Padlí anjeli - Súženie

Lauren Kate

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Peklo na zemi. To prežíva Luce, keď nemôže byť so svojím padlým anjelom Danielom. Trvalo večnosť, kým sa znova našli, a on jej teraz vraví, že musí odísť. Len na tak dlho, kým nechytí Vyhnancov – nesmrteľných, čo ju chcú zabiť. Daniel ukryje Luce na Shoreline, škole, ktorá sa nachádza na skalnatom kalifornskom pobreží a navštevujú ju nezvyčajne nadaní študenti – nefilimovia, potomkovia padlých anjelov a ľudí.Tu sa Luce dozvie, čo sú tiene a ako s ich pomocou môže nazrieť do svojich minulých životov. No čím viac sa Luce dozvedá, tým väčšmi podozrieva Daniela, že jej neprezradil všetko. Čosi skrýva – čosi nebezpečné. Čo ak nie je pravda to, čo jej Daniel povedal o minulosti? Čo ak je Luce v skutočnosti súdené byť s niekým iným?

Lauren Kate

TORMENT

Copyright © 2010 by Tinderbox Books, LLC and Lauren Kate

Translation © 2011 by Saskia Hudecová

Jacket illustrations © 2010 by Fernarda Brussi Concaives

Jacket design © 2010 by Angela Carlino

Slovak edition © 2011 by Ikar

ISBN 978-80-551-2506-0

Pre Elizabeth, Irdy, Annu a Vica.

Mám také šťastie, že vás mám.

POĎAKOVANIE

V prvom rade nevýslovne ďakujem mojim čitateľom za všetku ich zanietenú a veľkorysú podporu. Vďaka vám asi budem musieť písať navždy.

Wendy Loggiaovej, ktorej viera v túto sériu bola veľkým darom a ktorá vie presne, ako ju priblížiť k tomu, čím má byť. Beverly Horowitzovej za to najprenikavejšie povzbudenie a za dezert, ktorý mi vopchala do tašky. Kriste Vitolaovej, ktorej e-maily s dobrými správami ma vždy potešili. Angele Carlinovej a grafickým návrhárom za obálku, ktorá by mohla spustiť na vodu tisíc lodí. Mojej partnerke-cestovateľke Noreen Marchisiovej, Roshan Nozariovej a ostatným z úžasného marketingového tímu v Random House. Ste kúzelníci. Neúnavným géniom Michaelovi Stearnsovi a Tedovi Malawerovi. Váš dôvtip a povzbudenie z vás robí až príliš super spolupracovníkov.

Mojim priateľom, ktorí ma držia nad vodou a inšpirujú ma. Mojej rodine v Texase, Arkansase, Baltimore a na Floride za ich nadšenie a lásku. A Jasonovi, za každučký deň.

Pretože ak vrastie moje krídlo do tvojho,

utrpenie urýchli môj let.

George Herbert, Veľkonočné krídla

PROLÓG

NEUTRÁLNE VODY

Daniel hľadel na zátoku. Jeho oči boli sivé ako hustá hmla obklopujúca pobrežie Sausalita, ako sčerená voda špliechajúca na kamienkovú pláž, ktorú mal pod nohami. V očiach už teraz nemal ani štipku fialovej; cítil to. Lebo ona bola príliš ďaleko.

Obrnil sa proti chladnému vetru, ktorý dul od vody. No aj keď si čierny trojštvrťový kabát pritiahol bližšie, cítil, že je to márne. Lov ho vždy zanechal uzimeného.

Iba jediná vec ho dnes mohla zohriať, no tá bola mimo dosahu. Chýbalo mu temeno jej hlavy, ktoré bolo perfektným miestom pre jeho pery. Predstavil si, ako jej telom vypĺňa kruh svojej náruče a skláňa sa, aby ju pobozkal na krk. No bolo dobré, že tu Luce teraz nemôže byť. To, čo by videla, by ju vydesilo.

Bľakot uškatcov, ktoré sa s pleskotom hromadili za ním pozdĺž južného pobrežia Angel Islandu, znel presne tak, ako sa cítil: rozorvané osamelo, s nikým nablízku, kto by ho vypočul.

S nikým, okrem Cama.

Skláňal sa pred Danielom a k napuchnutej mokrej postave pri ich nohách priväzoval hrdzavú kotvu. Cam vyzeral dobre dokonca aj pohrúžený do niečoho takého hrozivého. V zelených očiach mal iskru a vlasy mal ostrihané nakrátko. Uzavreli prímerie; vždy prinášalo na líca anjelov červenší rumenec, na ich vlasy jasnejší lesk, ich svalnatým telám ešte výraznejší tvar. Dni prímeria boli pre anjelov tým, čím bola pre ľudí dovolenka pri mori.

Takže i keď to Daniela bolelo zakaždým, čo musel ukončiť ľudský život, pre ostatných vyzeral ako chalan, čo sa vracia po týždni z Havaja: uvoľnený, oddýchnutý, opálený.

Cam zaťahoval jeden zo svojich zložitých uzlov a utrúsil: „Typický Daniel. Vždy sa stiahne a nechá ma odviesť špinavú robotu.“

„O čom to hovoríš? To ja som ho dorazil.“ Daniel sa pozrel na mŕtveho muža, na jeho sivé vlasy ako drôty, prilepené k bledému čelu, na jeho zdeformované ruky a lacné gumáky, na tmavú ranu tiahnucu sa naprieč hruďou. Danielovi z toho bolo znova zima. Nikdy by nedvihol zbraň, keby nebola táto smrť nevyhnutná na to, aby zaistil Lucino bezpečie, aby ju zachránil. Nikdy by sa nepustil do ďalšieho boja.

A niečo na smrti tohto starého muža nebolo v poriadku. V skutočnosti mal Daniel nejasný, znepokojujúci pocit, že niečo sa veľmi pobabralo.

„Doraziť ich je práve tá zábavná časť.“ Cam ovinul lano mŕtvemu mužovi okolo hrude a utiahol mu ho pod pazuchami. „Špinavá robota je zbaviť sa ich v mori.“

Daniel ešte stále zvieral v ruke krvavý konár. Cam sa nad tou voľbou zachechtal, no Danielovi na tom, čo použil, nikdy nezáležalo. Zabíjať mohol hocičím.

„Pohni si,“ zavrčal, znechutený evidentnou rozkošou, ktorú Camovi prinášalo prelievanie ľudskej krvi. „Strácaš čas. Aj tak už nastal odliv.“

„Ak to nespravíme po mojom, zajtrajší príliv vynesie tuná Slayera späť na pobrežie. Si príliš impulzívny, Daniel. Myslíš vôbec niekedy viac než jeden krok dopredu?“

Daniel si prekrížil ruky a obzrel sa na biele hrebienky vĺn. Plával k nim turistický katamaran z móla v San Franciscu. Kedysi mohol pohľad na tú loď priniesť záplavu spomienok. Tisíc šťastných výletov, na ktorých prebrázdil s Luce moria tisícich životov. Ale teraz – teraz, keď mohla zomrieť a nevrátiť sa, v tomto živote, v ktorom je všetko inak a nebudú už žiadne reinkarnácie – si Daniel až príliš uvedomoval, aká prázdna je jej pamäť. Toto bola posledná šanca. Pre nich oboch. Vlastne, pre všetkých. Takže záležalo na Lucinej pamäti, nie na Danielovej, a ak má prežiť, na povrch bude musieť vyplávať mnoho šokujúcich právd. Pri pomyslení na to, čo všetko sa bude musieť Luce dozvedieť, sa mu naplo celé telo.

Ak si Cam myslí, že Daniel nerozmýšľa o ďalšom kroku, mýli sa.

„Vieš, že je len jediný dôvod, prečo som ešte tu,“ povedal Daniel. „Musíme sa o nej porozprávať.“

Cam sa zasmial. „Ja som chcel.“ So stonom si prehodil premočené telo cez plece. Tmavomodrý oblek sa mŕtvemu mužovi zhúžval okolo lana, ktorým bol previazaný. Na krvavej hrudi mu spočívala ťažká kotva.

„Tento tu je trochu gumený, nie?“ spýtal sa Cam. „Takmer ma urazilo, že staršinovia neposlali lepšieho zabijaka.“

Potom – akoby bol olympijským vrhačom gule – Cam pokrčil kolená, trikrát sa zvrtol, aby nabral rýchlosť, a hodil mŕtveho muža ponad vodu, niekoľko desiatok metrov do vzduchu.

Na pár dlhých sekúnd plachtila mŕtvola ponad zátoku. Potom ju váha kotvy ťahala dole… dole… dole. S parádnym čľupnutím dopadlo telo do akvamarínovej vody. A v mihu zmizlo z dohľadu.

Cam si utrel ruky. „Myslím, že som práve spravil rekord.“

Boli si podobní v mnohých ohľadoch. No Cam bol niečo horšie, démon, a preto bol schopný robiť ničomnosti bez výčitiek svedomia. Daniela výčitky svedomia ochromovali. A teraz bol ešte viac ochromený láskou.

„Berieš ľudskú smrť príliš naľahko,“ povedal Daniel.

„Tento chlapík si to zaslúžil,“ vyhlásil Cam. „Naozaj v tom všetkom nevidíš zábavu?“

Vtedy pred neho Daniel skočil a vypľul: „Ona pre mňa nie je hra.“

„A práve preto prehráš.“

Daniel schmatol Cama za golier oceľovosivého dlhého kabáta. Uvažoval, že ho hodí do vody, tak ako tam on práve šmaril toho predátora.

Cez slnko preplával mrak a svojím tieňom im zatemnil tváre.

„Len pomaly,“ povedal Cam a horko-ťažko odtlačil Danielove ruky. „Máš kopu nepriateľov, Daniel, no práve teraz nepatrím medzi nich. Pamätaj na prímerie.“

„Aké prímerie?“ povedal Daniel. „Osemnásť dní, čo sa ju budú snažiť zabiť iní.“

„Osemnásť dní, čo ich ty a ja budeme strieľať,“ opravil ho Cam.

Bolo anjelskou tradíciou, aby prímerie trvalo osemnásť dní. V nebi bola osemnástka jedným z najšťastnejších, najbožskejších čísel: skóre dvoch sedmičiek potvrdzujúcich život (archanjeli a kardinálne cnosti), vyvážených varovaním štyroch apokalyptických jazdcov. V niektorých jazykoch smrteľníkov nadobudla osemnástka význam života ako takého – aj keď v tomto prípade mohla pre Luce takisto znamenať smrť.

Cam mal pravdu. Ako sa novina o jej smrteľnosti šírila nebeskými úrovňami, rady jej nepriateľov sa každým dňom znásobovali. Slečna Sophia a jej prívrženci, dvadsiati štyria staršinovia Žsmaelinu, po Luce ešte stále pátrajú. Práve v to ráno Daniel zazrel staršinov v tieňoch, ktoré vrhali Oznamovatelia. Zazrel aj niečo iné – ďalšiu temnotu, väčšiu prefíkanosť, ktorú najskôr nespoznal.

Slnečný lúč prebodol mraky a Daniel kútikom oka zazrel, že sa niečo zalesklo. Keď sa otočil a kľakol si, v mokrom piesku našiel ležať šíp. Bol užší ako bežný šíp, matnej striebornej farby, zdobený špirálovými rytinami. Bol teplý na dotyk.

Danielovi sa zastavil dych v hrdle. Už to bola večnosť, čo naposledy videl hviezdnu strelu. Keď ju jemne vyťahoval z piesku, opatrne sa vyhýbajúc jej smrtiacemu tupému koncu, ruky sa mu chveli.

Teraz už Daniel vedel, odkiaľ bola tá druhá temnota v ranných Oznamovateľoch. Tá správa bola ešte horšia, než sa obával. Obrátil sa ku Camovi, ľahučký šíp mu balansoval v rukách. „Nebol sám.“

Keď Cam zazrel šíp, stuhol. Takmer úctivo sa k nemu priblížil a siahol po ňom, aby sa ho dotkol, tak ako Daniel. „Aká cenná zbraň, a nechali ju tu. Ten Vyhnanec sa musel veľmi ponáhľať, aby sa odtiaľto dostal preč.“

Vyhnanci boli sekta bezcharakterných, utáraných anjelov, ktorých sa stráni nebo aj peklo. Ich jedinou veľkou výhodou bol samotársky anjel Azazel, posledný hviezdny kováč, ktorý ešte poznal umenie výroby hviezdnych striel. Keď hviezdna strela vystrelí zo strieborného luku, smrteľníkovi spraví sotva viac než modrinu. No pre anjelov a démonov je najsmrtonosnejšou zo všetkých zbraní.

Všetci ich chceli, no nikto netúžil pridružiť sa k Vyhnancom, takže výmenný obchod s hviezdnymi strelami sa vždy robil cez posla. Čo znamenalo, že chlapík, ktorého Daniel zabil, nebol žiaden zabijak vyslaný staršinami. Bol len sprostredkovateľ. Skutočný nepriateľ, Vyhnanec, sa vyparil – asi len čo zazrel Daniela a Cama. Daniel sa striasol. To neboli dobré správy.

„Zabili sme nesprávneho chlapíka.“

„Ako‘ nesprávneho‘?“ odbil ho Cam. „Nie je na svete lepšie, keď je o jedného predátora menej? Nie je na tom lepšie Luce?“ Hľadel na Daniela, potom preniesol pohľad na more. Jediným problémom sú –

„Vyhnanci.“

Cam prikývol. „Takže teraz ju chcú aj oni.“

Daniel cítil, ako sa mu končeky krídel dvíhajú pod kašmírovým svetrom a hrubým kabátom – pocítil páliace svrbenie, z ktorého ho myklo. Stál nehybne so zavretými očami a rukami spustenými vedľa tela, bojujúc, aby sa premohol, skôr než jeho krídla vyrazia do priestoru ako plachty lode, ktoré sa prudko rozvinuli, a vynesú ho hore, preč z ostrova, ponad zátoku a ďalej. Rovno k nej.

Zavrel oči a pokúsil sa predstaviť si Luce. Musel sa odpútať od toho domčeka, od jej pokojného spánku na maličkom ostrove Tybee. Teraz je tam už večer. Je hore? Nie je hladná?

Ten boj na Meči a kríži, všetky tie odhalenia a smrť jej kamarátky si vybrali na Luce dosť veľkú daň. Anjeli čakali, že prespí celý deň a celú noc. No do zajtrajšieho rána budú musieť mať vymyslený plán.

Toto bolo prvý raz, čo Daniel navrhol prímerie. Vytýčiť hranice, vytvoriť pravidlá a vymyslieť systém dôsledkov, ak by ich jedna zo strán porušila – to bola obrovská zodpovednosť, ktorá spočívala na jeho a Camových pleciach. Samozrejme, že to spraví, pre ňu by spravil čokoľvek… len sa chcel uistiť, že to robí správne.

„Musíme ju ukryť na nejaké bezpečné miesto,“ povedal. „Hore na severe, neďaleko Fort Bragg, je škola –“

„Shoreline.“ Cam prikývol. „Moja strana ju tiež zvažovala. Bude tam šťastná. A budú ju vyučovať tak, aby ju nevystavili nebezpečenstvu. A hlavne, bude chránená.“

Gabbe už Danielovi vysvetlila, aký typ krytia môže Shoreline poskytnúť, čoskoro sa rozšíri, že sa tam Luce skrýva, no aspoň nejaký čas, v rámci školy, bude takmer neviditeľná. Tam Francesca, anjel najbližší Gabbe, na Luce dohliadne. Vonku Daniel a Cam dolapia a zabijú každého, kto sa opováži priblížiť k hraniciam školy.

Kto povedal Camovi o Shoreline? Danielovi sa nepáčila predstava, že ich strana vie viac ako tá jeho. Už teraz si nadával za to, že nebol tú školu navštíviť pred tým, ako si ju vybrali, no opustiť Luce vtedy, keď od nej odišiel, bolo už aj tak dosť ťažké.

„Môže začať už zajtra. Za predpokladu –“ Cam prešiel pohľadom po Danielovej tvári, „za predpokladu, že budeš súhlasiť.“

Daniel si pritisol ruku na náprsné vrecko košele, kde si uchovával najnovšiu fotografiu – bola na nej Luce pri jazere na Meči a kríži: lesknúce sa mokré vlasy, nezvyčajný úškrn na tvári. Zväčša kým sa mu pošťastilo získať jej fotografiu v jednom živote, už ju stratil. Tentoraz však bola ešte stále tu.

„No tak, Daniel,“ dohováral mu Cam. „Obaja vieme, čo potrebuje. Zapíšeme ju do školy – a potom ju necháme na pokoji. Túto časť nemôžeme nijako urýchliť, len ju nechať tak.“

„Nemôžem ju nechať samu na tak dlho.“ Daniel vysypal zo seba tie slová príliš rýchlo. Pozrel sa na šíp vo svojich rukách a prišlo mu zle. Chcel ho šmariť do oceána, ale nemohol.

„Takže,“ Cam prižmúril oči. „Ešte si jej to nepovedal.“

Daniel zmrzol. „Nemôžem jej nič povedať. Mohli by sme ju stratiť.“

„Ty by si ju mohol stratiť,“ pohŕdavo poznamenal Cam.

„Vieš, čo myslím.“ Daniel zmeravel. „Je príliš riskantné predpokladať, že by to mohla všetko pochopiť bez toho…“

Zavrel oči, aby zahnal mučivý obraz červeného, žeravého plameňa. No v úzadí jeho mysle stále horel, hroziac, že sa rozšíri ako prírodný požiar. Keby jej povedal pravdu a zabil ju, tentoraz by naozaj zmizla. A bola by to jeho chyba. Daniel bez nej nevedel nič robiť – nemohol existovať. Pri tej myšlienke ho pálili krídla. Lepšie bude ešte ju o niečo dlhšie chrániť.

„To sa ti hodí,“ zamrmlal Cam. „Len dúfam, že nebude sklamaná.“

Daniel si ho nevšímal. „Naozaj veríš, že sa na tej škole bude môcť učiť?“

„Áno,“ pomaly odpovedal Cam. „Ak sa dohodneme, že nebude mať žiadne rozptýlenie zvonku. To značí žiaden Daniel a žiaden Cam. To musí byť základné pravidlo.“

Nevidieť ju osemnásť dní? To si Daniel nevedel predstaviť. A nevedel si ani predstaviť, že s tým Luce bude súhlasiť. Práve jeden druhého v tomto živote našli a konečne majú šancu byť spolu. No ako obvykle, keby sa dozvedela podrobnosti, mohlo by ju to zabiť. O svojich predošlých životoch nesmie počuť z úst anjelov. Luce o tom ešte nevie, no čoskoro bude musieť na tie veci prísť sama… na všetko.

Daniela desila pochovaná pravda – a najmä to, čo si o nej pomyslí Luce. No jej vlastné odhalenie bol jediný spôsob, ako sa vyslobodiť z tohto strašného kruhu. Preto bude jej skúsenosť na Shoreline rozhodujúca. Osemnásť dní môže Daniel zabíjať toľko Vyhnancov, koľko mu príde pod ruku. No keď sa prímerie skončí, všetko bude opäť v Luciných rukách.

Slnko zapadalo za Mount Tamalpais a sadala večerná hmla.

„Dovoľ mi zobrať ju na Shoreline,“ povedal Daniel. Bude mať poslednú šancu vidieť ju.

Cam sa naňho zvláštne pozrel a uvažoval, či má súhlasiť. Po druhý raz musel Daniel fyzicky vtlačiť svoje boľavé krídla do pokožky.

„Dobre,“ povedal napokon Cam. „Výmenou za hviezdnu strelu.“

Daniel mu podal zbraň a Cam si ju zasunul pod kabát.

„Odveď ju až ku škole a potom ma vyhľadaj. Neposer to; budem ťa pozorovať.“

„A potom?“

„Ty a ja ideme na lov.“

Daniel prikývol, roztiahol krídla a telom sa mu rozliala slasť z ich uvoľnenia. Chvíľu stál, zbieral energiu a skúmal drsný odpor vetra. Prišiel čas opustiť túto prekliatu, škaredú scénu, nech ho krídla odnesú späť na miesto, kde môže byť sám sebou.

Späť k Luce.

A späť k lži, v ktorej bude musieť žiť o čosi dlhšie.

„Prímerie sa začína zajtra o polnoci,“ zvolal Daniel, a ako vyštartoval a vystrelil na oblohu, za pätami mu ostal na pláži zvírený piesok.

JEDEN

OSEMNÁSŤ DNÍ

Luce sa chystala mať zavreté oči počas celého šesťhodinového letu z Georgie do Kalifornie, až kým kolesá lietadla nepristanú na dráhe v San Franciscu. V polospánku sa jej oveľa ľahšie predstieralo, že je už znova s Danielom.

Aj keď odvtedy, čo ho naposledy videla, uplynuli len dva dni, zdalo sa jej, že prešiel celý život. Odkedy sa na Meči a kríži v piatok ráno rozlúčili, Luce bola úplne vyšťavená. Neprítomnosť jeho hlasu, jeho tepla, dotyku jeho krídel jej prenikla do kostí ako nejaká zvláštna nemoc.

Ktosi sa Luce obtrel ramenom o ruku a ona otvorila oči. Ocitla sa tvárou v tvár chalanovi o pár rokov staršiemu od nej, s veľkými očami a hnedými vlasmi.

„Prepáč,“ povedali obaja naraz a odtiahli sa od opierky na ruky.

Výhľad z okna bol prekvapujúci. Lietadlo klesalo nad San Francisco a Luce nikdy predtým nič také nevidela. Keď leteli pozdĺž južnej strany zálivu, zem akoby prerezával modrý prítok na svojej ceste do mora. Tok oddeľoval žiarivo zelené pole na jednej strane od akéhosi jasnočerveno-bieleho víru na druhej strane. V snahe získať lepší výhľad, pritisla si čelo o dvojité plastové okno.

„Čo je to?“ čudovala sa nahlas.

„Soľ,“ odvetil chlapec a ukázal prstom. Nahol sa bližšie. „Ťažia ju z Pacifiku.“

Tá odpoveď bola taká jednoduchá, taká… ľudská. Znela až prekvapujúco po čase, ktorý strávila s Danielom a s ostatnými – ešte stále si nezvykla na doslovné používanie tých výrazov – anjelmi a démonmi. Pozrela sa na tmavomodrú vodu, ktorá akoby sa tiahla donekonečna na západ. Slnko nad vodou pre Luce, ktorá vyrástla na pobreží Atlantiku, vždy znamenalo ráno. No tu bol takmer večer.

„Nie si odtiaľto, však?“ spýtal sa jej spolucestujúci.

Pokrútila hlavou, no bola ticho. Hľadela z okna. Skôr ako dnes ráno opustila Georgiu, pán Cole ju zainštruoval, aby bola nenápadná. Ostatným učiteľom povedal, že Lucini rodičia požiadali o preloženie na inú školu. To bola lož. Lucini rodičia, Callie a všetci ostatní si mysleli, že ešte stále chodí na Meč a kríž.

Pred pár týždňami by ju to bolo rozzúrilo. No v posledných dňoch na Meči a kríži sa udiali veci, ktoré z Luce spravili osobu, čo berie svet vážnejšie. Zazrela momentku z minulého života – jedného z mnohých, ktoré s Danielom už predtým prežila. Objavila lásku, ktorá je pre ňu dôležitejšia ako čokoľvek na svete. A potom to všetko ohrozila šialená, dýkou mávajúca starena, o ktorej si myslela, že jej môže dôverovať.

Luce vedela, že takých ako slečna Sophia je tam vonku viac. No nik jej nepovedal, ako ich spoznať. Slečna Sophia pôsobila normálne až do konca. Môžu aj ostatní vyzerať tak nevinne ako… tento hnedovlasý chalan sediaci vedľa nej? Luce prehltla, zložila si ruky v lone a snažila sa myslieť na Daniela.

Daniel ju zoberie niekam do bezpečia.

Luce si ho predstavila, ako sedí na sivej plastovej stoličke na letisku, lakte na kolenách a blond hlavu zvesenú medzi plecami, ako sa hojdá dopredu a dozadu v čiernych converskách. Ako každých pár minút vstáva, aby sa prešiel okolo posuvného pásu s batožinou.

Keď sa lietadlo dotklo zeme, pocítili trhnutie. Luce odrazu znervóznela. Bude sa na ňu tešiť tak ako ona na neho?

Sústredila sa na hnedobéžový vzor na látkovom sedadle pred sebou. Krk mala z dlhého letu stŕpnutý a šaty jej páchli stuchnutým, nevetraným lietadlovým vzduchom. Pozemnému personálu oblečenému v tmavomodrých uniformách trvalo nenormálne dlho, kým nasmerovali lietadlo ku krytému nástupnému mostíku. Kolená jej poskakovali od netrpezlivosti.

„Takže ostávaš nejaký čas v Kalifornii?“ Chalan vedľa nej sa lenivo usmial a Luce ešte nedočkavejšie čakala, kedy bude môcť vstať.

„Prečo to hovoríš?“ spýtala sa rýchlo. „Prečo si to myslíš?“

Zažmurkal. „Máš ten veľký červený vak a tak.“

Luce sa od neho kúsok stiahla. Toho chalana si všimla až pred dvoma minútami, keď do nej drgol a zobudil ju. Ako vie o jej batožine?

„Neboj sa, nie je to nič divné.“ Hodil na ňu zvláštny pohľad. „Stál som za tebou v rade na check-in.“

Luce sa neohrabane usmiala. „Mám priateľa,“ vybehlo jej z úst. V mihu očervenela.

Chalan zakašľal. „Rozumiem.“

Luce sa zaškľabila. Nevedela, prečo to povedala. Nechcela byť drzá, no svetielko s bezpečnostným pásom zhaslo a ona túžila len prefrčať popri tomto chalanovi rovno von z lietadla. Asi mu napadlo to isté, pretože sa posunul na kraj uličky a rukou mávol pred seba. Tak zdvorilo ako sa dalo, sa Luce pretlačila popri ňom a vyštartovala k východu.

No uviazla v mučivom, pomalom zástupe v úzkom mostíku. Luce sa postavila na špičky, pohojdávajúc sa z jednej nohy na druhú, a v duchu preklínala všetkých tých ležérnych Kalifornčanov, ktorí sa šuchtali pred ňou. Kým vošla do terminálu, napoly sa utýrala netrpezlivosťou.

Konečne sa mohla pohnúť. Šikovne prekľučkovala davom a úplne zabudla na chalana, ktorého práve stretla v lietadle. Ani sa neznervózňovala z toho, že ešte nikdy v živote nebola v Kalifornii – nikdy nebola ďalej na západ ako v Bransone, v štáte Missouri, kam ju rodičia dotiahli na komediálne predstavenie Yakova Smirnoffa. A po prvý raz po niekoľkých dňoch zabudla na strašné veci, ktoré videla na Meči a kríži. Kráčala k tomu jedinému na svete, čo ju môže upokojiť. K tomu jedinému, kvôli čomu môže mať pocit, že všetky muky, ktoré prežila – tiene, surreálny boj na cintoríne a najhoršie zo všetkého, žiaľ z Penninej smrti – stáli za prežitie.

Bol tam.

Sedel, presne ako si predstavovala, na poslednej stoličke v rade smutných sivých sedadiel vedľa posuvných dverí na fotobunku, ktoré sa za ním stále otvárali a zatvárali. Luce na sekundu postála, aby si vychutnala ten pohľad.

Daniel mal obuté vietnamky a oblečené tmavé džínsy, ktoré nikdy nevidela, a vyťahané červené tričko, roztrhnuté pri prednom vrecku. Vyzeral rovnako, a predsa akosi inak – oddýchnutejší, než keď sa pred pár dňami lúčili. A bolo to len tým, že jej tak chýbal, alebo naozaj bola jeho pokožka ešte žiarivejšia, ako si pamätala? Zdvihol pohľad a napokon ju zbadal. Jeho úsmev doslova žiaril.

Rozbehla sa k nemu. Danielove ruky sa v mihu ovinuli okolo nej, tvár si zaborila do jeho hrude a potom vypustila ten najdlhší, najhlbší vzdych. Jej ústa našli jeho pery a pohrúžili sa do bozku. Šťastne mu ochabla v náručí.

Až teraz si uvedomila, že v kútiku duše uvažovala, či ho ešte niekedy uvidí, či to celé nebol sen. Láska, ktorú cítila a ktorú jej Daniel opätoval, sa jej ešte stále videla úplne neskutočná.

Ponorená do bozku, Luce ho jemne štipla do bicepsu. Nebol to sen. Ani nevedela povedať po akom dlhom čase sa opäť cítila doma.

„Si tu,“ zašepkal jej do ucha.

„Ty si tu.“

„Obaja sme tu.“

Zasmiali sa, bozkávajúc sa a vychutnávajúc si každý kúsok rozpakov z toho, že sa znova vidia. No keď to Luce očakávala najmenej, jej smiech sa zmenil na zasmrkanie. Hľadala slová, ktorými by opísala, aké ťažké boli tie posledné dni – bez neho, celkom sama, v polospánku si omámene uvedomujúc, že sa všetko zmenilo – no v Danielovom náručí ich nenašla.

„Viem,“ povedal. „Poďme po tvoju tašku a vypadnime odtiaľto.“

Luce sa obrátila smerom k posuvnému pásu s batožinou a zbadala pred sebou svojho suseda z lietadla, ako v rukách zviera remene jej obrovského vaku. „Videl som ho ísť okolo,“ povedal s núteným úsmevom, akoby bol odhodlaný dokázať svoje dobré úmysly. „Je tvoj, nie?“

Skôr ako mala Luce čas na odpoveď, Daniel jednou rukou chalana odbremenil od ťažkej tašky. „Vďaka, kamoš. Mám to,“ povedal dosť rázne na to, aby tým ukončil rozhovor.

Mládenec hľadel, ako Daniel ovinul druhú ruku Luce okolo pása a odviedol ju opačným smerom. To bolo prvý raz od odchodu z Meča a kríža, čo Luce mohla vidieť Daniela tak, ako ho videl okolitý svet. Bola to prvá šanca zamyslieť sa, či stačí, aby sa naňho ľudia len pozreli, a hneď zistia, že je na ňom niečo výnimočné.

Potom prešli cez sklenené posuvné dvere a ona sa prvý raz nadýchla ovzdušia na západnom pobreží. Vzduch skorého novembra bol svieži a chladný a z nejakého dôvodu sa jej zdal zdravý, nie nasiaknutý vlhkosťou a studený ako v Savannah dnes popoludní, keď odlietala. Obloha bola žiarivo modrá a na horizonte sa neukazovali žiadne oblaky. Všetko vyzeralo úplne nové a čisté – ešte aj na parkovisku stál rad nedávno umytých áut. Celé to rámovala línia pieskovohnedých vrchov s nepravidelnými zelenými bodkami stromov, jeden vrch sa dvíhal nad druhý.

Už nebola v Georgii.

„Neviem sa rozhodnúť, či mám byť prekvapený,“ podpichol ju Daniel. „Vypustím ťa spod svojho krídla na dva dni a objaví sa ďalší chalan.“

Luce prevrátila oči. „No tak. Sotva sme prehodili slovo. Naozaj, celý let som prespala.“ Štuchla doňho. „Snívala som o tebe.“

Danielove našpúlené pery sa zmenili na úsmev a pobozkal ju na temeno. Nehybne stála, lebo túžila dostať viac, a ani si neuvedomila, že Daniel zastal pred autom. A nie hocijakým autom.

Pred čiernym Alfa Romeom.

Keď Daniel odomkol dvere spolujazdca, Luce padla sánka.

„T-toto…,“ zajachtala. „Toto… vedel si, že toto je moje totálne vysnívané auto?“

„Je viac než to,“ zasmial sa Daniel. „Toto bývalo tvoje auto.“

Daniel sa zasmial, keď pri jeho slovách takmer nadskočila. Ešte stále si zvykala na reinkarnačnú časť ich príbehu. Bolo to také nefér. Auto, na ktoré nemala žiadnu spomienku. Celé životy, na ktoré si nevedela spomenúť. Zúfalo o nich chcela vedieť, takmer akoby jej predošlé osoby boli súrodenci, od ktorých bola pri narodení oddelená. Ruku položila na predné sklo, hľadajúc závan niečoho, nejaké déjà vu.

Nič.

„Bol to darček od vašich k tvojim šestnástym narodeninám pár životov dozadu.“ Daniel sa pozeral úkosom, akoby sa rozhodoval, koľko toho má povedať. Akoby vedel, že Luce baží po detailoch, no priveľa ich naraz nebude môcť spracovať. „Práve som ho kúpil od jedného chlapíka v Rene. Kúpil ho po tom, čo si, á… No, po tom, čo si…“

Vzbĺkla, pomyslela si Luce, dopĺňajúc trpkú pravdu, ktorú Daniel nechcel vysloviť. To bola jedna vec, pokiaľ išlo o jej minulé životy: Koniec sa zriedkavo menil.

Ibaže to vyzeralo, že tentoraz sa možno zmení. Tentoraz sa môžu držať za ruky, bozkávať sa a… nevedela, čo iné ešte môžu robiť. No veľmi to chcela zistiť. Zastavila sa. Musia byť opatrní. Sedemnásť rokov nebolo dosť dlho a v tomto živote chcela Luce neoblomne zostať, aby videla, aké to naozaj je byť s Danielom.

Odkašlal si a potľapkal blyštiacu sa čiernu kapotu. „Stále jazdí ako šampión. Jediný problém je…“ Pozrel na maličký kufor kabrioletu, potom na Lucin vak, potom opäť na kufor.

Áno, Luce mala strašný zvyk zbaliť si toho príliš veľa, to by sama priznala ako prvá. No tentoraz to nebola jej chyba. Arriane a Gabbe jej zabalili veci z izby na Meči a kríži, každý čierny aj nečierny kus oblečenia, ktorý nikdy nemala príležitosť nosiť. Bola zabraná do lúčenia s Danielom a s Penn a nemala čas zbaliť sa. Urobila grimasu, lebo pocítila vinu za to, že je v Kalifornii s Danielom, tak ďaleko odtiaľ, kde pochovala svoju kamarátku. Prišlo jej to nefér. Pán Cole ju stále uisťoval, že slečnou Sophiou sa budú zaoberať za to, čo spravila Penn, no keď naňho Luce pritlačila a chcela vedieť, čo to presne znamená, potiahol sa za fúzy a zmĺkol.

Daniel podozrievavo preletel pohľadom po parkovisku. S Luciným obrovským vakom v ruke otvoril kufor. Vak sa tam nemohol zmestiť, no potom bolo vzadu počuť tichý zvuk a Lucina taška sa začala zmenšovať. O chvíľu nato Daniel zabuchol kufor.

Luce zažmurkala. „Urob to zasa!“

Daniel sa nesmial. Pôsobil nervózne. Vkĺzol na sedadlo vodiča a bez slova naštartoval. Pre Luce to bola zvláštna, nová vec: Jeho tvár bola na povrchu celkom pokojná, no poznala ho dosť dobre na to, aby pod povrchom vycítila niečo vážnejšie.

„Čo sa deje?“

„Pán Cole ti povedal, že sa treba správať nenápadne, však?“

Prikývla.

Daniel vycúval z parkovacieho miesta, potom zatočil k východu a na ceste von vsunul do automatu kreditnú kartu. „To bolo hlúpe. Mal som myslieť –“

„Čo je na tom?“ Keď začalo auto naberať rýchlosť, Luce si zastrčila tmavé vlasy za uši. „Myslíš, že vzbudíš Camovu pozornosť tým, že si do kufra napchal vak?“

Daniel mal v očiach neprítomný výraz a pokrútil hlavou. „Nie Camovu. Nie.“ O chvíľku neskôr jej stisol koleno. „Zabudni, že som niečo povedal. Len… Jednoducho musíme byť obaja veľmi opatrní.“

Luce ho počula, no bola príliš uchvátená na to, aby ho počúvala pozorne. Zbožňovala pozorovať Daniela, ako zaobchádza s rýchlostnou pákou, keď vošli na diaľnicu a frčali cez premávku; zbožňovala, ako vietor veje cez auto, keď uháňali k týčiacej sa panoráme San Francisca; zbožňovala – najviac zo všetkého – jednoducho byť s Danielom. V samom San Franciscu sa trasa zmenila na oveľa kopcovitejšiu. Zakaždým, čo vyšli na jeden vrchol a začali sa rútiť dole, zahliadla Luce iný pohľad na mesto. Vyzeralo staro a novo zároveň: Mrakodrapy so zrkadlovými oknami stáli tesne vedľa reštaurácií a barov, ktoré vyzerali ako storočné. Cesty lemovali malé autá zaparkované v uhloch odporujúcich gravitácii. Všade boli psy a detské kočíky. Pozdĺž celého mesta sa ligotala modrá voda. A po prvý raz zazrela cukríkovo červený most Golden Gate.

Oči jej behali dookola, aby stihla všetko vidieť. A i keď väčšinu posledných pár dní prespala, odrazu pocítila vyčerpanie.

Daniel ju objal rukou a pritiahol si jej hlavu na plece. „Neveľmi známy fakt o anjeloch: sú z nás fantastické vankúše.“

Luce sa zasmiala, zodvihla hlavu a pobozkala ho na líce. „Vôbec nemôžem spať,“ povedala a nosom ho pomaznala na krku.

Na moste Golden Gate obklopili auto davy chodcov, cyklistov v spandexových úboroch a bežcov. Ďaleko pod nimi ležala iskrivá zátoka, s bielymi bodkami plachetníc a prvými tónmi fialového západu slnka. „Nevideli sme sa celé dni. Chcem to dobehnúť,“ povedala. „Povedz mi, čo si robil. Povedz mi všetko.“

Na sekundu sa jej zdalo, že Danielove ruky pevnejšie stískali volant. „Ak je tvojím cieľom nezaspať,“ povedal s úsmevom, „potom by som sa naozaj nemal ponárať do podrobností osemhodinového stretnutia Rady anjelov, na ktorom som včera trčal celý deň. Vieš, výbor sa zišiel, aby prediskutoval dodatok k návrhu 362B, ktorý detailne opisuje potvrdený formát anjelskej účasti v treťom okruhu –“

„Okej, rozumiem.“ Plesla ho. Daniel žartoval, no bol to zvláštny a nový typ humoru. Naozaj sa netajil tým, že je anjel, čo sa jej páčilo – alebo aspoň sa jej to bude páčiť, keď bude mať trochu viac času, aby to strávila. Luce mala pocit, ako keby sa jej srdce aj hlava zo všetkých síl usilovali dohnať zmeny v jej živote.

Ale teraz sú už spolu nadobro, takže všetko bude nekonečne ľahšie. Už pred sebou nemusia nič skrývať. Potiahla ho za rameno. „Aspoň mi povedz, kam ideme.“

Daniel sa mykol a Luce pocítila, ako sa jej v hrudi začína uvoľňovať uzol chladu. Chcela položiť ruku na jeho ruku, no on sa odtiahol a preradil.

„Do školy vo Fort Bragg, ktorá sa volá Shoreline. Vyučovanie sa začína zajtra.“

„Hlásime sa do ďalšej školy?“ spýtala sa. „Prečo?“ Znelo to tak permanentne. Toto mal byť prechodný výlet. Jej rodičia ani nevedia, že odišla z Georgie.

„Shoreline sa ti bude páčiť. Je to veľmi progresívna škola a oveľa lepšia než Meč a kríž. Myslím, že sa tam budeš môcť… vyvýjať. A nič zlé sa ti tam nestane. Tá škola má špeciálnu ochrannú vlastnosť. Maskovací štít.“

„Nejde mi to do hlavy. Prečo potrebujem ochranný štít? Myslela som, že stačí prísť sem, ďaleko od slečny Sophie.“

„Nejde len o slečnu Sophiu,“ povedal ticho Daniel. „Sú aj iní.“

„Kto? Pred Camom alebo pred Molly, či kýmkoľvek ma ochrániš.“ Luce sa zasmiala, no chlad z hrude sa jej rozlieval do žalúdka.

„Nejde o Cama ani o Molly. Nemôžem o tom hovoriť, Luce.“

„Budeme tam poznať ešte niekoho iného? Ďalších anjelov?“

„Sú tam nejakí anjeli. Nik, koho by si poznala, no som si istý, že budete spolu vychádzať dobre. Je tu ešte jedna vec.“ Hlas mal monotónny a hľadel pred seba. „Ja tam nebudem chodiť.“ Jeho oči ani raz neuhli z cesty. „Len ty. Je to len na krátky čas.“

„Aký krátky?“

„Zopár… týždňov.“

Keby bola Luce za volantom, v tom okamihu by dupla na brzdy.

„Zopár týždňov?“

„Keby som tam s tebou mohol byť, bol by som.“ Danielov hlas bol taký nemenný, taký neochvejný, že to Luce ešte viac rozrušilo. „Videla si, čo sa stalo s tvojím vakom. To bolo ako vystreliť na oblohu svetlicu, ktorá dá všetkým vedieť, kde sme. Upozorniť kohokoľvek, kto po mne ide – a keď poviem po mne, znamená to aj po tebe. Priľahko ma môžu nájsť, vystopovať. A ten kúsok s tvojím vakom? To je nič v porovnaní s vecami, čo robím každý deň, ktoré by vzbudili pozornosť…“ Prudko pokrútil hlavou. „Neohrozím ťa, Luce, neohrozím.“

„Tak to nerob.“

Danielova tvár vyzerala utrápene. „Je to komplikované.“

„Budem hádať: Nemôžeš to vysvetliť.“

„Bodaj by som mohol.“

Luce si pritiahla kolená k hrudi, odtiahla sa od neho a oprela sa o dvere auta a pod veľkou modrou kalifornskou oblohou sa jej z nejakého dôvodu zmocnila klaustrofóbia.

Pol hodiny sa viezli v tichosti. Dnu a von z hmly, hore-dole kamenistým, vyprahnutým terénom. Minuli tabuľu pre Sonomu, a keď auto prechádzalo bujnými zelenými vinohradmi, Daniel prehovoril: „Do Fort Bragg sú to ešte tri hodiny. Budeš na mňa po celý ten čas naštvaná?“

Luce ho ignorovala. Napadli jej stovky otázok, pocity márnosti, obvinenia a – nakoniec – ospravedlnenie za to, že sa správa ako také rozmaznané dievčisko, no odmietala ich vysloviť. Na odbočke do Anderson Valley Daniel odbočil na západ a opäť sa pokúsil chytiť ju za ruku. „Možno mi čoskoro odpustíš, aby sme si mohli vychutnať posledné spoločné minúty.“

Chcela. Naozaj sa teraz nechcela s Danielom škriepiť. No čerstvá pripomienka takej veci ako „posledné spoločné minúty“ alebo to, že ju necháva samu z dôvodov, ktorým nerozumie a ktoré on vždy odmieta vysvetliť, Luce znervóznilo, potom vystrašilo a napokon zasa frustrovalo. Daniel bol jedinou skalou v rozbúrenom mori nového štátu, novej školy, nových nebezpečenstiev, ktorej sa mohla pridržať. A on ju šiel opustiť? Neprežila toho vari dosť? Neprežili toho obaja dosť?

Až keď prešli sekvojovým lesom a vyšli do hviezdnatého, sýtomodrého večera, povedal Daniel niečo, čo ju konečne oslovilo. Práve minuli tabuľu s nápisom VITAJTE V MENDOCINE a Luce hľadela na západ. Mesiac v splne osvetľoval hlúčik budov: maják, niekoľko medených vodárenských veží a rady zachovaných drevených domov. Niekde za tým všetkým bol oceán, ktorý počula, no nevidela.

Daniel ukázal na východ, do tmavého, hustého lesa sekvojí a javorov. „Vidíš tamtie obytné prívesy pred nami?“

Nikdy by si ich nevšimla, keby na ne neukázal, no keď prižmúrila oči, zbadala úzku príjazdovú cestu, kde stála drevená tabuľa vybielená vápnom so špinavobielym nápisom MOBILNÉ PRÍBYTKY MENDOCINO.

„Presne tam si kedysi bývala.“

„Čo?“ Luce sa tak prudko nadýchla, až sa rozkašľala. Kemp s prívesmi – matná línia nízkych šablónovitých škatúľ posadených pozdĺž lacnej štrkovej cesty – vyzeral smutne a opustene. „To je hrozné.“

„Žila si tam predtým, ako to bol kemp s prívesmi,“ povedal Daniel a zastal na kraji cesty. „Predtým než obytné prívesy vôbec existovali. V tom živote sem počas zlatej horúčky priviedol tvoj otec rodinu z Illinois.“ Zdalo sa, že sa pozerá kamsi dovnútra, a smutne pokrútil hlavou. „Bývalo to naozaj pekné miesto.“

Luce sledovala plešatého muža s pivným pupkom, ako na vôdzke ťahá vypĺznutého oranžového psa. Chlap mal na sebe biele tielko a flanelové trenírky. Luce si tam seba nevedela predstaviť.

A predsa, Danielovi to bolo úplne jasné. „Mali ste dvojizbový domček a tvoja mama bola otrasná kuchárka, takže celý dom vždy smrdel kapustou. Mali ste také modré kockované záclony, ktoré som vždy odhrnul, a keď tvoji rodičia v noci zaspali, preliezol som cez okno.“

Motor bežal. Luce zatvorila oči a snažila sa potlačiť hlúpe slzy. Ich spoločná história v Danielovom podaní jej prišla možná aj nemožná. Počúvala ju a zároveň sa cítila strašne vinná. Stál pri nej tak dlho, počas toľkých životov. Zabudla, ako dobre ju pozná. Dokonca lepšie než sa pozná ona sama. Vie Daniel, čo si teraz myslí? Luce rozmýšľala, či v niektorých ohľadoch nie je ľahšie byť ňou a Daniela si nepamätať, než byť ním a znova a znova to prežívať.

Ak povedal, že na pár týždňov musí odísť a nemôže vysvetliť prečo… musí mu dôverovať.

„Aké to bolo, keď si sa so mnou stretol prvý raz?“ spýtala sa.

Daniel sa usmial. „Vtedy som rúbal drevo výmenou za jedlo. Raz večer, asi v čase večere, som prechádzal popri vašom dome. Tvoja mama varila kapustu a tá smrdela tak strašne, že som tvoj dom takmer obišiel. No potom som cez okno uvidel teba. Šila si. Nemohol som odtrhnúť zrak od tvojich rúk.“

Luce sa pozrela na svoje ruky, na bledé, špicaté prsty a malé štvorcové dlane. Uvažovala, či vždy vyzerali rovnako. Daniel po nich siahol ponad prístrojovú dosku. „Teraz sú tak isto jemné, ako boli vtedy.“

Luce pokrútila hlavou. Páčil sa jej ten príbeh, chcela počuť tisíc ďalších podobných príbehov, ale to nebolo to, čo mala na mysli.

„Chcem počuť o prvom raze, čo si ma vôbec stretol,“ povedala. „O tom najprvšom. Aké to bolo?“

Po dlhej odmĺke napokon povedal: „Je už neskoro. Na Shoreline ťa očakávajú ešte pred polnocou.“ Pridal plyn a rýchlo zabočil doľava, do centra Mendocina. V bočnom zrkadle pozorovala, ako sa kemp s prívesmi zmenšuje a temnie, až kým úplne nezmizol. No potom, o pár sekúnd neskôr, Daniel zaparkoval pred prázdnou non-stop reštauráciou so žltými stenami a veľkými výkladovými oknami.

V tom bloku bolo plno svojráznych malebných budov, ktoré Luce pripomínali oveľa menej prudérnu verziu pobrežia Nového Anglicka neďaleko jej starej prípravnej školy, Doverskej, v New Hampshire. Ulica bola vydláždená nerovnomernými mačacími hlavami, ktoré vo svetle lámp nad nimi žlto žiarili. Vyzeralo to, akoby na konci cesta klesala rovno do oceána. Zmocnil sa jej chlad. Musela ignorovať svoj reflexívny strach z tmy. Daniel jej vysvetlil tiene – že sa ich netreba báť, že sú len poslami. Čo ju malo upokojiť, až na ten ťažko ignorovateľný fakt, že existujú väčšie veci, ktorých sa treba báť.

„Prečo mi to nepovieš?“ Nemohla si pomôcť. Nevedela, prečo sa jej zdalo také dôležité opýtať sa na to. Ak mala Danielovi veriť, keď jej povedal, že ju musí opustiť po tom, čo celý život túžila po ich stretnutí – nuž, možno len chcela porozumieť zdroju tej dôvery. Chcela vedieť kedy a ako sa to celé začalo.

„Vieš, čo značí moje priezvisko?“ Tými slovami ju prekvapil.

Luce si zahryzla do pery a snažila sa spomenúť si na rešerš, ktorý robila s Penn. „Pamätám si, že slečna Sophia hovorila niečo o strážcoch. No neviem, čo to znamená alebo či jej vôbec mám veriť.“ Prsty jej zablúdili ku krku, kde sa predtým opierala Sophiina dýka.

„Mala pravdu. Grigoriovci sú klan. Vlastne, je to klan pomenovaný po mne. Pretože strážia a učia sa z toho, čo sa stalo, keď… keď som bol v nebi ešte vítaný. A keď si ty… no, to bolo veľmi dávno, Luce. Ťažko sa mi to vybavuje.“

„Kde? Kde som bola ja?“ naliehala. „Pamätám si, že slečna Sophia hovorila niečo o Grigoriovcoch a paktovaní so smrteľníčkami. Je to to, čo sa stalo? Aj ty…?“

Pozrel sa na ňu. Niečo v jeho tvári sa zmenilo a v tlmenom svite mesiaca Luce nevedela určiť, čo to je. Akoby sa mu takmer uľavilo, že to uhádla, a tak nemusí byť on ten, kto to vysloví.

„Úplne prvý raz, čo som ťa uvidel,“ pokračoval Daniel, „to bolo rovnaké ako hociktorý ďalší raz. Svet bol mladší, no ty si bola taká istá. Bola to –“

„Láska na prvý pohľad.“ Tú časť poznala.

Prikývol. „Ako vždy. Jediný rozdiel je v tom, že na začiatku si bola pre mňa neprístupná. Bol som potrestaný a do teba som sa zamiloval v tom najhoršom možnom čase. V nebi sa dialo veľa násilností. Kvôli tomu kto… som… mal som sa od teba držať ďalej. Bola si rušivým prvkom. Dôležité bolo vyhrať vojnu. Je to tá istá vojna, ktorá ešte stále prebieha.“ Vzdychol. „A ak si si nevšimla, stále som veľmi rozrušený.“

„Takže si bol veľmi vysokopostavený anjel,“ zamrmlala Luce.

„Iste.“ Daniel vyzeral nešťastne. Odmlčal sa, a keď opäť prehovoril, slová zo seba ledva súkal: „Bol to pád z jedného z najvyšších hniezd.“

Samozrejme. Daniel musel byť v nebi dôležitý, keď spôsobil taký veľký rozkol. Keď jeho láska k dievčaťu-smrteľníčke bola taká zakázaná.

„Ty si sa toho všetkého vzdal? Kvôli mne?“

Čelom sa oprel ojej čelo. „Neurobil by som nič iné.“

„Ale ja som bola nikto,“ povedala Luce. Pripadala si ťažká, akoby sa sotva vliekla. Ťahala ho nadol. „Musel si sa toľkého vzdať!“ Bolo jej na vracanie. „A teraz si navždy prekliaty.“

Daniel vypol motor a smutne sa na ňu usmial. „Možno to nebude navždy.“

„Čo tým myslíš?“

„Poď,“ povedal, vyskočil z auta a otvoril jej dvere. „Poďme sa prejsť.“ Prešli sa na koniec ulice, ktorá napokon nekončila slepo, ale viedla k strmému kamennému schodisku, klesajúcemu k vode. Vzduch bol chladný a vlhký od kvapôčok morskej vody. Tesne naľavo od schodov bol chodník vedúci kamsi preč. Daniel ju vzal za ruku a postúpil k okraju útesu.

„Kam ideme?“

Daniel sa na ňu usmial, narovnal plecia a rozprestrel krídla.

Pomaly sa vytiahli nahor a do šírky a rozprestreli sa s jemným, takmer nečujným praskotom a škripotom. Plne vystreté vydávali jemný, páperový zvuk, ako keď sa cez posteľ rozprestrie paplón.

Po prvý raz si Luce všimla chrbát Danielovho trička. Boli na ňom dva inak neviditeľné zárezy, ktoré sa roztvorili, keď Danielove krídla vykĺzli von. Malo všetko Danielovo oblečenie takúto anjelskú úpravu? Alebo mal špeciálne veci, ktoré nosil, keď sa chystal lietať?

Tak či onak, jeho krídla vždy zanechali Luce nemú od úžasu.

Boli obrovské, trikrát vyššie ako Daniel, a klenuli sa na obe strany k oblohe ako široké biele plachty. Ich plocha zachytila svit hviezd a intenzívnejšie ho odrážala, takže žiarili meňavým mihotom. Pri jeho tele boli tmavšie a tam, kde sa stretali s jeho lopatkami, prechádzali do bohatej, zemitej béžovej. No pozdĺž ich zužujúcich sa okrajov boli tenké a žiarili a na končekoch boli takmer priesvitné.

V snahe zapamätať si líniu každého nádherného pera, aby si to všetko uchovala, keď bude Daniel preč, Luce na ne so záujmom hľadela. Daniel svietil tak jasno, že slnko si od neho mohlo požičať svetlo. Úsmev v jeho fialovosivých očiach jej hovoril, ako dobre sa cíti, keď môže rozprestrieť krídla. Tak dobre ako Luce, keď v nich bola zabalená.

„Leť so mnou,“ zašepkal.

„Čo?“

„Chvíľku ťa neuvidím. Musím ti dať niečo na pamiatku.“

Skôr ako mohol povedať ešte niečo iné, Luce si na jeho krku preplietla prsty, držiac sa ho najsilnejšie, ako vedela, a pobozkala ho v nádeji, že aj ona mu dá niečo na pamiatku.

Chrbát si opierala o Danielovu hruď a on jej ponad plece vtisol na krk rad bozkov. Zatajila dych a čakala. Potom pokrčil nohy a elegantne sa odrazil od kraja útesu.

Leteli.

Preč od skalnej rímsy na pobreží, ponad burácajúce strieborné vlny, opisujúc na oblohe oblúk, akoby leteli k mesiacu. Danielovo objatie ju chránilo pred každým ostrým závanom vetra, pred chladom mora. Noc bola úplne tichá. Akoby boli jediní dvaja ľudia na svete.

„Toto je nebo, nie?“ spýtala sa.

Daniel sa zasmial. „Kiežby bolo! Možno čoskoro.“

Keď zaleteli tak ďaleko, že ani na jednej strane nevideli súš, Daniel jemne zabočil na sever a širokým oblúkom preleteli ponad Mendocino, ktoré hrejivo žiarilo na obzore. Boli oveľa vyššie ako najvyššia budova v meste a leteli neuveriteľne rýchlo. No Luce sa v celom svojom živote necítila bezpečnejšie ani zaľúbenejšie.

A potom, priskoro, klesli a postupne sa približovali k okraju iného útesu. Zvuky oceánu opäť zosilneli. Od diaľnice sa kľukatila tmavá, jednoprúdová cesta. Keď nohami jemne pristáli na fliačiku chladnej trávy, Luce vzdychla.

„Kde to sme?“ spýtala sa, aj keď to už, samozrejme, vedela.

Škola Shoreline. V diaľke videla veľkú budovu, no odtiaľto vyzerala úplne tmavá, bola len obrysom na horizonte. Daniel si ju pritískal k sebe, akoby boli ešte stále vo vzduchu. Natiahla k nemu krk, aby videla jeho tvár. Oči mal vlhké.

„Tí, ktorí ma zatratili, ma stále pozorujú, Luce. Robia to už tisíce rokov. A nechcú, aby sme boli spolu. Urobia čokoľvek, aby nás zastavili. Preto nie je bezpečné, aby som tu ostal.“

Prikývla, oči ju štípali. „Ale prečo som tu ja?“

„Pretože spravím všetko, čo je v mojich silách, aby si bola v bezpečí, a toto je pre teba teraz to najlepšie miesto. Ľúbim ťa, Luce. Viac než čokoľvek. Vrátim sa k tebe, len čo budem môcť.“

Chcela protestovať, no zastavila sa. On sa pre ňu vzdal všetkého. Keď ju pustil z náručia, otvoril dlaň a malý červený tvar na nej sa začal zväčšovať. Jej vak. Vzal ho z kufra auta bez toho, aby o tom vedela, a niesol ho v ruke celú cestu až sem. Za pár sekúnd sa vak úplne nafúkol, získal svoju pôvodnú veľkosť. Keby Luce nebola taká zronená tým, čo znamená, že jej ho podáva, bola by týmto trikom nadšená.

V budove sa rozsvietilo jediné svetlo. Vo dverách sa zjavila silueta.

„Nie je to nadlho. Hneď ako to bude bezpečné, prídem po teba.“

Horúcou rukou ju chytil za zápästie, a skôr ako sa Luce spamätala, bola v jeho náručí a on si ju pritiahol k perám. Na všetko ostatné zabudla a svoje srdce nechala pretiecť. Možno si nepamätala svoje minulé životy, ale keď ju Daniel pobozkal, cítila sa byť blízko minulosti. A budúcnosti.

Postava z dverí, žena v krátkych bielych šatách, kráčala k nej.

Bozk s Danielom, príliš sladký a príliš krátky, ju nechal ako vždy bez dychu.

„Nechoď,“ zašepkala so zavretými očami. Dialo sa to všetko príliš rýchlo. Nemohla sa Daniela vzdať. Ešte nie. Ani nikdy nebude môcť.

Zacítila závan vzduchu, čo bolo znakom, že už vzlietol. Keď otvorila oči a zbadala posledný kúsok jeho krídel miznúť v oblaku v temnej noci, jej srdce šlo s ním.

DVA

SEDEMNÁSŤ DNÍ

Plesk.

Luce zmraštila tvár a pošúchala si ju. Štípal ju nos.

Plesk. Plesk.

Teraz lícne kosti. Pootvorila viečka a ihneď prekvapene skrátila tvár. Nakláňala sa nad ňou zavalitá dievčina so špinavoblond vlasmi, zaťatými ústami a výrazným obočím. Vlasy mala zopnuté navrchu hlavy v neporiadnej kope. Na sebe mala nohavice na jogu a vrúbkované tielko s maskáčovým vzorom, ktoré ladilo s jej orieškovohnedými očami so zelenými škvrnkami. V prstoch držala pingpongovú loptičku a bola pripravená „vystreliť“.

Luce sa zahrabala hlbšie do perín a zakryla si tvár. Srdce ju bolelo už od toho, ako jej chýbal Daniel. Nepotrebovala viac bolesti. V snahe rozpomenúť sa, kde je, sklopila pohľad a spoznala posteľ, do ktorej predošlú noc bez rozmýšľania padla.

Žena v bielom, ktorá sa objavila hneď po Danielovi, sa predstavila ako Francesca, učiteľka na Shoreline. Dokonca aj v stave otupenosti Luce videla, že je krásna. Mala niečo medzi tridsiatkou a štyridsiatkou, blond vlasy po plecia, okrúhle líca a veľké, mäkké črty tváre.

Anjel, rozhodla sa ihneď Luce.

Cestou do Lucinej izby Francesca nekládla nijaké otázky. Musela jej neskorý príchod očakávať a vycítila aj Lucino totálne vyčerpanie.

A teraz ju toto neznáme dievča prebralo k vedomiu vystrelenou loptičkou a chystalo sa vypáliť ďalšiu. „Dobre,“ povedalo chrapľavým hlasom. „Už si hore.“

„Kto si?“ spýtala sa Luce ospalo.

„Skôr, kto si ty? Cudzia osoba, ktorú som našla po prebudení nastlanú v mojej izbe, ktorá ruší moju rannú mantru divným bľabotaním zo spánku. Ja som Shelby. Enchantée.“

Žiadny anjel, odhadla Luce. Len Kalifornčanka so silným zmyslom pre svoje práva.

Luce sa posadila na posteli a rozhliadla sa. Izba bola trochu stiesnená, no mala svetlé drevené parkety a bola pekne zariadená; bol v nej funkčný kozub, mikrovlnná rúra, dva široké, dlhé písacie stoly a vstavané police na knihy, ktoré slúžili aj ako rebrík vedúci, ako si Luce uvedomila, k hornej posteli.

Cez pootvorené posuvné drevené dvere videla ich vlastnú kúpeľňu a za oknom – musela párkrát žmurknúť, či sa nemýli – oceán. Nie zlé vzhľadom na to, že posledných pár mesiacov mala výhľad na smradľavý starý cintorín z izby, ktorá sa hodila skôr do nemocnice ako do školy. No ten smradľavý cintorín a izba aspoň znamenali, že je s Danielom. Sotva sa na Meči a kríži udomácnila, a už zasa začína od nuly.

„Francesca nespomínala nijakú spolubývajúcu.“ Z výrazu Shelbinej tváre Luce v momente vedela, že to pohnojila.

Radšej si rýchlo obzrela, ako si Shelby skrášlila izbu. Luce nikdy nedôverovala svojmu inštinktu, pokiaľ išlo o interiérový dizajn, alebo možno len nikdy nemala šancu si to vyskúšať. Na Meči a kríži nebola dosť dlho, aby si to tam veľmi skrášlila, no aj predtým, na Doverskej, mala v izbe len holé biele steny. Sterilná elegancia, ako to nazvala Callie.

Na tejto izbe však bolo čosi podivne… štýlové. Rôzne rastliny, ktoré nikdy predtým nevidela, stáli v kvetináčoch na parapete, popod strop boli natiahnuté modlitebné vlajky. Z hornej postele visela prešívaná prikrývka v tlmených farbách a napoly prekážala Luce vo výhľade na astrologický kalendár prilepený na zrkadle.

„Čo si si myslela? Že pre teba vyprázdnia učiteľskú izbu len preto, že si Lucinda Priceová?“

„Hm, nie.“ Luce pokrútila hlavou. „To som si vôbec nemyslela. Moment, odkiaľ vieš, ako sa volám?“

„Takže si Lucinda Priceová?“ Dievča upieralo oči so zelenými škvrnkami na Lucinu ošúchanú, sivú pyžamu. „Aké šťastie!“

Luce sa nezmohla na slovo.

„Prepáč.“ Shelby vydýchla, zmenila tón a posadila sa na kraj Lucinej postele. „Som jedináčik. Leon – to je môj terapeut – pracuje na tom, aby som bola milšia, keď niekoho prvý raz stretnem.“

„Funguje to?“ Luce bola tiež jedináčik, no nebola hnusná ku každej neznámej osobe, s ktorou prišla do styku.

„Chcela som povedať…“ Shelby sa stiesnene posunula. „Nie som zvyknutá deliť sa. Môžeme to,“ pohodila hlavou, „reštartnúť?“

„To by bolo fajn.“

„Okej.“ Shelby sa zhlboka nadýchla. „Frankie včera večer nespomenula, že budeš mať spolubývajúcu, pretože by si bola musela všimnúť – alebo ak si to všimla, odhaliť –, že nie som v posteli, keď si prišla. Vrátila som sa tým oknom,“ ukázala prstom, „okolo tretej.“

Z okna Luce videla širokú rímsu, ktorá sa napájala na šikmú časť strechy. Predstavila si, ako Shelby trieli cez celú sieť ríms na streche, aby sa sem v noci vrátila.

Shelby okato zívla. „Vieš, keď ide o nefilské decká, jediná vec, na ktorej učitelia trvajú, je predstierať disciplínu. Disciplína ako taká tu veľmi neexistuje. I keď, samozrejme, Frankie tomu nebude pred novou babou robiť reklamu. Najmä nie pred Lucindou Priceovou.“

Zasa to tu bolo. Tá britkosť v Shelbinom hlase, keď vyslovila Lucino meno. Luce chcela vedieť, čo to má byť. A kde bola Shelby do tretej? A ako v tme prišla cez okno bez toho, aby zhodila niektorý z tých kvetináčov? A kto sú nefilské decká?

Luce sa zrazu vybavila živá spomienka na mentálnu rozcvičku, ktorú jej uštedrila Arriane, keď sa stretli po prvý raz. Tvrdý zovňajšok jej spolubývajúcej na Shoreline bol veľmi podobný Arrianinmu a Luce si spomenula na svoj pocit v prvý deň na Meči a kríži – ako sa ja s tebou vôbec niekedy skamarátim?

No aj keď Arriane pôsobila zastrašujúco a aj trochu nebezpečne, od začiatku na nej bolo čosi šarmantne vyšinuté. Lucina nová spolubývajúca sa však zdala iba otravná.

Shelby zoskočila z postele a hrmotne prešla do kúpeľne umyť si zuby. Keď prehrabala vak kvôli zubnej kefke, Luce prišla za ňou a ostýchavo ukázala na zubnú pastu.

„Zabudla som si zabaliť svoju.“

„Bezpochyby ťa žiara tvojej slávy oslnila natoľko, že si slepá voči malým nevyhnutnostiam života,“ odvetila Shelby, no vzala tubu a podala ju Luce.

V tichosti si čistili zuby asi desať sekúnd, až to už Luce viac nevydržala. Vypľula penu z úst. „Shelby?“

S hlavou v porcelánovom umývadle si Shelby odpľula a povedala: „Čo?“

Namiesto toho, aby jej položila jednu z otázok, ktoré sa jej pred minútou preháňali hlavou, Luce sa na vlastné prekvapenie spýtala: „Čo som hovorila zo spánku?“

Toto bolo prvé ráno po minimálne mesiaci živých, komplikovaných snov o Danielovi, keď sa Luce zobudila a nespomína si ani na jedinú vec.

Na nič. Ani na jeden dotyk anjelského krídla. Ani na jeden bozk jeho pier.

Hľadela na Shelbinu odmeranú tvár v zrkadle. Luce potrebovala, aby jej táto dievčina poštuchla pamäť. Muselo sa jej snívať o Danielovi. Ak nie… čo to môže znamenať?

„Netuším,“ povedala napokon Shelby. „Hovorila si úplne nezrozumiteľne a nesúvisle. Nabudúce sa pokús artikulovať.“ Vyšla z kúpeľne a všuchla nohy do oranžových vietnamok. „Je čas na raňajky. Ideš?“

Luce sa poponáhľala z kúpeľne. „Čo si mám obliecť?“ Ešte bola v pyžame. Francesca včera nepovedala nič o predpísanom oblečení. No rovnako jej nespomenula ani spolubývajúcu.

Shelby pokrčila plecami. „Čo som módna polícia? Čokoľvek, čo ti zaberie najmenej času. Som hladná.“

Luce sa nasúkala do úzkych džínsov a čierneho zavinovacieho svetra. Prvý deň v škole by bola rada venovala pár minút svojmu výzoru, ale len schmatla ruksak a nasledovala Shelby von z dverí.

V dennom svetle vyzerala chodba internátu inak. Kamkoľvek sa pozrela, všade boli obrovské čisté okná s výhľadom na oceán alebo vstavané knižnice napchané hrubými farebnými knihami v tvrdej väzbe. Podlahy, steny, zvýšené stropy aj strmé točité schodiská boli z rovnakého javorového dreva ako nábytok v Lucinej izbe. Drevo malo dodať celému miestu príjemný pocit ako na chate, ibaže škola bola naprojektovaná tak bizarne a spletito, ako bol internát na Meči a kríži nudný a jednoduchý. Každých pár krokov sa chodba rozdeľovala na vedľajšie chodbičky so špirálovými schodiskami vedúcimi hlbšie do matne osvetleného bludiska.

Po dvoch poschodiach schodov a čomsi, čo vyzeralo ako tajné dvere, Luce a Shelby vystúpili dvojitým francúzskym oknom na denné svetlo.

Slnko bolo neuveriteľne jasné, no vzduch dosť chladný, takže Luce bola rada, že si obliekla sveter. Voňalo to tam oceánom, no nie celkom ako doma. Menej slano a viac kriedovo ako na východnom pobreží.

„Raňajky sa podávajú na terase.“ Shelby ukázala na široký zelený kus zeme. Trávnik z troch strán ohraničovali kríky hortenzií a zo štvrtej bol strmý, otvorený spád do mora. Luce nemohla uveriť, aké je to tu krásne. Nevedela si predstaviť, že bude schopná ostať dnu a prehrýzť sa vyučovacou hodinou.

Keď sa blížili k terase, Luce zbadala ďalšiu budovu – dlhú, obdĺžnikovú stavbu s drevenými šindľami a veselými žlto lemovanými oknami. Nad vchodom visela veľká, ručne vyrezávaná tabuľa. „KANTÍNA“ stálo napísané v úvodzovkách, akoby to bol pokus o iróniu. Bola to určite najkrajšia kantína, akú Luce kedy videla.

Terasu zapĺňal nabielo natretý železný záhradný nábytok a asi stovka tých najpohodovejšie vyzerajúcich študentov. Väčšina mala vyzuté topánky, nohy vyložené na stoloch a hostila sa zo sofístikovaných raňajkových tanierov. Vajcami à la Benedict, belgickými vafľami s ovocím, rezmi výdatne vyzerajúceho špenátového koláča quiche. Študenti čítali noviny, telefonovali, hrali na trávniku kroket. Luce poznala bohaté decká z Doverskej, no na východnom pobreží boli mladí boháči strhaní a nafúkaní, nie pekne opálení a bezstarostní. Celá scéna vyzerala skôr ako prvý deň leta než utorok na začiatku novembra. Bolo to také príjemné, že sa tým deckám výraz sebauspokojenia takmer nedal závidieť. Takmer.

Luce si predstavila Arriane, čo by si pomyslela o Shelby alebo o tomto stolovaní pri oceáne, ako by nevedela, z čoho si má robiť posmech skôr. Želala si, aby sa mohla teraz obrátiť na Arriane. Bolo by fajn spolu sa zasmiať.

Keď sa rozhliadala okolo seba, náhodou pritiahla pohľady zopár študentov. Peknej dievčiny s olivovou pleťou, v bodkovaných šatách a so zelenou šatkou uviazanou v lesklých čiernych vlasoch. Chalana s pieskovohnedými vlasmi a širokými plecami, ktorý zápasil s obrovskou kopou palaciniek.

Inštinkt Luce napovedal, aby odvrátila hlavu, len čo s niekým nadviaže očný kontakt – na Meči a kríži to bola vždy tá najlepšia cesta. No… ani jeden z týchto študentov na ňu nezazeral. Najväčším prekvapením na Shoreline nebol krištáľový slnečný jas alebo pohodlná raňajková terasa, alebo ligot peňazí, ktoré sa nad tým všetkými vznášali. Bolo ním to, že sa študenti usmievali.

No, väčšina z nich sa usmievala. Keď Shelby a Luce prišli k voľnému stolu, Shelby zdvihla malý štítok a hodila ho na zem. Luce sa naklonila nabok a zbadala na ňom napísané slovo RESERVÉ, a vtom k nim so strieborným podnosom v ruke pristúpil chalan v ich veku, oblečený v kompletnej čašníckej uniforme aj s čiernym motýlikom.

„Ehm, tento stôl je re –“ začal hlasom, ktorý mu nevhodne preskočil.

„Kávu, čiernu,“ zavelila Shelby, potom sa náhle spýtala Luce: „Čo si dáš?“

„Ááá, to isté,“ povedala Luce a cítila sa nepohodlne, že ju niekto obsluhuje. „Možno s trochou mlieka.“

„Decká na štipendiu. Musia otročiť, aby vyžili.“ Keď čašník odbehol po ich kávy, Shelby na Luce prevrátila oči. Zo stredu stola si vzala San Francisco Chronicle a so zívnutím rozložila titulnú stranu.

Vtedy toho už mala Luce dosť.

„Hej.“ Pritlačila Shelby ruku s novinami na stôl, aby jej mohla vidieť do tváre. Shelby prekvapene zdvihla hrubé obočie. „Kedysi som aj ja dostávala štipendium,“ povedala Luce. „Nie na poslednej škole, ale na tej predtým –“

Shelby striasla Lucinu ruku. „Aj ja mám byť ohromená tou časťou tvojho životopisu?“

Luce sa práve chcela spýtať, čo už o nej Shelby počula, keď na pleci zacítila teplú ruku.

Francesca, učiteľka, ktorá Luce včera v noci privítala vo dverách, sa na ňu usmievala. Bola vysoká, s majestátnym držaním tela, oblečená ležérnym štýlom. Jemné blond vlasy mala úhľadne pripnuté nabok. Pery sa jej leskli a boli ružové. Na sebe mala parádne priliehavé čierne tenké šaty s modrým opaskom a ladiacimi ihličkovými lodičkami s otvorenou špicou. Pri takom oblečení by sa hocikto mohol cítiť ako strašiak. Luce si želala, aby si bola dala aspoň maškaru na oči. A neobula si zablatené conversky.

„Och, dobre, vy dve ste sa zblížili.“ Francesca sa usmiala. „Vedela som, že z vás budú dobré kamarátky!“

Shelby bola ticho, ale šuchotala novinami. Luce si len odkašľala.

„Myslím, že na Shoreline sa veľmi ľahko prispôsobíš, Luce. Škola je tak navrhnutá. Väčšina našich nadaných študentov sa tu poľahky udomácni.“ Nadaných? „Samozrejme, s akoukoľvek otázkou môžeš prísť za mnou. Alebo sa jednoducho spoľahni na Shelby.“

Prvý raz za celé ráno sa Shelby zasmiala. Jej smiech bol drsný a chrapľavý, ten typ rehotu, aký by Luce očakávala od starého prefajčeného chlapa, a nie od mladej prívrženkyne jogy.

Luce sa zamračila. „Poľahky sa udomácniť“ na Shoreline bolo poslednou vecou, ktorú chcela. Nepatrí ku skupine rozmaznaných nadaných deciek na útese s vyhliadkou na oceán. Patrí ku skutočným ľuďom, ľuďom s dušou namiesto squashových rakiet, ktorí vedia, o čom život je. Patrí k Danielovi. Ešte stále netuší, čo tu robí, okrem toho, že sa dočasne skrýva, kým sa Daniel venuje svojej… vojne. Potom ju vezme naspäť domov. Alebo niekam inam.

„Uvidíme sa na vyučovaní. Dobrú chuť!“ zvolala Francesca ponad plece, keď sa niesla preč. „Skúste quiche\“ Zamávala rukou, dávajúc čašníkovi vedieť, že má dievčatám doniesť taniere.

Keď bola preč, Shelby si hlasno odsrkla z kávy a chrbtom ruky si utrela ústa.

„Ehm, Shelby –“

„Poznáš niečo také ako pokoj pri jedle?“

Luce s treskom položila šálku na tanierik a netrpezlivo čakala, kým nervózny čašník položí ich quiche a opäť zmizne. Jedna jej časť si chcela nájsť druhý stôl. Všade okolo nej veselo šumel hovor. A ani keď si nebude môcť prisadnúť k niekomu inému, aj osamote jej bude lepšie než tu. No zmiatlo ju, čo povedala Francesca. Prečo ponúka Shelby ako nejakú super spolubývajúcu, keď je jasné, že to dievča je plné nenávisti? Luce omieľala v ústach kúsok quichu a uvedomovala si, že nebude schopná ďalej jesť, ak sa neozve.

„Okej, viem, že som tu nová a to ťa z nejakého dôvodu irituje. Asi že si predtým mala izbu len sama pre seba, neviem.“

Shelby spustila noviny nižšie a pozrela ponad ich okraj. Nadvihla jedno obrovské obočie.

„Ale nie som až taká strašná. Čo je na tom, keď mám zopár otázok? Prepáč, že som prišla na školu a nevedela, kto, do čerta, sú neferi –“

„Nefili.“

„To je jedno. Je mi to úplne fuk. Nemám žiaden záujem znepriateliť si ťa – čo značí, že to viac-menej,“ povedala Luce a rukami ukázala na priestor medzi nimi, „ide od teba. Takže čo máš vlastne za problém?“

Shelby myklo kútikom úst. Poskladala noviny, odložila ich a oprela sa na stoličke.

„Na nefiloch by ti malo záležať. Budeme tvojimi spolužiakmi.“ Švihla rukou vpred a ukázala ňou na terasu. „Pozri sa na peknú, privilegovanú študentskú populáciu školy Shoreline. Polovicu z týchto dementov už nikdy neuvidíš. Iba keď budú terčom našich kanadských žartíkov.“

„Našich?“

„Áno, s nefilmi si v ‚programe pre vyznamenaných‘. No neboj sa, ak ti to veľmi nepáli,“ Luce odfrkla, „ten nápad s nadanými je v podstate kamufláž na umiestnenie nefilov bez toho, aby to vzbudzovalo príliš veľké podozrenie. Vlastne, jediný človek, ktorý začal byť podozrievavý, je Beaker Brady.“

„Kto je Beaker Brady?“ spýtala sa Luce a naklonila sa dopredu, aby nemusela prekrikovať šplechot vĺn, ktoré pod nimi narážali na breh.

„Henten prvotriedny bifľoš o dva stoly ďalej.“ Shelby kývla hlavou na okrúhleho chalana oblečeného v kockovanej košeli, ktorý si práve na hrubú učebnicu rozlial jogurt. „Jeho rodičia nemôžu preniesť cez srdce, že ho nikdy neprijali na predmety pre vyznamenaných. Každý semester sa preto púšťajú do novej kampane. Prinášajú skóre z Mensy, výsledky z vedeckých súťaží, odporúčania známych nositeľov Nobelovej ceny, na ktorých zapôsobil, všetky tieto veci. A každý semester si musí Francesca vymyslieť nejaký nezmyslený, nezvládnuteľný test, aby ho udržala mimo.“ Zaprskala od smiechu. „Ako: ‚Hej Beaker, poskladaj túto Rubikovu kocku za menej ako tridsať sekúnd.‘“ Shelby cmukla jazykom. „Ibaže ten nimród to poskladal.“

„Ale ak je to kamufláž,“ spýtala sa Luce, tak trochu ľutujúc Beakera, „čo maskuje?“

„Ľudí ako ja. Patrím k nefilom. N-E-F-I-L označuje hocikoho s anjelským prvkom v DNA. Smrteľných, nesmrteľných, večných. Snažíme sa nediskriminovať.“

„Nemalo by jednotné číslo byť nefilín, ako cherubín, jednotné číslo od cherubínov, a serafín od serafínov?“

Shelby sa zamračila. „Vážne? Chcela by si, aby ťa volali nefilín? Znie to ako sáčok na výkaly. Nie, ďakujem. Je to jednoducho nefil.“

Takže Shelby bola tak trochu anjel. Zvláštne. Nevyzerala tak a ani sa tak nesprávala. Nebola krásna ako Daniel, Cam alebo Francesca. Nemala toľko magnetizmu ako Roland alebo Arriane. Pôsobila len akosi drsne a podráždene.

„Takže to je ako prípravka pre anjelov,“ povedala Luce. „Ale na čo? Pôjdeš po tomto na anjelskú vysokú?“

„Záleží na tom, čo svet potrebuje. Veľa deciek si dá ročnú pauzu a pridá sa k Nefilskému špeciálnemu zboru. Môžeš cestovať, zažiť románik s cudzincom a tak ďalej. Ale to v časoch relatívneho pokoja. Práve teraz totiž…“

„Práve teraz čo?“

„To je fuk.“ Shelby neochotne odpovedala. „Záleží na tom, kto si. Všetci tu majú, vieš, rôzny stupeň moci,“ pokračovala, akoby čítala Luce myšlienky. „Pohyblivá škála závislá od tvojho rodokmeňa. No v tvojom prípade –“

Toto Luce vedela. „Som tu len kvôli Danielovi.“

Shelby hodila servítku do prázdneho taniera a vstala. „To je fakt zaujímavý spôsob, ako si robiť reklamu, Luce. Dievča, ktorého vplyvný frajer rozhýbal pár pák.“

Toto si tu o nej všetci myslia? Je to… pravda?

Shelby sa načiahla a vzala Luce z taniera posledný kúsok quichu. „Ak chceš mať fanklub Lucindy Priceovej, som si istá, že ho tu nájdeš. Len mňa z toho vynechaj, dobre?“

„O čom to hovoríš?“ Luce sa postavila. Možno ona a Shelby potrebujú znova reštartovať. „Nechcem fanklub –“

„Vidíš, hovorila som ti,“ povedal vysoký, ale pekný hlas.

Zrazu stálo pred ňou dievča so zeleným šálom, usmievalo sa a poštuchovalo ďalšie dievča vpred. Luce sa pozrela poza ne, no Shelby už bola ďaleko – a asi nestálo za to bežať za ňou. Zblízka vyzeralo dievča so zeleným šálom trochu ako Salma Hayeková, s plnými perami a ešte plnším poprsím. Druhá dievčina, ktorá mala belšiu pleť, orieškovohnedé oči a krátke čierne vlasy, vyzerala tak trochu ako Luce.

„Počkaj, takže ty si naozaj Lucinda Priceová?“ spýtala sa bledá dievčina. Mala veľmi malé biele zuby a stískala v nich dve flitrové sponky, zatiaľ čo si zakrúcala tmavé pramienky vlasov do malých uzlíkov. „Ako Luce a Daniel? Ako to dievča, čo práve prišlo z tej hroznej školy v Alabame –“

„Georgii,“ Luce mierne prikývla.

„To je to isté. Ó, Bože, aký bol Cam? Raz som ho videla na jednom death metalovom koncerte… samozrejme, bola som príliš nervózna, aby som sa mu predstavila. Niežeby si mala o Cama záujem, pretože evidentne – Daniel!“ Zvonivo sa zasmiala. „Mimochodom, ja som Dawn. Toto je Jasmine.“

„Ahoj,“ povedala pomaly Luce. Toto bolo čosi nové. „Ehm…“

„Nevenuj jej pozornosť, práve vypila asi jedenásť káv.“ Jasmine rozprávala trikrát pomalšie než Dawn. „Chce povedať, že sme nadšené, že ťa spoznávame. Vždy hovoríme, že ste s Danielom akože najväčšia love story všetkých čias. Všetkých.“

„Vážne?“ Luce si potiahla hánky.

„Žartuješ?“ spýtala sa Dawn, aj keď Luce čakala, že ony sa dopracujú k nejakému žartu. „Stále dokola to celé umieranie? Okej, chceš ho kvôli tomu ešte viac? Stavím sa, že hej! Och, a keď ťa spáli ten oheň,“ zavrela oči a na brucho si položila ruku, potom ňou prešla nahor a pri srdci ju zovrela do päste. „Moja mama mi ten príbeh rozprávala, keď som bola malá.“

Luce bola šokovaná. Poobzerala sa po zaľudnenej terase a uvažovala, či ich môže niekto počuť. Keď už je reč o ohni, líca jej teraz museli blčať ako fakľa.

Na streche kantíny zazvonil železný zvonec, ktorý signalizoval koniec raňajok, a Luce bola rada, že všetci ostatní majú na práci iné veci. Ako napríklad ísť na vyučovanie.

„Tvoja mama ti rozprávala ten príbeh?“ spýtala sa Luce pomaly. „O mne a Danielovi?“

„Len niektoré vychytávky,“ povedala Dawn a roztvorila oči. „Je to ako nával? Ako v prechode?… Niežeby si to poznala –“

Jasmine tresla Dawn po ramene. „Prirovnala si práve Lucinu nespútanú vášeň k návalu?“

„Prepáč.“ Dawn sa zachichotala. „Len ma to fascinuje. Znie to totálne romanticky a úžasne. Závidím ti – v dobrom!“

„Závidíš mi, že zomriem zakaždým, keď sa pokúsim dať dokopy s chalanom svojich snov?“ Luce zhrbila plecia. „Dosť to človeka schladí.“

„Hovor to babe, ktorá sa dosiaľ bozkávala len s Irom Frankom zo Syndrómu dráždivého hrubého čreva.“ Jasmine prekáravo zagestikulovala na Dawn.

Keď sa Luce nezasmiala, Dawn a Jasmine ju zastúpili zmierlivým chichotom, ako keby si mysleli, že je len skromná. Luce nikdy predtým nebola adresátkou takého chichotu.

„Čo presne povedala tvoja mama?“ opýtala sa.

„Ó, len bežné veci: Začala sa vojna, všetko sa poondilo, a keď v oblakoch začali protestovať, Daniel povedal: ‚Nič nás nerozdelí,‘ a to všetkých naštvalo. Samozrejme, to je moja najobľúbenejšia časť príbehu. A tak teraz vaša láska musí trpieť tento večný trest, kde zúfalo jeden po druhom túžite, no nemôžete, akože, vieš –“

„No v iných životoch môžu.“ Jasmine opravila Dawn, potom šibalsky žmurkla na Luce, ktorá sa ani nepohla zo šoku nad tým, čo počula.

„V žiadnom prípade!“ Dawn pohŕdavo hodila rukou. „Celá pointa je v tom, že vzbĺkne v plameňoch, ak –“ Keď uvidela Lucinu zhrozenú tvár, Dawn sa uškrnula. „Prepáč. Toto určite nechceš počuť.“

Jasmine si odkašľala a naklonila sa bližšie. „Moja staršia sestra mi povedala jeden príbeh z tvojej minulosti, ktorý, prisahám –“

„Aááách!“ Dawn sa zavesila do Luce, akoby toto poznanie – poznanie, ku ktorému Luce nemala žiaden prístup – z nej spravilo ešte žiaducejšiu kamarátku. To Luce doháňalo do šialenstva. Ocitla sa v ťažkých rozpakoch. A, no dobre, bola aj trošku vzrušená. A totálne neistá, či niečo z tohto je pravda. Jedna vec bola istá: Luce je odrazu akási… známa. No pripadalo jej to zvláštne. Akoby bola jednou z tých nemenovaných pipiek vedľa známej chalanskej filmovej hviezdy na fotkách paparazzov.

„Baby!“ Jasmine prstom ukazovala na hodinky na svojom mobile. „Brutálne meškáme! Musíme sa zdekovať na vyučovanie.“

Luce sa uškrnula a rýchlo schmatla svoj ruksak. Nemala ani potuchy, ktorý predmet má ako prvý alebo kde bude hodina, alebo ako má brať Jasminin a Dawnin entuziazmus. Také intenzívne, dychtivé úsmevy nevidela už od – no, možno odnepamäti.

„Vie niektorá z vás, ako zistím, kde mám prvú hodinu? Nedostala som zatiaľ rozvrh.“

„Poď s nami,“ povedala Dawn. „Sme všetky spolu. Stále! Je to také super!“

Dvojica dievčat kráčala s Luce, každá po jednej strane, a vzali ju na kľukatú prehliadku pomedzi stoly ostatných študentov, dojedajúcich raňajky Napriek tomu, že tak „brutálne meškali“, Jasmine aj Dawn sa cez čerstvo pokosenú trávu doslova vliekli.

Luce rozmýšľala, že sa dievčat opýta na Shelby, no nechcela, aby hneď na začiatku pôsobila ako klebetnica. Okrem toho dievčatá sa zdali byť milé a tak ďalej, no Luce nepotrebovala žiadne nové najlepšie kamarátky. Stále si musela pripomínať, že toto je len dočasné.

Dočasné, no aj tak uchvacujúco krásne. Trojica kráčala po chodníku lemovanom kríkmi hortenzií, ktorý zatáčal poza kantínu. Dawn o niečom trkotala, no Luce nemohla spustiť oči z okraja útesu, kde terén neočakávane klesal desiatky metrov k trblietavej hladine oceána. Vlny sa šinuli k úzkemu pásu zlatohnedej pláže na úpätí útesu skoro tak ležérne, ako sa študentská populácia presúvala na vyučovanie.

„Sme tu,“ povedala Jasmine.

Pôsobivá dvojposchodová chata so sedlovou strechou stála osamote na konci chodníka. Postavili ju uprostred tienistej oázy sekvojových lesov, takže jej strmá, trojuholníková strecha a veľký otvorený trávnik pred ňou boli posiate popadaným ihličím. Nachádzal sa tam pekný trávnatý úsek s niekoľkými piknikovými stolmi, no hlavnou atrakciou bola samotná chata: Vyzerala, že viac ako z polovice je zo skla, so širokými tmavými oknami a otvorenými posuvnými dverami. Niečo podobné by navrhol Frank Lloyd Wright. Zopár študentov vylihovalo na terase na druhom poschodí, ktorá bola otočená k oceánu, a zopár ďalších vystupovalo po dvojitom schodisku, ktoré sa stáčalo nahor od cestičky.

„Vitaj v nefi-chate,“ povedala Jasmine.

„Tu máte vyučovanie?“ Luce mala ústa dokorán. Vyzeralo to skôr ako letovisko než budova školy.

Dawn pri Lucinom boku zapišťala a stisla jej zápästie.

„Dobré ráno, Steven!“ zavolala Dawn na druhú stranu trávnika, kývajúc staršiemu mužovi stojacemu na úpätí schodov. Mal chudú tvár, štýlové obdĺžnikové okuliare a husté čierno-strieborné vlasy. „Totálne zbožňujem, keď má na sebe oblek s vestou,“ zašepkala.

„Bré ránko, dievčatá.“ Muž sa na ne usmial a zamával. Zahľadel sa na Luce dosť dlho na to, aby znervóznela, no úsmev mu zostal. „Uvidíme sa o pár minút,“ zavolal a pustil sa hore schodmi.

„Steven Filmore,“ šeptom ozrejmila Jasmine a spoločne sa vydali po schodoch za ním. „Alias S. F., alias Silver Fox. Je jedným z našich učiteľov a, áno, Dawn je totálne, šialene doňho zamilovaná. Aj keď už je zadaný. Ani trochu sa nehanbí.“

„Ale milujem aj Francescu.“ Dawn sa zahnala na Jasmine, potom sa s úsmevom v tmavých očiach otočila k Luce. „Vyzývam ťa, aby si sa na tú dvojicu nenamotala.“

„Počkať.“ Luce sa zastavila. „Silver Fox a Francesca sú naši učitelia? A voláte ich krstnými menami? A sú spolu? Kto čo učí?“

„Celé dopoludňajšie vyučovanie sa volá humanitné vedy,“ povedala Jasmine, „aj keď anjelské by bolo výstižnejšie. Frankie a Steven ich učia spolu. Je to súčasť tunajšej dohody, akýsi jin a jang. Vieš, preto, aby sa žiaden zo študentov… nevychýlil.“

Luce si zahryzla do pery. Prišli na vrch schodov a stáli v hlúčiku študentov na terase. Všetci ostatní prechádzali posuvnými sklenenými dverami. „Čo myslíš tým ‚nevychýlil‘?“

„Samozrejme, obidvaja sú padlí anjeli, no zvolili si rozdielne strany. Ona je anjel, on je viac démon.“ Dawn hovorila nonšalantne, akoby rozprávala o rozdielnych príchutiach jogurtovej zmrzliny. Keď zbadala, ako Luce vypleštila oči, dodala: „Nie je to, akoby sa mohli zobrať alebo dačo také – aj keď to by bola najšpicovejšia svadba všetkých čias. Jednoducho žijú tak trochu… v hriechu.“

„Démon vyučuje humanitné vedy?“ opýtala sa Luce. „A to je v pohode?“

Dawn a Jasmine si vymenili pohľady a potichu sa zasmiali. „Úplne v pohode,“ uistila ju Dawn. „Zmeníš na Stevena názor. Poď, musíme ísť.“

Nasledujúc prúd ostatných študentov, Luce vošla do triedy. Miestnosť bola široká a mala tri nízke stupne s písacími stolmi, ktoré klesali k dvom dlhým stolom. Väčšina svetla prichádzala cez strešné okná. Prirodzené svetlo a vysoké stropy robili miestnosť na pohľad ešte väčšou, než v skutočnosti bola. Cez otvorené dvere prenikal dnu morský vánok a udržiaval svieži vzduch. Od Meča a kríža to ani nemohlo byť vzdialenejšie. Luce si pomyslela, že na Shoreline by sa jej mohlo páčiť, keby dôvod jej tunajšieho pobytu – najdôležitejší človek v jej živote – tu bol tiež. Uvažovala, či na ňu Daniel myslí. Chýba mu, tak ako on chýba jej?

Luce si vybrala stôl blízko okien, medzi Jasmine a zlatým chalanom typu „chlapca zo susedstva“, ktorý mal na sebe odstrihnuté krátke nohavice, šiltovku Dodgers a tmavomodrú mikinu. Zopár dievčat stálo v hlúčiku pri dverách WC. Jedno z nich malo kučeravé vlasy a hranaté fialové okuliare. Keď Luce zbadala jej profil, skoro ju vystrelilo zo stoličky.

Penn.

No keď sa dievčina otočila k Luce, jej tvár bola o niečo hranatejšia, oblečenie o niečo priliehavejšie, jej smiech o niečo hlasnejší a Luce mala pocit, akoby jej chradlo srdce. Samozrejme, že to nie je Penn. Nikdy nebude, už nikdy.

Luce na sebe zacítila pohľady ostatných – niektorí otvorene zízali. Jediný, kto nezízal, bola Shelby, ktorá Luce uznanlivo kývla.

Nebola to veľká trieda, len dvadsať stolov rozložených na stupňoch a obrátených k dvom dlhým mahagónovým stolom vpredu. Za stolmi sa vynímali dve biele magnetické tabule. Na každej strane dve police na knihy. Dva odpadkové koše. Dve stolové lampy. Dva laptopy, na každom stole jeden. A dvaja učitelia, Steven a Francesca, schúlení v prednej časti triedy a čosi si šepkajúci.

Obrátili sa, čo Luce neočakávala, a takisto sa na ňu zahľadeli, a potom sa ľahko a nečujne presunuli k stolom. Francesca si sadla na dosku stola s jednou nohou vsunutou pod seba a druhou s vysokým opätkom šúchala po drevenej dlážke. Steven sa oprel o druhý stôl, otvoril masívne gaštanovohnedé kožené dosky a medzi pery si vsunul pero. Na staršieho muža bol fešák, to určite, no Luce si takmer želala, aby radšej nebol. Pripomínal jej Cama a aký klamlivý môže byť šarm démona.

Čakala, kým si ostatní v triede vytiahnu učebnicu, ktorú ona nemala, a pustia sa do čítania úlohy, s ktorou bude pozadu, aby sa mohla oddať pocitu straty a len fantazírovať o Danielovi.

No nič také sa nestalo. A väčšina deciek na ňu ešte stále ukradomky pozerala.

„Určite ste si už všetci všimli, že u nás vítame novú študentku.“ Francescin hlas bol hlboký a zamatový ako hlas džezovej speváčky.

Steven sa usmial a ukázal žiarivé biele zuby. „Povedz nám, Luce, ako sa ti zatiaľ páči na Shoreline?“

Keď sa od ostatných stolov ozval škripot na podlahe, z Lucinej tváre sa vytratila všetka farba. Študenti otáčali stoličky, aby sa na ňu mohli pozerať.

Srdce jej bilo ako opreteky a zvlhli jej dlane. Želala si, aby bola len obyčajná študentka na normálnej škole, doma, v normálnom Thunderbolte v Georgii. Priam sa na svojom mieste scvrkla. Boli chvíle za posledných pár dní, keď si želala, aby nikdy nebola zazrela čo len jeden tieň, aby sa nikdy nebola dostala do problémov, pre ktoré boli jej najdrahší priatelia mŕtvi, pre ktoré sa zaplietla s Camom alebo ktoré nedovolili, aby jej bol Daniel nablízku. No v tomto bode sa jej dychtivá myseľ, pracujúca na plné obrátky, vždy zasekla: Ako môže byť normálna, a pritom mať Daniela? Je tak ďaleko od toho, čo je normálne! Nie je to možné. A tak je tu a musí si to vypiť.

„Ešte si len na Shoreline zvykám.“ Hlas sa jej zatriasol, zradil ju a odrazil sa od šikmého stropu. „Ale zatiaľ sa mi zdá celkom v pohode.“

Steven sa zasmial. „Nuž, Francesca a ja sme si pomysleli, že ti pomôžeme zvyknúť si, a preto prejdeme od našich klasických utorňajších prezentácií –“

Z druhej strany miestnosti Shelby zahúkala: „Áno!“ a Luce si všimla, že na stole má hrubý štós indexových kartičiek a pri nohách veľký plagát, na ktorom stálo ZJAVENIA NIE SÚ NA ZAHODENIE. Takže Luce ju práve zachránila pred prezentáciou. Hádam tým u spolubývajúcej zaboduje.

„Steven má na mysli,“ skočila mu do reči Francesca, „že na prelomenie ľadov si zahráme hru.“ Skĺzla zo stola, klopkajúc podpätkami prešla po celej triede a všetkým rozdala hárok papiera.

Luce očakávala zbor pazvukov, ktoré obyčajne sprevádzali také slová v triede plnej tínedžerov. No všetci sa zdali veľmi sympatickí a vyrovnaní. Skutočne sa chystali spolupracovať.

Keď Francesca položila papier na Lucin stôl, povedala: „Toto ti dá predstavu, kto sú niektorí tvoji spolužiaci a na akých cieľoch v tejto triede pracujeme.“

Luce sa pozrela na papier. Strana bola rozdelená čiarami na dvadsať štvorcov. V každom štvorci boli napísané vety. Bola to hra, ktorú už raz hrala v letnom tábore v západnej Georgii, keď bola malá, a zopárkrát na vyučovaní na Doverskej. Úlohou bolo obísť miestnosť a ku každej vete priradiť nejakého spolužiaka. Výrazne sa jej uľavilo; určite existovali aj trápnejšie „ľadoborce“. No keď sa lepšie prizrela vetám – v očakávaní bežných vecí ako „Má korytnačku ako domáce zvieratko“ alebo „Chce niekedy skočiť s padákom“ – trochu ju vyviedlo z miery, že vidí veci ako „Hovorí viac než osemnástimi jazykmi“ a „Navštívil/a iné svety.“

Schyľovalo sa k bolestnému odhaleniu, že Luce je jediná nenefilka v triede. Spomenula si na nervózneho čašníka, ktorý priniesol jej a Shelby raňajky. Možno by sa Luce cítila pohodlnejšie so štipendistami. Beaker Brady ani netuší, že si ušetril veľké problémy.

„Ak nemá nikto otázky,“ ozval sa Steven z prednej časti miestnosti, „môžete začať.“

„Choďte von, bavte sa,“ dodala Francesca. „Doprajte si toľko času, koľko potrebujete.“

Luce šla za ostatnými študentmi von na terasu. Keď kráčali k zábradliu, Jasmine sa naklonila Luce ponad plece a zeleno nalakovaným nechtom ukázala na jednu z kolóniek. „Mám príbuzného, ktorý je čistokrvný cherubín,“ povedala. „Bláznivý starý strýko Carlos.“

Luce prikývla, akoby vedela, čo to znamená, a napísala si Jasminino meno.

„Och, a ja viem levitovať,“ zašvitorila Dawn a ukázala na horný ľavý okraj Lucinho papiera. „Akože, nie vždy, ale zväčša po káve.“

„Fíha.“ Luce sa snažila na ňu necivieť – nezdalo sa, že Dawn žartuje. Dokáže levitovat?

Luce nechcela ukázať, že sa cíti byť čoraz neschopnejšia, a tak si prezerala hárok a snažila sa nájsť niečo, o čom má aspoň potuchy.

Má skúsenosť so zvolávaním Oznamovateľov.

Tiene. Daniel jej povedal ich skutočný názov v ten posledný večer na Meči a kríži. Aj keď ich nikdy vlastne „nezvolávala“ – vždy sa jednoducho ukázali – mala s tým nejaké skúsenosti.

„Mňa si môžete vpísať sem.“ Ukázala na ľavý spodný roh papiera. Jasmine aj Dawn sa na ňu pozreli, trochu užasnuto, no nie neveriacky, a pokračovali vo vypĺňaní zvyšku svojich hárkov. Lucino srdce sa trochu upokojilo. Možno to nebude také zlé.

V nasledujúcich pár minútach sa zoznámila s Lilith, škrobenou červenovláskou, jednou z nefilských trojčiat („Môžeš nás rozlíšiť podľa našich kostrčí,“ vysvetlila. „Moja je zakrútená.“); s Oliverom, zavalitým chalanom s hlbokým hlasom, ktorý navštívil iný svet minulý rok na letnej dovolenke („Tak totálne precenený, že to ani neviem vypovedať.“); a s Jackom, ktorý mal pocit, že už-už začne čítať myšlienky, a myslel si, že bude v poriadku, ak ho k tomu Luce priradí. („Cítim, že s tým súhlasíš, nemám pravdu?“ Z prstov spravil pištoľ a cmukol jazykom.) Keď jej Shelby vytiahla papier z rúk, ostávali jej ešte tri kolónky.

„Tieto obe dokážem,“ povedala, ukazujúc na dva štvorce. „Do ktorého ma chceš?“

Hovorí viac než osemnástimi jazykmi alebo Nahliadol/a do minulého života.

„Moment,“ zašepkala Luce. „Ty… vieš nazrieť do minulých životov?“

Shelby pozrela na Luce, mykla obočím, rýchlo sa podpísala do kolónky a ako bonbónik pridala svoje meno do kolónky s „osemnástimi jazykmi“. Luce hľadela na papier a uvažovala o všetkých svojich minulých životoch, a ako frustrujúco sú pre ňu nedostupné. Podcenila Shelby.

No jej spolubývajúca už bola preč. Na Shelbinom mieste stál chlapec, vedľa ktorého sedela v triede. Bol od Luce o dobrých pätnásť centimetrov vyšší, mal žiarivý, priateľský úsmev, poprašok pieh na nose a jasné modré oči. Niečo na ňom, ešte aj spôsob, akým obhrýzal pero, pôsobilo… pevne. Luce si uvedomila, že je to zvláštny výraz pre opis niekoho, s kým sa ešte nikdy nerozprávala, no nemohla si pomôcť.

„Ó, vďaka Bohu.“ Zasmial sa a plesol sa po čele. „Jediná vec, ktorú ovládam, je tá, čo ti tu ostala.“

„‚Dokáže zrkadliť vlastný obraz alebo druhých‘?“ prečítala pomaly Luce.

Hlavou pohol zo strany na stranu a vpísal svoje meno do štvorca. Miles Fisher. „Určite to na teba urobí dojem.“

„Mmm. Áno.“ Luce sa odvrátila. Veď ani nevedela, čo to značí.

„Hej, počkaj, kam ideš?“ Potiahol ju za rukáv. „O-ó, ty si nepostrehla ten nenápadný vtip?“ Keď pokrútila hlavou, Milesova tvár sklesla. „Ja len že v porovnaní s ostatnými v triede s nimi ledva držím krok. Jediná osoba okrem mňa, ktorú som dokázal odzrkadliť, je moja mama. Otca som tým asi na desať sekúnd vydesil, no potom to postupne zmizlo.“

„Počkaj.“ Luce zažmurkala na Milesa. „Vytvoril si zrkadlový obraz svojej mamy?“

„Náhodou. Vraví sa, že je to ľahké s ľuďmi, ktorých máš rád alebo ktorých ľúbiš.“ Líca sa mu zapýrili tou najjemnejšou ružovou. „Teraz si budeš myslieť, že som nejaký mamičkár. Chcem len povedať, že moje sily siahajú len po to ‚ľahké‘. Kým ty – ty si slávna Lucinda Priceová.“ Veľmi mužným spôsobom zatriasol roztvorenými dlaňami, ako to robievajú roztlieskavačky.

„Keby ste to tak prestali hovoriť,“ odvrkla. Potom s pocitom, že bola nezdvorilá, vzdychla, oprela sa o zábradlie terasy a zahľadela sa na vodu. Bolo jednoducho ťažké spracovať všetky narážky, že ostatní študenti o nej vedia viac než ona sama. Nechcela si to vyliať na tomto chalanovi. „Prepáč, len som si myslela, že som jediná, kto tu s ostatnými ledva drží krok. A čo ty?“

„Och, ja som takzvaný ‚zriedený,‘“ povedal a vo vzduchu urobil prstami veľké úvodzovky. „Moja mama má trochu anjelskej krvi, spred niekoľkých generácií, no všetci ostatní príbuzní sú smrteľníci. Moje sily sú zahanbujúco slabé. Ale som tu, pretože moji rodičia venovali škole, ehm, túto terasu, na ktorej stojíš.“

„Fíha.“

„Naozaj to nie je nič oslňujúce. Moja rodina je posadnutá tým, aby som chodil na Shoreline. Mala by si vidieť ten nátlak u nás doma, aby som pre zmenu začal chodiť s nejakým ‚milým nefilským dievčaťom‘.“ Luce sa zasmiala – prvým úprimným smiechom za celé dni. Miles dobrosrdečne prevrátil oči. „Videl som ťa dnes raňajkovať so Shelby. Tvoja spolubývajúca?“

Luce prikývla. „Keď už spomíname milé nefilské dievčatá…“ zažartovala.

„No, viem, že je trochu, ehm…“ Miles zasyčal a prsty na jednej ruke zaťal ako pazúry, čo Luce znova rozosmialo. „Teda, nie som tu žiadna hviezda, no som tu už nejakú chvíľu a polovicu času si stále myslím, že toto miesto je dosť šialené. Ak chceš mať niekedy celkom normálne raňajky –“

Luce sa pristihla, ako pokyvkáva hlavou. Normálne. Hudba pre jej smrteľnícke uši.

„Napríklad… zajtra?“ spýtal sa Miles.

„To znie super.“

Miles sa zazubil, zakýval jej na rozlúčku a Luce si uvedomila, že všetci ostatní sa už vrátili dnu. Po prvý raz za celé doobedie osamela, pozrela sa na hárok papiera vo svojej ruke a naozaj nevedela, čo si má myslieť o ostatných deckách na Shoreline. Cnelo sa jej za Danielom, ktorý jej mohol veľa z tohto objasniť, keby nebol – ozaj, kde je? Ani nevedela.

Príliš ďaleko.

Pritisla si prst k perám a spomenula si na jeho posledný bozk. Na úžasné objatie jeho krídel. Bez neho cítila chlad, dokonca aj na kalifornskom slnku. No bola tu kvôli nemu, prijali ju do triedy anjelov alebo čo už boli – kompletne s jej bizarnou novou reputáciou – vďaka nemu. Bol to dobrý pocit, aj keď zvláštny, že je s Danielom tak neoddeliteľne zviazaná.

Kým po ňu nepríde, nemá sa čoho iného držať.

TRI

ŠESTNÁSŤ DNÍ

„Okej, do toho, čo je zatiaľ najzvláštnejšia vec na Shoreline?“

Bola streda ráno pred vyučovaním a Luce sedela s Milesom na terase za slnkom zaliatym stolom pri kanvici čaju. Na sebe mal originálne žlté tričko s logom Sunkistu, bejzbalovú šiltovku stiahnutú tesne nad modré oči, vietnamky a rozstrapkané džínsy. Inšpirovaná veľmi ležérnym štýlom obliekania na Shoreline, Luce nahradila svoj štandardný čierny úbor iným šatstvom. Oblečené mala červené letné šaty a krátky biely svetrík na zapínanie a mala z toho pocit, akoby po dlhom období dažďov svitol prvý slnečný deň.

Do šálky si dala lyžičku cukru a zasmiala sa. „Ani neviem, kde začať. Možno je to moja spolubývajúca, o ktorej si myslím, že sa dnes ráno vkradla do izby tesne pred východom slnka a keď som sa zobudila, bola opäť preč. Nie, počkaj, bude to predmet, ktorý nás vyučuje dvojica démon a anjel. Alebo,“ prehltla, „spôsob, akým tu decká na mňa pozerajú, akoby som bola nejaká legendárna obluda. Na anonymnú čudáčku som si už zvykla. No neslávne známa čudáčka –“

„Nie si neslávne známa.“ Miles si odhryzol obrovský kus croissantu. „Vezmem to po poradí,“ povedal prežúvajúc.

Keď sa servítkou dotkol kútika úst, Luce napoly žasla, napoly potláčala smiech nad jeho príležitostnými dokonalými stolovacími spôsobmi. Nemohla si pomôcť a predstavila si, ako v detstve chodil na nejaký fajnový kurz etikety v golfovom klube.

„Shelby je navonok drsná,“ povedal Miles, „ale dokáže byť aj v pohode. Keď sa jej chce. Niežeby som túto jej stránku niekedy videl.“ Zasmial sa. „Ale to sa hovorí. A celá tá záležitosť s Frankie a Stevenom ma tiež na začiatku vystrašila, no akosi im to funguje. Je to ako akt nebeského vyrovnávania. Z nejakého dôvodu to, že nám prezentujú obe strany, poskytuje študentom najväčšiu slobodu vyvíjať sa.“

Zase tu bolo to slovo. Vyvíjať sa. Pamätala si, že Daniel ho použil, keď jej prvý raz povedal, že s ňou na Shoreline nebude. Ale vyvíjať sa na čo? To môže platiť len pre nefilov. Nie pre Luce, osamelú čistokrvnú ľudskú bytosť v triede skoroanjelov, čakajúcu, kým sa jej anjel vráti, aby ju zachránil.

„Luce,“ povedal Miles, vytrhnúc ju z myšlienok. „všetci na teba civia, lebo už počuli o tebe a Danielovi, no nik nevie, ako to skutočne bolo.“

„Takže namiesto toho, aby sa ma jednoducho opýtali –“

„Čo? Či to vy dvaja robíte v oblakoch? Alebo či jeho bujná sláva, veď vieš, niekedy zdolá tvoju smrteľnú,“ – keď zbadal Lucinu zhrozenú tvár, zmĺkol a potom preglgol. „Prepáč. Chcem povedať, že máš pravdu, nafukujú to na nejaký veľký mýtus. Teda, všetci ostatní. Ja sa snažím nešpekulovať.“ Miles odložil čaj a hľadel na servítku. „Asi je to príliš osobné na nejaké otázky.“

Miles presunul pohľad a hľadel teraz na Luce, no neznervóznilo ju to. Miesto toho jeho jasné modré oči a mierne nesúmerný úsmev na ňu pôsobili ako otvorené dvere, pozvánka rozprávať o niektorých veciach, ktoré nebola ešte nikomu schopná povedať. Hoci to bolo strašné, Luce chápala, prečo jej Daniel a pán Cole zakázali kontaktovať Callie a rodičov. No na Shoreline ju zapísali oni. Takže nevidela žiaden dôvod, prečo by mala držať svoj príbeh v tajnosti pred niekým ako Miles. Najmä keď už poznal nejakú verziu pravdy.

„Je to na dlhé rozprávanie,“ povedala. „Doslova. A ešte stále nepoznám celý príbeh. No v podstate Daniel je významný anjel. Pred Pádom bolo okolo neho tak trochu veľké haló.“ Prehltla. Nechcela sa pozrieť Milesovi do očí. Bola nervózna. „Aspoň dovtedy, kým sa nezamiloval do mňa.“

Začalo sa to z nej sypať. Všetko od prvého dňa na Meči a kríži, ako sa Arriane a Gabbe o ňu postarali, ako sa jej Molly a Cam vysmievali, o rozrušení, ktoré pocítila, keď uvidela svoju fotografiu z minulého života. O Penninej smrti, a aká z toho bola zničená. O bizarnom boji na cintoríne. Luce vynechala niektoré detaily týkajúce sa Daniela, súkromné spoločné chvíle… no kým dorozprávala, mala pocit, že Milesovi dosť podrobne vylíčila, čo sa stalo, a dúfala, že aspoň jednému človeku objasnila mýtus o jej ľúbostnom romániku.

Keď skončila, cítila sa ľahšie. „Fíha. Tieto veci som vlastne nikdy nikomu nepovedala. Je fakt dobré vysloviť to nahlas. Akoby to bolo skutočnejšie, keď som sa s tým priznala niekomu inému.“

„Pokračuj, ak chceš,“ vyzval ju.

„Viem, že som tu len na krátko,“ povedala Luce. „A myslím, že určitým spôsobom mi Shoreline pomôže zvyknúť si na ľudí – teda na anjelov – ako Daniel. A na nefilov, ako si ty. Ale stále sa nemôžem zbaviť pocitu, že sem nepatrím – tvárim sa, že som niečo, čo nie som.“

Miles prikyvoval a súhlasil s Luce po celý čas, čo rozprávala svoj príbeh, no teraz pokrútil hlavou. „V žiadnom prípade – skutočnosť, že si smrteľníčka, robí celú tú vec ešte pôsobivejšou.“

Luce sa rozhliadla po terase. Po prvý raz si všimla jasnú líniu rozdeľujúcu nefilské stoly od zvyšku študentskej populácie. Nefili si vyhradili stoly na západnej strane, najbližšie k vode. Bolo ich menej, nie viac ako dvadsať, no zaberali oveľa viac stolov. Pri niektorých stoloch, za ktoré sa zmestilo šesť ľudí, sedela niekedy len jedna osoba, kým ostatní študenti sa museli natlačiť k zostávajúcim stolom na východnej strane. Napríklad Shelby, ktorá sedela osamote a bojovala s ostrým vetrom, ktorý jej fučal ponad noviny. Presúvali sa hore-dole, no zdalo sa, že nik z nenefilov ani nepomyslel na to, že by prešiel na druhú stranu a sadol si k „nadaným“ deckám.

Luce včera spoznala niektorých nenadaných študentov. Po obede pokračovalo vyučovanie v hlavnej budove, ktorá bola oveľa menej architektonicky pôsobivá a vyučovali sa v nej tradičnejšie predmety: biológia, geometria, európska história. Niektorí študenti sa zdali byť milí, no Luce cítila tichý dištanc – všetko preto, že bola s nadanými –, a to zmarilo možnosť porozprávať sa.

„Necháp ma zle, ja som sa s niektorými z tých chalanov skamarátil.“ Miles ukázal na preplnený stôl. „Connora alebo Eddieho G. by som si na americký futbal vybral hocikedy, radšej než niektorého z nefilov. Ale vážne si myslíš, že niekto odhentiaľ by mohol zvládnuť to, čo ty, a žiť dosť dlho, aby o tom porozprával?“

Luce si pošúchala krk a v kútikoch očí ju začali páliť slzy. Dýku slečny Sophie mala ešte čerstvo vrytú v pamäti a na tú noc nikdy nemohla pomyslieť bez toho, aby ju nebolelo srdce kvôli Penn. Jej smrť bola taká nezmyselná. Nič z toho nebolo fér. „Sotva som žila,“ povedala ticho.

„Áno,“ odpovedal Miles so zvraštenou tvárou. „Tú časť som už počul. Je to divné: Francesca a Steven nás veľa učia o prítomnosti a budúcnosti, no nie o minulosti. Má to niečo spoločné s naším posilnením.“

„Čo tým myslíš?“

„Spýtaj sa ma hocičo o veľkom nadchádzajúcom súboji a o úlohe, ktorú v ňom môže zohrať urastený mladý nefil, ako som ja. No tie skoršie veci, o ktorých si hovorila? Žiadne z tunajších vyučovacích predmetov do takého niečoho nejdú. A keď už sme pri tom,“ Miles ukázal prstom na vyľudňujúcu sa terasu, „mali by sme ísť. Zopakujeme si toto ešte niekedy?“

„Jasné.“ Luce to myslela vážne; Miles sa jej páčil. Rozprávalo sa s ním oveľa ľahšie ako s kýmkoľvek, koho doposiaľ stretla. Bol priateľský a mal taký zmysel pre humor, pri ktorom sa Luce hneď uvoľnila. No vyrušilo ju čosi, čo povedal. Nadchádzajúci súboj. Danielov a Camov súboj. Alebo súboj so staršinami slečny Sophie? Dokonca aj nefili sa naň pripravovali. Kde v tomto mala svoje miesto Luce?

Steven a Francesca nosili komplementárne farby, v ktorých boli oblečení skôr na fotenie než na vyučovanie. Druhý deň Lucinho pobytu na Shoreline mala na sebe Francesca zlaté gladiátorky so sedemcentimetrovým podpätkom a oranžové áčkové retro šaty v štýle šesťdesiatych rokov. Pri krku mali voľnú mašľu a takmer presne ladili s oranžovou kravatou, ktorú mal na sebe Steven spolu so smotanovobielou košeľou a tmavomodrým sakom.

Bol na nich úchvatný pohľad a Luce priťahovali, no nie v duchu pobláznenia dvojicami, ktoré deň predtým predpovedala Dawn. Keď od svojho stola medzi Milesom a Jasmine sledovala učiteľov, cítila, že Francesca a Steven ju priťahujú zo srdcových dôvodov – pripomínali jej vzťah s Danielom.

I keď ich nikdy nevidela dotýkať sa, keď stáli vedľa seba – čo bolo takmer vždy – ich vzájomný magnetizmus doslova hýbal stenami. Samozrejme, malo to niečo do činenia s ich mocou padlých anjelov, no muselo to mať aj niečo spoločné s jedinečným spôsobom, akým boli spojení. Luce si nemohla pomôcť, ale neznášala ich preto. Neprestajne jej pripomínali, čo práve teraz nemohla mať.

Väčšina študentov si už posadala. Dawn a Jasmine nahovárali Luce, aby sa zapojila do ich riadiaceho výboru a pomáhala im s plánovaním všetkých fantastických spoločenských podujatí. Luce mimoškolské aktivity nikdy veľmi nelákali. No tieto dievčatá k nej boli veľmi milé a Jasmine tak žiarila, keď rozprávala o výlete jachtou, ktorý plánovali na koniec týždňa, že sa Luce rozhodla dať výboru šancu. Práve pripisovala svoje meno k ostatným členom, keď Steven podišiel vpred, hodil sako na stôl za sebou a bez slova rozprestrel ruky vedľa tela.

Z tieňa jednej zo sekvojí za oknom sa oddelil útržok sýto čierneho tieňa, akoby ho niekto privolal. Odlepil sa od trávy, potom sa zhmotnil a cez otvorené okno vletel do miestnosti. Bol rýchly a tam, kde sa pohol, deň potemnel a miestnosť zaliala tma.

Luce zo zvyku zalapala po dychu, no nebola jediná. Vlastne keď Steven začal tieň krútiť, väčšina študentov sa za svojimi stolmi nervózne stiahla dozadu. Siahol doňho rukami a začal ho čoraz rýchlejšie rozkrúcať a zdalo sa, akoby s niečím zápasil. Čoskoro sa tieň pred ním krútil tak rýchlo, až sa rozmazal ako špice krútiaceho sa kolesa. Z jeho jadra vial silný plesňou páchnuci vietor a odfukoval Luce vlasy z tváre.

Steven namáhavo vyformoval neusporiadaný, amorfný tieň do pevnej čiernej gule, nie väčšej ako grapefruit.

„Žiaci,“ povedal vyrovnane, nadhadzujúc si levitujúcu loptu čiernoty pár centimetrov nad prstami, „zoznámte sa s predmetom dnešného vyučovania.“

Francesca predstúpila a presunula tieň do svojich rúk. Na podpätkoch bola skoro taká vysoká ako Steven. A Luce predpokladala, že bola rovnako zručná pri narábaní s tieňmi.

„Všetci ste už niekedy videli Oznamovateľov,“ povedala, pomaly prechádzajúc okolo polkruhu študentských stolov, aby každý dobre videl. „A niektorí z vás,“ pokračovala, pozorujúc Luce, „dokonca s nimi majú nejaké skúsenosti. Ale viete naozaj, čo to je? Viete, čo dokážu?“

Kmotry, pomyslela si Luce, keď si spomenula na to, čo jej povedal Daniel v ten večer, keď sa strhol boj. Na Shoreline bola ešte príliš krátko, aby bez ostychu vykríkla odpoveď, no nezdalo sa, že to niekto z ostatných študentov vie. Pomaly zodvihla ruku.

Francesca dvihla hlavu. „Luce.“

„Nesú odkazy,“ povedala s každým slovom čoraz istejšie a spomenula si na Danielovo uistenie. „Ale sú neškodné.“

„Áno, sú poslami. Ale neškodné?“ Francesca sa letmo pozrela na Stevena. Jej tón vôbec neprezrádzal, či má Luce pravdu, alebo nie, a ona z toho bola v rozpakoch.

Celá trieda sa prekvapila, keď sa Francesca postavila vedľa Stevena, chytila jeden okraj tieňa, kým on chytil ten druhý, a silno ťahala. „Toto nazývame pozeranie,“ povedala.

Tieň sa vydul a natiahol ako nafúknutý balón. Ako sa jeho čiernota deformovala, vydával nezrozumiteľný klokotavý zvuk a ukazoval farby žiarivejšie ako čokoľvek, čo Luce dovtedy videla. Tmavozelenú, trblietavú zlatú, mramorové pásy ružovej a purpurovej. Celý víriaci svet farieb, žiariaci jasnejšie a zreteľnejšie cez miznúcu sieťovinu tieňa. Steven a Francesca urobili krok vzad a ťahali, kým nebol tieň zhruba veľkosti a tvaru premietacieho plátna. Potom prestali.

Nevyslovili žiadne varovanie. Žiadne „To, čo teraz uvidíte“ a po okamihu zdesenia Luce vedela prečo. Na toto sa nedalo pripraviť.

Spleť farieb sa rozdelila a vytvorila plátno s rozlíšiteľnými tvarmi. Pozerali sa na mesto. Staroveké mesto s kamennými hradbami… v plameňoch. Preplnené a zamorené, pohltené rozhnevanými plameňmi. Oheň ľudí zahnal do kúta, v ústach mali tmavú prázdnotu a ruky dvíhali k nebesiam. A všade pršali iskry a kusy ohňa – všade padal dážď vražedného svetla, ktorý zapálil všetko, čoho sa dotkol.

Luce z tieňového plátna doslova cítila neznesiteľný pach hniloby a skazy. Bolo strašné pozerať sa na to, no oveľa zvláštnejšie bolo, že pri tom nebol žiaden zvuk. Ostatní študenti si schovávali hlavy, akoby nechceli počuť nárek a krik, ktorý Luce nemohla počuť. Keď sledovali viac a viac ľudí umierať, nebolo tam nič, len prázdne ticho.

Keď si myslela, že jej žalúdok už viac neznesie, ohnisko výjavu sa zmenilo, bolo vidieť väčší celok a Luce všetko uvidela z diaľky. Horelo nie jedno, ale dve mestá. Potichučky jej prišla na myseľ spomienka, ktorú vždy mala, ale už dávno si ju nevybavila. Vedela, na čo sa dívajú: na Sodomu a Gomoru, dve biblické mestá, ktoré zničil Boh.

Potom akoby šťukli vypínačom, Steven a Francesca luskli prstami a obraz zmizol. Zvyšky tieňa sa roztrieštili na čiernu spŕšku popola, ktorá sa postupne usadila na podlahe triedy. Zdalo sa, že ostatní okolo Luce lapajú po dychu.

Luce nemohla odtrhnúť zrak od miesta, kde bol predtým tieň. Ako to urobil? Začínal opäť tuhnúť, čiastočky temnoty sa zoskupovali a pomaly sa vracali k známemu tieňovému tvaru. S obnovenými silami sa Oznamovateľ lenivo posúval po parketách a potom vykĺzol von z triedy ako tieň vrhaný zatvárajúcimi sa dverami.

„Možno sa čudujete, prečo sme vás tým previedli,“ povedal Steven žiakom. Keď sa pozerali po triede, on aj Francesca mali na tvárach znepokojený výraz. Dawn vzlykala za svojím stolom.

„Ako viete,“ povedala Francesca, „väčšinu času sa na tomto predmete zameriavame na to, čo môžete vy ako nefili spraviť. Ako môžete veci zmeniť k lepšiemu, akokoľvek sa to každý z vás rozhodne definovať. Radi hľadíme dopredu a nie dozadu.“

„To, čo ste dnes videli,“ povedal Steven, „je viac než hodina dejepisu s úžasnými špeciálnymi efektmi. A nevyvolali sme len zobrazenie. Nie, to čo ste videli, bola skutočná Sodoma a Gomora, ako ich Veľký Tyran zničil, keď –“

„No, no, no!“ zvolala Francesca a hrozila pritom ukazovákom. „Tu nemáme radi nadávky.“

„Samozrejme. Má pravdu, ako zvyčajne. Dokonca aj ja niekedy podľahnem propagande.“ Steven sa na žiakov zoširoka usmial. „Ale ako som vravel, Oznamovatelia sú viac než len tiene. Môžu uchovávať veľmi cenné informácie. Istým spôsobom sú tieňmi – tieňmi minulosti, dávnych a nedávnych udalostí.“

„To, čo ste dnes videli,“ dokončila Francesca, „bola len ukážka neoceniteľnej schopnosti, ktorú môžu niektorí z vás jedného dňa využiť.“

„Teraz to neskúšajte.“ Steven si utrel ruky vreckovkou, ktorú vytiahol z vrecka. „Vlastne vám zakazujeme pokúšať sa o to, lebo môžete stratiť kontrolu a zmiznúť v tieňoch. No jedného dňa to asi bude možné.“

Luce a Miles si vymenili letmé pohľady. Udivene sa na ňu pousmial, akoby sa mu uľavilo. Nevyzeral, že je mimo, tak ako Luce.

„Okrem toho,“ povedala Francesca, „väčšina z vás bude asi cítiť únavu.“ Fracesca rozprávala a Luce sa obzrela po triede na tváre ostatných. Jej hlas mal na žiakov taký účinok, ako aloe na slnkom spálenú pokožku. Polovica z nich zavrela oči, akoby ich čičíkal. „To je úplne normálne. Pozeranie tieňov stojí veľa. Pozrieť sa čo len pár dní dozadu si vyžaduje energiu, no a pozrieť sa tisícročia do minulosti? Nuž, účinky iste cítite sami. Vzhľadom na to,“ pozrela na Stevena, „vás dnes pustíme skôr, aby ste si mohli oddýchnuť.“

„Zajtra budeme pokračovať, takže si určite prečítajte o miznutí,“ povedal Steven. „Žiaci, máte rozchod.“

Študenti pomaly vstávali od svojich stolov. Vyzerali omámene a vyčerpane. Keď sa postavila Luce, aj jej sa trochu podlamovali kolená, no cítila sa menej otrasená, než sa zdali byť ostatní. Pritiahla si svetrík okolo pliec a šla za Milesom von z triedy.

„Dosť brutálne veci,“ povedal, berúc schody z terasy po dvoch. „Si v poriadku?“

„V pohode,“ odpovedala Luce. Naozaj bola. „A ty?“

Miles si pošúchal čelo. „Mám pocit, akoby sme tam naozaj boli. Som rád, že nás pustili skôr. Potrebujem si pospať.“

„Vážne!“ dodala Dawn, ktorá sa na kľukatom chodníku vedúcom k internátu vynorila za nimi. „To bola posledná vec, ktorú som dnes doobeda čakala. Momentálne úplne skapínam.“

Bola to pravda: Zničenie Sodomy a Gomory bolo strašné. Také živé, že Luce mala od plameňov ešte stále horúcu pokožku.

K izbám išli skratkou okolo severnej strany kantíny, v tieni sekvojí. Bolo zvláštne vidieť školský areál taký prázdny, keďže ostatní študenti mali ešte vyučovanie v hlavnej budove. Nefili sa jeden po druhom odpájali a smerovali rovno do postelí.

Okrem Luce. Nebola vôbec unavená. Namiesto toho sa cítila zvláštne nabitá energiou. Znova si želala, aby tam bol Daniel. Veľmi sa s ním chcela porozprávať o Fracescinej a Stevenovej ukážke – a dozvedieť sa, prečo jej nepovedal, že tiene skrývajú viac, než mohla vidieť.

Pred Luce boli schody vedúce do jej izby. Za ňou sekvojový les. Chodila hore-dole pred vchodom do internátu, nechcela ísť dnu, nechcela sa z toho vyspať a tváriť sa, že nič nevidela. Francesca a Steven určite nechceli žiakov len vydesiť; museli mať v úmysle niečo ich naučiť. Niečo, čo nemohli rovno povedať. No ak Oznamovatelia nesú odkazy a ozveny minulosti, čo je potom zmyslom toho, čo im práve ukázali?

Išla do lesa.

Jej hodinky ukazovali 11:00, no pod tmavými korunami stromov mohla byť aj polnoc. Keď vošla hlbšie do tienistého lesa, na holých nohách jej naskočila husia koža. Nechcela na to veľmi myslieť, len by tým zvýšila šance, že od celej veci upustí. Práve sa chystala vstúpiť do neznámych vôd. Do zakázaných vôd.

Chystala sa zavolať Oznamovateľa.

Už im pár vecí vyviedla. Úplne prvý raz štipla jeden tieň počas vyučovania, aby mu zabránila vkradnúť sa jej do vrecka. Potom vtedy v knižnici, keď odohnala tieň od Penn. Úbohá Penn! Luce si pomyslela, aký odkaz asi ten Oznamovateľ niesol. Keby bola vtedy vedela, ako s nimi narábať, tak ako to Francesca a Steven robili dnes – bola by mohla zastaviť to, čo sa stalo?

Zatvorila oči. Uvidela Penn, skrčenú pri stene s hrudou zaliatou krvou. Jej mŕtva kamarátka. Nie. Vracať sa k tej noci bolo píliš bolestivé a nikdy to Luce nikam neposunulo. Teraz musí hľadieť vpred.

Musí premôcť chladný strach, ktorý sa zadrapil do jej vnútra. Zakrádajúci sa známy čierny tvar sa skrýval pri skutočnom tieni sekvojového konára, necelých desať metrov pred ňou.

Urobila k nemu krok, a on sa stiahol. Luce sa snažila nerobiť žiadne prudké pohyby a posúvala sa vpred, bližšie a bližšie, a v duchu si želala, aby Oznamovateľ neunikol preč.

Tieň sa trepotal pod konárom stromu, ale ostával na mieste.

Luce sa snažila upokojiť, srdce jej bilo ako o preteky. Áno, v lese bolo tma; a áno, nik nevedel, kde je; a okej, iste, bola tu šanca, že ju nikto nebude hodnú chvíľu hľadať, keby sa jej niečo stalo – no na paniku nebol dôvod. Alebo áno? Prečo dostáva do rúk tú istú triašku, akú mávala, keď ako dievča vídala tiene, ešte predtým, než zistila, že sú v podstate neškodné?

Bolo na čase niečo spraviť. Mohla tu buď stáť zmrznutá naveky, alebo cúvnuť a rozmrzene sa vrátiť na izbu, alebo –

Ruka jej už bez chvenia vystrelila a uchopila tú vec. Vytiahla ju nahor a pevne ju zovrela na prsiach, prekvapená jej masívnosťou a tým, aká bola studená a vlhká. Ako mokrý uterák. Ramená sa jej chveli. Čo má teraz urobiť?

Mysľou jej prebleskol obraz tých dvoch horiacich miest. Luce uvažovala, či osamote znesie pohľad na takýto odkaz. Ak vôbec príde na to, ako odhaliť jeho tajomstvo. Ako tieto veci fungujú? Francesca a Steven len ťahali.

So zatajeným dychom Luce hmatkala po páperových okrajoch tieňa, zovrela ho a jemne potiahla. Na jej prekvapenie bol Oznamovateľ poddajný, mäkký ako tmel, a nadobudol akýkoľvek tvar podľa pohybu jej rúk. Kriviac tvár od sústredenia, snažila sa ho vytvarovať do štvorca. Do niečoho ako plátno, aké vytvorili jej učitelia.

Sprvu to bolo ľahké, no zdalo sa, že čím viac sa snaží tieň roztiahnuť, tým je tuhší. A zakaždým čo preložila ruky, aby mohla ťahať za inú časť, zvyšok sa scvrkol na studenú, hrboľatú, čiernu masu. Čoskoro bola bez dychu a rukou si utierala pot z čela. No keď tieň začal vibrovať, Luce vykríkla a pustila ho na zem.

V mihu odletel k stromom. Až keď bol preč, Luce si uvedomila: To nevibroval tieň, ale mobil v jej ruksaku.

Odvykla si od neho. Až do tejto chvíle si dokonca nepamätala, že skôr ako ju pán Cole nasadil na lietadlo do Kalifornie, dal jej svoj starý telefón. Bol takmer zbytočný, mal slúžiť len na spojenie s ním, aby ju informoval, čo za báchorky hovorí jej rodičom, ktorí si ešte stále myslia, že je na Meči a kríži, a aby im Luce mohla dôsledne klamať.

Nik okrem pána Colea nemal jej číslo. A z naozaj otravných bezpečnostných dôvodov jej Daniel nepovedal, ako sa s ním spojiť. A teraz ten mobil prekazil Luce jej prvý ozajstný pokrok s tieňom.

Vytiahla ho a otvorila esemesku od pána Colea:

Zavolaj rodičom. Myslia si, že si dostala jednotku z písomky z dejepisu, ktorú som vám dal. A že budúci týždeň ideš na prijímaciu skúšku do plaveckého tímu. Nezabudni sa tváriť, že je všetko v poriadku.

A o sekundu neskôr prišla druhá:

Je všetko v poriadku?

Luce si nevrlo vopchala mobil do ruksaku a začala sa plahočiť hustou vrstvou napadaného sekvojového ihličia k okraju lesa, k internátu. Po tej esemeske začala byť zvedavá na zvyšok deciek na Meči a kríži. Bola Arriane ešte stále tam, a ak áno, komu posielala cez hodinu papierové lietadielka? Našla si Molly iného nepriateľa, keď tam už Luce nebola? Alebo išli obe preč, keďže Luce a Daniel odišli? Uverila Randy príbehu o tom, že ju dali rodičia preložiť? Luce si vzdychla. Neznášala, keď nehovorila rodičom pravdu, neznášala, že im nemôže povedať, ako vzdialene a osamelo sa cíti.

Ale telefonát? S každým nepravdivým slovom, ktoré povie – jednotka z vymyslenej písomky z dejepisu, prijímacia skúška do nejakého falošného plaveckého tímu – jej bude len smutnejšie za domovom.

Pán Cole musel prísť o rozum, keď jej hovorí, aby zavolala a klamala. No keby rodičom povedala pravdu – skutočnú pravdu – mysleli by si, že prišla o rozum. A ak sa im neozve, budú vedieť, že sa niečo deje. Prídu na Meč a kríž, zistia, že je nezvestná, a čo potom?

Môže im poslať e-mail. Klamanie cez e-mail nebude také ťažké. Získa tak niekoľko dní, skôr než bude musieť zavolať. E-mail im pošle dnes večer.

Vyšla z lesa na chodník a zhíkla. Bol večer. Obzrela sa späť na hustý, temný les. Ako dlho tam s tým tieňom bola? Pozrela na hodinky. Bolo pol deviatej. Zmeškala obed. A poobedňajšie vyučovanie. A večeru. V lese bola taká tma, že ani neregistrovala, ako plynie čas, no teraz to všetko na ňu padlo. Bola unavená, hladná a bolo jej zima.

Po troch nesprávnych odbočkách v internáte pripomínajúcom bludisko napokon Luce našla svoje dvere. Ticho dúfala, že Shelby bude tam, kam sa každý večer vytráca. Nečujne vsunula veľký starodávny kľúč do zámky a otočila kľučkou.

Svetlá boli zhasnuté, no v kozube horel oheň. Shelby sedela na podlahe s prekríženými nohami, zavretými očami a meditovala. Keď Luce vošla dnu, otvorila jedno oko, ktoré sa zdalo veľmi otrávené tým, čo vidí pred sebou.

„Prepáč,“ zašepkala Luce a klesla na stoličku najbližšie k dverám. „Nenechaj sa rušiť. Akoby som tu nebola.“

Presne to chvíľku Shelby robila. Zavrela zlomyseľné oko a vrátila sa k meditovaniu a v izbe bol pokoj. Luce si zapla počítač, ktorý dostala spolu s písacím stolom, a v hlave sa snažila skomponovať ten najneškodnejší e-mail rodičom – a keď už bola pri tom, jeden aj Callie, od ktorej posledný týždeň prichádzala do Lucinho inboxu konštantná záplava e-mailov, zatiaľ neprečítaných.

Píšuc čo najpomalšie, aby ťukanie klávesnice nedalo Shelby ďalší dôvod nenávidieť ju, pomaly napísala:

Milá mama a oco, tak veľmi mi chýbate. Len som vám chcela napísať. Život na Meči a kríži je dobrý.

Zovrelo jej hruď, keď sa premáhala, aby nenapísala: Pokiaľ viem, nik iný tento týždeň nezomrel.

Všetky predmety mi stále idú dobre, prinútila sa napísať namiesto toho. Možno pôjdem dokonca na prijímacie skúšky do plaveckého tímu!

Luce sa pozrela von oknom na jasnú, hviezdnatú oblohu. Musí sa rýchlo odhlásiť z počítača. Inak to nezvládne.

Som zvedavá, kedy sa už zmení toto upršané počasie… Ale taký už je november v Georgii!

S láskou Luce

Text skopírovala do nového e-mailu pre Callie, zmenila pár slov, prešla myšou po ikone Odoslať, zavrela oči, dvakrát klikla a zvesila hlavu. Bola strašná napodobenina dcéry, kamarátka-klamárka. A čo si myslela? Toto boli najplytkejšie e-maily, hodné červenej vlajky, aké kedy napísala. Iba ľudí vydesia.

Zaškvŕkalo jej v bruchu. Ešte raz, hlasnejšie. Shelby si nenápadne odkašľala.

Luce sa na stoličke otočila k nej a našla ju v polohe psa s hlavou dole. Cítila, ako sa jej v kútikoch očí zbierajú slzy. „Som hladná, dobre? Prečo nenapíšeš sťažnosť, nedáš ma preložiť do inej izby?“

Shelby na svojej karimatke pokojne skočila vpred, ruky zložila do modlitebnej polohy a povedala: „Práve som ti šla povedať o tégliku biomakarónov so syrom v mojom šuplíku na ponožky Vôbec nemusíš spúšťať vodnú šou. Ježiši.“

O jedenásť minút sedela Luce na posteli pod prikrývkou s miskou horúcej syrovej cestoviny a suchými očami, so spolubývajúcou, ktorá ju odrazu prestala nenávidieť.

„Neplakala som, pretože som bola hladná,“ objasňovala Luce, i keď makaróny so syrom boli také dobré a tento dar od Shelby taký nečakaný, že ju to takmer znova rozplakalo. Luce sa potrebovala niekomu zdôveriť a Shelby, no, Shelby bola tam. Ešte sa netvárila celkom priateľsky, ale na niekoho, kto doposiaľ s Luce sotva prehovoril, bolo podeliť sa o jedlo veľký výkon. „Ja, ehm, mám nejaké rodinné problémy. Je ťažké byť preč z domova.“

„Búú-húú,“ zaskučala Shelby, zatiaľ čo hltala svoje makaróny. „Budem hádať – tvoji rodičia ešte stále žijú v šťastnom manželstve.“

„To nie je fér,“ povedala Luce a narovnala sa. „Nemáš potuchy, čím som prešla.“

„A ty máš potuchy, čím som prešla ja?“ Shelby na Luce zazerala. „Nemyslím. Pozri, to som ja: Jedináčik vychovaný slobodnou matkou. Problémy s oteckom? Možno. Otravná spolubývajúca, pretože sa nerada delím? Takmer určite. Ale nemôžem vystáť, keď sa nejaký miláčik so sladkou tváričkou, ktorého vodia za ručičku, so šťastným domovom a nóbl frajerom objaví na mojom území a narieka mi tu o svojom úbohom romániku na diaľku.“

Luce sa nadýchla. „O to vôbec nejde.“

„Ale, nie? Tak ma osvieť.“

„Som podvodníčka,“ povedala Luce. „Klamem… klamem ľuďom, ktorých ľúbim.“

„Klameš svojho nóbl frajera?“ Shelby sa zúžili oči, z čoho Luce nadobudla dojem, že svoju spolubývajúcu naozaj zaujala.

„Nie,“ zamrmlala Luce. „Ani spolu nehovoríme.“

Shelby sa oprela na Lucinej posteli a nohy si podoprela o spodok hornej postele. „Prečo nie?“

„Je to dlhé, hlúpe a komplikované rozprávanie.“

„Teda, každá baba, čo má aspoň polku mozgu, vie, že treba spraviť len jednu vec, keď sa rozídeš s chalanom –“

„Nie, my sme sa nerozišli –“ skočila jej Luce do reči presne v momente, keď Shelby povedala: „Zmeniť účes.“

„Zmeniť účes?“

„Nový začiatok,“ vysvetľovala Shelby. „Ja som si vlasy zafarbila na oranžovo, potom som sa dala ostrihať. Raz, keď mi jeden debil zlomil srdce, som si dokonca oholila hlavu.“

Ku komode na druhej strane izby bolo pripevnené malé oválne zrkadlo s ozdobným dreveným rámom. Z miesta na posteli Luce videla svoj obraz. Položila misku s cestovinou, vstala a podišla bližšie.

Po Trevorovi si ostrihala vlasy, no to bolo iné. Väčšina bola aj tak spálená. A keď prišla na Meč a kríž, strihala vlasy Arriane. A predsa Luce vedela, čo Shelby myslela pod „novým začiatkom“. Človek sa tak zmení na niekoho iného, môže predstierať, že nie je tou osobou, ktorá práve prešla toľkým srdcabôľom. Aj keď – vďakabohu – Luce nesmútila nad stratou vzťahu s Danielom, smútila nad rôznymi inými stratami. Nad Penn, svojou rodinou, životom, ktorý viedla predtým, než sa všetko skomplikovalo.

„Ty o tom naozaj rozmýšľaš, čo? Nenúť ma vytiahnuť spod umývadla peroxid.“

Luce si prstami prebehla po krátkych čiernych vlasoch. Čo si pomyslí Daniel? No ak chce, aby tu bola šťastná, kým nebudú môcť byť zase spolu, musí sa zbaviť toho, kým bola na Meči a kríži.

Obrátila sa k Shelby. „Dones tú fľašku.“

ŠTYRI

PÄTNÁSŤ DNÍ

Nebola až tak veľmi blond.

Luce si namokrila v umývadle ruky a potiahla za krátke odfarbené vlny. Prežila celé štvrtkové vyučovanie, ktoré zahŕňalo nečakanú, prísnu dvojhodinovú prednášku od Francescy, ktorá znova opakovala, prečo sa s Oznamovateľmi nemožno neplánovane zahrávať (takmer akoby to adresovala priamo Luce); päťminútovku za päťminútovkou na „klasickej“ biológii a matematike v hlavnej budove; a to, čo jej pripadalo ako osem hodín užasnutého zízania spolužiakov, rovnako nefilov aj nenefilov.

Aj keď sa Shelby včera večer v súkromí ich izby tvárila ohľadom Lucinho nového výzoru, že je v pohode, nerozplývala sa tak ako Arriane a nebola takou spoľahlivou oporou ako Penn. Keď Luce dnes ráno vychádzala von medzi ľudí, mala riadne nervy. Miles bol prvý, kto ju videl, a dvihol oba dva palce hore. No on bol taký milý, nikdy by nepriznal, že vyzerá strašne.

Samozrejme, Dawn a Jasmine sa hneď po humanitných vedách zhŕkli po Lucinom boku, nedočkavo sa dotýkali jej vlasov a pýtali sa, kto bol jej inšpiráciou.

„Vyzeráš ako Gwen Stefani,“ povedala Jasmine prikyvujúc.

„Nie, ako Madonna, však?“ protirečila jej Dawn. „Z éry Vogue.“ Skôr než mohla Luce odpovedať, Dawn medzi ňou a Luce zašermovala rukou. „Ale už nie sme Twinkies.“

„Twinkies?“ Luce pokrútla hlavou.

Jasmine pozrela na Luce prižmúrenými očami. „No tak, nepovedz, že si si to nevšimla. Vy dve sa… no, veľmi ste sa podobali. Mohli ste byť sestry.“

Luce teraz stála pred zrkadlom na WC v hlavnej budove, hľadela na seba a spomenula si na Dawn a jej vyvalené oči. Mali podobné zafarbenie: bledú pokožku, ružové pery, tmavé vlasy. No Dawn od nej bola menšia. Šesť dní v týždni nosila jasné farby. A bola oveľa veselšia, ako by Luce vôbec mohla byť. Okrem pár podobností vonkajšieho vzhľadu nemohli byť Luce a Dawn odlišnejšie.

Dvere WC sa otvorili a vstúpila zdravo vyzerajúca bruneta v džínsoch a žltom svetri. Luce ju poznala z hodín európskej histórie. Amy Nejaká. Oprela sa o umývadlo vedľa Luce a začala sa piplať so svojím obočím.

„Prečo si si spravila hento s vlasmi?“ spýtala sa, sledujúc Luce.

Luce zažmurkala. Jedna vec bola o tom hovoriť so svojimi tak-trochu kamarátmi, no s touto dievčinou nikdy ani neprehovorila.

Napadla jej Shelbina odpoveď, nový začiatok, no koho sa snažila oklamať? Tá fľaša peroxidu včera večer dokázala len to, že Luce sa stala zvonku takou umelou, ako sa už cítila vnútri. Callie a jej rodičia ju sotva spoznajú a to ani nebolo to najdôležitejšie.

A Daniel. Čo si pomyslí Daniel? Luce sa zrazu cítila tak priehľadne falošná; mohol cez ňu vidieť aj cudzí človek.

„Neviem.“ Pretlačila sa popri dievčine von z WC. „Neviem, prečo som to urobila.“

Odfarbením vlasov nezmyje temné spomienky z posledných pár týždňov. Ak naozaj chce nový začiatok, bude musieť začať. Ale ako? V tejto chvíli toho mala tak málo pod kontrolou. Celý jej svet bol v rukách pána Colea a Daniela. A obaja boli od nej ďaleko.

Bolo desivé, ako rýchlo a ako veľmi sa začala spoliehať na Daniela, a ešte desivejšie, že nevedela, kedy ho zase uvidí. Očakávala, že v Kalifornii prežije dni naplnené blaženosťou, no ešte nikdy v živote sa necítila taká osamelá.

Vliekla sa cez školský areál a pomaly si uvedomila, že jediný raz, čo mala pocit nezávislosti, odkedy prišla na Shoreline, bolo…

Keď bola sama v lese s tieňom.

Po včerajšej ukážke na hodine čakala Luce od Francescy a Stevena viac z tohto súdka. Dúfala, že dnes možno budú môcť študenti sami experimentovať s tieňmi. Dokonca krátko fantazírovala o tom, že to, čo urobila v lese, bude môcť spraviť pred všetkými nefilmi.

Nič také sa nestalo. Vlastne dnešná hodina jej pripadala ako obrovský krok späť. Nudná prednáška o etikete a bezpečnosti Oznamovateľov a prečo by študenti nikdy, za žiadnych okolností, nemali na vlastnú päsť skúšať to, čo videli v predošlý deň.

Bolo to frustrujúce a regresívne. Takže teraz namiesto toho, aby sa vrátila na izbu, Luce sa pristihla, ako beží poza kantínu po chodníku ku kraju útesu a hore drevenými schodmi nefilskej chaty. Francescina kancelária bola v prístavbe na druhom poschodí a žiakom povedala, aby za ňou bez váhania kedykoľvek prišli.

Budova bola bez živých študentov celkom iná. Bolo v nej šero, prefukoval tu prievan a pôsobila takmer opustene. Každý zvuk, ktorý Luce vydala, sa niesol a odrážal od šikmých drevených trámov. Na odpočívadle o poschodie vyššie zbadala lampu a zacítila bohatú arómu čerstvo uvarenej kávy. Ešte nevedela, či Francesce povie, čo dokázala v lese. Niekomu tak šikovnému, ako bola Francesca, sa to mohlo zdať bezvýznamné. Alebo to mohlo pôsobiť ako porušenie jej dnešnej inštruktáže pred triedou.

Luce chcela sčasti učiteľku preveriť, aby vedela, či sa na ňu bude môcť spoľahnúť v takéto dni, keď mala pocit, že sa nervovo zrúti.

Vstúpila na vrch schodiska a našla sa na začiatku dlhej, otvorenej chodby. Po svojej ľavici videla za dreveným zábradlím tmavú prázdnu triedu na druhom poschodí. Po jej pravici sa vynímal rad masívnych drevených dverí, nad ktorými boli svetlíky z farebného skla. Keď Luce potichu kráčala po drevenej podlahe, uvedomila si, že nevie, ktorá kancelária patrí Francesce. Iba jedny dvere, tretie sprava, boli pootvorené a cez pekný výjav na lazúrovanom svetlíku prenikalo svetlo. Zdalo sa jej, že vnútri počuje mužský hlas. Chystala sa zaklopať, keď v tom začula ostrý ženský tón a zmrzla.

„Bolo veľkou chybou vôbec sa o to pokúsiť,“ doslova zasyčala Francesca.

„Skúsili sme to. Nemali sme šťastie.“

Steven.

„Nemali sme šťastie?“ spýtala sa Francesca výsmešne. „Vôbec sme nedbali na nebezpečenstvo. Z čisto štatistického hľadiska boli šance, že Oznamovateľ nesie zlú novinu, príliš veľké. Videl si, čo to spravilo tým deckám. Neboli pripravené.“

Odmĺka. Luce sa na perzskom koberčeku na chodbe posunula o kúsok bližšie.

„Ale ona bola.“

„Neobetujem všetok pokrok, ktorý urobila celá trieda, len kvôli nejakej, nejakej –“

„Nebuď krátkozraká, Francesca. Zostavili sme krásne učebné osnovy. Viem to tak dobre ako ty. Naši študenti predstihnú ktorýkoľvek nefilský študijný program na svete. To všetko si spravila ty. Máš právo byť hrdá. No veci sa teraz majú inak.“

„Steven má pravdu, Francesca.“ Tretí hlas. Muž. Luce bol povedomý. Ale kto to je? „Rovno môžeš vyhodiť svoj akademický kalendár von oknom. Prímerie medzi našimi stranami je teraz jediným rozvrhom, na ktorom záleží.“

Francesca si vzdychla. „Naozaj myslíš –“

Neznámy hlas povedal: „Ako poznám Daniela, bude presný. Pravdepodobne už odpočítava minúty.“

„Je tu ešte niečo,“ povedal Steven.

Nastalo ticho, potom zaznelo čosi ako otváranie šuplíka, nato zhíknutie. Luce by bola dala neviemčo za to, len aby mohla byť na druhej strane steny a vidieť to čo oni.

„Odkiaľ to máš?“ spýtal sa ten druhý mužský hlas. „Obchoduješ?“

„Samozrejme, že nie!“ Francesca znela dotknuto. „Steven to našiel v lese pri večernej obchôdzke pred pár dňami.“

„Je to pravé, však?“ spýtal sa Steven.

Povzdych. „Už to bolo veľmi dávno, aby som bol schopný to posúdiť,“ vykrúcal sa neznámy. „Hviezdnu strelu som nevidel už celé veky. Daniel bude vedieť. Vezmem ju k nemu.“

„To je všetko? Čo máme zatiaľ robiť?“ spýtala sa Francesca.

„Pozri, toto sa ma netýka.“ Luce v podvedomí vedela, že ten hlas pozná. „A naozaj to nie je môj štýl –“

„Prosím,“ prosila Francesca.

V kancelárii nastalo ticho. Luce búšilo srdce.

„Okej. Keby som bol na vašom mieste? Zintenzívnite to tu. Sprísnite dozor a robte všetko, čo môžete, aby ste všetkých pripravili. Koniec nemá byť veľmi príjemný.“

Koniec. Arriane povedala, že to by sa stalo, keby Cam a jeho armáda vyhrali v tú noc na Meči a kríži. No nevyhrali. Ak sa už neodohral ďalší boj. Ale na čo sa potom nefili potrebujú pripraviť?

Keď Luce začula zaškrípať nohy ťažkej stoličky po podlahe, odskočila. Vedela, že sa nesmie nechať chytiť, ako počúva tento rozhovor. Nech bol o čomkoľvek.

Tentoraz bola rada, že architektúra školy Shoreline má nekonečnú zásobu tajomných výklenkov. Prikrčila sa pod ozdobnou rímsou s drevenými šindľami medzi dvoma knižnicami a vtlačila sa do výklenku steny.

Z kancelárie vyšla jedna osoba a dvere sa pevne zavreli. Luce zatajila dych a čakala, kým postava zostúpi dole schodmi.

Najprv videla len nohy. Mal na nich hnedé európske kožené čižmy. Potom, keď odchádzajúci zahol okolo zábradlia na poschodie chaty, uvidela tmavé džínsy. Modro-bielu pásikavú košeľu. A nakoniec jasne rozpoznateľnú hrivu čierno-zlatých dredov.

Na Shoreline sa objavil Roland Sparks.

Luce vyskočila zo svojho úkrytu. Pri Francesce a Stevenovi, ktorí boli znepokojujúco krásni a mocní a dospelí… a navyše jej učitelia, nervózne sekala dobrotu. No Roland jej nenaháňal strach – v každom prípade, nie veľmi – teraz už nie. Okrem toho mal najbližšie k Danielovi zo všetkých ľudí, ktorých v posledných dňoch stretla.

Čo najtichšie sa zakrádala dole schodmi, potom vybehla z chaty na terasu. Roland pomaly kráčal k oceánu, akoby ho nič na svete netrápilo.

„Roland!“ zakričala, zdupotajúc po schodoch z terasy na zem a pustila sa do behu. Stál tam, kde sa končil chodník a útes klesal k strmým, rozoklaným skalám.

Stál nehybne a hľadel na vodu. Keď sa začal pomaly obracať, Luce na prekvapenie pocítila v žalúdku nervozitu.

„Ale, ale.“ Usmial sa. „Lucinda Priceová objavila peroxid.“

„Och.“ Chytila si vlasy. Ako hlúpo asi musí vyzerať.

„Nie, nie,“ povedal, podišiel k nej a prstami jej našuchoril vlasy. „Ide ti to. Trochu ostrosti v ostrých časoch.“

„Čo tu robíš?“

„Zapísal som sa sem.“ Pokrčil plecami. „Práve som si bol po rozvrh, stretol sa s učiteľmi. Vyzerá to ako pohodové miesto.“

Cez plece mal prehodený pletený ruksak a vytŕčalo z neho niečo dlhé, úzke a strieborné. Roland sledoval jej pohľad, ruksak si prehodil na druhé plece a hornú chlopňu pripevnil uzlom.

„Roland.“ Hlas sa jej zatriasol. „Odišiel si z Meča a kríža? Prečo? Čo tu robíš?“

„Len som potreboval zmeniť tempo,“ povedal záhadne.

Luce sa chcela spýtať na ostatných – na Arriane a Gabbe. Dokonca na Molly. Či si niekto všimol alebo či na tom, že odišla, niekomu záležalo. No keď otvorila ústa, vyšlo z nich niečo úplne iné, ako čakala. „O čom si sa vnútri rozprával s Francescou a Stevenom?“

Rolandova tvár sa odrazu zmenila, stvrdla, získala starší, menej bezstarostný výraz. „Koľko si toho počula?“

„O Danielovi. Počula som ťa hovoriť, že… Nemusíš mi klamať, Roland. Koľko ešte potrvá, kým sa vráti? Pretože nemyslím, že dokážem –“

„Poď, prejdeme sa, Luce.“

Tak ako by to bolo divné na Meči a kríži, keby jej Roland Sparks položil ruku okolo pliec, tu, na Shoreline, to bolo upokojujúce. Nikdy neboli kamaráti, no bol z jej minulosti – bol putom, ku ktorému sa teraz obracala.

Kráčali popri okraji útesu, okolo raňajkovej terasy a pozdĺž západnej časti internátu, poza ružovú záhradu, ktorú Luce predtým nikdy nevidela. Bol súmrak a voda po ich pravici žila farbami, odzrkadľujúc ružové a fialové oblaky, ktoré plávali popred slnko.

Roland ju viedol k lavičke otočenej k vode, ďaleko od všetkých školských budov. Keď sa pozrela dole, zbadala hrboľaté schody vytesané do skaly, ktoré sa začínali tesne pod miestom, kde sedeli, a viedli až dole na pláž.

„Čo vieš, o čom mi nechceš povedať?“ spýtala sa Luce, keď ju ticho začínalo iritovať.

„Tá voda má desať a pol stupňa,“ povedal Roland.

„To som nemyslela,“ odpovedala, hľadiac mu pritom do očí. „Poslal ťa, aby si na mňa dával pozor?“

Roland si poškrabal hlavu. „Pozri, Daniel je preč a venuje sa svojim veciam.“ Smerom k oblohe spravil lietavý pohyb. „Medzitým,“ – a mala pocit, že natiahol hlavu smerom k lesu za nimi – „sa ty musíš postarať o svoje veci.“

„Čo? Nie, nemám nič na práci. Som tu len preto –“

„Blbosť.“ Zasmial sa. „Všetci máme tajomstvá, Luce. Moje ma priviedlo na Shoreline. Tvoje ťa ťahá do tých lesov.“

Začala protestovať, no Roland ju odbil pomalým mávnutím ruky a v očiach mal ten svoj zvyčajný záhadný pohľad.

„Nejdem ti robiť problémy. Vlastne ti držím palce.“ Jeho oči zablúdili poza ňu k moru. „Teraz sa vráťme k tej vode. Je ľadová. Bola si už v nej? Viem, že rada plávaš.“

Luce zarazilo, že už strávila na Shoreline tri dni, s oceánom vždy na dohľad, s vlnami vždy v dosluchu, so všadeprítomným slaným vzduchom, no ešte nebola na pláži. A nebolo to ako na Meči a kríži, kde mali nekonečný zoznam zakázaných vecí. Nevedela, prečo jej to vôbec nenapadlo.

Pokrútila hlavou.

„Na pláži si môžeš akurát tak rozložiť vatru.“ Roland na ňu pozrel. „Už si si tu našla nejakých kamarátov?“

Luce pokrčila plecami. „Zopár.“

„Priveď ich dnes večer po zotmení.“ Prstom ukázal na úzky polostrov piesku pod skalnými schodmi. „Presne tam.“

Pozrela úkosom na Rolanda. „O čo ti ide?“

Roland sa diabolsky usmial. „Neboj sa, bude to nevinné. No vieš, ako to chodí. Som tu nový; chcem, aby sa tu o mne dozvedeli.“

„Heeej. Ešte raz mi šliapneš na pätu a naozaj ti budem musieť zlomiť členok.“

„Možno keby si úplne nezakrývala svetlo baterky, Shel, my ostatní by sme videli, kam ideme.“

Luce sa snažila potlačiť smiech, keď potme nasledovala Milesa a Shelby naprieč areálom. Bolo skoro jedenásť, Shoreline sa ponorila do úplnej tmy a v tichu sa ozývalo len sovie húkanie. Nízko na oblohe stál oranžový dorastajúci mesiac, zahalený rúškom hmly. Oni traja mali len jednu baterku (Shelbinu), takže len jedna z nich (Shelby) mala jasný výhľad na chodník vedúci dole k vode. Pre zvyšných dvoch predstavovalo okolie – za denného svetla také svieže a dobre udržiavané – samé nástrahy v podobe popadaných šušiek, papradia s hrubými koreňmi a Shelbiných piat.

Keď Roland povedal, aby dnes večer priviedla zopár známych, Luce pocítila v žalúdku ťažobu. Na Shoreline nemali na chodbe žiaden dozor, žiadne odstrašujúce kamery zaznamenávajúce každý pohyb študentov, takže ju neznervózňovalo, že ich chytia. Vlastne vykradnúť sa z internátu bolo relatívne ľahké. Väčšou výzvou bolo nahovoriť ľudí.

Dawn a Jasmine sa jej zdali ako najpravdepodobnejšie kandidátky na plážový večierok, no keď sa Luce zastavila pri ich izbe na piatom poschodí, chodba bola tmavá a na zaklopanie nikto neodpovedal. U nich v izbe bola Shelby skrútená v akejsi tantrickej jogínskej polohe, ktorá bolela už len pri pohľade na ňu. Luce nechcela prerušiť intenzívnu koncentráciu svojej spolubývajúcej pozvaním na nejakú žúrku – no na hlasné zaklopanie sa Shelby aj tak nahnevane zvalila zo svojej polohy. Miles sa prišiel spýtať Luce, či nechce ísť na zmrzlinu.

Luce sa pozrela z Milesa na Shelby a usmiala sa. „Mám lepší nápad.“

O desať minút neskôr, zababušení v mikinách s kapucňami a so šiltovkou Dodgers otočenou šiltom dozadu (Miles), vlnenými prstovými ponožkami, aby mohla mať obuté vietnamky (Shelby), a nervóznym pocitom v žalúdku v očakávaní toho, ako bude Roland konverzovať s partiou zo Shoreline (Luce), kráčala trojica k okraju útesu.

„A kto je teda ten chalan?“ spýtal sa Miles a ukázal na spád na kamenistom chodníku tesne predtým, ako by bola Luce zletela.

„Len… chalan z mojej bývalej školy.“ Zatiaľ čo sa trojica pustila dole skalistými schodmi, Luce hľadala lepší opis. Roland nebol celkom jej kamarát. A i keď sa decká na Shoreline zdali byť celkom otvorené, nebola si istá, či im má povedať, na ktorú stranu Roland patrí. „Kamarátil sa s Danielom,“ povedala napokon. „Bude to asi dosť malé posedenie. Nemyslím, že tu okrem mňa niekoho pozná.“

Predtým než ho zbadali, zacítili dym z dreva hikórie, ktorý prezrádzal poriadnu vatru. Keď už boli takmer na spodku strmých schodov a obišli skalný výčnelok, otvoril sa im pohľad na iskry vyletujúce z búrlivého oranžového ohňa, a oni prudko zastali.

Na pláži muselo byť zhromaždených aspoň sto ľudí.

Vietor bol divý ako neskrotné zviera, no nemohol súperiť s rozbujdošenými hosťami. Na jednej strane hlúčika, najbližšie k Luce, vytvorila hŕstka hipíkov s dlhými, hustými bradami v obdratých pletených košeliach provizórny kruh, kde sa bubnovalo. Ich neúnavné bubnovanie poskytovalo neďalekej skupinke stále nové rytmy do tanca. Na druhej strane bola vatra, a keď sa Luce postavila na špičky, zbadala, že pri ohni sa tlačí veľa deciek zo Shoreline v nádeji, že sa zohrejú. Každý držal nad ohňom ražeň a manévroval ním, aby získal najlepšie miesto na opečenie svojho párku alebo cukríkov marshmallow, a železné kotlíky mali plné fazule. Bolo nemožné uhádnuť, ako sa o tom dozvedeli, no bolo jasné, že sa všetci dobre bavia.

A uprostred toho všetkého stál Roland. Prezliekol sa z košele a drahých kožených čižiem a v mikine s kapucňou a roztrhaných džínsoch vyzeral ako všetci ostatní. Stál na balvane, rozprával historku, ktorú Luce nemohla počuť, a rozmarne prehnane gestikuloval. Dawn a Jasmine boli medzi zaujatými poslucháčmi; ich pekné, ohňom osvetlené tváre žiarili životom.

„Toto je tvoja predstava malého večierka?“ spýtal sa Miles.

Luce sledovala Rolanda a uvažovala, akú historku rozpráva. Niečo na tom, ako to tu riadil, Luce pripomenulo ten večer v Camovej izbe – jej prvý ozajstný žúr na Meči a kríži – a zacnelo sa jej za Arriane. A, samozrejme, za Penn, ktorá bola najprv nervózna, no nakoniec sa na večierku bavila zo všetkých najlepšie. A za Danielom, ktorý s Luce vtedy ešte sotva prehovoril. Teraz bolo všetko inak.

„No, neviem ako vy,“ povedala Shelby, skopla z nôh vietnamky a prešla po piesku len v ponožkách, „ale ja si idem zohnať niečo na pitie, potom hot dog, a nakoniec možno pôjdem na lekciu k jednému z tých bubeníkov.“

„Aj ja,“ povedal Miles. „Okrem tej časti s bubeníkom.“

„Luce.“ Roland zakýval zo svojho miesta na balvane. „Prišla si.“

Miles a Shelby už boli ďaleko pred ňou, kráčali k stanovisku s hot dogmi, a tak Luce prešla cez dunu chladného, vlhkého piesku k Rolandovi a ostatným.

„Nežartoval si, keď si povedal, že chceš, aby sa o tebe dozvedeli. Toto je naozaj niečo, Roland.“

Roland vľúdne prikývol. „Niečo, ha? Niečo dobré, alebo niečo zlé?“

Tá otázka znela veľavýznamne a Luce chcela povedať, že to už viac nevie rozoznať. Pomyslela na vášnivý rozhovor, ktorý počula v učiteľskej kancelárii. Aký mala Francesca ostrý hlas. Hranica medzi dobrým a zlým jej pripadala neuveriteľne nejasná. Roland a Steven boli padlí anjeli, ktorí prešli na druhú stranu. Démoni, však? Vie vôbec, čo to znamená? No potom tu bol Cam a… čo myslel Roland tou otázkou? Pozrela naňho s prižmúrenými očami. Možno sa v skutočnosti len pýtal, či sa dobre baví?

Okolo nej vírili nