi znela hrubo, akoby sa Penn vyhýbala.

„Cam mi povedal,“ odvetila Penn. „Mali sme celý rozhovor. Bolo to divné. Chcel vedieť, či si v poriadku.“

„To je divné,“ súhlasila Luce.

„Nie,“ povedala Penn, „divné je to, že ku mne prišiel a rozprávali sme sa. Pán Populárny… a ja. Asi svoje prekvapenie nemusím viac zdôrazňovať. Ide o to, že bol vlastne veľmi milý.“

„Však on je milý.“ Luce si stiahla plavecké okuliare z hlavy.

„K tebe,“ povedala Penn. „Bol taký milý, že sa vykradol zo školy, aby ti kúpil ten prívesok, ktorý nikdy nenosíš.“

„Raz som ho mala,“ namietla Luce. Bola to pravda. Pred piatimi dňami, po tom, čo ju Daniel po druhý raz nechal pri jazere v štichu, samu so žiariacou cestou, ktorou prešiel cez les. Nevedela ten obraz vypudiť z mysle a nemohla spať. Tak si vyskúšala ten prívesok. Zaspala, držiac si ho pri krku, a keď sa zobudila s ním v ruke, bol horúci.

Penn na Luce kývala tromi prstami, akoby chcela povedať, Haló? A tým chceš povedať…?

„Chcem povedať,“ dostala zo seba napokon Luce, „že nie som taká povrchná, že nehľadám len chalana, ktorý mi bude kupovať veci.“

„Nie si taká povrchná, čo?“ spýtala sa Penn. „Tak potom ťa vyzývam, aby si zhotovila pravdivý zoznam, prečo si taká zbláznená do Daniela. Čo znamená, že tam nebude žiadne ‚Má tie najkrajšie sivé oči‘ alebo ‚Ó, ako sa mu v slnečnom svite napínajú svaly‘.“

Luce sa nemohla nerozosmiať na Penninom piskľavom falzete a spôsobe, ako držala ruky zopnuté pri srdci. „Jednoducho ma chápe,“ povedala, vyhýbajúc sa Penninmu pohľadu. „Nedokážem to vysvetliť.“

„Chápe, že si zaslúžiš byť ignorovaná?“ Penn pokrútila hlavou.

Luce nikdy Penn nepovedala o čase, ktorý strávila s Danielom osamote, o momentoch, keď uvidela záblesk toho, že aj jemu na nej záleží. Preto Penn nemohla celkom chápať jej pocity. A boli príliš osobné a komplikované, aby ich vysvetlila.

Penn sa skrčila k Luce. „Pozri, hlavný dôvod, prečo som ťa prišla hľadať, je dostať ťa do knižnice na misiu súvisiacu s Danielom.“

„Našla si tú knihu?“

„Nie celkom,“ odpovedala Penn a natiahla ruku, aby pomohla Luce z bazéna. „Veľdielo pána Grigoriho je ešte stále záhadne nezvestné, no tak trochu som sa nabúrala do predplateného literárneho vyhľadávača slečny Sophie a vynorilo sa pár vecí. Myslela som, že ťa budú zaujímať.“

„Diky,“ povedala Luce a s Penninou pomocou sa vytiahla von. „Posnažím sa nebyť z Daniela príliš otravne namäkko.“

„Je mi to fuk,“ povedala Penn. „Len si pohni a osuš sa. Dážď si dal na chvíľu pauzu a ja nemám dáždnik.“

Z veľkej časti suchá a opäť v školskej uniforme, Luce nasledovala Penn do knižnice. Kus prednej časti bol oddelený žltou policajnou páskou, takže dievčatá sa museli prešmyknúť úzkym priestorom medzi lístkovým katalógom a sekciou príručiek. Páchlo to tam ako po táboráku a teraz vďaka rozstrekovačom a dažďu to tam získalo aj novú plesnivú akosť.

Prvý Lucin pohľad mieril na miesto, kde býval pult slečny Sophie – teraz zuhoľnatený, takmer dokonalý kruh na starej dláždenej podlahe v strede knižnice. Všetko v okruhu piatich metrov bolo odstránené. Všetko za týmto bodom bolo, napodiv, nedotknuté.

Knihovníčka nebola na svojom pracovisku, no vedľa vypáleného miesta jej postavili skladací stôl. Bol deprimujúco prázdny okrem novej lampy, hrnčeka na ceruzky a sivého bloku samolepiacich lístkov.

Luce a Penn sa na seba pozreli so sklamanou grimasou a potom šli dozadu k počítačovým pracoviskám. Keď míňali študovňu, kde naposledy videli Todda, Luce pozrela na kamarátku. Penn sa dívala pred seba, no keď jej Luce stisla ruku, Penn stisk dosť silno opätovala.

K jednému počítaču si pritiahli dve stoličky a Penn naťukala svoje užívateľské meno. Luce sa obzrela dookola, aby sa uistila, že nablízku nikto nie je.

Na obrazovke sa objavilo červené okno oznamujúce chybu.

Penn zastonala.

„Čo?“ spýtala sa Luce.

„Po štvrtej človek potrebuje zvláštne povolenie ísť na net.“

„Preto je toto miesto večer ľudoprázdne.“ Penn prehľadávala svoj ruksak. „Kde som založila svoje zakódované heslo?“ zamrmlala.

„Tam je slečna Sophia,“ povedala Luce a knihovníčku v čiernej priliehavej blúzke a jasnozelených krátkych nohaviciach zastavila mávnutím, keď prechádzala uličkou. Trblietavé náušnice sa jej dotýkali pliec a z vlasov na boku hlavy jej vytŕčala ceruzka. „Tu sme,“ hlasno zašepkala Luce.

Slečna Sophia na nich žmúrila. Bifokálne okuliare sa jej zošmykli na špičku nosa a so štósom kníh pod oboma pazuchami si ich nemala ako posunúť hore. „Kto je to?“ zvolala, kráčajúc k nim.

„Ó, Lucinda, Pennyweather,“ povedala unaveným hlasom. „Ahojte.“

„Chceli sme vedieť, či by ste nám nedali heslo k počítaču,“ opýtala sa Luce, ukazujúc na správu o chybe na obrazovke.

„Nezdržiavate sa na sociálnych sieťach, však? Tie stránky sú nástrojom diabla.“

„Nie, nie, toto je vážny výskum,“ uistila ju Penn. „Schválili by ste ho.“

Slečna Sophia sa nahla ponad dievčatá, aby odomkla počítač. Prsty jej trielili, ťukajúc to najdlhšie heslo, aké Luce kedy videla. „Máte dvadsať minút,“ povedala bezvýrazne a odišla.

„To by malo stačiť,“ zašepkala Penn. „Našla som kritickú úvahu o Strážcoch, takže kým tú knihu nevystopujeme, môžeme si aspoň prečítať, o čom je.“

Luce zacítila, že za ňou niekto stojí, a tak sa otočila. Zbadala slečnu Sophiu, ktorá sa vrátila. Luce podskočila. „Prepáčte,“ ospravedlnila sa. „Neviem, prečo som sa zľakla.“

„Nie, ty mne prepáč,“ povedala slečna Sophia. Keď sa usmiala, jej oči prakticky zmizli. „Bolo to v poslednom čase, od toho požiaru, také ťažké. No nie je dôvod, prečo by som si mala svoj smútok ventilovať pri mojich dvoch najsľubnejších študentkách.“

Luce ani Penn naozaj nevedeli, čo povedať. Jedna vec bola utešovať jedna druhú po tom požiari, no upokojovať školskú knihovníčku, na to neboli pripravené.

„Snažila som sa stále niečím zamestnávať, ale…“ slečna Sophia stíšila hlas.

Penn nervózne pozrela na Luce. „No, zišla by sa nám nejaká pomoc s naším výskumom, ak teda –“

„Môžem vám pomôcť!“ slečna Sophia si pritiahla tretiu stoličku. „Vidím, že sa zaujímate o Strážcov,“ povedala, čítajúc im spoza chrbta. „Grigoriovci boli veľmi vplyvný klan. A ja náhodou poznám katolícku databázu. Pozriem, čo sa dá nájsť.“

Luce sa takmer zadrhla ceruzkou, ktorú ohrýzala. „Prepáčte, povedali ste Grigoriovci?“

„Áno, historici ich vystopovali až do stredoveku. Boli…“ Odmlčala sa, hľadajúc slová. „Akási skupina bádateľov, aby som to povedala v modernom jazyku laikov. Špecializovali sa na určitý typ folklóru o padlých anjeloch.“

Znova sa načiahla medzi dievčatá a Luce žasla, ako jej prsty behali po klávesnici. Vyhľadávač mal problémy stíhať a ukazoval jeden príspevok za druhým, jeden primárny zdroj za druhým, a všetko o Grigoriovcoch. Danielovo priezvisko bolo všade, bola ho plná obrazovka. Luce mala mierny závrat.

Vybavil sa jej výjav zo sna: otvárajúce sa krídla, jej telo, ktoré sa tak rozhorúčilo, až zotlelo na popol.

„Dá sa špecializovať na rôzne typy anjelov?“ chcela vedieť Penn.

„Ó, iste – je tu veľké zoskupenie literatúry,“ povedala slečna Sophia a ťukala do klávesnice. „Existujú tí, z ktorých sa stali démoni. A tí, ktorí sa pridali k Bohu. A dokonca sú aj takí, čo paktovali so smrteľníčkami.“ Jej prsty sa napokon zastavili. „Veľmi nebezpečný zvyk.“

„Majú títo Strážcovia niečo spoločné s Danielom Grigorim, ktorý je tu?“

Slečna Sophia si poťukala po lilavých perách. „To je celkom možné. Sama som sa nad tým zamýšľala, ale nie je na nás, aby sme strkali nos do záležitostí iného študenta, súhlasíte?“ Pozrela na hodinky a zvraštila bledú tvár. „No, dúfam, že som vám poskytla dosť na to, aby ste začali svoj projekt. Nebudem vám zaberať viac času.“ Ukázala na hodiny na monitore. „Už máte len deväť minút.“

Keď slečna Sophia kráčala späť do prednej časti knižnice, Luce pozorovala jej dokonalé držanie tela. Mohla na hlave niesť knihu. Zdalo sa, že pomoc dievčatám s výskumom ju trochu rozveselila, no Luce nemala potuchy, ako naložiť s informáciami o Danielovi, ktoré práve dostala.

Penn áno. Už si zúrivo písala poznámky.

„Osem a pol minúty,“ informovala Luce a podala jej pero a papier. „Je tu toho príliš veľa, aby sa z toho človek za osem a pol minúty vysomáril. Píš.“

Luce vzdychla a urobila, ako jej prikázali. Bola to nudne navrhnutá webová stránka s tenkým modrým okrajom okolo jednoduchého béžového pozadia. Navrchu bol nadpis robustnými, hranatými písmenami: GRIGORIOVSKÝ KLAN. Už len keď Luce čítala to meno, začalo jej byť teplo.

Penn poťukala perom po monitore, čím priviedla Lucinu pozornosť naspäť k jej úlohe.

Grigoriovci nespia. Je to možné; Daniel vždy vyzeral unavene. Sú obyčajne tichí. Áno. Niekedy z neho slová lezú ako z chlpatej deky. V dekréte z ôsmeho storočia –

Obsah obrazovky zmizol. Ich čas vypršal.

„Koľko sa ti podarilo zapísať?“ opýtala sa Penn.

Luce zdvihla papier. Úbohé. Bolo tam čosi, čo si ani nepamätala, že čarbe: operené okraje krídel.

Penn na ňu úkosom pozrela. „Áno, vidím, že budeš výborná výskumná asistentka,“ povedala, no smiala sa. „Neskôr môžeme vymýšľať teórie o hre MASH.“ Ukázala svoje poznámky, ktoré boli oveľa výdatnejšie. „To je v poriadku, mám toho dosť, aby nás to priviedlo k ďalším zdrojom.“

Luce si papier napchala do vrecka, kde už mala zhúžvaný zoznam všetkých stykov s Danielom, ktorý si začala písať. Začínala byť ako jej otec, ktorý sa vždy rád zdržiaval v blízkosti skartovačky. Keď sa zohla, hľadajúc kôš na papier, zbadala, ako k nim uličkou kráčajú nohy.

Tá chôdza jej bola známa ako jej vlastná. Vystrela sa na stoličke – alebo sa o to aspoň pokúsila – a o spodnú stranu počítačového stola si udrela hlavu.

„Au,“ vykríkla a šúchala si miesto, kde si hlavu už raz udrela pri požiari.

Meter od nej nehybne stál Daniel. Z jeho výrazu sa dalo vyčítať, že stretnúť ju je to posledné, čo teraz chce. Aspoňže sa objavil až po tom, čo sa počítač odpojil z internetu. Nemusí vidieť, že ho prenasleduje ešte aktívnejšie, ako si už myslel. No vyzeralo to, že Daniel sa pozerá cez ňu; fialovomodré oči upieral ponad jej plece na niečo – alebo niekoho iného.

Penn poklepala Luce po pleci, potom ukázala palcom na človeka, ktorý stál za ňou. O Lucinu stoličku sa opieral Cam a zoširoka sa na ňu usmieval. Vonku sa zablýskalo a Luce prakticky skočila Penn do náručia.

„Je to iba búrka,“ povedal Cam, naťahujúc hlavu. „Čoskoro prehrmí. Škoda, lebo keď sa bojíš, vyzeráš rozkošne.“

Cam natiahol ruku. Začal na jej pleci, potom jej prstami prešiel po ramene až k ruke. Zamihala mihalnicami, cítila sa tak dobre, a keď otvorila oči, v ruke držala malú rubínovočervenú zamatovú škatuľku. Cam ju na sekundu otvoril a Luce zbadala záblesk zlata.

„Otvor ju neskôr,“ povedal. „Keď budeš sama.“

„Cam –“

„Zastavil som sa u teba na izbe.“

„Môžeme –“ Luce sa pozrela na Penn, ktorá na nich nehorázne zízala s úžasom diváka sediaceho v prvom rade.

Keď Penn konečne vyšla z tranzu, mávla rukami. „Mám odísť. Rozumiem.“

„Nie, ostaň,“ povedal Cam sladšie, než Luce očakávala. Obrátil sa k Luce. „Pôjdem ja. Ale neskôr – sľubuješ?“

„Jasné.“ Cítila, ako sa červená.

Cam jej chytil ruku a spolu so škatuľkou jej ju vtlačil do ľavého predného vrecka na džínsoch. Boli tesné, a keď zacítila jeho prsty roztiahnuté na svojich bokoch, striaslo ju. Potom žmurkol a obrátil sa na päte.

Skôr ako mala možnosť lapiť dych, obrátil sa späť. „Ešte jedna vec,“ povedal, objal ju zozadu rukou a priblížil sa k nej.

Hlavu mala zaklonenú a on sa naklonil dopredu a jeho ústa sa ocitli na jej. Pery mal presne také zamatové, ako sa vždy zdali byť, keď Luce na ne hľadela.

Nebolo to dlhé, len letmý bozk, no mala pocit, akoby to značilo oveľa viac. Nemohla dýchať zo šoku a vzrušenia a kvôli možnosti, že hocikto mohol vidieť tento dlhý, veľmi nečakaný –

„Čo je-!“

Camova hlava odletela na bok a zrazu sa zhrbil a chytil si sánku.

Za ním stál Daniel a šúchal si zápästie. „Nedotýkaj sa jej.“

„Čože? Nepočul som,“ povedal Cam a pomaly vstával.

Panebože! Bijú sa! V knižnici! O ňu!

Potom sa Cam jedným hladkým pohybom vrhol na Luce. Keď sa jeho náruč okolo nej začala uzatvárať, vykríkla.

Ale Danielove ruky boli rýchlejšie. Silným úderom Cama odstrčil a sotil ho o počítačový stôl. Keď ho potom zdrapil za vlasy a pridržal mu hlavu na doske, Cam zavrčal.

„Povedal som, aby si sa jej nedotýkal svojimi špinavými rukami, ty zlomyseľný hajzel.“

Penn zapišťala, schytila svoj peračník a po špičkách prešla k stene. Luce ju sledovala, ako raz, dva, tri razy vyhodila svoj zájdený žltý peračník do vzduchu. Štvrtýkrát vyletel dostatočne vysoko a trafil malú čiernu kameru, ktorá bola skrutkami pripevnená k stene. Úder posunul objektív kamery úplne naľavo, smerom k absolútne nehybnej polici literatúry faktu.

Vtedy už Cam zo seba Daniela striasol a, vŕzgajúc nohami po vyleštenej podlahe, krúžili okolo seba.

Daniel sa začal uhýbať, skôr ako si Luce uvedomila, že sa Cam pripravuje na úder. No neuhol sa dosť rýchlo. Cam mu uštedril tesne pod oko úder, ktorý vyzeral na knokaut. Daniela tá sila tak odhodila, že sotil Luce a Penn na počítačový stôl. Obrátil sa a skôr ako sa vyrútil späť, zamrmlal im dezorientované ospravedlnenie.

„Preboha, prestaňte!“ vykríkla Luce tesne pred tým, ako sa vrhol na Cama.

Daniel sa doňho zakvačil a zasypal mu plecia a hlavu chaotickou spŕškou úderov.

„To je príjemné,“ zavrčal Cam a naťahoval si krk zo strany na stranu ako boxer. Daniel mu chytil oboma rukami krk a stlačil.

Cam okamžite zareagoval a odsotil Daniela dozadu na vysokú policu s knihami. Náraz sa knižnicou rozľahol hlasnejšie ako hrom za oknami.

Daniel zavrčal a konečne ho pustil. S buchotom spadol na zem.

„Čo ešte predvedieš, Grigori?“

Luce bola ochromená zo strachu, že sa nebude môcť postaviť. No Daniel sa rýchlo zdvihol.

„Ukážem ti,“ zasyčal. „Vonku.“ Podišiel bližšie k Luce, potom spravil krok od nej. „Ty ostaň tu.“

Potom obaja chlapci vybehli z knižnice zadným východom, ktorým Luce šla tej noci počas požiaru. Ona aj Penn stáli na mieste ako prikované. Pozerali jedna na druhú s otvorenými ústami.

„Poď,“ povedala Penn a vliekla Luce k oknu s výhľadom na park. Tváre si pritisli o sklo a zotierali rosu, ktorú naň nadýchali.

Vonku husto pršalo. Okrem svetla, ktoré svietilo cez okná knižnice, bolo ihrisko v tme. Bolo blatisté a kĺzké, sotva na ňom bolo niečo vidieť.

A potom tam pribehli dve postavy. Obe boli v mihu premočené. Chvíľu sa hádali, potom začali jedna okolo druhej krúžiť. Opäť zdvihli päste.

Luce sa pevne chytila parapetu a sledovala, ako Cam spravil prvý ťah: nabehol na Daniela a vrazil doňho plecom. Potom sa otočil a kopol ho do rebier.

Daniel sa zložil, držiac sa za bok. Vstávaj! Luce ho silou vôle nútila pohnúť sa. Cítila, akoby sama dostala kopanec. Vždy, keď Cam na Daniela zaútočil, cítila to v kostiach.

Nemohla sa na to pozerať.

„Daniel sa na chvíľu zapotácal,“ oznámila Penn, keď sa Luce odvrátila. „Ale hneď vyskočil a totálne tresol Cama do tváre. Pekné!“

„Ty si to vychutnávaš?“ s hrôzou sa spýtala Luce.

„S otcom sme sledovali boxerské zápasy,“ povedala Penn. „Všimni si, že obaja títo chalani majú za sebou seriózny výcvik v rôznych bojových umeniach. Perfektný hák, Daniel!“ Zaskučala. „Au!“

„Čo?“ Luce znova vykukla. „Je zranený?“

„Upokoj sa,“ povedala Penn. „Niekto ich prichádza rozohnať. Práve vo chvíli, keď sa Daniel spamätáva.“

Penn mala pravdu. Vyzeralo to, že naprieč areálom beží pán Cole. Keď dorazil na miesto, kde boli tí dvaja, chvíľu nehybne stál a pozoroval ich, takmer zhypnotizovaný tým, ako po sebe idú.

„Urob niečo,“ zašepkala Luce a prišlo jej zle.

Napokon pán Cole zdrapil oboch chlapcov za šiju. Trojica chvíľu zápasila, až sa od nich Daniel napokon odtrhol. Vytriasol si pravú ruku a potom chodil dookola a zopárkrát si odpľul do blata.

„Veľmi príťažlivé, Daniel,“ poznamenala Luce sarkasticky. Ibaže to naozaj bolo tak.

A teraz prednáška od pána Colea. Šialene rozhadzoval rukami a oni stáli so zvesenými hlavami. Cam smel odísť prvý. Poklusom zamieril z ihriska k internátu a zmizol.

Pán Cole položil Danielovi ruku na plece. Luce by bola dala neviem čo za to, keby mohla zistiť, o čom sa rozprávajú a či Daniela potrestá. Chcela za ním ísť, no Penn jej zatarasila cestu.

„To všetko kvôli šperku. Čo ti vôbec Cam dal?“

Pán Cole odišiel a Daniel ostal sám. Pozeral sa nahor, na dážď.

„Neviem,“ povedala Luce a odišla od okna. „Nech je to hocičo, nechcem to. Najmä po tomto.“ Prešla k počítačovému stolu a z vrecka vytiahla škatuľku.

„Ak ty nie, ja áno,“ odvetila Penn. Otvorila škatuľku a potom sa zmätene pozrela na Luce.

Záblesk zlata, ktorý videli, nebol šperk. V škatuľke ležali len dve veci: ďalšie z Camových zelených brnkadiel a kúsok zlatého papiera.

Stretnime sa zajtra po vyučovaní. Počkám ťa pri bráne.

C.

PÄTNÁSŤ

JAMA LEVOVÁ

Odvtedy, čo sa Luce poriadne pozrela do zrkadla, ubehol už dosť dlhý čas. Nikdy jej neprekážalo, čo v ňom videla – jasné orieškovohnedé oči, drobné, rovné zuby, husté mihalnice a spleť hustých čiernych vlasov. To bývalo. Pred minulým letom.

Po tom, čo jej mama všetky vlasy ostrihala, sa Luce začala zrkadlám vyhýbať. Nebolo to len kvôli krátkemu účesu; Luce sa už viac nepáčilo, kým je, a nechcela o tom vidieť žiaden dôkaz. Začala sa pozerať na ruky, keď si ich v kúpeľni umývala. Keď prechádzala popri dymových oknách, hlavu držala rovno a nepoužívala pudrenky so zrkadielkom.

No dvadsať minút pred tým, ako sa mala stretnúť s Camom, Luce stála pred zrkadlom na prázdnom dievčenskom vecku v Augustíne. Zdalo sa jej, že vyzerá celkom normálne. Vlasy jej už dorastali a začínali sa na nich vytvárať kučery. Skontrolovala si zuby, potom narovnala plecia a pozrela sa do zrkadla, akoby sa dívala Camovi do očí. Musí mu povedať niečo veľmi dôležité a chcela sa uistiť, že vyzerá tak, že ju bude brať vážne.

Dnes na vyučovanie neprišiel. Ani Daniel. A tak Luce usúdila, že na nich oboch pán Cole uvalil nejaký trest. Buď to, alebo si lízali rany. No Luce nepochybovala, že Cam na ňu bude dnes čakať.

Nechcela ho vidieť. Vôbec. Keď si spomenula, ako päsťami udieral Daniela, žalúdok sa jej chvel. Ale bola to predovšetkým jej vina, že sa začali biť. Dávala Camovi falošnú nádej – a bolo jedno, či to robila, pretože bola zmätená alebo polichotená, alebo mala celkom maličký záujem. Záležalo jej na tom, aby k nemu dnes bola otvorená: Nič medzi nimi nie je.

Zhlboka sa nadýchla, stiahla si tričko nižšie na bedrá a otvorila dvere WC.

Nevidela ho, keď prichádzala k bráne. No cez stavebnú zónu na parkovisku bolo ťažké niečo vidieť. Luce nebola pri školskej bráne, odkedy to tam začali renovovať, a prekvapilo ju, aké komplikované bolo pohybovať sa naprieč rozkopaným parkoviskom. Obchádzala výtlky, podliezala radar stavbárov a rukami rozháňala asfaltové výpary, ktoré nikdy nevyprchali.

Po Camovi nebolo ani chýru. Chvíľku sa cítila hlúpo, takmer akoby naletela na nejaký kanadský žartík. Vysoká kovová brána bola pokrytá bublinami červenej hrdze. Luce sa cez ňu pozrela na hustý hájik starých brestov na druhej strane cesty. Potiahla si hánky a spomenula si na deň, keď jej Daniel povedal, ako neznáša, keď to robí. No nebol tu, aby to videl; nebol tu nik. Potom si všimla poskladaný kus papiera so svojím menom. Bol pribitý k sivastému kmeňu košatej magnólie, ktorá stála vedľa rozbitej telefónnej búdky.

Zachraňujem ťa z dnešného spoločenského večera. Kým naši spolužiaci zinscenujú výjav z občiansky vojny – smutné, ale pravdivé – ty a ja si spolu vyrazíme. Privezie ťa ku mne čierny sedan so zlatou poznávacou značkou. Myslel som, že sa nám obom zíde trocha čerstvého vzduchu.

C.

Luce z dymu zakašľala. Čerstvý vzduch bol jedna vec, ale čierny sedan, ktorý ju vyzdvihne v školskom areáli? Aby ju priviezol ku Camovi, akoby bol nejaký monarcha, ktorý môže len tak z rozmaru zariadiť, aby k nemu privážali ženy? A kde vôbec je?

Nič z tohto nebolo súčasťou jej plánu. Súhlasila so stretnutím s Camom, len aby mu povedala, že je príliš priamočiary a ona si naozaj nevie predstaviť, že by sa s ním dala dokopy. Pretože – aj keď mu to nikdy nepovie – každý jeden raz, čo predošlý večer jeho päsť udrela Daniela, niečo sa v jej vnútri strhlo a začalo vrieť. Očividne treba túto vec s Camom potlačiť v zárodku. Zlatý prívesok s hadom mala vo vrecku. Bolo načase vrátiť ho.

Ibaže teraz sa cítila hlúpo, lebo si myslela, že Cam sa chce len porozprávať. Bolo jasné, že mal za lubom čosi viac. Bol to ten typ chalana.

Pri zvuku spomaľujúcich kolies auta Luce otočila hlavu. Pred bránou zastavil čierny sedan. Dymové okno šoféra sa otvorilo, z neho sa vystrčila chlpatá ruka a zdvihla slúchadlo v telefónnej búdke, ktorá stála z vonkajšej strany brány. Po chvíli dopadlo slúchadlo s buchotom späť na vidlicu a šofér sa oprel o klaksón.

Napokon sa veľká kovová brána so skuvíňaním otvorila a auto prišlo priamo pred ňu. Dvere sa s tlmeným bzukotom otvorili. Naozaj nastúpi do toho auta a pôjde bohviekam, aby sa s ním stretla?

Naposledy stála pri tejto bráne, keď sa lúčila s rodičmi. Chýbali jej ešte skôr, než odišli, a ona im kývala presne z tohto miesta vedľa rozbitej telefónnej búdky, ktorá stála z vnútornej strany brány – a všimla si vtedy jednu z lepších bezpečnostných kamier. Takú, čo mala detektor pohybu a zaostrovala na všetko, čo sa pohlo. Cam si nemohol vybrať horšie miesto na vyzdvihnutie.

Zrazu mala víziu samotky v suteréne. Vlhké cementové steny a šváby lezúce po jej nohách. Žiadne poriadne svetlo. Klebety o tej dvojici, Jules a Phillipovi, ktorých nikto nevidel, odkedy sa pokúsili odísť, ešte stále kolovali po škole. Myslí si Cam, že ho Luce chce tak strašne vidieť, že bude riskovať a odkráča z areálu priamo pod dohľadom očiek?

Auto ešte stále bzučalo pred ňou na príjazdovej ceste. Po chvíli šofér – muž v slnečných okuliaroch, s hrubým krkom a rednúcimi vlasmi – natiahol ruku. V nej bola malá biela obálka. Luce na sekundu zaváhala a potom podišla bližšie a vzala si ju.

Camov listový papier. Ťažká, krémovobiela karta s jeho menom vytlačeným reliéfnou tlačou v dekadentnej zlatej v ľavom dolnom rohu.

Mal som to spomenúť skôr, očko je zalepené. Pozri sa sama. Postaral som sa o to, tak ako sa postarám o teba. Dúfam, že sa čoskoro uvidíme.

Zalepené? Myslí tým –? Odvážila sa rýchlo pozrieť na bezpečnostnú kameru. Naozaj. Cez šošovku bol nalepený čisto odstrihnutý kruh čiernej vinylovej pásky. Luce netušila, ako tieto vecičky fungujú alebo ako dlho bude trvať učiteľom, kým na to prídu, no zvláštnym spôsobom sa jej uľavilo, že na to Cam myslel. Nevedela si predstaviť Daniela, že myslí v takom predstihu.

Callie aj rodičia dnes večer čakajú na jej telefonát. Luce si trikrát prečítala Callin desaťstranový list a pamätala si všetky smiešne detaily z kamarátkiných výletov do Nantucketu, no stále nevedela Callie odpovedať na žiadnu otázku týkajúcu sa jej života na Meči a kríži. Keby sa otočila a išla dnu prijať telefonát, nevedela by, ako začať vykresľovať Callie a rodičom zvláštny, temný zvrat posledných pár dní. Ľahšie bude vôbec im o tom nepovedať, alebo aspoň nie kým veci tak či onak nedorieši.

Vkĺzla na zadné zamatovo hebké kožené béžové sedadlo sedana a pripútala sa. Šofér bez slova zaradil rýchlosť.

„Kam ideme?“ opýtala sa ho.

„K malej priehrade poniže rieky. Pán Briel má rád miestnu farbu. Len pokojne seď, srdiečko. Všetko uvidíš.“

Pán Briel? Kto je tento chlapík? Luce nikdy nemala rada, keď jej niekto hovoril, aby bola pokojná, najmä keď to znelo ako varovanie, aby nekládla viac otázok. Prekrížila si teda ruky na prsiach, pozerala von oknom a pokúšala sa zabudnúť na tón šoférovho hlasu, keď ju oslovil „srdiečko“.

Cez dymové sklá vyzerali všetky stromy vonku a sivá dláždená cesta hnedé. Na rázcestí, kde cesta smerom na západ viedla do Thunderboltu, odbočili na východ. Išli pozdĺž rieky k pobrežiu. Tu a tam ich cesta viedla priamo k rieke a Luce videla, ako sa popri nich kľukatí poloslaná hnedá voda. O dvadsať minút auto zastavilo pred ošumelou krčmou na brehu rieky.

Bola postavená zo sivého prehnitého dreva a na vodou nasiaknutej, rozmočenej tabuli stálo kostrbatými červenými písmenami napísanými rukou STYX. Na drevenom tráme pod plechovou strechou bola pribitá šnúra s umelohmotnými vlajočkami s reklamou na pivo – priemerný pokus o slávnostnú atmosféru. Luce študovala obrázky vytlačené na umelohmotných trojuholníkoch – palmy a opálené dievčatá v bikinách s fľašami piva pri usmiatych perách – a uvažovala, kedy naposledy na toto miesto vstúpilo skutočné živé dievča.

Na lavičke otočenej k vode sedeli dvaja starší punk rockeri a fajčili. Cez čelá prezrádzajúce stredné roky im ovísali vypĺznuté číra a škaredé, špinavé kožené bundy zrejme nosili odvtedy, keď bol punk ešte mladý. Prázdny výraz v ich opálených, uvoľnených tvárach dodával celej scéne ešte spustnutejšiu atmosféru.

Močiar, ktorý hraničil s dvojprúdovou diaľnicou, začínal pohlcovať asfalt a cesta pomaly mizla v trstine a blate. Luce nebola nikdy takto hlboko v riečnych mokradiach.

Ako tak sedela, neistá, čo spraví, keď vyjde z auta, predné dvere Styxu sa z rachotom otvorili a z nich sa vyšuchtal Cam. Prekrížil si nohy a pokojne sa oprel o sieťkové dvere. Vedela, že ju cez dymové okná auta nemôže vidieť, no zdvihol ruku, akoby ju videl, a privolal ju k sebe.

„Toto bude pohroma,“ zamrmlala Luce predtým, ako poďakovala šoférovi. Otvorila dvere, a keď stúpala po troch schodíkoch na drevenú verandu krčmy, privítal ju závan slaného vetra.

Camovi viseli strapaté vlasy voľne okolo tváre a v zelených očiach mal pokojný pohľad. Jeden rukáv čierneho trička mal vyhrnutý na plece a Luce videla hladkú líniu jeho bicepsu. Vo vrecku sa prstami dotkla zlatého prívesku. Nezabudni, prečo si tu.

Camova tvár nevykazovala žiadne znaky včerajšej bitky, čo ju ihneď priviedlo k úvahe, či Danielova áno.

Cam sa na ňu zvedavo pozrel a jazykom si prešiel po spodnej pere. „Práve som počítal, koľko drinkov útechy by som potreboval, keby si dnes neprišla,“ povedal a otvoril náruč. Luce do nej vstúpila. Cam bol človek, ktorému sa veľmi ťažko hovorilo nie, dokonca aj vtedy, keď si nebola celkom istá, čo chce.

„Nenechala by som ťa v štichu,“ povedala a vzápätí sa cítila previnilo, lebo vedela, že tie slová vyslovila z povinnosti a nie z lásky, čo by Cam uprednostnil. Bola tam len preto, aby mu povedala, že si s ním nechce nič začať. „Čo je toto za miesto? A odkedy máš taxislužbu?“

„Drž sa pri mne, drobec,“ povedal a zdalo sa, že jej otázky berie ako kompliment, ako keby sa jej páčilo byť unesená do krčmy, ktorá smrdí ako kuchynský odtok.

O toto jej naozaj nešlo. Callie vždy tvrdila, že Luce nie je schopná brutálnej úprimnosti a preto sa dostáva do toľkých mizerných situácií s chalanmi, ktorým mala jednoducho povedať nie. Luce sa triasla. Musí to zo seba dostať. Zalovila vo vrecku a vytiahla prívesok. „Cam.“

„Ó, dobre, priniesla si ho.“ Zobral jej prívesok z rúk a otočil ju. „Pomôžem ti ho zapnúť.“

„Nie, počkaj –“

„Tak,“ povedal. „Naozaj ti pristane. Pozri.“ Nasmeroval ju naprieč vŕzgajúcou drevenou podlahou k oknu krčmy, kde malo niekoľko skupín vylepené plagáty s koncertmi. THE OLD BABIES. DRIPPING WITH HATE. HOUSE CRACKERS. Luce by radšej študovala hocičo z tohto, ako by sa pozerala na svoj obraz. „Vidíš?“

V blatom pofŕkanom okennom skle veľmi nevidela svoje črty, no zlatý prívesok na jej teplej pokožke žiaril. Pritlačila si naň ruku. Skutočne bol skvostný. A s drobným ručne vytvoreným hadom plaziacim sa v strede bol taký osobitý. Nebol ako niečo, čo človek vidí na trhoch na promenáde, kde miestni predávajú turistom predražené výrobky, suveníry z Georgie vyrobené na Filipínach. Za jej obrazom na skle mala obloha bohatú oranžovú farbu pomarančového nanuku a pretínali ju tenké linky ružových oblakov.

„Pokiaľ ide o včerajší večer…“ začal Cam. V skle nejasne videla, ako sa jej nad plecom pohybujú jeho ružové pery.

„Aj ja som s tebou chcela hovoriť o včerajšku,“ povedala Luce, stojac vedľa neho. Na šiji mu videla končeky lúčov jeho tetovania.

„Poď dnu,“ povedal a doviedol ju späť k sieťkovým dverám, ktoré boli napoly zvesené z pántov. „Môžeme sa rozprávať tam.“

Krčma bola dnu obložená drevom a osvetlená tlmeným svetlom niekoľkých oranžových lámp. Na stene viseli parohy všetkých možných veľkostí a tvarov a nad výčapným pultom bol natiahnutý vypchatý gepard, ktorý vyzeral, že každú chvíľu skočí. Jedinou dekoráciou na stene bolo vyblednuté tablo s nápisom DÔSTOJNÍCI LOSIEHO KLUBU OKRESU PULASKI 1964 – 65, ktoré ukazovalo stovku oválnych tvárí skromne sa usmievajúcich nad pastelovými motýlikmi. Z jukeboxu sa ozýval Ziggy Stardust a v strede malého vyvýšeného pódia si osamote pohmkával a tancoval postarší chlapík s vyholenou hlavou a v kožených nohaviciach. Okrem Luce a Cama tu bol jedinou ďalšou osobou.

Cam prstom ukázal na dve stoličky. Predraté zelené kožené čalúnenie bolo v strede roztrhnuté a béžový molitan z nich vypadával ako obrovské pukance. Na mieste, kde sa posadil Cam, už stál poloprázdny pohár. Bol pokvapkaný kropajami potu a ľadom rozriedený nápoj v jeho vnútri mal svetlohnedú farbu.

„Čo je to?“ spýtala sa Luce.

„Georgijská pálenka,“ povedal a odpil si. „Na začiatok to neodporúčam.“ Keď naňho spýtavo pozrela, povedal: „Som tu celý deň.“

„Úžasné,“ poznamenala Luce a prstom sa dotýkala zlatého prívesku. „Čo máš sedemdesiat? Sedíš sám celý deň v krčme?“

Nezdal sa opitý, no nepáčila sa jej predstava, že prišla až sem, aby to s ním ukončila, a on bude príliš sťatý a nepochopí to. Začínala si lámať hlavu, ako sa dostane späť do školy. Ani nevedela, kde sa toto miesto nachádza.

„Au.“ Cam si pošúchal srdce. „Krása vylúčenia z vyučovania spočíva v tom, že nikomu počas vyučovania nechýbaš. Mal som pocit, že si zaslúžim malé zotavenie.“ Vztýčil hlavu, „čo ťa trápi? Toto miesto? Alebo včerajšia bitka? Alebo skutočnosť, že nás nikto neobslúžil?“ Posledné slová zakričal tak hlasno, že z kuchyne prišiel k výčapu veľký, korpulentný krčmár. Mal dlhé postupne zostrihané vlasy s ofinou a na ramenách tetovanie, ktoré vyzeralo ako zapletené ľudské vlasy. Bol samý sval a musel vážiť stopäťdesiat kíl.

Cam sa k nej otočil a usmial sa. „Aký je tvoj jed?“

„Je mi to fuk,“ povedala Luce. „Vlastný jed naozaj nemám.“

„Na mojom večierku si pila šampanské,“ poznamenal Cam. „Vidíš, kto dáva pozor?“ Drgol do nej plecom. „Vaše najlepšie šampanské rovno sem,“ povedal krčmárovi, ktorý zaklonil hlavu a vydal zo seba sarkastický, prefajčený smiech.

Krčmár, ktorý sa ani neunúval skontrolovať jej občiansky preukaz ani sa na ňu pozrieť dostatočne dlho na to, aby uhádol jej vek, sa zohol k malej chladničke s posuvnými sklenenými dverami. Fľaše štrngali, ako sa v nich prehrabával. Po dlhej chvíli sa objavil s maličkou fľašou Freixenetu. Zdalo sa, že na jej spodku rastie niečo oranžové.

„Toto si neberiem na triko,“ povedal, keď im ju podával.

Cam odistil zátku a pozrel na Luce so zdvihnutým obočím. Slávnostne nalial Freixenet do vínového pohára.

„Chcel som sa ospravedlniť,“ povedal. „Viem, že som na teba šiel trochu zhurta. A včerajší večer, čo sa stalo s Danielom, nemám z toho dobrý pocit.“ Skôr ako pokračoval ďalej, počkal, kým Luce kývne hlavou. „Namiesto toho, aby som sa naštval, mal som ťa radšej počúvnuť. Záleží mi na tebe, nie na ňom.“

Luce pozorovala, ako v jej sekte stúpajú nahor bublinky, a premýšľala, že ak má byť úprimná, povie, že jej záleží na Danielovi a nie na Camovi. Musí to Camovi povedať. Ak už oľutoval to, že ju včera večer nepočúval, možno teraz bude. Zdvihla pohár, aby si, skôr než začne, odpila.

„Ó, počkaj.“ Cam jej položil ruku na rameno. „Nemôžeš si odpiť, kým si na niečo nepripijeme.“ Zdvihol svoj pohár a hľadel jej do očí. „Čo by to malo byť? Ty rozhodni.“

Sieťkové dvere buchli a chlapíci, čo fajčili na verande, prišli dnu. Ten vyšší, s mastnými čiernymi vlasmi, tupým nosom a strašne špinavými nechtami na rukách, hodil jeden pohľad na Luce a vykročil k nim.

„Čo to tu oslavujeme?“ Chlipne na ňu zízal a drgol svojím pohárom na whisky do jej pozdvihnutého pohára. Naklonil sa tak blízko, že cítila, ako sa na ňu pritíska bokom. „Maličkej prvý večer vonku? Kedy má byť doma?“

„Oslavujeme to, že sa už aj poberieš von,“ povedal Cam tak príjemne, akoby práve ohlasoval, že Luce má narodeniny. Zelené oči uprel na muža, ktorý vyceril malé špicaté zuby zasadené vo veľkých ďasnách.

„Von, čo? Iba ak ju vezmem so sebou.“

Pokúsil sa schmatnúť Luce za ruku. Po tom, akým spôsobom sa začala šarvátka s Danielom, Luce čakala, že Cama nebude treba dvakrát povzbudzovať, aby zase vybuchol. Najmä ak tu celý deň popíjal. No Cam ostal pozoruhodne pokojný.

Iba rýchlo, elegantne a s brutálnou silou leva zaháňajúceho sa na myš odrazil chlapíkovu ruku.

Cam sledoval, ako chlapík tackavo spravil pár krokov dozadu. So znudeným výrazom v tvári si vytriasol ruku a potom pohladkal Lucino zápästie, za ktoré ju chcel chlapík chytiť. „Prepáč. Spomínala si včerajší večer?“

„Vravela som…“ Luce cítila, ako jej z tváre mizne všetka krv. Priamo nad Camovou hlavou rozďavila papuľu čierno-čierna temnota, ktorá sa naťahovala a rozkladala, kým z nej nebol ten najväčší, najčernejší tieň, aký kedy videla. Z jeho stredu vytryskol arktický vzduch a Luce cítila jeho mrazenie ešte aj na Camových prstoch, ktoré jej stále prechádzali po pokožke.

„Ó, bože môj,“ zašepkala.

V okamihu, keď chlapík rozbil svoj pohár o Camovu hlavu, zarinčalo sklo.

Cam pomaly vstal zo stoličky a z vlasov si vytriasol niekoľko úlomkov skla. Obrátil sa chlapovi, ktorý mal dvakrát toľko rokov a bol zo desať centimetrov vyšší ako on, tvárou v tvár. Luce sa chúlila na barovej stoličke a držala sa ďalej od toho, čo vycítila, že sa práve odohrá medzi Camom a tým chlapíkom. A od toho, čo sa môže odohrať s rozprestierajúcim sa tieňom, čiernym ako noc, nad nimi.

„Prestaňte,“ povedal monotónne obrovský krčmár a ani sa neunúval zdvihnúť zrak od svojho časopisu Fight.

V tom momente sa chlapík začal slepo zaháňať na Cama, ktorý bral tie absurdné údery ako detské plesknutia.

Nielen Luce bola ohromená Camovou rozvahou: Tanečník v kožených nohaviciach sa krčil pri jukeboxe. A po tom, čo chlapík s mastnými vlasmi Camovi zopárkrát vrazil, ešte aj on zaspätkoval a ostal zmätene stáť.

Medzičasom sa tieň začal zhromažďovať pri strope, jeho temné výhonky rástli ako burina a plazili sa čoraz bližšie k ich hlavám. Luce zvraštila tvár a uhla sa práve vo chvíli, keď Cam odrazil posledný úder unaveného chlapíka.

A potom sa začal protiútok.

Bolo to len jednoduché švihnutie prstami, akoby Cam zmietol suchý list. Jednu minútu chlapík na Cama útočil, no len čo sa Camove prsty dotkli protivníkovej hrude, chlapík odletel – vyletel do vzduchu, rozprášil prázdne fľaše od piva a narazil do steny na druhej strane miestnosti vedľa jukeboxu.

Trel si hlavu a so stonaním sa prikrčil.

„Ako si to spravil?“ Luce naširoko otvorila oči.

Cam ju ignoroval, obrátil sa k chlapíkovmu menšiemu, zavalitejšiemu kamarátovi a povedal: „Si ďalší v poradí?“

Druhý chlapík zdvihol ruky. „To sa ma netýka, kamoš,“ povedal a odtiahol sa.

Cam pokrčil plecami, podišiel k prvému chlapíkovi a za golier trička ho zdvihol zo zeme. Končatiny sa mu bezducho hompáľali vo vzduchu ako nejakej bábke. Potom Cam ľahko švihol zápästím a šmaril chlapíka o stenu. Prestal sa ovládať a mlátil ho opakujúc: „Povedal som ti, že máš ísť von!“ Vyzeralo to, akoby tam ten chlapík bol prilepený.

„Dosť!“ zrevala Luce, no ani jeden ju nepočúval, bolo im to jedno. Luce prišlo nevoľno. Chcela odtrhnúť oči od krvavého nosa a ďasien chlapíka pritlačeného k stene Camovou takmer nadľudskou silou. Chcela mu povedať, aby na to kašľal, že cestu naspäť do školy nájde aj sama. Najviac sa však chcela dostať od ohavného tieňa, ktorý teraz pokrýval strop a stekal po stenách. Schytila tašku a vybehla do noci –

A rovno do čejsi náruče.

„Si v poriadku?“

Bol to Daniel.

„Ako si ma tu našiel?“ spýtala sa a bez rozpakov si zaborila tvár do jeho pleca. Do očí sa jej tlačili slzy, o ktorých nechcela rozmýšľať.

„Poď,“ povedal. „Dostaneme ťa odtiaľto.“

Bez toho, aby sa obzrela naspäť, vložila svoju ruku do jeho. Z ruky sa jej do celého tela rozlialo teplo. A potom sa jej začali rinúť slzy. Nebolo fér cítiť sa tak bezpečne, keď tiene boli ešte stále nablízku.

Aj Daniel vyzeral napätý. Cez parkovisko ju ťahal tak rýchlo, že musela takmer šprintovať, aby s ním udržala krok. Keď zacítila, ako tiene pretekajú dverami krčmy a varia sa vo vzduchu, nechcela sa obzrieť. Napokon, nemusela sa. Rinuli sa v plynulom toku ponad jej hlavu a vysávali všetko svetlo na ich ceste. Akoby sa jej pred očami trhal celý svet na franforce. V nose jej uviazol hnilobný smrad síry, horší než čokoľvek, čo poznala.

Daniel sa tiež pozrel nahor a zachmúril sa, ibaže vyzeral, že sa len snaží rozpamätať, kde zaparkoval. No potom sa stala tá najčudnejšia vec. Tiene cúvli a vyvreli v čiernych fŕkancoch, ktoré sa zliali a rozptýlili.

Luce neveriacky prižmúrila oči. Ako to Daniel urobil? Urobil to on, či nie?

„Čo?“ spýtal sa Daniel rozrušene. Odomkol dvere spolujazdca na bielom Tauruse kombi. „Niečo nie je v poriadku?“

„Nemáme čas na to, aby som vymenovala, čo všetko nie je v poriadku,“ povedala Luce, keď si sadala do auta. „Pozri.“ Prstom ukázala na vchod do krčmy. Sieťkové dvere sa so švihom otvorili a Cam vyšiel von. Musel vyradiť aj toho druhého chlapíka, no nevyzeral, že dobojoval. Päste mal zaťaté.

Daniel sa uškrnul a pokrútil hlavou. Luce sa márne snažila trafiť bezpečnostným pásom do pracky, kým sa k nej nenahol a neodsunul jej ruky. Keď sa prstami obtrel o jej brucho, zatajila dych. „Je v tom jedna finta,“ zašepkal a zasunul sponu do druhej časti pracky.

Naštartoval auto a pomaly vycúval, prechádzajúc popri vchode do krčmy. Luce neprišla na um jediná vec, ktorú by Camovi povedala, no zdalo sa jej dokonalé, keď Daniel spustil okienko a jednoducho povedal: „Dobrú noc, Cam.“

„Luce,“ zvolal Cam, kráčajúc k autu. „Nerob to. Neodchádzaj s ním. Zle sa to skončí.“ Nemohla sa mu pozrieť do očí, o ktorých vedela, že prosia, aby sa vrátila. „Mrzí ma to.“

Daniel si Cama vôbec nevšímal a pokračoval v ceste. Na súmraku vyzeral močiar zakalený a lesy pred nimi ešte nezreteľnejšie.

„Stále si mi nepovedal, ako si ma tu našiel,“ povedala Luce. „Alebo ako si vedel, že sa idem stretnúť s Camom. Alebo kde si zohnal to auto.“

„Je slečny Sophie,“ vysvetlil Daniel a zapol diaľkové svetlá, pretože konáre stromov nad nimi sa uzavreli a vrhali na cestu hustý tieň.

„Slečna Sophia ti požičala auto?“

„Po rokoch strávených v losangeleských predmestiach,“ povedal a pokrčil pritom plecami, „sa dá povedať, že mám zlaté ruky, keď ide o ‚požičiavanie‘ áut.“

„Ukradol si slečne Sophii auto?“ Luce sa pousmiala a uvažovala, ako si knihovníčka zapíše tento vývoj udalostí do svojich spisov.

„Privezieme ho späť,“ povedal Daniel. „Okrem toho bola dosť zaneprázdnená s dnešnou inscenáciou občianskej vojny. Niečo mi navráva, že si ani nevšimne, že zmizlo.“

Len vtedy si Luce uvedomila, čo má Daniel na sebe. Všimla si jeho modrú uniformu vojaka Severu so smiešnym koženým pásom, ktorý mu visel šikmo cez hruď. Tak strašne sa bála tieňov, Cama a celej tej hroznej scény, že sa ani nestihla poriadne na Daniela pozrieť.

„Nesmej sa,“ povedal Daniel a sám sa snažil nerozosmiať. „Dnes večer si sa uliala z najhoršieho spoločenského stretnutia celého roka.“

Luce si nemohla pomôcť: Natiahla ruku a frngla Danielovi do gombíka. „Škoda,“ nasadila južanský prízvuk. „Práve som si dala vyžehliť tú najkrajšiu róbu.“

Danielove pery zvlnil úsmev, no potom vzdychol. „Luce. To, čo si dnes urobila – mohlo vypáliť naozaj zle. Uvedomuješ si to?“

Luce hľadela na cestu, otrávená, že atmosféra je zrazu opäť depresívna. Zo stromu na ňu hľadela sova.

„Nemala som v úmysle prísť až sem,“ povedala, čo bola pravda. Cam ju vlastne akoby oklamal. „Kiežby som nebola prišla,“ dodala potichu, uvažujúc, kde je ten tieň teraz.

Daniel udrel päsťou do volantu, až podskočila. Škrípal zubami a Luce mrzelo, že je kvôli nej taký nahnevaný.

„Ja len nemôžem uveriť, že si sa s ním zaplietla,“ povedal.

„Nezaplietla,“ naliehala. „Šla som tam, len aby som mu povedala…“ Nemalo to zmysel. Zapletená s Camom! Keby Daniel vedel, že s Penn trávili väčšinu času skúmaním jeho rodiny… no, asi by ho to rovnako nahnevalo.

„Nemusíš nič vysvetľovať,“ povedal Daniel a mávol rukou. „Aj tak je to moja chyba.“

„Tvoja chyba?“

Vtedy už Daniel zišiel z cesty a zastavil na konci piesčitého chodníka. Zhasol svetlá a zahľadel sa na oceán. Na súmraku mala obloha tmavý, slivkovomodrý odtieň a hrebienky vĺn boli takmer striebristé a trblietali sa. Vysoká tráva na pláži viala vo vetre a vydávala piskľavý, skľučujúci zvuk. Kŕdeľ strapatých čajok, čistiacich si perie, sedel v rade pozdĺž zábradlia promenády.

„Stratili sme sa?“ opýtala sa.

Daniel si ju nevšímal. Vystúpil z auta, zavrel dvere a pustil sa k vode. Luce čakala desať mučivých sekúnd sledujúc, ako sa jeho silueta zmenšuje v purpurovom šere, a potom vyskočila z auta a vydala sa za ním.

Vietor jej hnal vlasy do tváre. Vlny narážali o pobrežie a v protiprúde ťahali späť pásy mušlí a chalúh. Vzduch bol pri vode chladnejší. Všetko malo intenzívnu slanú vôňu.

„Čo sa deje, Daniel?“ spýtala sa, bežiac pozdĺž duny. Pri chôdzi v piesku si pripadala ťažšia. „Kde to sme? A čo myslíš tým, že je to tvoja chyba?“

Otočil sa k nej. Vyzeral taký zronený, divadelnú uniformu mal celú pokrčenú a sivé oči sklopené.

„Potrebujem len trochu času na rozmýšľanie.“

Luce znova pocítila, ako jej v hrdle rastie hrča. Konečne prestala plakať, no Daniel to všetko tak sťažoval. „Prečo si ma potom zachránil? Prečo si meral celú cestu sem, vyzdvihol ma, nakričal na mňa a potom si ma nevšímal?“ Okrajom čierneho trička si utrela oči, no z morskej soli, ktorú mala na prstoch, ju začali štípať. „Niežeby sa to veľmi líšilo od toho, ako sa ku mne väčšinou správaš, ale –“

Daniel sa zvrtol a pleskol si oboma rukami po čele. „Nedochádza ti to, Luce.“ Pokrútil hlavou. „To je ono – nikdy ti to nedochádza.“

Tón jeho hlasu nebol vôbec zlomyseľný. Vlastne bol až príliš milý. Ako keby bola úplne tupá a nechápala, čo bolo preňho očividné. To ju absolútne rozzúrilo.

„Nedochádza mi to?“ spýtala sa. „Mne to nedochádza? Poviem ti, čo mi dochádza. Myslíš, že si taký múdry? Strávila som tri roky na najlepšej prípravke v celej krajine s kompletným štipendiom. A keď ma vyhodili, musela som žiadať – žiadať! –, aby nevymazali môj školský záznam s prospechom s vyznamenaním.“

Daniel odstúpil, no Luce šla za ním a vždy, keď s vyvalenými očami spravil krok dozadu, ona postúpila o krok vpred. Asi ho desí, no a čo? Koledoval si o to zakaždým, čo sa k nej povýšene správal.

„Viem po latinsky a francúzsky a na druhom stupni som tri roky za sebou vyhrala vedeckú súťaž.“

Pritlačila ho o zábradlie promenády a snažila sa zdržať, aby ho nepichla prstom do hrude. Ešte neskončila. „Lúštim aj nedeľnú krížovku, niekedy za menej ako hodinu. Mám neomylný orientačný zmysel… i keď nie vždy, keď ide o chalanov.“

Prehltla a na chvíľu sa odmlčala, aby sa nadýchla.

„A jedného dňa budem psychiatričkou, ktorá naozaj počúva pacientov a pomáha ľuďom. Okej? Takže sa so mnou nebav ako s hlupaňou a nehovor mi, že nechápem len preto, že nedokážem dešifrovať tvoje nevyspytateľné, divné, kolísavé, úprimne –“ zdvihla k nemu pohľad a vydýchla, „naozaj zraňujúce správanie.“ Utrela si slzu, hnevajúc sa na seba za to, že sa nechala tak uniesť.

„Buď už ticho,“ povedal Daniel, no povedal to tak jemne a nežne, že Luce – na ich prekvapenie – poslúchla.

„Nemyslím si, že si hlúpa.“ Zavrel oči. „Podľa mňa si tá najbystrejšia osoba, akú poznám. A najsrdečnejšia. A,“ prehltol a pozrel priamo na ňu, „najkrajšia.“

„Prosím?“

Pozrel sa na oceán. „Som už z toho… taký unavený,“ povedal. Skutočne znel vyčerpane.

„Z čoho?“

Pozrel sa na ňu s tým najsmutnejším výrazom, ako keby stratil niečo vzácne. Toto bol ten Daniel, ktorého poznala, aj keď nevedela vysvetliť ako alebo odkiaľ. Toto bol ten Daniel, ktorého… miluje.

„Môžeš mi to ukázať,“ pošepla.

Pokrútil hlavou. No jeho pery boli tak blízko jej. A pohľad v jeho očiach bol taký očarujúci. Akoby chcel, aby mu to ona ukázala prvá.

Postavila sa na špičky a nahla sa k nemu. Telo sa jej chvelo. Ruku mu položila na líce a on žmurkol, no nepohol sa. Pohybovala sa pomaly, tak pomaly, akoby sa bála, že ho vystraší, a pritom bola po celý čas sama na smrť vydesená. A potom, keď boli dosť blízko, že sa jej skoro skrížil zrak, zavrela oči a pritisla svoje pery na jeho.

Spájal ich len ten najjemnejší, ľahulinký dotyk pier, no Luce sa v tele rozhorel oheň, aký doposiaľ nepoznala, a vedela, že potrebuje viac, celého Daniela. Žiadala by od neho priveľa, keby chcela, aby ju potreboval tak ako ona jeho, zovrel ju v náručí, ako to spravil toľkokrát v jej snoch, aby opätoval jej túžobný bozk ešte intenzívnejšie?

A spravil to.

Okolo pása jej ovinul svalnaté ramená. Pritiahol si ju bližšie a ona pocítila, ako sa línia ich tiel spája – nohy zapletené do nôh, boky pritisnuté o boky, hrude dvíhajúce sa a klesajúce v spoločnom rytme. Daniel ju pritlačil o zábradlie promenády, pridŕžajúc si ju bližšie k sebe, až kým sa nemohla ani pohnúť, kým ju nemal presne tam, kde chcela byť. To všetko bez jediného prerušenia ich vášnivého bozku.

Potom ju bozkával ďalej, najprv jemne, roztomilo jej cmukajúc do ucha. Potom dlho, sladko a nežne po brade a krku, až zastonala a zaklonila hlavu. Jemne ju potiahol za vlasy, a keď na okamih otvorila oči, zbadala na nočnej oblohe prvé hviezdy. K nebu sa cítila byť bližšie než kedykoľvek predtým.

Napokon sa Daniel vrátil k jej ústam a bozkával ju s takou intenzitou – sal jej spodnú peru, mäkkým jazykom jej prechádzal poza zuby. V zúfalej túžbe pustiť ho ďalej otvorila širšie ústa, konečne bez strachu ukázať mu, ako veľmi ho chce. Aby sa silou svojich bozkov vyrovnala jemu.

V ústach a medzi prstami na nohách mala piesok, zo slaného vetra jej naskakovala husia koža a zo srdca sa jej rozlievalo to najsladšie očarenie.

V tej chvíli by mohla preňho zomrieť.

Odtiahol sa a hľadel na ňu, akoby chcel niečo povedať. Usmiala sa naňho a na pery mu vtisla jemný, letmý bozk a potom na nich ešte zotrvala. Nemala slov alebo lepší spôsob, ako vyjadriť to, čo cítila, čo chcela.

„Ešte stále si tu,“ zašepkal.

„Nikto ma od teba nedostane.“ Zasmiala sa.

Daniel o krok cúvol, uprel na ňu temný pohľad a jeho úsmev zmizol. Začal pred ňou chodiť dookola a rukou si šúchal čelo.

„Čo je?“ opýtala sa zľahka a potiahla ho za rukáv, aby sa vrátil po ďalší bozk. Prstami jej prešiel po tvári, vlasoch, krku. Akoby sa uisťoval, že to nie je len sen.

Bol toto jej prvý skutočný bozk? Nemala pocit, že treba rátať Trevora, takže bol. A všetko sa zdalo byť také správne, akoby bola Danielovi súdená a on jej. Voňal… nádherne. Jeho ústa chutili sladko a bohato. Bol vysoký a silný a…

Vykĺzol jej z náruče.

„Kam ideš?“ spýtala sa.

Kolená sa mu podlomili, pričom o pár centimetrov klesol, oprel sa o drevené zábradlie a pozrel na oblohu. Vyzeral, akoby mal bolesti.

„Povedala si, že ťa nikto odo mňa nedostane,“ povedal tlmeným hlasom. „No oni áno. Možno len meškajú.“

„Oni? Kto?“ Luce sa obzrela okolo seba po opustenej pláži. „Cam? Myslím, že sme sa ho striasli.“

„Nie.“ Daniel sa pustil dole promenádou. Triasol sa. „To nie je možné.“

„Daniel.“

„Príde to,“ zašepkal.

„Desíš ma.“ Luce šla za ním a snažila sa udržať s ním krok. Pretože odrazu, i keď nechcela, mala pocit, že vie, čo má na mysli. Nie Cama, ale niečo iné, nejaké iné nebezpečenstvo.

Lucina myseľ bola zahmlená. Jeho slová jej klopali na mozog, zneli desivo pravdivo, no logika za nimi jej unikala. Ako úlomok sna, na ktorého celok si nevie spomenúť.

„Hovor so mnou,“ povedala. „Povedz mi, čo sa deje.“

Otočil sa s rukami zdvihnutými v rezignovanom geste a tvárou bledou ako kvet pivónie. „Neviem, ako to zastaviť,“ zašepkal.

ŠESTNÁSŤ

NA VLÁSKU

Luce stála na rázcestí medzi cintorínom na severe školského areálu a chodníkom k jazeru na juhu. Bol podvečer a robotníci už odišli domov. Pomedzi konáre dubov za telocvičňou sa predieralo svetlo a na trávnik, ktorý viedol k jazeru, vrhalo škvrnité tiene. A vábilo Luce k sebe. Nebola si istá, ktorou cestou sa vydať. V rukách držala dva listy.

V prvom, od Cama, bolo ospravedlnenie, ktoré očakávala, a prosba, aby sa s ním po škole stretla a veci prebrali. V druhom, od Daniela, nebolo nič iné, len „Stretnime sa pri jazere“. Nemohla sa dočkať. Pery jej ešte stále horeli od ich včerajšieho bozku. Nevedela sa zbaviť spomienky na jeho prsty vo svojich vlasoch, na jeho pery na svojom krku.

Ďalšie časti toho večera boli hmlistejšie, ako napríklad to, čo sa stalo, keď si na pláži sadla k Danielovi. Daniel sa jej takmer bál dotknúť v porovnaní s tým, ako sa ani nie pred desiatimi minútami zmocnili jeho ruky jej tela.

Nič ho nemohlo vytrhnúť z tranzu. Stále dokola mrmlal tú istú vec: „Niečo sa muselo stať. Niečo sa zmenilo,“ – a hľadel na ňu s bolesťou v očiach, ako keby skrývala odpoveď, ako keby tušila, čo znamenajú jeho slová. Napokon zaspala na jeho pleci, kým hľadel na nadpozemsky krásne more.

Keď sa o niekoľko hodín zobudila, vynášal ju hore schodmi do jej izby. Vyľakalo ju, že prespala celú cestu naspäť do školy – a zvláštna žiara na chodbe ešte viac. Vrátilo sa. Danielovo svetlo. Ani nevedela, či ho on vidí.

Všetko okolo nich bolo zaliate mäkkým fialovým svetlom. Biele dvere ostatných študentov posiate nálepkami nadobudli neónový odtieň. Matné štvorce linolea svietili. Sklo okna s výhľadom na cintorín vrhalo fialový svit na prvé náznaky tlmeného žltého ranného svetla. To všetko rovno pod dohľadom očiek.

„Sme totálne v keli,“ nervózne zašepkala z polospánku.

„Očiek sa nebojím,“ povedal Daniel pokojne a tiež vzhliadol ku kamerám. Najprv boli jeho slová upokojujúce, no potom jej začalo vŕtať v hlave čosi stiesnené v jeho hlase: Ak sa Daniel neobáva očiek, obáva sa niečoho iného.

Keď ju uložil do postele, ľahko ju pobozkal na čelo a potom sa zhlboka nadýchol. „Nestrať sa mi,“ povedal.

„To nehrozí.“

„Myslím to vážne.“ Na dlhý moment zavrel oči. „Oddýchni si – ale vyhľadaj ma ráno pred vyučovaním. Chcem s tebou hovoriť. Sľubuješ?“

Stisla mu ruku a pritiahla si ho k sebe na posledný bozk. Vzala jeho tvár do dlaní a splynula s ním. Zakaždým, keď so zaklipkaním pootvorila oči, jeho oči ju pozorovali. A jej sa to páčilo.

Nakoniec vycúval a zahľadel sa na ňu od dverí. Z jeho pohľadu jej búšilo srdce tak, ako pred chvíľou z jeho bozkov. Keď sa vytratil na chodbu a zavrel za sebou dvere, upadla Luce do najhlbšieho spánku.

Prespala raňajšie vyučovanie a zobudila sa v skoré popoludnie ako znovuzrodená a plná sily. Bolo jej jedno, že pre vymeškané vyučovanie nemá žiadne vysvetlenie. Bála sa len toho, že prespala stretnutie s Danielom. Čo najrýchlejšie ho vyhľadá a on to pochopí.

Okolo druhej, keď jej konečne napadlo, že by mala niečo zjesť alebo sa ukázať na hodine náboženstva slečny Sophie, s nechuťou vyliezla z postele. Vtedy zbadala pod dverami dve obálky, ktoré jej odchod výrazne posunuli.

Najprv musí odbiť Cama. Vedela, že ak pôjde k jazeru skôr ako na cintorín, nikdy sa od Daniela nebude vedieť odlúčiť. Ak pôjde najprv na cintorín, jej túžba znova vidieť Daniela jej dodá dosť odvahy, aby Camovi povedala veci, ktoré mu pre nervozitu nedokázala povedať pred tým. Pred tým, ako včera začalo byť všetko také strašidelné a vymklo sa spod kontroly.

Luce potlačila strach z ich stretnutia a vykročila naprieč parkom k cintorínu. Podvečer bol teplý a vzduch vlhký a lepkavý. Čaká ich sparná noc, ak vánok od vzdialeného mora nebude dosť silný a neochladí sa tu. Vonku v školskom areáli nik nebol a lístie na stromoch sa ani nepohlo. Luce možno bola jediná osoba na Meči a kríži, ktorá sa hýbala. Všetkých ostatných prepustia z vyučovania, naženú do jedálne na večeru a Penn – a asi aj ostatní – sa budú čudovať, kde môže Luce byť.

Keď dorazila na miesto, Cam sa opieral o bránu cintorína posiatu škvrnami lišajníka. Lakťami sa opieral o tepané železné stĺpiky v tvare viniča a plecia mal zhrbené dopredu. Oceľovou špicou hrubej čiernej čižmy vykopával púpavu. Luce si nepamätala, že by ho videla tak pohrúženého dovnútra – poväčšine sa zdalo, že sa Cam dychtivo zaujíma o okolitý svet.

No tentoraz zdvihol pohľad, až keď stála priamo pred ním. Tvár mal popolavú, vlasy zľahnuté pri hlave a prekvapilo ju zistenie, že by sa mohol oholiť. Pohľadom jej prešiel po tvári, akoby sústrediť sa na každú jej črtu vyžadovalo námahu. Vyzeral zničený, nie zmlátený z tej bitky, ale jednoducho akoby pár dní nespal.

„Prišla si.“ Hlas mal chrapľavý, no jeho slová sa končili malým úsmevom.

Luce si potiahla hánky a pomyslela si, že Cam sa už nebude dlho usmievať. Prikývla a zdvihla jeho list.

Natiahol sa za jej rukou, no odtiahla ju predstierajúc, že si chce z očí odhrnúť vlasy.

„Myslel som, že budeš kvôli včerajšku naštvaná,“ povedal a pohol sa preč od brány. Spravil zopár krokov do cintorína, potom si s prekríženými nohami sadol na nízku sivú mramorovú lavičku v prvom rade hrobov. Zmietol z nej špinu a krehké lístie a potom potľapkal miesto vedľa seba.

„Naštvaná?“ povedala.

„To je zväčša dôvod, prečo ľudia odídu z krčmy.“

Sadla si, tiež s prekríženými nohami, tvárou k nemu. Odtiaľto mohla vidieť horné konáre obrovského duba v strede cintorína, pod ktorým, aj keď sa to zdalo byť už veľmi dávno, mala s Camom poobedňajší piknik.

„Neviem,“ povedala Luce. „Som skôr bezradná. Asi zmätená. A sklamaná.“ Striaslo ju pri spomienke na to, ako ju ten ošumelý chlapík zdrapil, na spŕšku Camových pästí, na strop z čierneho, ťažkého tieňa… „Prečo si ma tam vzal? Vieš, čo sa stalo, keď Jules a Phillip tajne odišli.“

Jules a Phillip sú dementi, ktorých každý krok monitorujú náramky. Samozrejme, že ich chytili. Cam sa temne usmial, ale nie na ňu. „Nie sme ako oni, Luce. Ver mi. A okrem toho, nesnažil som sa zapliesť do ďalšej bitky.“ Pošúchal si spánky a pokožka na nich, ktorá vyzerala kožovitá a tenká, sa mu pokrčila. „Len som nemohol vystáť, ako sa ten chlapík s tebou rozprával a dotýkal sa ťa. Zaslúžiš si, aby sa k tebe správali s maximálnou pozornosťou.“ Zelené oči sa mu rozšírili. „Chcem sa tak k tebe správať. Jediný.“

Zastrčila si vlasy za uši a zhlboka sa nadýchla. „Cam, zdáš sa byť super chalan –“

„Ó, nie.“ Rukou si zakryl tvár. „Len nie Odbime ho ohľaduplne. Dúfam, že nepovieš, že by sme mali ostať kamaráti.“

„Nechceš byť mojím kamarátom?“

„Ty vieš, že chcem byť oveľa viac ako tvoj kamarát,“ povedal, pričom slovo „kamarát“ vypľul, akoby to bola nadávka. „Je v tom Grigori, však?“

Stiahlo jej žalúdok. Asi nebolo také ťažké dovtípiť sa to, no bola taká zahľadená do vlastných pocitov, že nemala čas uvažovať, čo si o nich dvoch myslí Cam.

„Ani jedného z nás naozaj nepoznáš,“ povedal Cam, postavil sa a odstúpil, „ale ty si pripravená hneď teraz si vybrať, čo?“

Bolo od neho trúfalé myslieť si, že má ešte nádej. Hlavne po včerajšku. Myslieť si, že medzi ním a Danielom je nejaké súperenie.

Potom sa Cam pred ňou sklonil. Keď jej vzal tvár do dlaní, jeho výraz sa zmenil, bol prosebný, vážny.

Luce jeho napätosť prekvapila. „Prepáč,“ povedala a odtiahla sa. „Jednoducho sa to stalo.“

„Presne! Jednoducho sa to stalo. Budem hádať, čo to bolo – včera večer sa na teba pozrel nejakým novým romantickým pohľadom. Luce, hrnieš sa do rozhodnutia pred tým, než vieš, čo je v stávke. Môže toho byť… veľa.“ Nad jej zmäteným výrazom si povzdychol. „Môžem ťa spraviť šťastnou.“

„Daniel ma robí šťastnou.“

„Ako to môžeš povedať? Ani sa ťa nedotkne.“

Luce zavrela oči a spomenula si na ich spojené pery včera večer na pláži. Na Danielove ruky ovinuté okolo nej. Celý svet bol v poriadku, harmonický, bezpečný. No keď teraz otvorila oči, Daniela nikde nevidela.

Len Cama.

Odkašľala si. „Áno, urobí. Robí ma šťastnou.“

Líca mala teplé. Pritisla si na ne chladnú dlaň, no Cam si to nevšimol. Ruky zaťal do pästí.

„Objasni to.“

„To, ako ma Daniel bozkáva, sa ťa netýka.“ V zúrivosti si zahryzla do pery. Cam sa zachechtal. „Ó! Viem to tak isto dobre ako Grigori,“ povedal, pobozkal jej chrbát ruky a neočakávane ju pustil.

„Také to vôbec nebolo,“ povedala Luce a odvrátila sa.

„A čo toto?“ Skôr ako ho zo seba stihla striasť, perami jej prešiel po líci.

„Nesprávne.“

Cam si oblizol pery. „Hovoríš, že ťa Daniel Grigori pobozkal tak, ako si zaslúžiš byť pobozkaná?“ Niečo v jeho temných očiach začínalo vyzerať zlovestne.

„Áno,“ povedala, „najlepší bozk, aký som kedy dostala.“ A i keď to bol jej jediný ozajstný bozk, Luce vedela, že ak sa jej na to niekto znova opýta o šesťdesiat, o sto rokov, povie to isté.

„No aj tak si tu,“ povedal Cam, neveriacky krútiac hlavou.

Luce sa nepáčilo, čo naznačoval. „Som tu, len aby som ti povedala pravdu o mne a Danielovi. Aby som ti povedala, že ty a ja –“

Cam vyprskol hlasným, dutým, kotkodákavým smiechom, ktorý sa ozýval prázdnym cintorínom. Smial sa tak dlho a intenzívne, až sa chytal za boky a utieral si slzy.

„Čo je ti také smiešne?“ chcela vedieť Luce.

„Ty nemáš ani potuchy,“ zvolal a ešte stále sa smial.

Camov tón, ktorý hovoril To nepochopíš, nemal ďaleko od Danielovho včera večer, keď neutíšiteľne stále opakoval: „To nie je možné.“ No Lucina reakcia na Cama bola úplne odlišná. Keď si ju Daniel držal od tela, ešte viac ju to k nemu priťahovalo. Aj keď sa škriepili, chcela byť s Danielom viac, než kedy chcela byť s Camom. A keď sa k nej Cam správal ako k outsiderke, pocítila úľavu. Nechcela mať k nemu bližšie.

Vlastne práve teraz k nemu mala až príliš blízko.

Stačilo. Škrípuc zubami, vstala a nahnevaná na seba, že ešte aj tento čas premrhala, pochodovala k bráne.

No Cam ju dobehol, vlietol pred ňu a zablokoval jej cestu. Ešte stále sa jej smial a hrýzol si peru v snahe byť vážny. „Nechoď,“ potláčal smiech.

„Daj mi pokoj.“

„Ešte nie.“

Skôr ako ho mohla zastaviť, Cam ju schytil do náručia a hlboko ju zaklonil, až stratila zem pod nohami. Luce vykríkla a chvíľu sa vzpierala, no on sa usmieval.

„Pusť ma!“

„Ja a Grigori sme o teba doposiaľ čestne bojovali, nemyslíš?“

Zazrela naňho a rukami odtláčala jeho hruď. „Choď do pekla.“

„Zle tomu rozumieš,“ povedal a priťahoval si jej tvár k svojej. Jeho zelené oči ju prebodávali a ona nenávidela fakt, že jeho pohľad ju ešte vždy vie uchvátiť.

„Pozri, viem, že veci boli za posledných pár dní dosť hektické,“ povedal tlmeným hlasom, „no záleží mi na tebe, Luce. Veľmi. Nerozhoduj sa preňho, skôr ako mi dovolíš raz ťa pobozkať.“

Cítila, ako sa jeho náruč okolo nej sťahuje, a odrazu dostala strach. Boli mimo výhľadu zo školy a nikto nevedel, kde je.

„Nič to nezmení,“ povedala mu a snažila sa znieť pokojne.

„Vyhovieš mi? Predstieraj, že som vojak a ty spĺňaš moje posledné želanie. Len jeden bozk, sľubujem.“

Lucina myseľ zablúdila k Danielovi. Predstavila si, ako čaká pri jazere, a v čase, kedy by ju mal mať v náručí, zamestnáva svoje ruky hádzaním žabiek do vody. Nechcela Cama pobozkať, ale čo ak ju naozaj nepustí? Ten bozk by mohol byť tá najmenšia, najzanedbateľnejšia vec. Najľahší spôsob, ako sa oslobodiť. A potom bude voľná a bude môcť ísť za Danielom. Cam to sľúbil.

„Len jeden bozk –“ začala a vtom boli jeho pery na jej perách.

Jej druhý bozk za posledné dva dni. Kým Danielov bozk bol hladný a zúfalý, Camov bol nežný a príliš dokonalý, ako keby si to pred ňou vysúšal na stovke dievčat.

A predsa cítila, ako niečo v nej stúpa, chce, aby reagovala, zmocňuje sa hnevu, ktorý len pred momentom cítila, a úplne ho rozpúšťa. Cam ju ešte vždy držal zaklonenú v náručí, vyvažujúc jej váhu na kolene. V jeho silných, schopných rukách sa cítila bezpečne. A ona sa potrebovala cítiť bezpečne. Bola to taká zmena oproti, no, každej chvíli, keď nebozkávala Cama. Vedela, že na niečo zabúda, na niekoho – koho? – si nevie spomenúť. Existoval len ten bozk, jeho ústa a –

Zrazu si uvedomila, že padá. Na zem padla tak prudko, že jej to vyrazilo dych. Nadvihla sa na rukách a sledovala, ako o pár centimetrov ďalej Camova tvár dopadla na zem. Proti svojej vôli zvraštila tvár.

Podvečerné slnko vrhalo rozptýlené svetlo na dve postavy na cintoríne.

„Koľkokrát musíš toto dievča zruinovať?“ Luce začula smutný južanský prízvuk.

Gabbe? Žmurkajúc pozrela na zapadajúce slnko.

Gabbe a Daniel.

Gabbe k nej pribehla a pomohla jej vstať, no Daniel sa jej ani nepozrel do očí.

Luce sa potichu preklínala. Nevedela, čo je horšie – či to, že ju práve Daniel videl bozkávať sa s Camom, alebo – tým si bola istá –, že sa Daniel s Camom znova pobije.

Cam sa im postavil tvárou v tvár, úplne ignorujúc Luce. „Okej, ktorý z vás to bude tentoraz?“ zavrčal.

Tentoraz?

„Ja,“ povedala Gabbe a s rukami vbok urobila krok dopredu. „To malé pohladenie bolo len a len odo mňa, Cam, zlatko. Čo s tým urobíš?“

Luce pokrútila hlavou. Gabbe musí žartovať. Určite to je len nejaká hra. No nezdalo sa, že Camovi je na tom niečo smiešne. Vyceril zuby a vyhrnul si rukávy, potom zdvihol päste a začal sa posúvať vpred.

„Znova, Cam?“ vytkla mu Luce. „Nezúčastnil si sa tento týždeň už dosť bitiek?“ A akoby to nestačilo, naozaj šiel udrieť dievča.

Bokom sa na ňu usmial. „Do tretice všetko dobré,“ povedal hlasom plným zloby. Odvrátil sa práve v okamihu, keď mu Gabbe uštedrila oblúkový kop do sánky.

Keď Cam padal, Luce rýchlo utiekla dozadu. Oči mal zavreté a držal si tvár. Gabbe stála nad ním a vyzerala tak pokojne, akoby práve z rúry vytiahla dokonale upečený broskyňový koláč. Pozrela na svoje nechty a vzdychla.

„Škoda, že ťa musím vybiť práve vtedy, keď som si urobila manikúru. Čo už,“ povedala a ďalej kopala Cama do brucha, pričom sa z každého kopanca tešila ako decko, čo vyhráva v počítačovej hre.

Cam sa knísavo učupil. Luce mu už nevidela tvár – mal ju schovanú medzi kolenami –, no zavýjal od bolesti a dusil sa vlastným dychom.

Luce stála, pozerala z Gabbe na Cama a naspäť, a nedávalo jej to nijaký zmysel. Cam bol dvakrát taký veľký ako Gabbe, no zdalo sa, že Gabbe vedie. Len včera Luce videla, ako v krčme Cam zmlátil toho obrovského chlapíka. A predtým, pred knižnicou, boli Daniel a Cam vyrovnanými súpermi. Luce žasla nad Gabbe, s vlasmi stiahnutými do chvosta dúhovou stuhou. Teraz Cama pritláčala k zemi a vykrúcala mu ruku. „Vzdávaš sa?“ podpichovala ho. „Len povedz zázračné slovíčko, zlato. Pustím ťa.“

„Nikdy,“ Cam si odpľul.

„Dúfala som, že to povieš,“ zvolala a silno mu zatlačila hlavu do prachu.

Daniel položil Luce ruku na krk. Uvoľnila sa a so strachom, ako sa bude tváriť, sa obzrela. Určite ju teraz nenávidí.

„Je mi to tak ľúto,“ zašepkala. „Cam ma –“

„Prečo si sa sem s ním prišla stretnúť?“ Daniel znel dotknuto, no zároveň rozzúrene. Schmatol ju za bradu, aby sa naňho pozrela. Jeho prsty boli na jej pokožke ako ľad. Oči mal celé fialové, bez štipky sivej.

Luce sa triasla pera. „Myslela som, že to vybavím. Že budem ku Camovi otvorená, aby sme ty a ja mohli byť spolu a nemuseli sa starať o nič iné.“

Daniel odfrkol a Luce si uvedomila, ako hlúpo to znelo.

„Ten bozk…“ povedala, stískajúc si ruky. Chcela ho vypľuť z úst. „Bola to taká obrovská chyba.“

Daniel zatvoril oči a odvrátil sa. Dvakrát otvoril ústa, aby niečo povedal, a potom si to rozmyslel. Zaboril si ruky do vlasov a kolísal sa. Pri pohľade naňho sa Luce bála, že sa rozplače. Napokon ju zobral do náručia.

„Hneváš sa na mňa?“ Zaborila mu tvár do hrude a vdýchla sladkú vôňu jeho pokožky.

„Len som rád, že sme sa sem dostali včas.“

Camove vzlyky ich prinútili pozrieť sa naňho. Potom sa uškrnuli. Daniel zobral Luce za ruku a snažil sa ju odtiahnuť, no nedokázala spustiť zrak z Gabbe, ktorá držala Camovu hlavu v zámku a nebola ani zadýchaná. Cam vyzeral dotlčene a úboho. Ibaže to nedávalo žiaden zmysel.

„Daniel, čo sa deje?“ zašepkala Luce. „Ako dokáže dať Gabbe Camovi takú nakladačku? Prečo ju nechá?“

Daniel napoly vzdychol, napoly sa zasmial. „Nenechá ju. To, čo vidíš, je len ukážka toho, čo to dievča dokáže.“

Pokrútila hlavou. „Nechápem. Ako –“

Daniel jej pohladil líce. „Prejdeš sa so mnou?“ opýtal sa. „Pokúsim sa ti nejaké veci vysvetliť, ale myslím, že by si si mala na to sadnúť.“

Aj Luce sa chcela Danielovi s pár vecami priznať. Alebo ak nie priznať, aspoň ich vsunúť do rozhovoru, aby videla, či si bude myslieť, že je úplne, preukázateľne narušená. Jednou z tých vecí bolo fialové svetlo. A sny, ktoré nevedela – nechcela – zastaviť.

Daniel ju viedol k časti cintorína, ktorú Luce nikdy pred tým nevidela – bol to hladký, rovný priestor, kde stáli dve zrastené broskyne. Ich kmene sa skláňali k sebe a vo vzduchu pod nimi tvorili siluetu srdca.

Zaviedol ju pod tie zvláštne, pokrútene prepojené konáre, chytil ju za ruky a prstami prechádzal po tých jej.

Okrem cvrlikania cvrčkov bol tichý večer. Luce si predstavila ostatných študentov v jedálni. Ako im na plastové taniere nakladajú zemiakovú kašu, ako cez slamky sŕkajú husté mlieko izbovej teploty. Bolo to, akoby odrazu ona a Daniel existovali v inej rovine bytia ako zvyšok školy. Všetko okrem jeho ruky okolo jej ruky, jeho vlasov lesknúcich sa vo svetle zapadajúceho slnka, jeho vrúcnych sivých očí – všetko ostatné sa zdalo byť také vzdialené.

„Neviem, kde začať,“ povedal a pohládzal jej prsty čoraz silnejšie, akoby z nich mohol vydrieť odpoveď. „Mám ti toho toľko povedať a musím to povedať správne.“

Veľmi si želala, aby Danielove slová boli jednoduchým vyznaním lásky, no vedela, že to tak nebude. Daniel chcel povedať niečo zložité, niečo, čo o ňom môže veľa objasniť, no čo sa môže Luce ťažko počúvať.

„Skús to podať ako ‚Mám jednu dobrú a jednu zlú správu‘,“ navrhla.

„Dobrý nápad. Ktorú chceš počuť prvú?“

„Väčšina ľudí chce najprv tú dobrú.“

„Možno,“ povedal. „Ale ty si na míle vzdialená od väčšiny ľudí.“

„Okej, tak najprv tú zlú.“

Zahryzol si do pery. „Tak potom mi sľúb, že neodídeš skôr, než ti poviem tú dobrú správu.“

Nechystala sa odísť. Nie teraz, nie, keď ju už neodstrkoval. Nie, keď jej práve môže poskytnúť odpovede na otázky, ktorými bola v posledných týždňoch posadnutá.

Pritiahol si jej ruky k hrudi a držal si ich pri srdci. „Poviem ti pravdu,“ začal. „Neuveríš mi, no zaslúžiš si to vedieť. Aj keď ťa to zabije.“

„Okej.“ Lucine vnútornosti sa skrútili od surovej bolesti a roztriasli sa jej kolená. Bola rada, že ju Daniel prinútil sadnúť si.

Chodil sem a tam a potom sa zhlboka nadýchol. „V Biblii…“

Luce zastonala. Nemohla si pomôcť; na katechistické voloviny mávala reflexívnu reakciu. Okrem toho chcela hovoriť o nich dvoch, nie o nejakej moralizujúcej alegórii. Biblia nemá odpovede na žiadne jej otázky týkajúce sa Daniela.

„Len počúvaj,“ povedal a hodil na ňu pohľad. „Vieš, ako v Biblii robí Boh veľkú vec z toho, ako ho majú všetci milovať celou dušou? Bezvýhradne a jedinečne?“

Luce pokrčila plecami. „Asi hej.“

„Tak –“ zdalo sa, že Daniel hľadá tie správne slová. „Táto požiadavka neplatí len pre ľudí.“

„Čo tým myslíš? Pre koho iného? Pre zvieratá?“

„Niekedy áno,“ povedal Daniel. „Ako had. Po tom, čo pokúšal Evu, bol zatratený. Odsúdený, aby sa naveky plazil po zemi.“

Luce si spomenula na Cama a po chrbte jej prešli zimomriavky. Had. Ich piknik. Ten prívesok. Pošúchala si svoj čistý, holý krk a bola rada, že sa ho zbavila.

Prstami jej prešiel po vlasoch, po brade a po jamke na krku. Od blaha vzdychla.

„Snažím sa povedať… Teda, dá sa povedať, že aj ja som zatratený, Luce. Už veľmi dlho.“ Hovoril, akoby tie slová boli horké. „Raz som urobil voľbu, voľbu, v ktorú som veril – v ktorú stále verím, aj keď –“

„Nerozumiem,“ povedala a pokrútila hlavou.

„Samozrejme, že nie,“ povedal a klesol na zem vedľa nej. „A nemám najlepšiu prax vo vysvetľovaní.“ Poškrabal si hlavu a stíšil hlas, akoby hovoril sám pre seba. „Ale aspoň sa o to pokúsim. Toto bude pohroma.“

„Dobre,“ povedala. Miatol ju a to ešte nič nepovedal. No snažila sa pôsobiť menej bezradne, než sa v skutočnosti cítila.

„Zaľubujem sa,“ vysvetlil a pevne ju chytil za ruky. „Znova a znova. A zakaždým sa to skončí katastroficky.“

„Znova a znova.“ Z tých slov jej bolo zle. Luce zatvorila oči a odtiahla ruky. Už jej to predtým povedal. V ten deň pri jazere. Že sa v minulosti niekoľkokrát rozišiel. Že sa popálil. Prečo tie dievčatá teraz spomína? Ranilo ju to vtedy a teraz to bolí ešte viac, ako ostrá bolesť v rebrách. Stisol jej prsty.

„Pozri sa na mňa,“ prosil. „Tu sa to komplikuje.“

Otvorila oči.

„Osoba, do ktorej sa každý raz zamilujem, si ty.“

Dovtedy zadržiavala dych a chcela vydýchnuť, no vyšiel z nej náhly, prenikavý smiech.

„Jasné, Daniel,“ povedala a začala vstávať. „Fíha, naozaj si zatratený. To znie strašne.“

„Počúvaj.“ Stiahol ju späť takou silou, že ju zabolelo plece. Oči sa mu blýskali fialovou farbou, videla, že sa začína hnevať. No aj ona.

Daniel sa pozrel nahor do broskyňového baldachýnu, akoby tam hľadal pomoc. „Prosím ťa, dovoľ mi to vysvetliť.“ Hlas sa mu triasol. „Problémom nie je milovať ťa.“

Zhlboka sa nadýchla. „A čo teda?“ Silou vôle sa nútila počúvať, byť silnejšia a nedať sa tým raniť. Daniel vyzeral, že je zničený za oboch.

„Ja žijem večne,“ povedal.

Stromy okolo nich zašušťali a Luce si kútikom oka všimla jemnučký pramienok tieňa. Nie ten nechutný, všetko pohlcujúci vír čiernoty, ale varovanie. Tieň sa držal ďalej, chladne bublajúci za rohom, no čakal. Na ňu. Luce zamrazilo v kostiach. Nemohla sa zbaviť pocitu, že prichádza niečo obrovské, čierne ako noc, niečo konečné.

„Prepáč,“ povedala a pozrela späť na Daniela. „Môžeš to zopakovať?“

„Žijem večne,“ zopakoval. Luce ešte stále nechápala, no on pokračoval, chrlil jedno slovo za druhým. „Žijem a vidím bábätká sa narodiť, vyrásť a zaľúbiť sa. Vidím, ako majú vlastné deti a zostarnú. Vidím ich zomrieť. Luce, som odsúdený vidieť to znova a znova. Všetkých okrem teba.“ Oči sa mu leskli. Hlas sa mu zmenil na šepot. „Ty sa nezaľúbiš –“

„Ale…“ zašepkala. „Ja som sa… zaľúbila.“

„Ty nebudeš mať deti a nezostarneš, Luce.“

„Prečo nie?“

„Vraciaš sa každých sedemnásť rokov.“

„Ale prosím ťa –“

„Stretneme sa. Vždy sa stretneme. Nejakým spôsobom nás niečo vždy dá dokopy, nezáleží na tom, kam idem alebo ako sa snažím od teba izolovať. Nikdy na tom nezáleží. Ty ma vždy nájdeš.“

Teraz už pozeral na svoje zaťaté päste a nebol schopný od nich zdvihnúť zrak, vyzeral, že chce do niečoho buchnúť.

„A vždy, keď sa stretneme, zaľúbiš sa do mňa –“

„Daniel –“

„Môžem ti odolávať alebo od teba utiecť, alebo sa snažiť vôbec nereagovať, no je to jedno. Ty sa zaľúbiš do mňa a ja do teba.“

„To je také strašné?“

„A to ťa zabije.“

„Prestaň!“ vykríkla. „Čo tým chceš dosiahnuť? Odstrašiť ma?“

„Nie.“ Odsekol. „Aj tak by to nepomohlo.“

„Ak so mnou nechceš byť…“ povedala v nádeji, že to celé je len komplikovaný vtip, kopačková reč za všetky kopačkové reči, a nie pravda. „… pravdepodobne existuje uveriteľnejšia historka, ktorú mi môžeš porozprávať.“

„Viem, že mi nemôžeš uveriť. Preto som ti to mohol povedať až teraz, keď musím. Pretože som žil v tom, že rozumiem pravidlám, a… my sme sa pobozkali, a teraz ničomu nerozumiem.“

Vrátili sa jej jeho slová z predošlého večera: Neviem, ako to zastaviť. Neviem, čo robiť.

„Pretože si ma pobozkal?“

Prikývol.

„Pobozkal si ma, a keď si skončil, bol si prekvapený.“

Znovu prikývol a mal tú slušnosť, že vyzeral aspoň trochu zahanbene.

„Pobozkal si ma,“ pokračovala Luce a snažila sa to pre seba poskladať, „a myslel si si, že to neprežijem?“

„Vzhľadom k predošlým skúsenostiam,“ povedal zachrípnuto, „áno.“

„To je jednoducho šialené,“ odpovedala.

„Tentoraz to nie je o bozku, ale o tom, čo znamená. V niektorých životoch sa môžeme pobozkať, ale vo väčšine nie.“ Pohladkal ju po líci a ona bojovala s tým, aké je to príjemné. „Musím povedať, že preferujem tie životy, v ktorých sa môžeme pobozkať.“ Sklopil zrak. „Aj keď je tým tvoja strata ťažšia.“

Chcela sa naňho hnevať. Za to, že si vymyslel taký bizarný príbeh, keď majú ležať jeden druhému v náručí. No niečo cítila, ako šteklenie v úzadí jej mysli, ktoré jej hovorilo, aby od Daniela teraz neutekala, ale ostala a čo najdlhšie počúvala.

„Keď ma strácaš“ povedala, prevaľujúc to slovo na jazyku. „Ako sa to stáva? Prečo?“

„Závisí to od teba, koľko z našej minulosti vidíš, ako dobre si ma spoznala.“ Ruky bezradne vyhodil do vzduchu. „Viem, že to znie neuveriteľne –“

„Šialene?“

Usmial sa. „Chcel som povedať nejasne. No nesnažím sa pred tebou nič skrývať. Je to jednoducho veľmi, veľmi chúlostivá téma. V minulosti tento rozhovor stačil na to, aby…“

Čakala, kedy jeho pery vyslovia tie slová, no nepovedal nič.

„Ma zabil?“

„Chcel som povedať ‚zlomil mi srdce‘.“

Očividne trpel a Luce ho chcela utešiť. Cítila, ako ju niečo priťahuje, ako ju niečo v hrudi ťahá vpred. No nemohla. Vtedy si už bola istá, že Daniel vie o fialovej žiare, že s ňou má všetko spoločné.

„Čo si?“ opýtala sa. „Nejaký –“

„Blúdim po svete a podvedome vždy viem, že prichádzaš. Kedysi som ťa vyhľadával. Ale potom, keď som sa pred tebou začal skrývať – pred zármutkom, ktorý, ako som vedel, bol neodvratný – si ma začala vyhľadávať ty. Netrvalo dlho a uvedomil som si, že sa vraciaš každých sedemnásť rokov.“

Luce mala narodeniny na konci augusta, dva týždne pred tým, ako prišla na Meč a kríž. Bola to smutná oslava, len Luce, jej rodičia a torta z obchodu. Neboli na nej žiadne sviečky – pre istotu. A čo jej rodina? Vracali sa aj oni každých sedemnásť rokov?

„Nikdy to pre mňa nie je dosť dlhý čas, aby som sa spamätal z posledného razu,“ povedal. „Akurát dosť dlho na to, aby som opäť prestal byť ostražitý.“

„Takže ty si vedel, že prídem?“ spýtala sa pochybovačne. Vyzeral vážne, no stále mu nemohla uveriť. Nechcela.

Daniel pokrútil hlavou. „Nie v ten deň, keď si prišla. Tak to nie je. Nepamätáš si moju reakciu, keď som ťa zbadal?“ Pozrel nahor, ako keby si na to sám spomínal. „Zakaždým som prvých pár sekúnd nadšený. Pozabudnem sa. Potom si spomeniem.“

„Áno,“ povedala pomaly. „Usmial si sa a… preto si mi ukázal prostredník?“

Zamračil sa.

„Ale ak sa to, ako hovoríš, opakuje každých sedemnásť rokov,“ povedala „vedel si, že prídem. V určitom zmysle si to vedel.“

„Je to komplikované, Luce.“

„V ten deň som ťa zbadala skôr, ako si ma uvidel ty. S Rolandom ste sa smiali pred Augustínom. Smial si sa tak veľmi, že som ti závidela. Ak o tomto všetkom vieš, Daniel, ak si taký prezieravý, že vieš predpovedať, kedy sa ukážem a kedy zomriem a aké ťažké to všetko pre teba bude, ako sa môžeš tak smiať? Neverím ti,“ povedala a cítila, ako sa jej trasie hlas. „Ničomu z toho neverím.“

Daniel sa jemne dotkol palcom jej oka a utrel jej slzu. „To je nádherná otázka, Luce. Zbožňujem ťa za to, že sa pýtaš, a želám si, aby som ti to mohol lepšie vysvetliť. Môžem ti povedať len toľko: Byť vďačný za každý okamih je jediný spôsob, ako prežiť večnosť. Robil som len to.“

„Večnosť,“ zopakovala Luce. „Ďalšia vec, ktorú nepochopím.“

„Na tom nezáleží. Už sa tak nemôžem smiať. Len čo sa zjavíš, som zaskočený.“

„Nedáva to žiaden zmysel,“ povedala Luce a chcela odísť, skôr ako sa príliš zotmie. No Danielov príbeh bol viac než absurdný.

Celý čas na Meči a kríži napoly verila tomu, že je šialená. No jej šialenstvo v porovnaní s Danielovým nebolo nič.

„Neexistuje žiaden manuál na to, ako vysvetliť túto… vec dievčaťu, ktoré miluješ,“ povedal na svoju obhajobu a prstami jej prešiel po vlasoch. „Snažím sa, ako najlepšie viem. Chcem, aby si mi verila, Luce. Čo mám spraviť?“

„Povedať mi iný príbeh,“ odvetila trpko. „Vymysli si normálnejšie zdôvodnenie.“

„Ty sama si povedala, že máš pocit, akoby si ma poznala. Snažil som sa to popierať tak dlho, ako sa dalo, pretože som vedel, že sa toto stane.“

„Mala som pocit, že ťa odniekiaľ poznám, jasné,“ povedala. Jej hlas bol plný strachu. „Ako z nákupnej pasáže alebo niečoho takého. Nie z nejakého minulého života.“ Pokrútila hlavou. „Nie… nemôžem.“

Zakryla si uši. Daniel jej ich odkryl.

„A predsa v duši vieš, že je to tak.“ Objal jej kolená a pozrel sa jej hlboko do očí. „Vedela si to, keď som šiel za tebou na vrch Corcovado v Riu, keď si chcela vidieť tú sochu z blízka. Vedela si to, keď som ťa odniesol dve dlhé míle k Jordánu po tom, čo ti za Jeruzalemom prišlo zle. Povedal som ti, aby si nejedla všetky tie datle. Vedela si to, keď si bola mojou ošetrovateľkou v tej talianskej nemocnici počas prvej svetovej vojny, a predtým, keď som ťa schoval vo svojej pivnici počas cárovej čistky Petrohradu. Keď som sa v Škótsku vyšplhal na vežičku tvojho hradu v časoch reformácie a vykrúcal ťa na kráľovom korunovačnom bále vo Versailles. Bola si jediná žena oblečená v čiernom. Potom tam bola tá umelecká kolónia v Quintana Roo a protestný pochod v Kapskom Meste, kde sme obaja strávili noc v base. Otváranie Globe Theatre v Londýne. Mali sme najlepšie miesta. A keď moja loď stroskotala na Tahiti, bola si tam, takisto ako keď som bol trestancom v Melbourne a vreckovým zlodejom v Nimes v osemnástom storočí a tibetským mníchom. Zjavíš sa všade, vždy, a skôr či neskôr všetko, čo som ti povedal, vytušíš. No nedovolíš si prijať to, o čom sama cítiš, že môže byť pravda.“

Daniel sa odmlčal, aby nabral dych, a neprítomne pozrel poza ňu. Potom natiahol ruku a položil jej ju na koleno a jej telom sa znova rozprúdil ten oheň.

Zavrela oči, a keď ich otvorila, Daniel držal tú najkrajšiu bielu pivóniu. Doslova žiarila. Luce sa obrátila, aby videla, odkiaľ ju odtrhol a ako to, že si ju pred tým nevšimla. Bola tam len burina a hnijúca dužina opadaného ovocia. Kvet držali spolu.

„Vedela si to, keď si každý deň celý mesiac v to leto v Helstone chodila trhať biele pivónie. Spomínaš si na to?“ hľadel na ňu, ako keby sa snažil vidieť do jej vnútra. „Nie,“ vzdychol po chvíli. „Samozrejme, že nie. To ti závidím.“

No ako hovoril, Luce začala cítiť na pokožke teplo, akoby reagovala na jeho slová, ktoré jej mozog nevedel utriediť. Už si viac nebola ničím istá.

„Robím to všetko,“ povedal Daniel a oprel sa o ňu tak, že sa dotkli čelami, „pretože si moja láska, Lucinda. Pre mňa existuješ len ty.“

Luce sa zachvela spodná pera. Ruky jej ochabli v jeho rukách. Biele lupene kvetu sa v ich prstoch oddelili a padli na zem.

„Prečo potom vyzeráš tak smutne?“

Bolo toho priveľa, aby o tom vôbec začala rozmýšľať. Odklonila sa od Daniela, postavila sa a z džínsov si zmietla lístie a trávu. Krútila sa jej hlava. Žila už… predtým?

„Luce.“

Odbila ho mávnutím ruky. „Myslím, že si potrebujem ísť niekam ľahnúť, sama.“ Oprela sa o broskyňu. Bola slabá.

„Nie si v poriadku,“ vstal a chytil ju za ruku.

„Nie.“

„Je mi to ľúto.“ Daniel vzdychol. „Neviem, čo som očakával od toho, že ti to poviem. Nemal som…“

Nikdy by si nebola pomyslela, že nadíde chvíľa, keď si bude od Daniela potrebovať oddýchnuť, no musela ísť preč. Podľa toho, ako na ňu hľadel, vedela, že chce, aby mu povedala, že ho neskôr vyhľadá, že si veci prediskutujú, no už si nebola istá, či je to dobrý nápad. Čím viac jej povedal, tým viac cítila, ako sa niečo v nej prebúdza – niečo, o čom si nebola istá, či je na to pripravená. Už sa viac necítila ako šialená – ale nebola si ani istá, či Daniel nie je. Každému by sa jeho vysvetlenie zdalo čoraz nezmyselnejšie. Pre Luce… nebola si ešte istá, no čo ak boli Danielove slová odpoveďou, po ktorej začne celý jej život dávať zmysel? Nevedela. Mala väčší strach, než kedykoľvek predtým. Pustila jeho ruku a vykročila k internátu. Po niekoľkých krokoch sa pomaly obrátila.

Daniel sa ani nepohol. „Čo je?“ opýtal sa so zdvihnutou bradou.

Ostala tam, kde zastala, kúsok od neho. „Sľúbila som ti, že vydržím na tú dobrú správu.“

Danielova tvár sa uvoľnila do poloúsmevu. Ale v jeho výraze bolo niečo roztrpčené. „Tá dobrá správa je,“ odmlčal sa, opatrne vyberajúc slová, „že som ťa pobozkal, a ty si ešte stále tu.“

SEDEMNÁSŤ

OTVORENÁ KNIHA

Keď sa Luce zrútila na posteľ, staré pružiny sa zatriasli. Po tom, čo utiekla z cintorína – od Daniela – prakticky došprintovala do svojej izby. Ani sa nenamáhala zažať svetlo, a tak sa potkla o stoličku a poriadne si nakopla prst na nohe. Schúlila sa do klbka a držala si boľavú nohu. Aspoň tá bolesť bola niečím skutočným, s čím si môže poradiť, niečím normálnym z tohto sveta. Bola rada, že je konečne sama.

Ozvalo sa klopanie na dvere.

Nemôže mať ani na chvíľu pokoj?

Luce si klopanie nevšímala. Nechcela nikoho vidieť a ktokoľvek to bol, dovtípi sa. Ozvalo sa ďalšie zaklopanie, ťažké dýchanie a hlienovité, alergické odkašľanie.

Penn.

Penn teraz nemôže stretnúť. Buď bude pri vysvetľovaní všetkého, čo sa jej za posledných dvadsaťštyri hodín stalo, znieť ako blázon, alebo sa zblázni zo snahy tváriť sa normálne a nechať si všetko pre seba.

Napokon Luce počula, ako sa Pennine kroky na chodbe vzďaľujú. S úľavou si vydýchla, no vykľulo sa z toho dlhé, osamelé zaskučanie.

Chcela Danielovi zazlievať, že jej navodil pocit straty kontroly, a na sekundu si skúsila predstaviť svoj život bez neho. Ibaže to bolo nemožné. Ako keď si chce človek vybaviť prvý dojem z domu, v ktorom už prežil celé roky. Takto na ňu pôsobil. A teraz musí nájsť spôsob, ako sa prehrýzť cez to všetko zvláštne, čo jej dnes večer povedal.

No na hranici vedomia sa stále vracala k tomu, čo povedal o okamihoch, ktoré spolu strávili v minulosti. Možno si Luce nevedela presne vybaviť chvíle, ktoré opísal, alebo miesta, ktoré spomenul, no akosi ju jeho slová vôbec nešokovali. Všetko jej to bolo dôverne známe.

Napríklad odjakživa nevysvetliteľne neznášala datle. Už len pri pohľade na ne sa jej dvíhal žalúdok. Začala tvrdiť, že je na ne alergická, aby ich mama prestala potajomky dávať do koláčov. A v podstate celý život prosí svojich rodičov, aby ju vzali do Brazílie, i keď nikdy nevedela presne povedať, prečo tam chce ísť. Biele pivónie. Po požiari v knižnici jej dal Daniel celú kyticu. Vždy na nich bolo niečo nezvyčajné, no zároveň povedomé.

Obloha vonku bola uhľovo temná s niekoľkými chumáčmi bielych oblakov. V jej izbe bolo tma, ale v šere sa na parapete vynímali bledé kvety v plnom rozkvete. Už boli vo váze týždeň a nezvädol im ani jeden lupeň.

Luce sa posadila a vdýchla ich sladkosť.

Nemôže mu to mať za zlé. Áno, znelo to šialene, no mal pravdu – ona je tá, ktorá za ním znova a znova chodila a tvrdila, že majú nejakú spoločnú minulosť. A nielen to. Ona je tá, ktorá vidí tiene a zapletá sa do úmrtí nevinných ľudí. Snažila sa nemyslieť na Trevora a Todda, a vtedy začal Daniel rozprávať o jej vlastných smrtiach – ako ju toľkokrát videl umrieť. Keby existoval nejaký spôsob, ako to pochopiť, Luce by sa chcela Daniela opýtať, či sa niekedy cítil zodpovedný. Za jej stratu. Či sa jeho realita aspoň trochu podobá tomu tajomnému, škaredému a dominantnému pocitu viny, s ktorým sa ona pasuje každý deň.

Klesla na stoličku, ktorá sa nejakým spôsobom dostala do stredu izby. Au! Keď čiahla pod seba, rukou šmátrajúc po tvrdom predmete, na ktorý si s plesknutím dosadla, našla hrubú knihu.

Luce sa presunula k stene a šťukla vypínačom, potom v škaredom svetle neónky prižmúrila oči. Knihu, ktorú držala, nikdy predtým nevidela. Bola viazaná v svetlučkosivom plátne s rozstrapkanými rohmi a z dolnej časti chrbta sa trúsilo hnedé lepidlo.

Strážcovia: Mýty v stredoveký Európe.

Kniha Danielovho predka.

Bola ťažká a trochu páchla dymom. Z predného obalu vytiahla odkaz.

Áno, našla som náhradný kľúč a nezákonne vstúpila do tvojej izby. Prepáč. Ale toto je URGENTNÉ!!! A nikde som ťa nemohla nájsť. Kdesi? Musíš sa na toto pozrieť a musíme mať poradu. Zastavím, sa o hodinu.

Postupuj opatrne.

xoxo,

Penn

Luce položila odkaz vedľa kvetov a knihu si vzala do postele. Sadla si s nohami hompáľajúcimi cez peľasť. Už len keď knihu držala, spôsobovalo jej to zvláštny, teplý bzukot pod pokožkou. Tá kniha v jej rukách takmer žila.

Otvorila ju s očakávaním, že skôr ako nájde čokoľvek, čo len vzdialene súvisí s Danielom, bude musieť dešifrovať strohý, teoretický obsah alebo sa hrabať v zadnom registri.

Za frontispis sa už nedostala.

Na vnútornej strane obálky knihy bola vlepená sépiovo tónovaná fotografia. Bol to veľmi starý obrázok v štýle fotografickej vizitky, vytlačený na albumínovom papieri. Niekto na spodok atramentom naškrabal: Helston, 1854.

Zaliala ju horúčava. Čierny sveter si pretiahla cez hlavu, no aj v tielku jej bolo ešte teplo.

Spomienka na Danielov hlas rezonovala v jej mysli. Ja žijem večne, povedal. Vraciaš sa každých sedemnásť rokov. Ty sa zaľúbiš do mňa a ja do teba. A to ťa zabije.

V hlave jej búšilo.

Si moja láska, Lucinda. Pre mňa existuješ len ty.

Prstom sa dotkla obrysu fotografie nalepenej v knihe. Lucin otec, ašpirujúci fotografický guru, by žasol nad tým, ako dobre zachovaná je jej kresba, aká cenná musí byť. Pretože ak každé Danielovo slovo nebola pravda, potom to vôbec nedávalo zmysel.

Mladý muž so svetlými pristrihnutými vlasmi a ešte svetlejšími očami elegantne pózuje vo vkusnom čiernom kabáte. Pri jeho zdvihnutej brade a výrazných lícnych kostiach vyzerá jeho kvalitný odev ešte distingvovanejšie. Luce však zarazili jeho pery. Presne ten úsmev v kombinácii s tým pohľadom v očiach… predstavoval výraz, ktorý Luce videla posledných pár týždňov v každom sne. A posledných pár dní naživo.

Tento muž bol vernou kópiou Daniela. Toho Daniela, ktorý jej práve povedal, že ju miluje – a že sa už desiatky ráz reinkarnovala. Toho Daniela, ktorý povedal toľko iných vecí, ktoré Luce nechcela počuť, a preto utiekla. Toho Daniela, ktorého opustila pod broskyňami na cintoríne.

Môže to byť len pozoruhodná podobnosť. Nejaký vzdialený príbuzný, možno autor knihy, ktorý odovzdal každý svoj gén cez generácie priamo Danielovi.

Ibaže ten mladý muž na fotografii stojí vedľa mladej ženy, ktorá tiež vyzerá znepokojujúco známa.

Luce držala knihu pár centimetrov od tváre a podrobne študovala ženin obraz. Na sebe mala volánmi ozdobené čierne hodvábne plesové šaty, ktoré jej obopínali driek, a pod ním sa rozlievali do priestoru v širokých čiernych vrstvách. Ruky jej zakrývali šnurovacie bezprstové rukavice, ktoré odhaľovali biele prsty. Medzi perami, pootvorenými v ľahkom úsmeve, bolo vidieť malé zuby. Mala čistú pleť, o pár odtieňov svetlejšiu od mužovej. Hlboko posadené oči lemovali husté mihalnice. Záplava čiernych vlasov padala vo vlnách až k jej pásu.

Luce chvíľu trvalo, kým začala znova dýchať, a ani vtedy nedokázala odtrhnúť od knihy namáhané oči. Tá žena na fotografii…

To bola ona.

Buď mala Luce pravdu a jej spomienka na Daniela pochádzala zo zabudnutého výletu do nákupnej pasáže v Savannah, kde si zapózovali na pár úbohých fotografií v starodávnom štýle v automate Ye Old Photo Booth, a nevie si na to spomenúť – alebo jej Daniel hovoril pravdu.

Luce a Daniel sa poznajú.

Z úplne inej doby.

Nemohla chytiť dych. Celý jej život sa zmietal v rozvírenom mori jej mysle, všetko bolo otázne – dobiedzajúce temné tiene, ktoré ju prenasledovali, Trevorova príšerná smrť, tie sny…

Musí nájsť Penn. Ak môže niekto prísť na vysvetlenie takého nemožného úkazu, bude to Penn. So záhadnou knihou pod pazuchou opustila Luce svoju izbu a bežala do knižnice.

V knižnici bolo teplo a bola prázdna, no čosi na vysokých stropoch a nekonečných radoch kníh Luce znervóznilo. Rýchlo prešla popri novom pulte, ktorý ešte vždy vyzeral sterilne a nezabývane. Minula impozantný nepoužívaný lístkový katalóg a nekonečnú sekciu príručiek, až dorazila k dlhým stolom v študovni.

Namiesto Penn našla Arriane, ktorá hrala šach s Rolandom. Nohy mala vyložené na stole a na hlave nasadenú pásikavú sprievodcovskú čapicu. Vlasy mala zastrčené pod čapicou a Luce si znova, po prvý raz od toho rána, keď Arriane strihala, všimla lesklú, žilkovanú jazvu na jej krku.

Arriane sa sústreďovala na hru. Rozmýšľala nad ďalším ťahom a v ústach sa jej pohojdávala čokoládová cigara. Roland mal dredy skrútené do dvoch veľkých uzlov na vrchu hlavy. Pozoroval Arriane jastrabím pohľadom a malíčkom klepkal po jednom zo svojich pešiakov.

„Šach mat, ty potvora,“ zvolala Arriane triumfálne a zvalila Rolandovho kráľa práve v momente, keď Luce s dupotom zastala pri ich stole. „Lululucinda,“ zdvihla pohľad a zaspievala. „Skrývaš sa predo mnou.“

„Nie.“

„Všeličo o tebe počúvam,“ povedala Arriane, čo spôsobilo, že Roland pozorne naklonil hlavu. „Štuch-štuch, žmurk-žmurk. To značí, sadni a rozprávaj. Hneď teraz.“

Luce si pritisla knihu na prsia. Nechcela si sadnúť. Chcela prečesať knižnicu a nájsť Penn.

Nemôže sa baviť s Arriane – najmä nie pred Rolandom, ktorý práve odpratával veci zo stoličky vedľa seba.

„Pridaj sa k nám,“ povedal Roland.

Luce sa zdráhavo posadila na kraj stoličky. Ostane len pár minút. Je pravda, že Arriane posledných pár dní nevidela a za normálnych okolností by jej Arrianine bizarné spôsoby chýbali.

No tieto okolnosti mali ďaleko od normálnych a Luce nemohla myslieť na nič iné, len na tú fotografiu.

„Keďže som práve poutierala šachovnicu Rolandovým zadkom, zahrajme si novú hru. Čo tak Kto minule videl inkriminujúcu fotku Luce?“ povedala Arriane a prekrížila si na stole ruky.

„Čo?“ Luce nadskočila. Ruku silno pritisla na obálku knihy, bola si istá, že jej napätý výraz všetko prezrádza. Nikdy ju sem nemala priniesť.

„Máš tri pokusy,“ povedala Arriane, gúľajúc očami. „Molly ťa včera po škole odfotila, ako lezieš do veľkého čierneho auta.“

„Óch,“ Luce vzdychla.

„Chcela ťa nabonzovať Randy,“ pokračovala Arriane, „kým som jej nevynadala. Mmm-hmm.“ Luskla prstami. „Teraz mi na dôkaz vďaky povedz – vozia ťa potajomky k cvokárovi mimo areálu?“ Znížila hlas do šepotu a nechtami klopkala po stole. „Alebo si si našla milenca?“

Luce pozrela na Rolanda, ktorý na ňu uprene hľadel.

„Ani jedno, ani druhé,“ povedala. „Len som na chvíľu odbehla, aby som sa porozprávala s Camom. Nešlo to presne –“

„Haha! Sem s prachmi, Arri,“ povedal ceriaci sa Roland. „Dlžíš mi desať doláčov.“

Luce padla sánka.

Arriane ju potľapkala po ruke. „Nič svetoborné, len sme sa s Rolandom stavili, aby to bolo zaujímavejšie. Ja som sa domnievala, že si odišla s Danielom. Tuná Roland si vybral Cama. Rozbíjaš mi bank, Luce. To sa mi nepáči.“

„Bola som s Danielom,“ povedala Luce a vážne nevedela, prečo ich potrebuje opraviť. Nemajú na práci nič lepšie než posedávať a uvažovať, čo robí vo voľnom čase?

„Ó,“ zvolal Roland sklamane. „Situácia sa komplikuje.“

„Roland,“ Luce sa k nemu obrátila. „Niečo sa ťa potrebujem spýtať.“

„Pýtaj sa.“ Z bielo-čierneho prúžkovaného saka vytiahol zápisník a pero. Pero držal nad papierom ako čašník, ktorý čaká na objednávku. „Čo chceš? Kávu? Chľast? Tvrdé dostávam len v piatok. Neslušné časopisy?“

„Figary?“ navrhla Arriane, šušľajúc s čokoládou v ústach.

„Nie.“ Luce pokrútila hlavou. „Nič z toho.“

„Okej, špeciálna objednávka. Katalóg som nechal v izbe.“ Roland pokrčil plecami. „Môžeš sa neskôr zastaviť –“

„Nepotrebujem, aby si mi niečo zháňal. Chcem len vedieť –“ Sucho prehltla. „Ste s Danielom kamaráti, však?“

Pokrčil plecami. „Znesiem ho.“

„Ale dôveruješ mu?“ opýtala sa. „Myslím tým, keby ti povedal niečo, čo znie úplne vyšinuto, aká je šanca, že by si mu veril?“

Roland na ňu hľadel s prižmúrenými očami, na chvíľu vyvedený z miery, no Arriane rýchlo vyskočila na stôl a prehodila nohy na Lucinu stranu. „O čom tu presne hovoríme?“

Luce sa postavila. „Zabudni na to.“ Nemala to spomínať. Všetky tie chaotické detaily ju znova zavalili. Schmatla knihu zo stola. „Musím ísť,“ povedala. „Prepáčte.“

Zasunula svoju stoličku a odišla. Nohy mala ťažké a meravé, myseľ preťaženú. Závan vetra jej nadvihol vzadu na zátylku vlasy a hlava sa jej otočila o stoosemdesiat stupňov, hľadajúc tiene. Nič. Len otvorené okno vysoko v krove knižnice. Len maličké vtáčie hniezdo v pootvorenom okne. Znova očami preletela knižnicu a nechcelo sa jej tomu uveriť. Naozaj po nich nebolo ani stopy, po atramentovočiernych šľahúňoch alebo trasúcom sa sivom meteorologickom úkaze víriacom nad hlavou – no Luce vnímala ich zreteľnú blízkosť, takmer vo vzduchu cítila ich slanú síru. Kde sú, ak ju neprenasledujú? Vždy si myslela, že ich má len ona. Nikdy neuvažovala, že by tiene mohli ísť na iné miesta, robiť iné veci – mučiť iných ľudí. Vidí ich aj Daniel?

Keď Luce zatáčala za roh k počítačovým pracoviskám, kde si myslela, že by mohla nájsť Penn, zrazila sa priamo so slečnou Sophiou. Obe sa zapotácali a slečna Sophia zachytila Luce, aby nespadla. Na sebe mala štýlové džínsy a dlhú bielu blúzku a na pleciach mala prehodený červený sveter bez goliera ozdobený korálikmi. Okolo krku jej na šnúrke z rôznofarebných korálikov viseli kovovo zelené okuliare. Luce prekvapilo, aký má pevný chmat.

„Pardon,“ zamrmlala Luce.

„No ale Lucinda, čo sa deje?“ Slečna Sophia pritisla Luce dlaň na čelo. Lucin nos zaplavila vôňa detského púdru na jej rukách. „Nevyzeráš dobre.“

Luce prehltla a zo všetkých síl sa snažila nerozplakať len preto, že tejto milej knihovníčke sa jej uľútilo. „Nie je mi dobre.“

„Tušila som to,“ povedala slečna Sophia. „Zameškala si dnes moju hodinu a včera večer si nebola na spoločenskom stretnutí. Potrebuješ ísť k lekárovi? Keby mi lekárnička nezhorela v požiari, hneď by som ti zmerala teplotu.“

„Nie, teda, neviem.“ Luce dvihla pred seba knihu a zvažovala, že slečne Sophii povie všetko od začiatku… ale to bolo kedy?

Ibaže nebolo treba. Slečna Sophia raz pozrela na knihu, vzdychla a uprela na Luce významný pohľad. „Nakoniec si ju našla, však? Poď, porozprávame sa.“

Dokonca aj táto knihovníčka vedela o Lucinom živote viac než ona sama. Alebo o životoch? Nevedela prísť na to, čo toto všetko znamená alebo ako je to možné.

Išla za slečnou Sophiou k stolu v zadnej časti študovne. Kútikom oka ešte videla Arriane a Rolanda, no zdalo sa, že sú aspoň mimo dosluchu.

„Ako si ju našla?“ Slečna Sophia potľapkala Lucinu ruku a nasadila si okuliare. Jej malé oči, ktoré boli ako čierne perly, sa ligotali za rámom jej bifokálok. „Neboj sa. Nebudeš mať z toho zle.“

„Neviem. Penn a ja sme ju hľadali. Bolo to hlúpe. Mysleli sme, že autor môže byť Danielov príbuzný, no neboli sme si isté. Vždy, keď sme sa ju vybrali hľadať, akoby už bola požičaná. Potom, keď som dnes večer prišla domov, zistila som, že mi ju Penn nechala v izbe –“

„Takže Pennyweather tiež pozná jej obsah?“

„Neviem,“ pokrútila Luce hlavou. Vedela, že hovorí od veci, no nemohla sa prinútiť stíchnuť. Slečna Sophia bola ako skvelá strelená babka, ktorú Luce nikdy nemala. Jej vlastná babka si predstavovala veľké nakupovanie ako výlet do potravín. Okrem toho bolo také fajn sa s niekým porozprávať. „Ešte sa mi ju ale nepodarilo nájsť, pretože som bola s Danielom, a on sa zväčša správa tak zvláštne, no včera večer ma pobozkal a ostali sme vonku až do –“

„Prepáč, zlatko,“ prerušila ju slečna Sophia až príliš nahlas, „ale povedala si, že ťa Daniel Grigori pobozkal?“

Luce si oboma rukami zakryla ústa. Nemohla uveriť, že to práve slečne Sophii prezradila. Naozaj jej asi začína preskakovať. „Prepáčte, je to úplne nepodstatné. A zahanbujúce. Neviem, prečo mi to vykĺzlo.“ Ovievala si horiace líca.

Už bolo neskoro. Arriane zahučala cez celú študovňu: „Diky, že si mi o tom povedala!“ Vyzerala šokovane.

No keď slečna Sophia vytiahla knihu z Luciných rúk, jej pozornosť sa vrátila naspäť. „Bozk medzi tebou a Danielom je nielenže nepodstatný, zlato, ale zväčša aj nemožný.“ Pohladkala si bradu a pozrela na strop. „Čo značí… teda, nemôže to značiť…“

Slečna Sophia začala rýchlo listovať knihou a neskutočne rýchlym tempom prechádzala prstom po každej strane.

„Čo myslíte pod tým ‚zväčša‘?“ Luce sa ešte nikdy necítila tak prehliadaná.

„Zabudni na bozk.“ Slečna Sophia mávla na Luce rukou, čím ju zarazila. „To je len zlomok všetkého. Bozk neznamená nič, ak…“ Nečujne zamrmlala a ďalej obracala strany.

Čo už mohla slečna Sophia vedieť? Danielov bozk znamenal všetko. Luce neisto sledovala rýchle prsty slečny Sophie, až kým jej pozornosť neupútalo čosi na jednej strane.

„Vráťte sa späť,“ povedala Luce a položila ruku na ruku slečny Sophie, aby ju zastavila.

Keď Luce obracala tenké, priesvitné strany, slečna Sophia sa odtiahla. Tam je to! Ruku si pritisla na srdce. Na margu bola séria kresieb, kreslených tým najčernejším atramentom. Urobené narýchlo, no elegantnou, precíznou rukou. Niekým talentovaným. Luce po nich prešla prstami, vpíjajúc sa do kresieb. Sklon ženského pleca zozadu, ženské vlasy stiahnuté do nízkeho drdola. Jemné holé kolená prekrížené cez seba, vedúce k nejasnému drieku. Dlhé, tenké zápästie ústiace do otvorenej dlane, v ktorej spočívala celá veľká pivónia.

Lucine prsty sa začali triasť. V hrdle jej narastala hrča. Nevedela prečo práve toto zo všetkého, čo dnes videla a počula, bolo dosť krásne – dosť tragické – na to, aby sa konečne rozplakala. To plece, tie kolená, zápästie… sú jej. A vedela – že to všetko kreslila Danielova ruka.

„Lucinda.“ Slečna Sophia vyzerala nervózna a pomaly posúvala svoju stoličku preč od stola. „Si – si v poriadku?“

„Ó, Daniel,“ zašepkala Luce, zúfalo túžiac byť opäť s ním. Utrela si slzu.

„Je prekliaty, Lucinda,“ povedala slečna Sophia prekvapujúco chladne. „Vy obaja.“

Prekliati. Daniel hovoril, že je zatratený. To bolo jeho slovo pre toto všetko. No hovoril o sebe. Nie o nej.

„Prekliati?“ zopakovala Luce. Ibaže už viac nechcela počuť. Chcela ho len nájsť.

Slečna Sophia luskla prstami Luce pred tvárou. Luce sa jej s omámeným úsmevom pomaly, apaticky pozrela do očí.

„Ešte si sa neprebudila,“ zamrmlala slečna Sophia. S treskom zavrela knihu, čo zaujalo Lucinu pozornosť, a ruky si položila na stôl. „Povedal ti niečo? Po tom bozku?“

„Povedal mi…“ začala Luce. „Znie to šialene.“

„Tieto veci sú často také.“

„Povedal, že my dvaja sme… akísi osudom stíhaní milenci.“ Luce zavrela oči a spomenula si na jeho dlhý výpočet minulých životov. Najprv bola tá predstava pre ňu celkom cudzia, ale teraz, keď si na ňu zvykala, mala pocit, že by to mohla byť tá najromantickejšia vec, čo sa kedy v dejinách sveta udiala. „Porozprával mi o všetkých rázoch, čo sme sa do seba zamilovali – v Riu, v Jeruzaleme, na Tahiti –“

„To je šialené,“ povedala slečna Sophia. „Samozrejme, neveríš mu?“

„Najprv som mu neverila,“ povedala Luce a spomenula si na ich ohnivú škriepku pod broskyňami. „Na začiatku spomenul Bibliu, pri ktorej inštinktívne vypínam pozornosť –“ Zahryzla si do jazyka. „Bez urážky. Teda, myslím si, že váš predmet je naozaj zaujímavý.“

„To je v poriadku. Ľudia zhruba v tvojom veku sa často zľaknú svojej náboženskej výchovy. Nie si nič extra, Lucinda.“

„Aha.“ Luce si potiahla hánky. „Ale ja nie som nábožensky vychovaná. Moji rodičia v to neverili, takže –“

„Každý v niečo verí. Určite ťa pokrstili.“

„Nie, ak nepočítate tamten bazén pod kostolnými lavicami,“ povedala Luce placho a palcom ukázala smerom k telocvični Meča a kríža.

Áno, slávi Vianoce, párkrát bola v kostole, a dokonca aj keď ju a všetkých naokolo jej život deprimuje, verí, že tam hore je niečo alebo niekto, v koho sa oplatí veriť. To jej vždy stačilo.

Z druhej strany miestnosti sa ozval hlasný rachot. Zdvihla pohľad a zbadala, že Roland spadol zo stoličky. Naposledy, keď naňho pozrela, sa nakláňal na dvoch nohách, a teraz to vyzeralo, že gravitácia napokon zvíťazila.

Tackavo sa zdvíhal a Arriane mu išla na pomoc. Pozrela smerom k nim a rýchlo zakývala. „Je v poriadku!“ veselo zvolala. „Vstávaj!“ hlasno šepla Rolandovi.

Slečna Sophia nehybne sedela s rukami zloženými v lone. Párkrát si odkašľala, prevrátila knihu späť na obálku a prstami prešla po fotografii. Potom povedala: „Odhalil ešte niečo? Vieš, kto je Daniel?“

Luce sa pomaly vystrela na stoličke a opýtala sa: „A vy?“

Knihovníčka zmeravela. „Skúmam tieto veci. Som vedecká pracovníčka. Nepletiem sa do triviálnych záležitostí srdca.“

To boli jej slová – no všetko, počnúc navretou žilou na jej krku až po sotva badateľný slabý lesk potu nad jej obočím, Luce napovedalo, že odpoveď na jej otázku znie áno.

Za ich hlavami odbili obrovské starožitné hodiny jedenásť. Minútová ručička sa trepotala v snahe skočiť na svoje miesto a celý vynález bimbal tak dlho, že prerušil ich rozhovor. Luce si nikdy nevšimla, aké hlasné sú tie hodiny. Teraz jej každé odbitie spôsobovalo bolesť. Už bola príliš dlho preč od Daniela.

„Daniel si myslel…“ začala Luce. „Včera večer, keď sme sa prvý raz pobozkali, myslel si, že zomriem.“ Slečna Sophia nevyzerala tak prekvapene, ako by si Luce bola želala. Potiahla si hánky. „Ale to je šialené, či nie? Nikam nepôjdem.“

Slečna Sophia si zložila svoje bifokálky a pošúchala si maličké oči. „Zatiaľ.“

„Ó, bože,“ zašepkala Luce a oblial ju ten istý strach, pre ktorý opustila Daniela na cintoríne. Ale prečo? Niečo jej ešte vždy zatajuje – niečo, čo má moc znásobiť, alebo oslabiť jej strach. Niečo, čo už sama vie, no neverí tomu. Kým ho znova neuvidí.

Kniha bola ešte stále otvorená na fotografii. Dole hlavou vyzeral Danielov úsmev ustarostene, ako keby vedel – ako povedal, že vždy vie –, čo číha za rohom.

Nevedela si predstaviť, čo teraz prežíva. Zdôveril sa jej so záhadnou minulosťou, o ktorú sa spoločne delia – a ona ho úplne odbila. Musí ho nájsť.

Zavrela knihu a strčila si ju opäť pod pazuchu. Potom sa postavila a zasunula stoličku.

„Kam ideš?“ spýtala sa slečna Sophia nervózne.

„Nájsť Daniela.“

„Pôjdem s tebou.“

„Nie.“ Luce pokrútila hlavou. Predstavila si, že objíma Daniela a na to sa pozerá školská knihovníčka. „Netreba. Naozaj.“

Slečna Sophia to myslela vážne, pretože sa zohla a šnúrky na svojich praktických topánkach si zaviazala na dva uzly. Postavila sa a položila Luce ruku na plece.

„Ver mi,“ povedala, „musím ísť. Meč a kríž si musí uchovať svoju reputáciu. Hádam si nemyslíš, že necháme študentov blúdiť hore-dolu po nociach.“

Luce sa vzpierala tomu, aby zasvätila slečnu Sophiu do svojej nedávnej eskapády za bránami školy. V duchu zastenala. Prečo so sebou rovno nevezmú všetkých študentov, aby si mohli vychutnať tú drámu? Molly by mohla fotiť, Cam začať ďalšiu bitku. Prečo nezačať rovno tu a nezobrať Arriane a Rolanda – ktorí už, ako si s trhnutím uvedomila, kdesi zmizli?

Slečna Sophia už vyštartovala k prednému vchodu. Luce musela klusať, aby ju dobehla. Prebehla popri lístkovom katalógu, mierne obhorenom perzskom koberci pri pulte a popri vitrínach špeciálnej zbierky, plných pamiatok z občianskej vojny, vo východnom krídle, kde v prvú noc, čo bola tu, videla Daniela kresliť cintorín.

Vykročili do sparnej noci. Mesiac zatienil oblak a celý školský areál sa ponoril do atramentovej čiernoty. Potom akoby jej niekto dal do ruky kompas, Luce cítila, ako ju to vedie k tieňom. Vedela presne, kde sú. Nie v knižnici, ale ani nie ďaleko.

Ešte ich nevidela, no už ich cítila, a to bolo oveľa horšie. Pokožku jej zachvátilo hrozné, pohlcujúce svrbenie, vsakovalo jej do kostí a krvi ako kyselina. Zlievalo sa, upchávalo, zamorovalo cintorín – a miesta za ním – svojím sírovým smradom. Teraz boli tiene oveľa väčšie. Zdalo sa, že všetok vzduch v areáli je znečistený ich mizerným pachom hniloby.

„Kde je Daniel?“ spýtala sa slečna Sophia. Luce si uvedomila, že i keď knihovníčka môže vedieť čo-to o minulosti, tiene si neuvedomuje. Luce to vystrašilo a cítila sa osamelá, zodpovedná za všetko, čo sa má stať.

„Neviem,“ povedala a mala pocit, že hustý, bahenný nočný vzduch jej nedáva dostatok kyslíka. Nechcela vysloviť tie slová, lebo vedela, že ich privedú bližšie – príliš blízko – k všetkému, čoho sa bojí. No musí ísť za Danielom. „Nechala som ho na cintoríne.“

Ponáhľali sa cez areál, vyhýbajúc sa blatu, ktoré zostalo po poslednom lejaku. V internáte po ich pravici svietilo len zopár svetiel. Cez mreže jedného okna Luce uvidela dievča, ktoré sotva poznala, ako študuje knihu. Mali spolu ranné vyučovanie. Bolo to drsne pôsobiace dievča s prepichnutou nosnou priehradkou a tým najtichším kýchnutím – no Luce ho nikdy nepočula hovoriť. Nemala potuchy, či je dievčina nešťastná, alebo či sa teší zo života. Luce v tom okamihu uvažovala: Keby sa mohla vymeniť s touto dievčinou – ktorá sa nikdy nebude musieť obávať minulých životov alebo apokalyptických tieňov ani nebude mať na svedomí úmrtia dvoch nevinných chlapcov – spravila by to?

Pred očami sa jej zjavila Danielova tvár – zaliata fialovým svetlom, keď ju dnes ráno niesol domov. Jeho blyštiace sa blond vlasy, jeho nežné, chápavé oči. Jediný dotyk pier, ktorý ju odniesol ďaleko od akejkoľvek temnoty. Preňho by to všetko vytrpela, ba ešte viac.

Keby len vedela, o koľko viac toho má byť.

Ona a slečna Sophia bežali vpred popri vŕzgajúcej tribúne hraničiacej s parkom, poza futbalové ihrisko. Slečna Sophia mala naozaj výdrž. Keby tá žena nebola o pár krokov pred ňou, Luce by si robila starosti pre ich tempo.

Luce spomaľovala. Strach z toho, že sa ocitne zoči-voči tieňom, bol ako hurikán dujúci v protismere, ktorý ju brzdil. No predsa pokračovala ďalej. Ochromujúca nevoľnosť jej napovedala, že videla len málo z toho, čo tie temné veci dokážu.

Pri bráne cintorína zastali. Luce sa triasla a neúspešne sa to snažila zakryť tým, že sa objala rukami. Chrbtom k nim stálo dievča a pozeralo sa na cintorín ležiaci pod ním.

„Penn!“ zvolala Luce natešená, že vidí kamarátku.

Keď sa k nim Penn otočila, tvár mala popolavú. Napriek horúčave si natiahla na sebe čiernu vetrovku a okuliare mala zarosené vlhkosťou. Triasla sa tak ako Luce.

Luce zhíkla. „Čo sa stalo?“

„Šla som ťa hľadať,“ povedala Penn, „a potom zopár ostatných deciek bežalo týmto smerom. Šli tam dole.“ Prstom ukázala na bránu. „Ale ja som n-n-nemohla.“

„Čo je?“ opýtala sa Luce. „Čo je tam dole?“

No už keď sa pýtala, vedela, že dole je čosi, čo Penn nikdy nebude schopná vidieť. Hustnúci čierny tieň lákal Luce k sebe, samu.

Penn rýchlo žmurkala. Vyzerala vydesene. „Neviem,“ povedala napokon. „Najprv som myslela, že je to ohňostroj. No na oblohe sa nič neukázalo.“ Zachvela sa. „Stane sa niečo zlé. Ale neviem čo.“

Luce sa nadýchla a rozkašľala sa z vdýchnutej síry. „Ako, Penn? Ako to vieš?“

Penn sa triaslo rameno, keď ukázala na hlbokú priehlbinu v strede cintorína. „Vidíš to?“ povedala. „Niečo sa tam dole mihoce.“

OSEMNÁSŤ

POCHOVANÁ VOJNA

Luce stačil jeden pohľad na trasúce sa svetlo na dne cintorína, a vyštartovala za ním. Zanechala Penn a slečnu Sophiu a rútila sa pomedzi rozbité náhrobky. Bolo jej jedno, že ostré, pokrútené konáre dubov jej oškierajú ruky a tvár alebo že sa potkýna na hrčovitých koreňoch buriny.

Musí sa tam dostať.

Bledý, strieborný mesiac dával len málo svetla, no existoval aj iný zdroj – prichádzal zo spodnej časti cintorína. Z jej cieľa. Vyzeralo to ako obrovské búrkové blýskanie. Ibaže sa to dialo na zemi.

Uvedomila si, že tiene ju už niekoľko dní varovali. Teraz sa ich temné predstavenie premenilo na niečo, čo môže vidieť aj Penn. A ostatní študenti, ktorí utekali napred, si to museli tiež všimnúť. Luce netušila, čo to môže značiť. No ak je Daniel tam dole s tým zlovestným mihotom… je to všetko len jej chyba.

Pálili ju pľúca, no jeho obraz, ako stojí pod broskyňami, ju poháňal vpred. Nezastane, kým ho nenájde – pretože ho šla aj tak hľadať, aby mu pod nos strčila tú knihu a zvolala, že mu verí, že nejaká jej časť tomu verila po celý čas, no bola príliš vystrašená, aby prijala ich nepochopiteľnú minulosť. Povie mu, že nedovolí, aby ju tentoraz a už nikdy viac, od neho odohnal strach. Pretože vie, chápe niečo, čo si skladala až príliš dlho. Niečo nespútané a zvláštne, čo robí ich zážitky z minulosti viac aj menej uveriteľnými. Vie kto – nie, čo Daniel je. Čiastočne si to uvedomila sama od seba – že je možné, že už predtým žila a milovala ho. Lenže nerozumela, čo to značí, aký to dáva zmysel – príťažlivosť, ktorú k nemu cíti, jej sny – až doteraz.

No na ničom z toho nebude nezáležať, ak sa tam nedostane včas a nenájde nejaký spôsob, ako tiene odraziť. Na ničom z toho nebude záležať, ak sa k Danielovi dostanú skôr než ona. Rútila sa strmými radmi hrobov, no priehlbina v strede cintorína bola ešte stále ďaleko.

Za ňou sa ozýval dupot. Potom prenikavý hlas.

„Pennyweather!“ Bola to slečna Sophia. Doháňala Luce a volala cez plece na Penn, ktorá opatrne prekračovala padnutý náhrobok. „Ideš ako v lete na saniach!“

„Nie!“ zakričala Luce. „Penn, slečna Sophia, nechoďte sem!“ Nebude zodpovedná za to, že sa tieňom dostane do cesty ešte niekto iný.

Slečna Sophia zmrzla na prevrátenom bielom náhrobku a hľadela na oblohu, ako keby Luce vôbec nepočula. Tenké ruky zdvihla do vzduchu ako štít. Luce prižmúrila oči do noci a nadýchla sa. Niečo sa k nim približovalo so závanom chladného vetra.

Najprv si myslela, že sú to tiene, no toto bolo niečo inšie a strašnejšie, čosi ako rozstrapkaný, nepravidelný plášť plný vreciek, cez ktoré presvitali fliačiky oblohy. Tento tieň pozostával z milióna čiastočiek. Nepokojná, trepotavá búrka temnoty rozprestierajúca sa na všetky strany.

„Kobylky?“ vykríkla Penn.

Luce striaslo. Hustý roj bol ešte ďaleko, no jeho hlboké vibrácie každú sekundu silneli. Ako trepot krídel tisícky vtákov. Ako nevľúdna, ohromujúca temnota prečesávajúca zem. Prichádza to. Dnes večer to na ňu, možno na nich všetkých, zaútočí.

„Toto nie je dobré!“ kričala slečna Sophia do oblohy. „Veci majú ísť po poriadku!“

Zadychčaná Penn zastala vedľa Luce a obe si vymenili zmätené pohľady. Penninu hornú peru orosil pot a vo vlhkej horúčave sa jej kĺzali fialové okuliare.

„Začína jej šibať,“ zašepkala Penn a palcom ukázala na slečnu Sophiu.

„Nie.“ Luce pokrútila hlavou. „Vie o všeličom. A ak sa slečna Sophia bojí, nemala by si tu byť, Penn.“

„Ja?“ spýtala sa Penn zarazene, zrejme preto, lebo to ona od prvého školského dňa Luce sprevádzala. „Myslím, že by tu nemala byť ani jedna z nás.“

Luce pichlo pri srdci ako vtedy, keď sa musela rozlúčiť s Callie. Odvrátila od Penn pohľad. Kvôli Lucinej minulosti je teraz medzi nimi zlom, hlboký rozpor, ktorý ich od seba oddeľuje. Nechcela to priznať ani na to pritiahnuť Penninu pozornosť, no vedela, že bude lepšie, bezpečnejšie, ak sa rozídu.

„Ja musím zostať,“ povedala s hlbokým nádychom. „Musím nájsť Daniela. Mala by si ísť späť na internát, Penn. Prosím.“

„Ale ty a ja,“ povedala Penn chrapľavo, „boli sme jediné –“

Skôr ako Luce počula koniec vety, vyštartovala do stredu cintorína. K mauzóleu, kde videla Daniela zadumaného, keď sa končil Deň rodičov. Veľkými skokmi sa preniesla cez posledné náhrobky a kĺzala sa dole svahom po hnijúcom komposte, až kým sa zem postupne nevyrovnala. Zastala pod obrovským dubom v najnižšom mieste cintorína.

Rozhorúčená, frustrovaná a zároveň vystrašená sa oprela o kmeň stromu.

Potom ho zbadala pomedzi jeho konáre.

Daniel.

Zhlboka vydýchla a v kolenách pocítila slabosť. Jeden pohľad na jeho vzdialený tmavý profil, taký krásny a pôsobivý, jej povedal všetko, čo Daniel naznačoval – ešte aj tú jednu vec, na ktorú prišla sama –, že to všetko bola pravda.

S prekríženými rukami stál na vrchu mauzólea a hľadel nahor, kade sa práve hnalo víriace mračno kobyliek. Slabý mesačný svit vrhal dole jeho tieň. Utekala k nemu, kľučkujúc pomedzi hompáľajúci sa španielsky mach a naklonené staré sochy.

„Luce!“ Zbadal ju, keď sa približovala k mauzóleu. „Čo tu robíš?“ V jeho hlase nebol ani náznak šťastia, že ju vidí – skôr prekvapenie a hrôza.

Je to moja vina, chcela skríknuť, keď sa blížila k mauzóleu. Verím, verím nášmu príbehu. Odpusť mi, že som ťa vôbec niekedy opustila, už to nikdy neurobím. Chcela mu povedať ešte jednu vec. No on stál priveľmi vysoko nad ňou a hluk tieňov bol príliš hlasný a vzduch príliš hustý, aby ju počul odtiaľ, kde stála.

Hrobka bola z masívneho mramoru. No na jednom z basreliéfe páva bol kúsok odlomený a Luce to využila na uchytenie. Tento zvyčajne chladný kameň bol teplý na dotyk. Keď sa snažila vyliezť na vrchol k Danielovi, ktorý jej musí odpustiť, spotené dlane sa jej šmýkali.

Vyštverala sa po stene len kúsok, keď ju niekto poklepal po pleci. Zvrtla sa, a keď zbadala, že je to Daniel, zhíkla a pustila sa. Skôr než skĺzla na zem, chytil ju rukami okolo pása. No len sekundu predtým bol o celé poschodie vyššie.

Zaborila si tvár do jeho hrude. A aj keď ju pravda ešte stále desila, byť v jeho náručí bolo, ako keď sa more dotkne svojho brehu, ako keď sa pocestný vráti z dlhej, namáhavej a ďalekej cesty domov.

„Vybrala si si na návrat dobrý čas,“ povedal. Usmial sa, no jeho úsmev ťažili obavy. Očami neustále hľadel poza ňu na oblohu.

„Aj ty to vidíš?“ spýtala sa.

Daniel na ňu len pozrel, neschopný reakcie. Zatriasla sa mu pera.

„Samozrejme, že áno,“ zašepkala, pretože všetko do seba začínalo zapadať. Tiene, jeho príbeh, ich minulosť. Z úst sa jej vydral dusivý vzlyk. „Ako ma môžeš milovať?“ zavzlykala. „Ako ma vôbec môžeš vystáť?“

Chytil jej tvár oboma rukami. „O čom to hovoríš? Ako to môžeš povedať?“

Srdce ju pálilo od rýchleho tlkotu.

„Pretože…“ Prehltla. „Si anjel.“

Ruky mu ochabli. „Čo si to povedala?“

„Si anjel, Daniel, viem to,“ dokončila a cítila, ako sa v nej uvoľňuje akýsi príval, až z nej vyletelo: „Nehovor mi, že som šialená. Snívajú sa mi o tebe sny, ktoré sú príliš živé na to, aby som ich zabudla, sny, kvôli ktorým som ťa milovala ešte skôr, ako si mi povedal jedno pekné slovo.“ Danielove oči sa vôbec nezmenili. „Sny, v ktorých máš krídla a držíš ma vysoko na oblohe, ktorú nepoznám a predsa viem, že som tam bola v tvojom náručí už tisíckrát pred tým.“ Oprela si čelo o jeho čelo. „Tak veľa to vysvetľuje – ako graciózne sa pohybuješ, a knihu, ktorú napísal tvoj predok. Preto ťa nikto neprišiel navštíviť v Deň rodičov. A tvoje telo sa vznáša, keď plávaš. A prečo, keď ma pobozkáš, sa cítim ako v nebi?“ Prestala, aby sa nadýchla. „A preto môžeš žiť večne. Jediné, čo to nevysvetľuje, je, prečo si, preboha, so mnou? Pretože ja… som len ja.“ Opäť sa pozrela na oblohu a pocítila temné čary tieňov. „A som toľkému na vine.“

Farba mu zmizla z tváre. A Luce z toho usúdila len jednu vec. „Ani ty nechápeš prečo,“ povedala.

„Nechápem, čo tu ešte robíš.“

Žmurkla a nešťastne prikývla, potom sa začala odvracať.

„Nie!“ Stiahol ju späť. „Neodchádzaj. Ide len o to, že si sa nikdy – my sme sa nikdy… nedostali tak ďaleko.“ Zavrel oči. „Povieš to znova?“ spýtal sa takmer ostýchavo. „Povieš mi… čo som?“

„Si anjel,“ pomaly zopakovala a na jej prekvapenie Daniel zatvoril oči a zastonal od slasti, skoro akoby sa bozkávali. „Som zaľúbená do anjela.“ Teraz chcela pre zmenu zatvoriť oči ona a zastonať. Naklonila hlavu. „No v mojich snoch tvoje krídla –“

Horúci, kvílivý vietor na nich zboku zaútočil a takmer vyrazil Luce z Danielovej náruče. Daniel ju chránil svojím telom. V korune stromu za cintorínom sa usadili tieňové kobylky a vydávali syčivé zvuky. Teraz sa zdvihli v jednej veľkej mase.

„Ó, bože,“ zašepkala Luce. „Musím niečo spraviť. Musím to zastaviť –“

„Luce,“ Daniel ju pohladil po líci. „Pozri sa na mňa. Nespravila si nič zlé. A s tým,“ ukázal prstom, „nemôžeš nič spraviť.“ Pokrútil hlavou. „Prečo si si vôbec niekedy myslela, že si na vine ty?“

„Pretože,“ povedala, „celý život vidím tieto tiene –“

„Mal som niečo urobiť, keď som si to minulý týždeň pri jazere uvedomil. Toto je prvý život, v ktorom ich vidíš – a vydesilo ma to.“

„Ako vieš, že to nie je moja chyba?“ spýtala sa a myslela pri tom na Todda a Trevora. Tiene k nej vždy prišli pred tým, ako sa stalo niečo hrozné.

Pobozkal ju na vlasy. „Tiene, ktoré vidíš, sa volajú Oznamovatelia. Vyzerajú desivo, no nemôžu ti ublížiť. Len skontrolujú situáciu a ohlásia to niekomu inému. Kmotrám. Démonickej verzii kliky stredoškoláčok.“

„A čo tamtie?“ Prstom ukázala na stromy, ktoré obkolesovali cintorín. Ich konáre sa ohýbali pod ťarchou hustej, prekypujúcej čiernoty.

Daniel na ne pozrel pokojným pohľadom. „To sú tiene, ktoré zvolali Oznamovatelia. Do boja.“

Luce zmeraveli ruky a nohy od strachu. „Do akého… ehm… boja?“

„Veľkého,“ povedal prosto so zdvihnutou bradou. „Ale teraz sa len predvádzajú. Ešte máme čas.“

Za nimi sa ozvalo nepatrné zakašľanie a Luce podskočila. Daniel úklonom pozdravil slečnu Sophiu, ktorá stála v tieni mauzólea. Vlasy sa jej uvoľnili zo sponiek a vyzerali neskrotne, tak ako jej oči. Potom spoza slečny Sophie vystúpil ešte niekto. Penn. Ruky mala vopchaté vo vreckách bundy. Tvár mala ešte vždy červenú a korienky vlasov na čele vlhké od potu. Pokrčila plecami, akoby chcela povedať: Netuším, čo sa tu, doparoma, deje, no nemohla som ťa v tom nechať samu. Aj keď Luce nechcela, musela sa usmiať.

Slečna Sophia pristúpila bližšie a zdvihla knihu.

„Naša Lucinda si robila rešerš.“

Daniel si pošúchal sánku. „Ty čítaš tú starinu? Nikdy som ju nemal napísať.“ Znel takmer hanblivo – no Luce tak zapadol posledný kus skladačky na miesto.

„Ty si to napísal,“ povedala. „A pokreslil si okraje. A nalepil tam našu fotografiu.“

„Našla si tú fotografiu,“ povedal Daniel s úsmevom a pritiahol si ju ešte bližšie, akoby mu zmienka o tej fotografii vrátila späť spomienky. „Samozrejme.“

„Chvíľu mi trvalo, kým som to pochopila, no keď som videla, akí sme boli šťastní, niečo sa vo mne otvorilo. A už som vedela.“

Ovinula mu ruku okolo krku a pritiahla si jeho tvár k svojej a vôbec sa nestarala, že slečna Sophia a Penn sú tam. Keď sa Danielove pery dotkli jej pier, celý ten temný, strašný cintorín zmizol – aj ošumelé hroby a hniezda tieňov šmátrajúcich v stromoch, dokonca aj mesiac a hviezdy.

Keď prvý raz uvidela tú fotografiu z Helstonu, vydesila ju. Predstava všetkých tých minulých verzií jej existencie – to bolo priveľa. No teraz, v Danielovom náručí, cítila, ako všetky nejakým spôsobom spolupracujú, obrovský zástup Lucí, ktoré znova a znova milovali toho istého Daniela. Toľká láska – vyvrela jej zo srdca a duše, liala sa jej z tela a napĺňala priestor medzi nimi.

A konečne počula to, čo jej povedal, keď sa dívali na tiene: že neurobila nič zlé; že nie je dôvod, aby sa cítila vinná. Môže to byť pravda? Nie je vinná zo smrti Trevora a Todda, ako vždy verila? V momente, keď sa sama seba toto spýtala, vedela, že Daniel jej hovoril pravdu. A cítila, že sa prebúdza z dlhého, zlého sna. Už sa viac necítila ako dievča s ostrihanými vlasmi a plantavým čiernym oblečením, ako tá večná smoliarka, ktorá sa bojí tohto zahnívajúceho cintorína, uväznená na nápravnej škole zo závažného dôvodu.

„Daniel,“ povedala a jemne ho odtlačila, aby sa naňho mohla pozrieť. „Prečo si mi nepovedal skôr, že si anjel? Načo všetky tie reči o prekliatí?“

Daniel na ňu nervózne hľadel.

„Nie som šialená,“ uisťovala ho. „Len sa čudujem.“

„Nemohol som ti to povedať,“ vysvetľoval. „Všetko spolu súvisí. Doteraz som ani nevedel, že na to môžeš sama prísť. Keby som ti to povedal príliš skoro alebo v nesprávnom čase, znova by si zmizla a ja by som musel čakať. Už som čakal veľmi dlho.“

„Ako dlho?“ spýtala sa Luce.

„Nie tak dlho, aby som zabudol, že stojíš za to. Za každú obeť. Za každú bolesť.“ Daniel na moment zavrel oči. Potom pozrel na Penn a slečnu Sophiu.

Penn sedela chrbtom opretá o machom zarastený čierny náhrobok. Kolená mala pod bradou a dychtivo si ohrýzala nechty. Slečna Sophia si založila ruky vbok. Zdalo sa, že chce niečo povedať.

Daniel odstúpil a Luce pocítila, ako pomedzi nich prešiel závan chladného vzduchu. „Stále sa bojím, že každú chvíľu môžeš –“

„Daniel –“ zvolala slečna Sophia karhavo.

Odmietavo jej mávol rukou. „Byť spolu nebude také jednoduché, ako by si chcela.“

„Jasné, že nie,“ povedala Luce. „Teda, ty si anjel, ale teraz, keď to viem –“

„Lucinda Priceová!“ Tentoraz bola objektom hnevu slečny Sophie Luce. „Ty nechceš vedieť to, čo ti Daniel musí povedať,“ varovala ju. „A ty, Daniel, na to nemáš právo. Zabije ju to –“

Luce, zmätená žiadosťou slečny Sophie, pokrútila hlavou. „Myslím, že znesiem trochu pravdy.“

„Nie je to trocha pravdy,“ povedala slečna Sophia a chystala sa postaviť medzi nich. „A ty ju neznesieš. Tak ako si ju nezniesla tisíce rokov od Pádu.“

„Daniel, o čom to hovorí?“ Luce sa natiahla poza slečnu Sophiu za jeho rukou, no knihovníčka ju zastavila. „Zvládnem to,“ vyhlásila Luce, no cítila, že žalúdok má ako uzlík nervov. „Už nechcem žiadne tajomstvá. Milujem ho.“

To bolo prvý raz, čo tie slová niekomu nahlas povedala. Ľutovala jedine to, že dve najdôležitejšie slová, aké pozná, adresovala slečne Sophii namiesto Danielovi. Obrátila sa k nemu. Oči mu žiarili. „Áno,“ zopakovala. „Milujem ťa.“

Tlesk.

Tlesk. Tlesk.

Tlesk. Tlesk. Tlesk. Tlesk.

Zo stromov za nimi sa ozval pomalý, hlasný potlesk. Daniel sa otočil k lesu. Telo mal napäté a Luce zaplavil starý strach. Ostala ako prikovaná od hrôzy, čo Daniel vidí v tieni, čo tam vidí skôr než ona.

„Ó, bravó! Bravó! Naozaj som dojatý k slzám – smutné, ale v poslednom čase ma toho až tak veľa nedojme.“

Na čistinku vstúpil Cam. Oči mu rámoval široký lesklý zlatý tieň a žiaril na ňom v mesačnom svite, takže vyzeral ako divá mačka.

„To je také neuveriteľne chutné,“ povedal. „A on ťa jednoducho tiež miluje – že, fešák? Však, Daniel?“

„Cam,“ varoval ho Daniel. „Nerob to.“

„Čo?“ spýtal sa Cam, dvíhajúc ľavú ruku do vzduchu. Luskol prstami a nad rukou sa mu vznietil plamienok veľkosti horiacej zápalky. „Myslíš toto?“

Ozvena jeho lusknutia pretrvávala, odrážala sa od hrobiek, narastala a odrazom sa znásobovala. Luce si najprv myslela, že ten zvuk je ďalší potlesk, akoby diabolská aula plná temnoty posmešne tlieskala Lucinej a Danielovej láske, tak ako to urobil Cam. No potom si spomenula na duniaci trepot krídel, ktorý už počula predtým. Ako ten zvuk naberal formu tisícich kúskov poletujúcej temnoty, zatajila dych. Roj tieňov v tvare kobyliek, ktorý predtým zmizol v lese, sa opäť zjavil nad nimi.

Ich bubnovanie bolo také hlasné, že si Luce musela zakryť uši. Na zemi sa krčila Penn s hlavou medzi kolenami. No Daniel a slečna Sophia stoicky sledovali oblohu, na ktorej sa kakofónia menila a narastala. Začínalo to znieť skôr ako veľmi hlasné rozstrekovače vody… alebo ako sykot tisícich hadov.

„Alebo toto?“ spýtal sa Cam, otriasajúc sa, keď sa okolo neho usadila hnusná, beztvará temnota.

Hmyz začal rásť a rozvíjať sa a bol väčší, ako môže byť hocijaký hmyz, tiekol ako lepidlo a narastal do čiernych článkovaných tiel. Potom, akoby sa naučil používať svoje tienisté končatiny, kým sa formoval, sa pomaly zdvíhal na svoje početné nohy a vykročil vpred ako modlivky ľudskej veľkosti.

Cam ich vítal, keď sa okolo neho rojili. Čoskoro za Camom vytvorili masívnu armádu stelesnenej noci.

„Prepáč,“ povedal a dlaňou si plesol po čele. „Povedal si mi, aby som to nerobil?“

„Daniel,“ zašepkala Luce. „Čo sa deje?“

„Prečo si urobil koniec prímeriu?“ zvolal na Cama.

„Čo už. Vieš, čo sa hovorí o zúfalých situáciách.“ Cam sa pohŕdavo usmial. „A keď som ťa videl, ako jej telo obliepaš tými tvojimi dokonalými anjelskými bozkami… bol som taký zúfalý.“

„Drž hubu, Cam!“ zrevala Luce, zhnusená, že mu vôbec niekedy dovolila, aby sa jej dotkol.

„Keď nadíde čas,“ Cam na ňu obrátil oči. „Áno, pobijeme sa, bejby. O teba. Znova.“ Pošúchal si bradu a prižmúril zelené oči. „Tentoraz to bude horšie, myslím. Zopár ranených navyše. Vyrovnaj sa s tým.“

Daniel zobral Luce do náručia. „Povedz mi prečo, Cam? Toľko mi dlžíš.“

„Vieš prečo,“ zahučal Cam a ukázal na Luce. „Ona je ešte tu. Nie však na dlho.“

Dal si ruky vbok a sled hustých, čiernych tieňov – teraz v tvare hadov – sa mu plazil po tele a ovíjal mu ruky ako náramky. Tomu najväčšiemu milujúco pohladil hlavu.

„A tentoraz, keď vaša láska zotlie na tú tragickú kôpku popola, bude to navždy. Vieš, tentoraz je všetko iné.“ Cam sa radostne usmieval a Luce sa zdalo, že Daniel sa na sekundu zachvel.

„Len jedna vec je rovnaká – a ja mám pre tvoju predvídateľnosť slabosť, Grigori.“ Cam spravil krok vpred. Jeho légie tieňov sa posúvali s ním, čo spôsobilo, že sa Luce, Daniel, Penn a slečna Sophia posunuli vzad. „Bojíš sa,“ povedal, dramaticky ukazujúc prstom na Daniela. „A ja nie.“

„To preto, lebo nemáš čo stratiť,“ šplechol mu Daniel. „Nikdy by som s tebou nemenil.“

„Hmmm,“ zahmkal Cam a ťukal si po brade. „Uvidíme.“ So širokým úsmevom sa poobzeral dookola. „Mám ti to objasniť? Áno. Počul som, že tentoraz toho môžeš stratiť viac. Niečo, čo spraví jej záhubu oveľa zábavnejšou.“

„O čom to hovoríš?“ spýtal sa Daniel.

Po Lucinej ľavici vypustila slečna Sophia z úst sériu zaskučaní ako nejaké divé zviera. Divoko mávala rukami nad hlavou v trhanom, tanečnom pohybe, s takmer priehľadnými očami, akoby bola v nejakom tranze. Mykalo jej perami a Luce si s prekvapením uvedomila, že hovorí iným jazykom.

Daniel vzal slečnu Sophiu za rameno a zatriasol ňou. „Nie, máte úplnú pravdu: Nedáva to zmysel,“ zašepkal a Luce si uvedomila, že on zvláštnej reči slečny Sophie rozumie.

„Vieš, čo hovorí?“ opýtala sa Luce.

„Dovoľ nám, aby sme prekladali,“ zakričal známy hlas zo strechy mauzólea. Patril Arriane. Vedľa nej bola Gabbe. Obe vyzerali, akoby boli zozadu presvetlené a zahalené zvláštnou striebornou žiarou. Zoskočili z krypty a celkom nehlučne pristáli vedľa Luce.

„Cam má pravdu, Daniel,“ povedala rýchlo Gabbe. „Niečo je tentoraz iné… niečo s Luce. Cyklus by sa mohol prelomiť – ale nie tak, ako chceme. Myslím tým… mohol by sa skončiť.“

„Povie mi niekto, o čo ide?“ zamiešala sa do rozhovoru Luce. „Čo je iné? Ako prelomiť? Aj tak, čo je v stávke v tomto boji?“

Daniel, Arriane a Gabbe na ňu chvíľku civeli, akoby sa snažili zaradiť si ju, akoby ju odniekiaľ poznali, ale v mihu sa natoľko zmenila, že nespoznávali jej tvár.

Arriane nakoniec prehovorila. „V stávke?“ Pošúchala si jazvu na krku. „Ak vyhrajú – bude to peklo na zemi. Koniec nášho doterajšieho sveta.“

Čierne tvary vrešťali okolo Cama, zápasiac a hryzúc jeden druhého, pri akejsi nechutnej, diabolskej rozcvičke.

„A ak vyhráme?“ Luce dostala tie slová von len ťažko.

Gabbe prehltla a potom vážne povedala: „Ešte nevieme.“

Odrazu Daniel zaspätkoval dozadu, preč od Luce, a ukázal na ňu. „O-ona nie je…“ zajachtal, zakrývajúc si ústa. „Ten bozk,“ povedal napokon a podišiel k nej a chytil ju za ruku. „Tá kniha. Preto môžeš –“

„Prejdi k časti B, Daniel,“ napomenula ho Arriane. „Mysli rýchlo. Trpezlivosť patrí k cnostiam a vieš, čo si o nich myslí Cam.“

Daniel stisol Luce ruku. „Musíš ísť. Musíš odtiaľto zmiznúť.“

„Čo? Prečo?“

Pozrela na Arriane a Gabbe, aby jej prišli na pomoc, no keď sa zo strechy mauzólea začala znášať armáda striebristých iskričiek, cúvla. Boli ako nekonečný prúd svätojánskych mušiek, vypustených z obrovského zaváracieho pohára. Pršali na Arriane a Gabbe, ktorým z nich svietili oči. Luce to pripomenulo ohňostroj – a jedny oslavy 4. júla, keď bolo správne svetlo a ona uvidela v maminých dúhovkách odraz ohňostroja, narastajúci striebristý záblesk svetla, akoby mamine oči boli zrkadlom.

Lenže tieto iskričky sa nepremenili na dym ako pri ohňostroji. Keď dopadli na trávu cintorína, vykvitli do elegantných, trblietavých meňavých bytostí. Nemali práve ľudský tvar, no matne sa dali rozlíšiť. Krásne, žiarivé svetelné lúče. Také úchvatné bytosti, že Luce ihneď vedela, že je to armáda anjelskej sily, veľkosťou a počtom rovnajúca sa veľkej čiernej sile za Camom. Takto vyzerá skutočná krása a dobrota – spektrálne, fluorescentné zhromaždenie bytostí takých krásnych, až bolelo sa na ne priamo dívať, ako najbožskejšie zatmenie alebo samo Nebo. Stojac na strane, ktorá v tomto boji musí zvíťaziť, Luce mala pocítiť úľavu. No začínalo jej byť zle.

Daniel jej pritisol na líce chrbát ruky. „Má horúčku.“

Gabbe potľapkala Luce po ramene a široko sa usmiala. „To je v poriadku, zlatko,“ uistila ju a odsunula Danielovu ruku preč. Jej južanský prízvuk znel z nejakého dôvodu chlácholivo. „My to už prevezmeme. No ty musíš ísť.“ Obzrela sa cez plece na hordu čiernoty za Camom. „Hneď teraz.“

Daniel si Luce pritiahol a naposledy ju objal.

„Ja ju odvediem,“ povedala slečna Sophia hlasno. Knihu stále stískala pod pazuchou. „Poznám bezpečné miesto.“

„Choď,“ povedal Daniel. „Nájdem ťa, hneď ako budem môcť. Len mi sľúb, že budeš bežať a že sa neobzrieš.“

Luce mala toľko otázok. „Nechcem od teba odísť.“

Arriane vstúpila medzi nich a uštedrila Luce posledné, konečné postrčenie smerom k bráne. „Prepáč, Luce,“ povedala. „Je čas nechať tento boj na nás. Sme tak trochu profíci.“

Luce cítila, ako Pennina ruka vkĺzla do jej, a čoskoro už bežali. Fujazdili k bráne cintorína tak rýchlo, ako keď Luce skákala cestou tam, hľadajúc Daniela. Späť hore svahom pokrytým šmykľavým kompostom. Späť pomedzi pokrútené dubové konáre a hŕby polorozpadnutých náhrobkov. Preskočili náhrobky a vybehli hore svahom, smerujúc k vzdialenému oblúku kovanej brány. Vlasy jej prefúkol horúci vietor a močaristý vzduch ju ešte stále ťažil v pľúcach. Nevedela nájsť mesiac, ktorý by ich viedol, a svetlo zo stredu cintorína už nebolo vidno. Nechápala, čo sa deje. Vôbec. A nepáčilo sa jej, že všetci ostatní to vedeli.

Do zeme pred ňou udrel čierny blesk, a tá sa s prašťaním otvorila do rozčesnutej rokliny. Luce a Penn práve včas šmykom pred ňou zastali. Prielom mal šírku Lucinej telesnej výšky a hĺbku… no, na jeho tmavé dno nedovidela. Okraje prskali a penili.

Penn zhíkla. „Luce! Bojím sa.“

„Nasledujte ma, dievčatá,“ zvolala slečna Sophia.

Viedla ich vpravo, pomedzi temné hroby, kým za nimi znel jeden výbuch za druhým. „To sú len zvuky boja,“ povedala zadychčane ako nejaká čudná turistická sprievodkyňa. „Obávam sa, že to bude nejaký čas takto pokračovať.“

Luce zvraštila tvár pri každom náraze, no napredovala ďalej, až ju pálili lýtka, keď v tom za ňou Penn zakvílila. Luce sa otočila a zbadala, že jej kamarátka sa zapotácala a oči sa jej prevrátili na vrch hlavy.

„Penn!“ skríkla, natiahla sa a zachytila ju tesne pred tým, než spadla. Luce ju nežne položila na zem a prevrátila. Takmer si želala, aby to nebola urobila. Pennino plece bolo prerezané niečím čiernym a zubatým. Zadralo sa jej to do pokožky a zanechalo zuhoľnatený pás tkaniva, ktoré páchlo ako zhorené mäso.

„Je to zlé?“ zašepkala chrapľavo Penn. Rýchlo žmurkala, očividne nešťastná, že nemôže dvihnúť hlavu a sama sa pozrieť.

„Nie,“ klamala Luce a krútila hlavou. „Len škrabanec.“ Ako dávala dokopy Pennin rozstrapkaný čierny rukáv, preglgla v snahe prehltnúť narastajúcu nevoľnosť. „Toto bolí?“

„Neviem,“ zasipela Penn. „Nič necítim.“

„Dievčatá, čo vás zdržuje?“ slečna Sophia sa vrátila.

Luce pozrela na slečnu Sophiu, sugerujúc jej, aby neprezradila, ako zle vyzerá Pennino zranenie.

Neprezradila. Rýchlo Luce kývla hlavou, potom roztiahla ruky pod Penn a zdvihla ju ako rodič, ktorý nesie svoje dieťa do postele. „Držím ťa,“ povedala. „Už to nepotrvá dlho.“

„Ako ste –“ Luce išla za slečnou Sophiou, ktorá niesla Penn, akoby bola ľahká ako pierko.

„Žiadne otázky, kým nebudeme ďaleko od tohto celého,“ povedala slečna Sophia.

Ďaleko. Luce nič nechcela menej ako byť ďaleko od Daniela. A potom, keď prešli cez prah cintorína a stáli na rovine školského parku, neodolala. Obzrela sa. A v mihu pochopila, prečo jej Daniel povedal, aby to nerobila.

Z temného stredu cintorína vytryskol krútiaci sa striebornozlatý pilier ohňa. Bol to vrkoč svetla široký ako cintorín, dvíhajúci sa stovky metrov do vzduchu, vyparujúci oblaky. Čierne tiene zobali zo svetla, z času na čas odtrhli šľahúň, ktorý so škrekom odniesli do noci. Ako sa krútiace sa pramene menili na striebornejšie alebo zlatistejšie, vzduch začal napĺňať jediný akord, plný a nekonečný, hlasný ako silný vodopád. Hlboké tóny burácali do noci. Vysoké tóny cvendžali okolo nich. Bola to tá najväčšia, najdokonalejšie vyvážená nebeská harmónia, akú kedy zem zažila. Bolo to krásne a strašidelné a všetko smrdelo od síry.

Na míle ďaleko museli byť všetci presvedčení, že je koniec sveta. Luce nevedela, čo si má myslieť. Srdce jej vypovedalo poslušnosť.

Daniel jej povedal, aby sa neobzerala, pretože vedel, že pre tento pohľad bude chcieť ísť za ním.

„Ó, nie,“ vyhlásila slečna Sophia, schmatla Luce vzadu za krk a vliekla ju cez areál. Keď prišli k telocvični, Luce si uvedomila, že slečna Sophia celý čas niesla Penn len na jednej ruke.

„Kto ste?“ opýtala sa Luce slečny Sophie, keď ju tá tlačila cez dvojité dvere.

Knihovníčka vytiahla z vrecka svojho korálikového červeného svetra dlhý kľúč a zasunula ho do tehlovej steny v prednej časti vstupnej haly, ktorá vôbec nevyzerala ako dvere. Potichu sa im otvoril vchod k dlhému schodisku a slečna Sophia gestom Luce naznačila, aby šla pred ňou hore schodmi.

„Kam ideme?“ opýtala sa Luce. „Musíme sa odtiaľto dostať preč. Kde je vaše auto?“ Nechcela Penn strašiť, no potrebovali ísť k lekárovi. Rýchlo.

„Ak vieš, čo je pre teba dobré, budeš ticho.“ Slečna Sophia pozrela na Penninu ranu a vzdychla. „Ideme do jedinej miestnosti na tomto mieste, ktorá ešte nie je znesvätená atletickým náradím. Kde môžeme byť osamote.“

Vtedy už Penn začala v náručí slečny Sophie stenať. Krv z rany jej tiekla hustým, tmavým prúdom na mramorovú podlahu.

Luce si premerala strmé schody. Ani nedovidela na ich koniec. „Myslím, že v Penninom záujme by sme mali ostať tu dole. Čoskoro budeme musieť ísť po pomoc.“

Slečna Sophia vzdychla, položila Penn na kameň a rýchlo vstala, aby zamkla dvere, ktorými práve prišli. Luce si pred Penn kľakla. Jej kamarátka vyzerala taká drobná a krehká. V matnom svetle z jemne kovaného železného lustra nad nimi Luce konečne videla, ako vážne je zranená.

Penn je jediná kamarátka, ktorú Luce na Meči a kríži má, s ktorou sa naozaj dokáže stotožniť, jediná, ktorá jej nenaháňa strach. Po tom, čo Luce videla, čoho boli Arriane, Gabbe a Cam schopní, dávalo jej zmysel len pár vecí. Ale jedna áno: Penn je jediná na Meči a kríži ako ona.

Ibaže Penn je silnejšia než Luce. Bystrejšia a šťastnejšia a vo väčšej pohode. Ona je dôvod, prečo Luce vôbec prežila tých prvých pár týždňov nápravnej školy. Kde by bola Luce bez Penn?

„Ó, Penn.“ Luce si vzdychla. „Budeš v poriadku. Dáme ťa dokopy.“

Penn niečo nezrozumiteľne zamrmlala, čo Luce znervóznilo. Otočila sa chrbtom k slečne Sophii, ktorá jedno za druhým zatvárala všetky okná vo foyeri.

„Strácame ju,“ povedala Luce. „Musíme zavolať lekára.“

„Áno, áno,“ odpovedala slečna Sophia, no niečo v jej hlase znelo zahĺbene. Zdalo sa, že je zaujatá zatváraním budovy, akoby práve v tejto chvíli boli tiene na ceste z cintorína.

„Luce?“ zašepkala Penn. „Bojím sa.“

„Neboj sa.“ Luce jej stisla ruku. „Si taká statočná. Po celý čas si bola mojím oporným stĺpom.“

„Prosím ťa,“ prehovorila slečna Sophia spoza jej chrbta takým drsným tónom, akým ju Luce ešte nikdy nepočula hovoriť. „Bola soľným stĺpom.“

„Čo?“ spýtala sa Luce zmätene. „Čo to znamena?“

Oči slečny Sophie, pripomínajúce trnky, sa zúžili na úzke čierne škárky. Stiahla tvár, až celá zvráskavela, a trpko pokrútila hlavou. Potom veľmi pomaly vytiahla z rukáva svojho svetra dlhú striebornú dýku. „To dievča nás len brzdí.“

Keď Luce zbadala, ako slečna Sophia dvíha dýku nad hlavu, rozšírili sa jej oči. Omámená Penn neregistrovala, čo sa deje, no Luce áno.

„Nie!“ vykríkla a natiahla sa, aby zastavila ruku slečny Sophie a odvrátila dýku. No slečna Sophia vedela, čo robí, a zručne zablokovala Lucinu ruku, odstrčila ju nabok voľnou rukou a pretiahla čepeľ po Penninom krku.

Penn krochkala a kašľala, dych mala nepravidelný. Oči prevrátila dozadu, ako keď rozmýšľala. Ibaže teraz nerozmýšľala, ale zomierala. Napokon sa jej pohľad stretol s Luciným. Potom jej oči pomaly potemneli a dych ustal.

„Babračka, ale nevyhnutnosť,“ povedala slečna Sophia a čepeľ utrela o Pennin čierny sveter.

Luce sa zatackala dozadu, zakrývajúc si ústa, neschopná vykríknuť a odvrátiť pohľad od svojej umierajúcej kamarátky, neschopná pozrieť sa na ženu, o ktorej si myslela, že je na ich strane. Zrazu si uvedomila, prečo slečna Sophia zatvorila všetky dvere a okná vo foyeri. Nebolo to kvôli tomu, aby sa nik nedostal dnu. Ale aby sa ona nedostala von.

DEVÄTNÁSŤ

MIMO DOHĽADU

Na vrchu schodov bola rovná tehlová stena. Slepé uličky v akejkoľvek forme vždy spôsobovali Luce klaustrofóbiu a teraz to bolo ešte horšie, lebo na krku mala priložený nôž. Odvážila sa obzrieť na strmé schodisko, po ktorom sa vyštverali. Odtiaľto to vyzeralo na veľmi dlhý a bolestivý pád.

Slečna Sophia opäť hovorila rôznymi jazykmi, nečujne mrmlúc, kým zručne neotvorila ďalšie skryté dvere. Strčila Luce do maličkej kaplnky a zamkla za nimi. Vnútri bolo mrazivo a neznesiteľne tam páchlo kriedou. Luce sa s námahou pokúšala dýchať, prehĺtala žlčovité sliny v ústach.

Penn nemôže byť mŕtva. To sa nemohlo stať. Slečna Sophia nemôže byť taká zlá!

Daniel povedal, aby slečne Sophii dôverovala. Povedal, aby s ňou šla, kým po ňu nepríde…

Slečna Sophia nevenovala Luce žiadnu pozornosť, len prechádzala po miestnosti a zapaľovala jednu sviečku za druhou. Pred každou pokľakla a ďalej recitovala žalmy v jazyku, ktorý Luce nepoznala. Mihotavé votívne sviečky odhalili, že kaplnka je čistá a dobre udržiavaná, čo značilo, že tu nedávno musel byť niekto iný. Ale skutočne má len slečna Sophia kľúč k tajným dverám? Vie ešte niekto iný, že toto miesto existuje?

Červený kazetový strop bol nerovný a klesal. Steny zahaľovali široké vyblednuté gobelíny, zobrazujúce súboj podivného polomuža a poloryby na rozbúrenom mori. Vpredu bol malý biely oltár a pár radov jednoduchých drevených lavíc, stojacich na sivej kamennej podlahe. Luce sa zúfalo obzerala dookola, hľadajúc východ, no neboli tam žiadne iné dvere ani okná.

Od hnevu a strachu sa jej triasli nohy. Prežívala muky kvôli Penn, ktorá ležala zradená a opustená pod schodmi.

„Prečo to robíte?“ spýtala sa, cúvajúc k oblúkovým dverám kaplnky. „Dôverovala som vám.“

„Tvoja chyba, zlatko,“ odpovedala slečna Sophia a drsne vykrútila Luce ruku. Potom mala znova na krku dýku a musela prejsť uličkou v kaplnke. „Dôvera je prinajlepšom ľahkomyseľnosť. Prinajhoršom je to dobrý spôsob, ako sa dať zabiť.“

Slečna Sophia postrčila Luce k oltáru. „A teraz buď taká milá a ľahni si, dobre?“

Keďže Luce mala nôž stále príliš blízko hrdla, spravila, ako jej slečna Sophia prikázala. Na krku pocítila chlad, a tak sa tam dotkla. Keď odtiahla prsty, na končekoch, ktorými sa dotkla dýky, mala kvapky krvi. Slečna Sophia jej plesla po ruke.

„Ak si myslíš, že toto je zlé, mala by si vidieť, o čo prichádzaš tam vonku,“ povedala a Luce striaslo. Daniel je vonku.

Oltár bola štvorcová biela vyvýšená plošina z jediného kusu kameňa, nie väčšia ako Luce. Cítila sa na ňom zúfalo odhalená a bolo jej zima. Predstavila si, ako sa lavice zapĺňajú tienistými veriacimi, čakajúcimi na začiatok mučenia.

Keď sa pozrela priamo hore, zbadala, že v kaplnke je jedno okno – veľká rozeta z farebného skla na mieste svetlíka v strope. Mala komplikovaný geometrický kvetinový vzor s červenými a purpurovými ružami na tmavomodrom podklade. Luce by bolo oveľa milšie, keby ponúkala výhľad von.

„Pozrime sa, kde som to… ach, áno!“ Slečna Sophia siahla pod oltár a vytiahla kus hrubého lana. „Teraz sa nemrv,“ prikázala Luce a kývla jej dýkou. Potom prevliekla lano cez štyri diery vyvŕtané do dosky oltára a začala Luce priväzovať. Najprv oba členky, potom obe zápästia. Kým ju sputnávala ako akúsi obetu, Luce sa snažila nehýbať. „Perfektné,“ povedala slečna Sophia a silno poťahala za zložité uzly.

„Vy ste to celé naplánovali,“ uvedomila si zdesene Luce.

Slečna Sophia sa usmiala tak sladko, ako keď v prvý deň Luce vbehla do knižnice. „Povedala by som, že to nie je nič osobné, Lucinda, ale vlastne je,“ zachichotala sa. „Na túto chvíľu osamote s tebou som dlho čakala.“

„Prečo?“ opýtala sa Luce. „Čo odo mňa chcete?“

„Od teba nič, len ťa chcem eliminovať,“ povedala slečna Sophia. „Chcem oslobodiť Daniela.“

Nechala Luce na oltári a premiestnila sa k pultu pri Luciných nohách. Položila naň grigoriovskú knihu a rýchlo v nej začala listovať. Luce si v mysli vybavila moment, keď ju otvorila a po prvý raz uvidela svoju tvár vedľa Danielovej. Ako jej konečne došlo, že je anjel. Vtedy nevedela takmer nič, a predsa si bola istá, že tá fotografia značí, že ona a Daniel môžu byť spolu.

To sa teraz zdalo byť nemožné.

„Ležíš tam a omdlievaš pri pomyslení naňho, však?“ spýtala sa slečna Sophia. S plesknutím zavrela knihu a päsťou udrela po obálke. „To je presne ten problém.“

„Čo je to s vami?“ Luce zápasila s lanom, ktorým bola pripútaná k oltáru. „Prečo vás trápi, čo Daniel a ja k sebe cítime alebo kto s kým vôbec chodí?“ Táto psychopatka s nimi nemala predsa nič spoločné.

„Rada by som sa porozprávala s tým, kto si myslel, že dať osud našich večných duší do rúk jednej nešťastne zamilovanej dvojice, je taký skvelý nápad.“ Dvihla do vzduchu roztrasenú päsť. „Chce, aby sa narušila rovnováha? Ja mu ukážem, ako sa narúša rovnováha.“ Špička dýky sa zablysla vo svetle sviečok.

Luce odvrátila pohľad od ostria. „Ste šialená.“

„Ak to, že chcem priviesť najdlhší, najväčší boj, aký tu kedy prebiehal, ku konečnému zlomu, znamená, že som šialená,“ tón slečny Sophie naznačoval, že Luce je hlúpa, ak to všetko ešte nevie, „tak nech som.“

Predstava, že slečna Sophia môže nejako zavážiť pri ukončení tohto boja, nedávala Luce žiaden zmysel. Daniel bojuje tam vonku. To, čo sa deje tu, sa s tým nemôže porovnávať. Bez ohľadu na to, či slečna Sophia prešla na druhú stranu.

„Povedali, že to bude peklo na zemi,“ zašepkala Luce. „Koniec sveta.“

Slečna Sophia sa začala smiať. „Tebe to tak teraz pripadá. Je také prekvapujúce, že ja som jedna z tých dobrých, Lucinda?“

„Ak ste na dobrej strane,“ odvrkla Luce, „nevyzerá to, že tento boj sa oplatí viesť.“

Slečna Sophia sa usmiala, akoby čakala, že Luce povie presne tieto slová. „Tvoja smrť môže byť práve tým postrčením, ktoré Daniel potrebuje. Malé postrčenie správnym smerom.“

Luce sa skrútila na oltári. „Vy… vy mi neublížite.“

Slečna Sophia sa vrátila k nej a sklonila sa. Lucin nos zaplavil starecký pach umelého detského púdru, z ktorého ju naplo.

„Samozrejme, že áno,“ povedala slečna Sophia a pokyvkávala divými striebristými kučerami neupravených vlasov. „Si ľudským ekvivalentom migrény.“

„Ale ja sa vrátim. Povedal mi to Daniel.“ Luce preglgla. O sedemnásť rokov.

„Ale nie, nevrátiš. Tentoraz nie,“ povedala slečna Sophia. „V ten prvý deň, keď si vošla do mojej knižnice, som zbadala niečo v tvojich očiach, no nevedela som prísť na to, čo to je.“ Usmiala sa na Luce. „Stretla som ťa už veľakrát pred tým, Lucinda, a väčšinou bývaš riadna suchárka.“

Luce zmeravela. Cítila sa odhalená, akoby na tom oltári ležala nahá. To, že ju Daniel stretol v predošlých životoch, je jedna vec – ale ostatní ju poznali tiež?

„Tentoraz,“ pokračovala slečna Sophia, „máš akúsi ostrosť. Originálnu iskru. No až dnes večer, keď si sa krásne preriekla o rodičoch agnostikoch…“

„Čo o mojich rodičoch?“ zasyčala Luce.

„Nuž, milá moja, dôvod, prečo sa stále vraciaš, je, že všetky tie ostatné razy, čo si sa znova narodila, ťa uviedli do náboženskej viery. Tentoraz, keď sa tvoji rodičia rozhodli nepokrstiť ťa, nechali tvoju malú dušu dostupnú hocikomu.“ Dramaticky pokrčila plecami. „Neexistencia rituálu, ktorý by ťa privítal do náboženstva, sa rovná neexistencii reinkarnácie pre Luce. Malá, ale podstatná medzera v tvojom cykle.“

Možno toto naznačovali Arriane a Gabbe na cintoríne? Luce začalo búšiť v hlave. Závoj červených bodiek jej prekryl zrak a v ušiach jej zvonilo. Pomaly žmurkla, a dokonca aj ten malý pohyb zatvárajúcich sa viečok jej prišiel ako výbuch v celej hlave. Skoro bola rada, že už leží. Inak by asi odpadla.

Ak je toto naozaj koniec?… Nie, nemôže byť.

Slečna Sophia sa naklonila tesne nad Luce a so slovami k nej posielala vzduchom aj sliny. „Keď dnes večer zomrieš – zomrieš nadobro. To je všetko. Kaput. V tomto živote nie si nič viac, než sa javíš: hlúpe, sebecké, obmedzené, skazené dievčatko, ktoré si myslí, že svet sa točí podľa toho, či sa mu podarí ísť na rande s fešákom zo školy, alebo nie. Aj keby tvoja smrť nepriniesla niečo tak dlho očakávané, nádherné a veľkolepé, aj tak si ten moment, keď ťa zabijem, vychutnám.“

Luce sledovala, ako slečna Sophia zdvihla dýku a prstami sa dotkla ostria.

Lucina myseľ bežala ako opreteky. Celý deň toho potrebovala toľko spracovať, toľkí ľudia jej povedali toľko rôznych vecí. Teraz dýka mierila na jej srdce a pred očami sa jej znova zahmlilo. Na hrudi cítila tlak ostria, cítila, ako jej ním slečna Sophia šmátra po hrudnej kosti a hľadá miesto medzi rebrami, a napadlo jej, že v neznesiteľnom prejave slečny Sophie bol kus pravdy. Vložiť toľkú nádej do sily pravej lásky – ktorú sama ešte len začínala chápať – je to naivné? Napokon, pravá láska nemôže vyhrať bitku vonku. Asi ju dokonca ani nezachráni pred smrťou tu na tomto oltári.

Ale musí. Jej srdce ešte stále bilo pre Daniela – a pokiaľ to tak bolo, niečo hlboko v Lucinom vnútri verilo v tú lásku, v jej silu zmeniť ju na lepšiu verziu jej samej, zmeniť ju a Daniela na niečo úžasné a dobré.

Luce vykríkla, keď jej dýka prepichla pokožku, a potom od laku, keď sa katedrálové okno nad jej hlavou rozbilo a vzduch okolo nej sa naplnil svetlom a zvukmi.

Dutý, krásny šum. Oslepujúce svetlo.

A tak zomrela.

Dýka zašla hlbšie, než sa jej zdalo. Luce prechádzala na ďalšie miesto. Ako inak sa dali vysvetliť žiarivé, opalizujúce tvary, ktoré sa nad ňou vznášali, zostupujúc z oblohy v kaskáde ligotu, a ten nebeský jas? V teplom striebornom svetle bolo ťažké niečo vidieť. Kĺzalo sa jej po pokožke ako najjemnejší zamat, ako snehová poleva na torte. Lano, ktorým mala sputnané ruky a nohy, sa uvoľnilo, potom sa rozviazalo a jej telo – alebo možno to bola jej duša – slobodne vyplávalo na oblohu.

No potom začula, ako slečna Sophia kňučí: „Ešte nie! Je to príliš skoro!“ Stará žena odtiahla dýku od Lucinej hrude.

Luce rýchlo žmurkla. Jej zápästia – odviazané. Jej členky – voľné. Na jej pokožke, na oltári a zemi pod ním ležali malé črepiny modrého, červeného, zeleného a zlatého skla. Keď ich zmietla, popichali ju, zanechávajúc jej na rukách maličké pramienky krvi. Prižmúrila oči na zívajúcu dieru v strope.

Takže nie je mŕtva, ale zachránená. Anjelmi.

Prišiel po ňu Daniel.

Kde je? Sotva niečo videla. Chcela sa brodiť svetlom, až kým ho jej prsty nenájdu, zakliesnia sa mu okolo krku a už ho nikdy nepustia.

Boli tam len tie živé, opalizujúce tvary, ktoré plávali k Luce a okolo jej tela, akoby miestnosť bola plná žiarivých pierok. Zhromažďovali sa pri nej a ošetrovali jej telo na miestach, kde ju porezalo rozbité sklo. Široké pásy priesvitného svetla zmývali krv z jej rúk a z malej rany na hrudi, až kým nebola úplne uzdravená.

Slečna Sophia utiekla k stene na druhom konci miestnosti a horúčkovito škriabala po tehlách v snahe nájsť tajné dvere. Luce ju chcela zadržať, prinútiť ju zaplatiť za to, čo urobila a čo sa jej takmer podarilo urobiť, no potom časť strieborného ligotavého svetla nabrala ten najjemnejší fialový odtieň a začal sa z nej formovať obrys postavy.

Miestnosťou otriasla žiarivá vlna. Svetlo také veľkolepé, že mohlo zatieniť slnko, že z neho duneli steny a sviečky sa vo vysokých bronzových svietnikoch hojdali a mihotali. Podivné gobelíny sa trepotali na kamennej stene. Slečna Sophia sa krčila, no Luce pociťovala chvejúcu sa žiaru až do špiku kostí ako masáž. A keď sa svetlo zhustilo, vysielajúc miestnosťou teplo, nadobudlo tvar, ktorý Luce poznala a zbožňovala.

Pred oltárom stál Daniel. Nemal košeľu, bol bosý, odetý len v bielych ľanových nohaviciach. Usmial sa na ňu, potom zavrel oči a ruky rozprestrel pri bokoch. Potom nesmelo a veľmi pomaly, akoby ju nechcel vyľakať, zhlboka vydýchol a začal rozprestierať krídla.

Objavovali sa postupne, začínajúc v spodnej časti pliec, dva biele výhonky tiahnuce sa od chrbta, rastúce vyššie, širšie a hustejšie, keď sa rozprestreli dozadu, nahor a von. Luce si prezrela ich vrúbkované okraje, túžila prejsť po nich prstami, lícami, perami. Vnútorná strana krídel zažiarila zamatovo mäkkými dúhovými farbami. Tak ako v jej sne. Lenže teraz, keď sa to naozaj dialo, mohla sa po prvý raz pozrieť na jeho krídla bez pocitu dezorientácie, bez toho, aby si musela namáhať oči. Mohla pojať celú Danielovu nádheru.

Stále žiaril, akoby bol rozsvietený zvnútra. Mohla jasne vidieť jeho fialovosivé oči a plné pery. Silné ruky a široké plecia. Mohla sa načiahnuť a zavinúť sa do svetla svojho milého.

Natiahol za ňou ruku. Pri jeho dotyku Luce zavrela oči a čakala niečo také nadprirodzené, že to jej ľudské telo nebude vládať uniesť. Ale nie. Bol to jednoducho upokojujúci Daniel.

Načiahla sa poza jeho chrbát, aby sa prstami dotkla jeho krídel. Urobila to nervózne, akoby ju mohli popáliť, no splývali jej okolo prstov mäkšie ako ten najjemnejší zamat, ako ten najmäkší koberec. Tak si predstavovala na ohmatanie nadýchaný, slnkom zaliaty oblak, keby ho mohla držať v rukách.

„Si taký… krásny,“ zašepkala mu do hrude. „Teda, vždy si bol krásny, ale toto –“

„Desí ťa to?“ zašepkal. „Bolí to, keď sa pozeráš?“

Pokrútila hlavou. „Myslela som, že bude,“ povedala pri spomienke na svoje sny. „No bolí to, keď sa nepozerám.“

S úľavou si vydýchol. „Chcem, aby si sa so mnou cítila v bezpečí.“ Trblietavé svetlo padalo okolo nich ako konfety a Daniel si ju pritiahol k sebe. „Musíš toho prijať veľa.“

Nedočkavá robiť práve to, zaklonila hlavu a pootvorila pery.

Prerušilo ich silné buchnutie dverí. Slečna Sophia našla schodisko. Daniel jemne prikývol a žeravá svetelná silueta vyštartovala cez tajné dvere za ňou.

„Čo to bolo?“ spýtala sa Luce a s otvorenými ústami hľadela na stopu svetla, rýchlo slabnúcu v otvorených dverách.

„Pomocník.“ Daniel jej otočil bradu naspäť.

A potom, i keď bol Daniel s ňou a cítila sa milovaná a chránená, spomenula si na všetky temné veci, ktoré prežila, na Cama s jeho burácajúcimi temnými prisluhovačmi, a pocítila ostré bodnutie neistoty. V mysli sa jej stále preháňalo množstvo nezodpovedaných otázok a toľké hrozné udalosti, ktoré, mala pocit, nikdy nepochopí. Ako Pennina smrť – úbohá, sladká, nevinná Penn a jej násilný, nezmyselný koniec. Luce to ochromilo a začala sa jej triasť pera.

„Penn je mŕtva, Daniel,“ povedala. „Slečna Sophia ju zabila. A na chvíľu som si myslela, že zabila aj mňa.“

„To by som nikdy nedovolil.“

„Ako si ma tu našiel? Ako to, že ma vždy vieš zachrániť?“ Pokrútila hlavou. „Ó, bože,“ pomaly zašepkala, keď jej konečne svitla pravda. „Si môj anjel strážny.“

Daniel sa pousmial. „Nie celkom. Aj keď si mi, tuším, práve zložila kompliment.“

Luce sa zapýrila. „Tak aký si anjel?“

„Momentálne mám tak trochu pauzu medzi predstaveniami,“ povedal Daniel.

Zvyšok strieborného svetla v miestnosti sa zhromaždil za ním a rozdelil sa na polovice. Luce sa otočila a s búšiacim srdcom sledovala, ako sa žiara napokon zozbierala, tak ako predtým okolo Daniela, okolo dvoch jasne rozlíšených tvarov:

Arriane a Gabbe.

Gabbine krídla boli už rozprestreté. Boli široké a honosné a trikrát také veľké ako jej telo. Páperové, s jemne vrúbkovanými okrajmi, také, ako anjelské krídla z pohľadníc a filmov, s náznakom bledoružovej okolo špičiek. Luce si všimla, že Gabbe nimi máva len jemne – a že nohy má kúsok nad zemou.

Arrianine krídla boli hladšie, elegantnejšie, s výraznejšími okrajmi, takmer ako krídla veľkého motýľa. Boli čiastočne priehľadné, žiarili a na kamennú podlahu vrhali meňavé dúhové svetlo. Tak ako Arriane, boli zvláštne, zvodné a absolútne originálne.

„Mala som to vedieť,“ povedala Luce a tvárou jej preletel úsmev.

Gabbe jej úsmev opätovala a Arriane sa Luce jemne poklonila.

„Čo sa to tam vonku deje?“ spýtal sa Daniel, keď si všimol Gabbin znepokojený výraz.

„Musíme Luce odtiaľto dostať.“

Boj. Ešte sa neskončil? Ak boli Daniel, Arriane a Gabbe tu, museli zvíťaziť – nie? Luce sa v mihu pozrela do Danielových očí. Jeho výraz neprezrádzal nič.

„A niekto musí dohoniť Sophiu,“ povedala Arriane. „Nemohla pracovať sama.“

Luce prehltla. „Je na Camovej strane? Je nejaký… diabol? Padlý anjel?“ To bolo zopár termínov, ktoré sa na ňu nalepili z prednášky slečny Sophie.

Daniel mal zaťaté zuby. Ešte aj jeho krídla vyzerali stuhnuté od hnevu. „Žiaden diabol,“ zamrmlal, „ale ani anjel. Mysleli sme, že je s nami. Nikdy sme si ju nemali pustiť takto blízko.“

„Bola jednou z našich dvadsiatich štyroch staršinov,“ dodala Gabbe. Zniesla nohy na zem a ružovkasté krídla zložila za chrbát, aby si mohla sadnúť na oltár. „Je to veľmi vážená pozícia. Túto svoju stránku dobre tajila.“

„Hneď ako sme sem prišli, akoby jednoducho zošalela,“ povedala Luce. Pošúchala si krk na mieste, kde ju škrabol nôž.

„Sú šialení,“ povedala Gabbe. „Ale veľmi ctižiadostiví. Patrí do tajnej sekty. Mala som si to uvedomiť skôr, no teraz sú stopy veľmi jasné. Hovoria si žsmaelinci. Rovnako sa obliekajú a všetci majú určitú… eleganciu. Vždy som si myslela, že sa skôr iba predvádzajú. Nikto ich v nebi nebral vážne,“ informovala Luce, „ale teraz už budú. To, čo dnes spravila, je dôvodom na vyhostenie. Asi bude vídať Cama a Molly častejšie, než by chcela.“

„Takže Molly je tiež padlý anjel,“ povedala Luce pomaly. Zo všetkého, čo sa dnes dozvedela, toto dávalo najväčší zmysel.

„Luce, všetci sme padlí anjeli,“ povedal Daniel. „Ide len o to, že niektorí z nás sú na jednej strane… a niektorí na tej druhej.“

„Je ešte niekto na –“ prehltla, „tej druhej strane?“

„Roland,“ povedala Gabbe.

„Roland?“ Luce to zaskočilo. „Ale bol si jeho kamarát. Bol vždy taký charizmatický a super.“

Daniel pokrčil plecami. To Arriane vyzerala ustarostene. Jej krídla mávali smutným, znepokojeným spôsobom a vyslali vpred závan prašného vetra. „Raz ho získame späť,“ povedala potichu.

„A čo Penn?“ spýtala sa Luce a v krku cítila hrču sĺz.

No Daniel pokrútil hlavou a stisol jej ruku. „Penn bola smrteľníčka. Nevinná obeť v dlhej, nezmyselnej vojne. Je mi to ľúto, Luce.“

„Takže celý boj tam vonku…?“ opýtala sa Luce. Hlas sa jej zadrhol. Nemohla ešte o Penn rozprávať.

„Je len jeden z mnohých bojov, ktoré vedieme proti démonom,“ povedala Gabbe.

„Kto vyhral?“

„Nikto,“ odvetil trpko Daniel. Zodvihol veľký úlomok lazúrovaného skla a šmaril ho na druhú stranu kaplnky. Rozbilo sa na stovky malých kúskov, no nezdalo sa, že by to uvoľnilo jeho hnev. „Nikto nikdy nevyhráva. Je takmer nemožné pre jedného anjela zničiť druhého. Je to len dlhá bitka, kým sa všetci neunavia a neprerušia ju.“

Luce sa strhla, keď jej mysľou prebehol zvláštny výjav. Daniela do pleca trafil jeden z tých dlhých čiernych klinov, ktoré zasiahli Penn. Otvorila oči a pozrela sa mu na pravé plece. Na hrudi mal krv.

„Si ranený,“ zašepkala.

„Nie,“ povedal Daniel.

„Nemôže sa zraniť, je –“

„Čo to máš na ramene, Daniel?“ spýtala sa Arriane a prstom ukázala na jeho hruď. „To je krv?“

„Je Pennina,“ povedal Daniel stroho. „Našiel som ju dole pri schodoch.“

Luce zovrelo srdce. „Musíme Penn pochovať,“ povedala. „Vedľa jej otca.“

„Luce, zlatko,“ odpovedala Gabbe, keď vstávala. „Kiežby na to bol čas, no teraz musíme ísť.“

„Neopustím ju. Nemá nikoho iného.“

„Luce,“ prihovoril sa jej Daniel, šúchajúc si čelo.

„Zomrela mi v náručí, Daniel. Pretože som bola taká hlúpa, že som išla so slečnou Sophiou do tejto mučiarne.“ Luce pozrela na všetkých troch. „Pretože mi ani jeden z vás nič nepovedal.“

„Dobre,“ odvetil Daniel. „O Penn sa postaráme čo najlepšie, ako sa dá. No potom ťa musíme odtiaľto dostať veľmi ďaleko.“

Cez dieru v strope zafučal vietor, od ktorého sa rozmihotali sviečky a zvyšné úlomky skla v rozbitom okne sa začali triasť. V nasledujúcej chvíli spŕchli nadol ako dážď ostrých črepín.

Gabbe skĺzla z oltára práve včas a postavila sa vedľa Luce. Nezdala sa vyľakaná. „Daniel má pravdu,“ povedala. „Prímerie, ktoré sme vyhlásili po boji, sa týka iba anjelov. A keď teraz toľkí vedia o –“ odkašľala si, „ehm, zmene tvojho stavu smrteľnosti, je tam vonku veľa zlých, ktorí o teba budú mať záujem.“

Arriane sa vzniesla nad zem. „A veľa dobrých, ktorí prídu pomôcť odohnať ich,“ povedala a plachtila k Lucinmu druhému boku, akoby ju chcela utešiť.

„Ešte stále to nechápem,“ povedala Luce. „Prečo na tom tak záleží? Prečo toľko záleží na mne? Je to len kvôli tomu, že ma Daniel ľúbi?“

Daniel vzdychol. „To je čiastočný dôvod, i keď znie tak nevinne.“

„Vieš, že všetci radi nenávidia zamilovaných holúbkov,“ skočila im do reči Arriane.

„Zlatko, to je veľmi dlhý príbeh,“ povedala jej Gabbe – hlas zdravého úsudku.

„Môžeme ti ho sprostredkovať len po kapitolách.“

„A rovnako ako s mojimi krídlami,“ dodal Daniel, „mnoho vecí si budeš musieť uvedomiť sama.“

„Ale prečo?“ spýtala sa Luce. Tento rozhovor bol taký frustrujúci. Cítila sa ako decko, ktorému hovoria, že to pochopí, až keď vyrastie. „Prečo mi to jednoducho nemôžete pomôcť pochopiť?“

„Môžeme pomôcť,“ povedala Arriane, „no nemôžeme na teba naložiť všetko naraz. Podobne ako nikdy nesmieš násilne zobudiť námesačného. Je to príliš nebezpečné.“

Luce sa ovinula rukami. „Zabilo by ma to,“ použila slová, ktorým sa všetci vyhýbali.

Daniel ju objal. „Už sa to predtým stalo. A na jednu noc si mala dosť stretnutí so smrťou.“

„No a čo? To musím teraz odísť zo školy?“ Obrátila sa na Daniela. „Kam ma vezmeš?“

Medzi obočím sa mu objavila ryha a odvrátil od nej pohľad. „Ja ťa nemôžem vziať nikam. Vzbudilo by to priveľa pozornosti. Budeme sa musieť spoľahnúť na niekoho iného. Existuje jeden smrteľník, ktorému môžeme dôverovať.“ Pozrel sa na Arriane.

„Zájdem poňho,“ povedala a vstala.

„Neodídem od teba,“ povedala Luce Danielovi. Triasla sa jej pera. „Len teraz som ťa získala späť.“

Daniel ju pobozkal na čelo a prebudil v nej teplo, ktoré sa jej rozšírilo do celého tela. „Našťastie, ešte máme trochu času.“

DVADSAŤ

ÚSVIT

Svitanie. Počiatok Lucinho posledného dňa na Meči a kríži na… nuž, nevedela, na ako dlho. Keď prechádzala dverami telocvične pokrytými kudzu, šafranovožltou oblohou sa nieslo hrkútame osamelej divej holubice. Pomaly, ruka v ruke s Danielom, vykročili k cintorínu. Bez slova kráčali po nehybnej tráve školského parku.

Tesne pred tým, než po jednom odišli z kaplnky, ostatní stiahli svoje krídla. Bol to vážny, namáhavý proces, a ostali po ňom vo svojej ľudskej podobe letargickí. Keď Luce tú premenu sledovala, nemohla uveriť, ako sa tie masívne, oslnivé krídla môžu zmeniť na malé a krehké a napokon úplne zmiznúť pod pokožkou anjelov.

Keď bolo po tom, prešla rukou po Danielovom nahom chrbte. Po prvý raz sa zdal ostýchavý, citlivý na jej dotyk. No pokožku mal hladkú a nepoškvrnenú ako bábätko. A v tvári, v tvárach ich všetkých, Luce ešte stále videla strieborný jas, ktorý žiaril na všetky strany.

Nakoniec vyniesli Pennino telo hore strmými schodmi späť do kaplnky, z oltára zmietli sklo a položili ho tam. Nebolo možné, aby ju ešte v toto ráno pochovali – lebo cintorín sa hemžil smrteľníkmi, ako Daniel predpovedal.

Pre Luce bolo utrpením uspokojiť sa s tým, že kamarátke pošepká posledné slová v kaplnke. Jediné, čo jej napadlo, bolo: „Teraz si už so svojím otcom. Viem, že je rád, že ťa má naspäť.“

Daniel riadne Penn pochová, len čo sa škola upokojí – a Luce mu ukáže, kde je hrob Penninho otca, aby ju mohli uložiť na večný odpočinok po jeho boku. Je to najmenej, čo môže spraviť.

Keď prechádzali areálom, srdce ju ťažilo. Džínsy a tielko jej pripadali vyťahané a zájdené. Potrebovala si dobre vydrhnúť nechty a bola rada, že nablízku nie sú žiadne zrkadlá, v ktorých by videla, čo má s vlasmi. Tak veľmi si želala, aby mohla vrátiť tú temnú polovicu noci späť – aby mohla zachrániť Penn – a ponechať len tie dobré okamihy: vrcholné vzrušenie z odhalenia Danielovej skutočnej identity; moment, keď sa pred ňou zjavil v celej svojej kráse; pohľad na to, ako Arriane a Gabbe rastú krídla. Toľko toho bolo nádherného.

Toľko toho vyústilo do úplnej, bezútešnej skazy.

Cítila to vo vzduchu ako epidémiu. Vyčítala to z tvárí mnohých študentov pobehujúcich po parku. Bolo príliš skoro, aby bol hocikto z nich hore z vlastnej vôle, čo značilo, že všetci museli počuť alebo vidieť, alebo vycítiť niečo z boja, ktorý sa odohral včera v noci. Čo vedia? Bude už niekto hľadať Penn? Slečnu Sophiu? Čo si asi pomyslia, že sa stalo? Všetci boli vo dvojiciach a potichu si šepkali. Luce sa k nim zatúžila priblížiť a načúvať.

„Neboj sa,“ Daniel jej stisol ruku. „Len napodobni hociktorý z ich bezradných výrazov. Nikto nebude mať pochybnosti.“

I keď si Luce pripadala úplne nápadná, mal pravdu. Nikto z ostatných na nich nezotrval pohľadom dlhšie než na hocikom inom.

Pri bráne cintorína blikali modro-biele svetlá policajných áut a odrážali sa na listoch dubov. Vchod bol oddelený žltou páskou.

Luce zbadala Randinu tmavú siluetu, obkreslenú vychádzajúcim slnkom. Chodila hore-dole pred vchodom do cintorína a vrieskala do telefónneho mikrofónu, ktorý mala pripnutý na golieri neforemnej košele s krátkym rukávom.

„Myslím, že by ste ho mali zobudiť,“ zakričala do tej vecičky. „Na škole bol incident. Hovorím vám… neviem.“

„Mal by som ťa varovať,“ povedal Daniel a viedol ju preč od Randy a blikajúcich policajných áut, cez dubový háj, ktorý ohraničoval cintorín z troch strán. „Bude to tam dole vyzerať divne. Camov štýl boja je oveľa neporiadnejší než náš. Nie krvavý, len… iný.“

Luce si nemyslela, že ju v tomto štádiu môže ešte niečo znepokojiť. Zopár prevrátených sôch ju určite nevyvedie z miery. Opatrne šli lesom a pod nohami im chrupčalo krehké jesenné lístie. Luce si spomenula, ako boli tieto stromy predošlú noc pohltené burácajúcim mračnom tieňových kobyliek. Teraz po nich nebolo ani chýru.

O chvíľu Daniel ukázal na škaredo ohnutú časť kovaného železného plota.

„Môžeme vojsť tade, aby nás nezbadali. Musíme si pohnúť.“

Keď Luce vystúpila spod ochrany stromov, pomaly si uvedomila, čo myslel Daniel tým, že cintorín vyzerá inak. Stáli na jeho okraji, neďaleko hrobu Penninho otca vo východnom kúte, no nebolo možné vidieť viac než meter-dva dopredu. Vzduch nad cintorínom bol taký tmavý, že sa ani nedal označiť za vzduch. Bol hustý a sivý a zrnitý, a Luce musela pred sebou zamávať rukami, len aby dovidela kúsok ďalej od nosa.

Pošúchala si prsty. „Je toto –“

„Prach,“ povedal Daniel a zobral ju za ruku. Bol cez neho schopný vidieť, nemusel sa dusiť a vykašliavať ho z pľúc ako Luce. „Anjeli vo vojne nezomierajú. Ale po boji po nich ostáva takýto hrubý koberec prachu.“

„Čo sa s ním stane?“

„Nič. Len pre smrteľníkov je hádankou. Postupne sadne a potom ich príde celá kopa a budú ho študovať. V Pasadene žije šialený vedec, ktorý verí, že pochádza z UFO.“

Luce striaslo pri spomienke na neidentifikovateľný lietajúci čierny mrak hmyzovitých objektov. Ten vedec nemusí byť ďaleko od pravdy.

„Pennin otec je pochovaný tam hore,“ povedala, keď sa k nemu blížili. Aj keď bol ten prach strašidelný, uľavilo sa jej, že hroby, sochy a stromy na cintoríne sú neporušené. Kľakla si a z hrobu, o ktorom si myslela, že patrí Penninmu otcovi, zotrela vrstvu prachu. Trasúcimi sa prstami očistila nápis, pri ktorom sa skoro rozplakala.

STANFORD LOCKWOOD

NAJLEPŠÍ OTEC NA SVETE

Miesto vedľa hrobu pána Lockwooda bolo prázdne. Luce sa postavila a trúchlivo dupla nohou; nenávidela fakt, že jej kamarátka sa k nemu pridá; a nenávidela fakt, že tu nemôže byť, aby pre kamarátku zariadila náležitú rozlúčku.

Keď niekto zomrie, ľudia vždy rozprávajú o nebi, akí sú si istí, že zosnulý je tam. Luce nikdy nemala pocit, že pozná pravidlá hry, a teraz sa cítila ešte menej kvalifikovaná hovoriť o tom, čo môže, alebo nemôže byť.

So slzami v očiach sa obrátila k Danielovi. Pri pohľade na jej smútok jeho tvár povädla. „Postarám sa o ňu, Luce,“ povedal. „Viem, že si to takto nechcela, no spravíme, čo sa bude dať.“

Slzy sa jej začali rinúť rýchlejšie. Smrkala a vzlykala a tak veľmi chcela Penn naspäť, až mala pocit, že skolabuje. „Nemôžem ju opustiť, Daniel. Ako by som mohla?“

Daniel jej jemne utrel chrbtom ruky slzy. „To, čo sa stalo Penn, je strašné. Obrovská chyba. No keď dnes odídeš, neopustíš ju.“ Položil Luce ruku na srdce. „Bude stále s tebou.“

„Aj tak, nemôžem –“

„Môžeš, Luce.“ Jeho hlas bol rozhodný. „Ver mi. Nemáš potuchy, akých silných a nemožných vecí si schopná.“ Odvrátil od nej pohľad k stromom. „Ak ostalo na tomto svete ešte nejaké dobro, čoskoro to zistíš.“

Obaja podskočili pri zahúkaní policajnej sirény. Dvere auta sa zabuchli a neďaleko miesta, kde stáli, sa ozvalo na štrku vŕzganie čižiem.

„Do pekla, Ronnie, volaj centrálu. Povedz šerifovi, aby sem prišiel.“

„Poďme,“ povedal Daniel a natiahol sa po Lucinu ruku. Ona vsunula svoju ruku do jeho, smutne potľapkala náhrobok pána Lockwooda a potom sa s Danielom začali presúvať späť pomedzi hroby vo východnej časti cintorína. Prišli k ohnutej časti zdobeného kovaného železného plota a potom rýchlo zmizli v dubovom háji.

Ako kráčali, do Luce narazil múr studeného vzduchu. V konároch pred nimi zbadala tri malé, pohybujúce sa tiene, ktoré viseli dole hlavou ako netopiere.

„Rýchlo,“ rozkázal Daniel. Keď prehádzali okolo, tiene sa so syčaním spätili, akoby vedeli, že si s Luce nemajú začínať, ak má po boku Daniela.

„A teraz kam?“ spýtala sa Luce na okraji dubového hája.

„Zavri oči,“ povedal.

Zatvorila ich. Daniel ju zozadu objal rukami okolo pása a ona pocítila, ako sa jej jeho silná hruď pritisla na chrbát. Dvíhal ju zo zeme. Najprv pol metra, potom vyššie, až kým sa jej o plecia nešuchli mäkké listy vrcholkov stromov a šteklili ju na krku, keď si cez ne Daniel razil cestu. Potom ešte vyššie, až kým necítila, že vyrazili z lesov do jasného ranného slnečného svitu. Bola v pokušení otvoriť oči – no intuitívne vycítila, že by toho bolo na ňu priveľa. Nebola si istá, či je pripravená. A okrem toho, pocit čistého vzduchu na tvári a vetra vejúceho vo vlasoch jej stačil. Viac než dosť. Bol nebeský. Ako pocit, ktorý mala, keď sa zachránila z knižnice, ako jazda na oceánskej vlne. Teraz už s istotou vedela, že aj za tým bol Daniel.

„Teraz môžeš otvoriť oči,“ povedal ticho. Luce znova cítila pod nohami zem a zbadala, že sú na jedinom mieste, kde chcela byť. Pod magnóliou neďaleko brehu jazera.

Daniel ju držal blízko seba. „Chcel som ťa sem priviesť, pretože je to miesto – jedno z mnohých –, kde som ťa za posledných pár týždňov chcel pobozkať. V ten deň, keď si rovno skočila do vody, som sa takmer zbláznil.“

Luce sa postavila na špičky a zaklonila hlavu, aby Daniela pobozkala. V ten deň ho tiež neskutočne chcela pobozkať a teraz to musela urobiť. Jeho bozk bol jedinou správnou vecou, jedinou vecou, ktorá ju upokojovala a pripomínala jej, že existuje dôvod, prečo ísť ďalej, i keď Penn už nemôže. Nežný tlak jeho pier ju upokojil ako teplý nápoj uprostred zimy, keď jej celé telo mrzlo.

Odtiahol sa príliš skoro a hľadel na ňu tými najsmutnejšími očami.

„Existuje ďalší dôvod, prečo som ťa sem priviedol. Táto skala vedie k chodníku, ktorým sa budeme musieť pustiť, aby sme ťa presunuli do bezpečia.“

Luce sklopila pohľad. „Aha.“

„Toto nie je rozlúčka navždy, Luce. Dokonca dúfam, že to ani nie je rozlúčka na dlho. Len musíme zistiť, ako sa veci… vyvinú.“ Uhladil jej vlasy. „Prosím ťa, neboj sa. Vždy po teba prídem. Nenechám ťa odísť, skôr ako to pochopíš.“

„Tak potom odmietam pochopiť,“ povedala.

Daniel sa zasmial sám pre seba. „Vidíš tamtú čistinku?“ Prstom ukázal na druhú stranu jazera, vzdialenú asi osemsto metrov, kde malá oáza lesa prechádzala do plochej trávnatej vyvýšeniny. Luce si ju nikdy pred tým nevšimla, no teraz uvidela malé biele lietadlo s červenými svetlami na krídlach blikajúcimi v diaľke.

„To je pre mňa?“ spýtala sa. Po všetkom, čo sa stalo, ju pohľad na lietadlo sotva vyvádzal z miery. „Kam idem?“

Nemohla uveriť, že opúšťa miesto, ktoré nenávidela, avšak počas pár krátkych týždňov v ňom mala toľko silných zážitkov. Čím už len Meč a kríž bude?

„Čo sa stane s týmto miestom? A čo poviem mojim rodičom?“

„Zatiaľ sa nestrachuj. Hneď ako budeš v bezpečí, popasujeme sa so všetkým ostatným. Pán Cole môže zavolať tvojim rodičom.“

„Pán Cole?“

„Je na našej strane, Luce. Môžeš mu dôverovať.“

Ale predtým dôverovala slečne Sophii. Pána Colea takmer nepoznala. Prišiel jej taký učiteľský. A tie fúzy… Má odísť od Daniela a nastúpiť do lietadla s učiteľom dejepisu? V hlave jej búšilo.

„Je tam chodník, ktorý vedie pozdĺž vody,“ pokračoval Daniel. „Môžeme sa naň napojiť tam dole.“ Ruku jej ovinul okolo bokov. „Alebo,“ navrhol, „môžeme plávať.“

Ruka v ruke sa postavili na kraj červenej skaly. Topánky nechali pod magnóliou, no tentoraz sa nevrátia. Luce si nemyslela, že skočiť do jazera v džínsoch a tričku bude také fantastické, no s usmiatym Danielom po boku sa jej zdalo, že všetko, čo robí, je presne to, čo má urobiť.

Zdvihli ruky nad hlavy a Daniel napočítal do troch. Nohy sa im odlepili od zeme presne v ten istý moment, ich telá sa rovnako prehli vo vzduchu, no namiesto aby padli nadol, ako Luce inštinktívne očakávala, Daniel ju len pomocou končekov prstov vytiahol vyššie.

Leteli. Luce držala za ruku anjela a letela. Zdalo sa, že koruny stromov sa im klaňajú. Telo mala ľahšie než vzduch. Ranný mesiac bolo ešte vždy vidieť tesne nad líniou stromov. Sklonil sa nižšie, akoby Daniel a Luce boli prílivom. Pod nimi špľachotala striebristá, lákavá voda.

„Si pripravená?“ spýtal sa Daniel.

„Som pripravená.“

Luce a Daniela unášalo k hlbokému, chladnému jazeru. Hladinu prerazili vystretými rukami v najdlhšej šípke, aká sa komu kedy podarila. Keď sa vynorili na hladinu, Luce od chladu zalapala po dychu, potom sa rozosmiala.

Daniel ju opäť vzal za ruku a naznačil jej, aby vyliezli na kameň. Najprv sa vytiahol on, potom sa načiahol a pomohol jej. Mach bol pre nich jemným kobercom, na ktorom sa mohli roztiahnuť. Daniel mal na hrudi prilepené čierne tričko. Ležali na boku otočení k sebe, podopierajúc sa lakťami.

Ruku si položil na priehlbinku jej boku. „Keď dorazíme k lietadlu, pán Cole nás už bude čakať,“ povedal. „Toto je naša posledná šanca byť osamote. Myslel som, že by sme si tu mohli dať ozajstné zbohom.“

„Niečo ti dám,“ dodal, siahol pod tričko a vytiahol strieborný medailón, ktorý na ňom videla v škole. Vtisol retiazku do Lucinej otvorenej dlane a ona si uvedomila, že je to otvárací medailónik s ružou vygravírovanou na prednej časti. „Kedysi ti to patrilo,“ povedal. „Veľmi dávno.“

Luce s cvaknutím otvorila medailón a vnútri za sklíčkom našla maličkú fotografiu. Bol to obrázok ich dvoch, no nepozerali sa do fotoaparátu, ale hlboko jeden druhému do očí a smiali sa. Lucine vlasy boli také krátke ako teraz a Daniel mal na krku motýlika.

„Kedy to bolo fotené?“ spýtala sa a zdvihla medailón. „Kde to sme?“

„To ti poviem, keď ťa nabudúce uvidím,“ povedal. Preniesol jej retiazku ponad hlavu a dal jej ju okolo krku. Keď sa medailón dotkol jej kľúčnej kosti, pocítila, ako cezeň pulzuje horúčava a otepľuje jej studenú, vlhkú pokožku.

„Zbožňujem ho,“ zašepkala, keď sa dotkla retiazky.

„Viem, že ti Cam daroval ten zlatý prívesok,“ povedal Daniel.

Luce naň nepomyslela, odkedy jej ho Cam násilím dal na krk v tej krčme. Pri pomyslení na to, že by ho nosila, sa jej urobilo zle. Ani nevedela, kde ten prívesok je – a nechcela to vedieť.

„Dal mi ho na krk,“ povedala s pocitom viny. „Ne –“

„Viem,“ povedal Daniel. „Čokoľvek sa stalo medzi tebou a Camom, nie je tvoja chyba. Uchoval si veľa zo svojho anjelského šarmu, keď padol. Je to veľmi klamlivé.“

„Dúfam, že ho už nikdy neuvidím.“ Striasla sa.

„Obávam sa, že možno áno. A tam vonku sú viacerí ako Cam. Budeš musieť jednoducho dôverovať svojim inštinktom,“ povedal Daniel. „Neviem, ako dlho potrvá, kým si spomenieš na všetko, čo sa stalo v našej minulosti. No zatiaľ, ak máš tušenie, dokonca aj o niečom, o čom si myslíš, že nič nevieš, mala by si mu dôverovať. Pravdepodobne bude správne.“

„Takže veriť sebe, aj keď nemôžem veriť tým v mojom okolí?“ spýtala sa s pocitom, že to je to, čo Daniel myslel.

„Budem sa snažiť byť pri tebe a pomáhať ti, a keď budem preč, pošlem odkaz tak často, ako to bude možné,“ povedal Daniel. „Luce, máš spomienky na svoje predošlé životy… i keď ich ešte teraz nevieš rozlúštiť. Ak sa ti niečo bude zdať nesprávne, drž sa od toho preč.“

„Kam ideš?“

Daniel zdvihol zrak k oblohe. „Nájsť Cama,“ povedal. „Musíme ešte vyriešiť pár vecí.“

Nevľúdnosť v jeho hlase Luce znervóznila. V mysli sa vrátila späť k hrubej vrstve prachu, ktorú za sebou na cintoríne Cam zanechal.

„Ale prídeš za mnou,“ povedala, „potom? Sľubuješ?“

„Ja… Nemôžem bez teba žiť, Luce. Ľúbim ťa. Záleží na tom nielen mne, ale…“ Zaváhal, potom pokrútil hlavou. „O to sa teraz nestrachuj. Len vedz, že po teba prídem.“

Pomaly, zdráhavo vstali. Slnko práve vykuklo ponad stromy a v maličkých hviezdičkách sa trblietalo na sčerenej vode. K blatistému brehu, ktorý ich dovedie k lietadlu, bolo treba zaplávať len kúsok. Luce si želala, aby bol na míle vzdialený. S Danielom mohla plávať až do súmraku. A do každého úsvitu a ďalšieho súmraku.

Skočili naspäť do vody a začali plávať. Luce si zastrčila medailón pod tielko. Ak bolo dôležité dôverovať svojmu inštinktu, potom jej hovoril, že sa s medailónom nikdy nesmie rozlúčiť.

Opäť užasnuto sledovala Daniela, ako pomaly, elegantne pláva. Tentoraz vedela, že dúhové krídla, ktorých siluetu vidí v kvapkách vody, nie sú výplodom jej fantázie. Sú skutočné. Bola vzadu, prerezávajúc sa záber po zábere vodou. Príliš skoro sa prstami dotkla brehu. Z toho, že o kúsok ďalej na čistinke počuje hučať motor lietadla, bola nešťastná. Dorazili na miesto, kde sa budú musieť rozlúčiť, a Daniel ju doslova musel vytiahnuť z vody. Z vlhkej a šťastnej sa zmenila na mokrú ako myš a mrznúcu od zimy. Kráčali k lietadlu a on mal ruku položenú na jej chrbte.

Na Lucino prekvapenie pán Cole zoskočil z kokpitu s veľkým bielym uterákom v ruke. „Jeden malý anjel mi pošepol, že toto asi budeš potrebovať,“ povedal a rozložil ho pred Luce, ktorá si ho vďačne zobrala.

„Koho voláte malým?“ Spoza stromu vykukla Arriane a za ňou Gabbe, ktorá priniesla knihu o Strážcoch.

„Prišli sme ti zaželať šťastnú cestu,“ ozvala sa Gabbe a podala knihu Luce. „Vezmi si ju,“ povedala ľahko, no jej úsmev vyzeral skôr ako zamračenie.

„Daj jej tú dobrotu,“ Arriane drgla Gabbe lakťom.

Gabbe zo svojho ruksaku vytiahla termosku a podala ju Luce. Zdvihla vrchnák. Bola to horúca čokoláda a úžasne voňala. Luce si pritisla knihu aj termosku osušenými rukami a zrazu mala pocit, že toho má tak veľa. No vedela, že len čo nastúpi do lietadla, bude sa cítiť prázdna a opustená. Pritisla sa Danielovi o plece, využívajúc jeho blízkosť, kým sa ešte dalo.

Gabbin pohľad bol jasný a pevný. „Čoskoro sa vidíme, okej?“

No Arrianin ubiehal preč, akoby sa na Luce nechcela pozrieť. „Neurob žiadnu blbosť ako napríklad, že sa zmeníš na kôpku popola.“ Zašúchala nohami. „Potrebujeme ťa.“

„Vy potrebujete mňa?“ spýtala sa Luce. Potrebovala Arriane, aby jej ukázala, ako to na Meči a kríži chodí. Potrebovala Gabbe v ten deň v nemocnici. Ale prečo by potrebovali ony ju?

Obe dievčatá reagovali pochmúrnymi úsmevmi a potom sa stiahli späť do lesa. Luce sa obrátila k Danielovi a snažila sa zabudnúť, že pán Cole stojí asi meter od nich.

„Nechám vás dvoch chvíľku osamote,“ povedal pán Cole, keď mu to došlo. „Luce, od momentu, keď naštartujem motor, máme tri minúty do odletu. Stretneme sa v kokpite.“

Daniel ju schytil a pritlačil sa k nej čelom. Keď sa ich pery spojili, Luce sa snažila zapamätať si každý okamih tejto chvíle. Túto spomienku bude potrebovať tak veľmi, ako potrebuje vzduch.

Pretože čo ak sa jej po Danielovom odchode bude celá táto vec zdať len ako ďalší sen? Sčasti nočná mora, no jednako len sen? Ako je možné, že cíti to, čo cíti, k niekomu, kto ani nie je človek?

„A je to tu,“ povedal Daniel. „Buď opatrná. Nechaj pána Colea, nech ťa sprevádza, kým neprídem.“ Ozval sa piskľavý zvuk píšťalky z lietadla – pán Cole jej dával najavo, že má končiť. „Snaž sa pamätať si, čo som povedal.“

„Ktorú časť?“ spýtala sa Luce v miernej panike.

„Čo najviac – no hlavne, že ťa milujem.“

Luce zasmrkala. Keby sa niečo pokúsila povedať, zlomil by sa jej hlas. Bol čas ísť.

Prebehla k otvoreným dverám kokpitu a horúce závany z vrtúľ ju takmer omráčili. Bol tam trojšteblíkový rebrík a pán Cole natiahol ruku, aby jej pomohol. Stlačil gombík a rebrík sa stiahol do lietadla. Dvere sa zatvorili.

Luce sa pozrela na zložitú prístrojovú dosku. Ešte nikdy v takom malom lietadle nesedela. V kokpite už vôbec nie. Všade blikali svetielka. Pozrela na pána Colea.

„Viete s týmto lietať?“ opýtala sa a oči si utierala uterákom.

„Vojenské letectvo Spojených štátov, Päťdesiaty deviaty útvar, k vašim službám,“ povedal salutujúc.

Luce neohrabane zasalutovala naspäť.

„Moja žena mi vždy vraví, aby mi ľudia nedovolili rozprávať o mojich leteckých časoch vo Vietname,“ povedal a ľahko zatiahol širokú striebornú rýchlostnú páku. Lietadlo sa s chvením dalo do pohybu. „No máme dlhý let a ja mám upútané obecenstvo.“

„Myslíte pripútané obecenstvo,“ ušlo jej.

„To bolo dobré.“ Pán Cole ju štuchol lakťom do boku. „Žartujem,“ povedal a srdečne sa zasmial. „Tomu by som ťa nepodrobil.“ Spôsob, akým sa k nej otočil, keď sa smial, jej pripomenul, ako s otcom spolu pozerali smiešne filmy, a to jej trochu zlepšilo náladu.

Teraz sa už kolesá rýchlo krútili a „dráha“ pred nimi vyzerala krátka. Budú sa musieť dosť rýchlo vzniesť, lebo inak vletia rovno do jazera.

„Viem, čo si myslíš,“ prekričal hukot motora. „Neboj sa, robím to tak vždy!“

A skôr ako sa blatistý breh skončil, silno potiahol páku medzi nimi a nos lietadla zamieril k oblohe. Horizont na moment zmizol z dohľadu a Lucin žalúdok sa zakolísal spolu s ním. No o chvíľu sa pohyb lietadla vyrovnal a výhľad sa ustálil na stromy a jasnú oblohu. Pod nimi sa trblietalo jazero. S každou sekundou sa viac vzďaľovalo. Vzlietli na západ, ale lietadlo zakrúžilo a čoskoro Luce z okna videla les, ponad ktorý s Danielom pred chvíľou preleteli. Zahľadela sa doň, pritlačila tvár na okno a skôr než sa lietadlo opäť vyrovnalo, zazdalo sa jej, že uvidela slabučký záblesk fialovej. Zovrela medailón na svojom krku a pritiahla si ho k perám.

Teraz bol pod nimi zvyšok školského areálu a hneď za ním zahmlený cintorín. Miesto, kde čoskoro pochovajú Penn. Čím vyššie stúpali, tým viac Luce videla zo školy, kde bolo odhalené jej najväčšie tajomstvo – i keď o toľko inakším spôsobom, ako by si bola kedy predstavovala.

„Urobili tam ozajstnú paseku,“ povedal pán Cole, krútiac hlavou.

Luce netušila, koľko toho vie o udalostiach, ktoré sa tam včera v noci odohrali. Pôsobil tak normálne, a predsa to všetko bral s úplnou pohodou.

„Kam ideme?“

„Na malý ostrov neďaleko pobrežia,“ povedal a ukázal do diaľky smerom k moru, kde horizont prechádzal do čiernej. „Nie je to veľmi ďaleko.“

„Pán Cole,“ povedala, „stretli ste mojich rodičov.“

„Milí ľudia.“

„Budem môcť… chcela by som s nimi hovoriť.“

„Samozrejme. Niečo vymyslíme.“

„Ničomu z tohto by nikdy neuverili.“

„Ty áno?“ spýtal sa a ako lietadlo stúplo vyššie a vyrovnalo sa vo vzduchu, sarkasticky sa na ňu usmial.

To bolo ono. Musí tomu veriť, všetkému – od prvého temného mihnutia tieňov až po moment, keď jej pery našli Danielove, po Penn ležiacu na mramorovom oltári v kaplnke. Musí to byť skutočné.

Ako inak vydrží, kým znova uvidí Daniela? Zovrela medailón, ktorý v sebe obsahoval celý život spomienok. Jej spomienok, pripomenul jej Daniel, ktoré má rozlúštiť.

Netušila, čo skrývajú, o nič viac ako to, kde ju pán Cole berie. No dnes ráno v kaplnke, keď stála vedľa Arriane, Gabbe a Daniela, sa cítila ako súčasť niečoho. Nie stratená a vystrašená a úslužná… ale že na nej záleží nielen Danielovi, ale im všetkým.

Pozrela sa cez predné sklo. Už museli minúť soľné močiare a cestu, po ktorej sa viezla do tej otrasnej krčmy na stretnutie s Camom, a dlhý pás piesčitej pláže, kde po prvý raz pobozkala Daniela. Boli nad šírym morom, ktoré tam niekde uchovávalo ďalší cieľ Lucinej cesty.

Nikto neprišiel a nepovedal jej, že budú ďalšie boje, no Luce vo svojom vnútri poznala pravdu – že sú na počiatku niečoho dlhého, dôležitého a ťažkého.

Spolu.

A nech budú tie boje zverské, alebo mesiášske, alebo oboje, Luce už nechcela byť pešiakom. Jej telom sa rozlieval zvláštny pocit – presiaknutý všetkými jej minulými životmi, všetkou láskou k Danielovi, ktorú príliš veľa ráz predtým uhasili.

Spôsobil, že Luce chcela stáť vedľa neho a bojovať. Bojovať, aby ostala nažive a prežila svoj život po jeho boku. Bojovať za jedinú vec, o ktorej vedela, že je dosť dobrá, dosť ušľachtilá, dosť silná na to, aby sa pre ňu oplatilo riskovať všetko.

Lásku.

EPILÓG

DVE VEĽKÉ SVETLÁ

Celú noc ju pozoroval, ako trhane spí na úzkom plátennom ležadle. Jej telo osvetľoval jediný zelený lampáš, ktorý visel na jednom z nízkych drevených trámov v drevenom domčeku. Mäkké svetlo zvýrazňovalo jej lesklé čierne vlasy rozprestreté na vankúši a líca, po kúpeli hladké a ružovkasté.

Zakaždým, čo vonku more zaburácalo na pustej pláži, prehodila sa na druhý bok. Tielko jej obopínalo telo, takže keď sa tenká prikrývka zhúžvala okolo nej, tak-tak rozlíšil malú jamku na jej ľavom pleci. Už ju naň toľko ráz predtým pobozkal. Striedavo vzdychala zo spánku, potom dýchala pravidelne, potom stonala z hlbokého sna. No nevedel, či od slasti, alebo bolesti. Dva razy vykríkla jeho meno.

Daniel chcel zletieť dole k nej. Opustiť svoje miesto na pieskom pokrytých starých debnách s muníciou vysoko na krokvovej povale plážového domčeka. No ona nesmie vedieť, že je tam. Nesmie vedieť, že je nablízku. Alebo čo jej prinesie nasledujúcich pár dní.

Za sebou, v okne zájdenom od soli, kútikom oka zazrel prechádzajúci tieň. Potom sa na okennej tabuli ozvalo to najjemnejšie zaťukanie. Odtrhol zrak od jej tela, prešiel k oknu a uvoľnil zámku. Vonku v prívaloch padal dážď a spájal sa opäť s morom. Mesiac zakryl čierny mrak a na tvár jeho návštevníka nedopadalo žiadne svetlo.

Cam meškal.

I keď mal Cam schopnosť ukázať sa vedľa Daniela z ničoho nič, Daniel otvoril okno viac, aby mohol vliezť dnu. Taký bol teraz rituál. Pre oboch bolo dôležité, aby bolo jasné, že Daniel pozval Cama dnu.

Camova tvár bola ešte stále ukrytá v tieni, no vôbec na ňom nebolo badať, že práve v daždi prešiel tisíce míľ. Jeho tmavé vlasy a pokožka boli suché. Zlatisté krídla, teraz už kompaktné a tvrdé, boli jedinou časťou, ktorá žiarila. Ako keby boli z dvadsaťštyrikarátového zlata. Hoci ich mal Cam úhľadne zložené za chrbtom, keď si sadol vedľa Daniela na drevenú debnu, priťahovali sa k Danielovým meňavým strieborným. Bol to prirodzený stav vecí, nevysvetliteľná závislosť. Daniel sa nemohol odsunúť bez toho, aby sa vzdal otvoreného výhľadu na Luce.

„Je taká rozkošná, keď spí,“ povedal Cam jemne.

„Preto si chcel, aby spala večne?“

„Ja? Nikdy. Ja by som Sophiu za to, o čo sa pokúsila, zabil – a nenechal ju utiecť do noci ako ty.“ Cam sa nahol dopredu a lakte si oprel o zábradlie povaly. Pod nimi si Luce pritiahla prikrývku okolo krku. „Len ju chcem. Ty vieš prečo.“

„Potom ťa ľutujem. Budeš sklamaný.“

Cam hľadel Danielovi do očí a šúchal si sánku, ticho a kruto sa pri tom chechtajúc. „Ó, Daniel, tvoja krátkozrakosť ma prekvapuje. Ešte ju nemáš.“ Ukradomky sa na Luce opäť zadíval. „Ona si možno myslí, že áno. No obaja vieme, ako málo tomu rozumie.“

Danielovi sa krídla napli na lopatkách, no ich končeky sa ťahali dopredu. Bližšie ku Camovým. Nemohol to prerušiť.

„Prímerie potrvá osemnásť dní,“ povedal Cam. „Aj keď mám pocit, že ešte môžeme jeden druhého dovtedy potrebovať.“

Potom odstrčil debnu nohami dozadu a vstal. Od šramotu na strope nad jej hlavou Luce s mihotom otvorila a zavrela oči, no skôr ako sa jej pohľad mohol na niečom ustáliť, obaja anjeli sa skrčili do tieňa.

Boli k sebe otočení tvárami, obaja ešte stále ustatí z boja, obaja vedomí si toho, že to bola len ukážka toho, čo má prísť.

Cam pomaly vystrel svoju bledú pravú ruku.

A kým pod nimi Luce snívala o rozprestieraní tých najkrajších krídel – takých, aké nikdy predtým nevidela –, pod krovom si dvaja anjeli potriasli ruky.

LAUREN KATEOVÁ

PÁD

Z anglického originálu Fallen (Random House Children’s Books,

New York 2009) preložila Saskia Hudecová.

Redigovala Ina Martinová.

Obálku podľa návrhu Angely Carlino upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 3 273. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-2371-4

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai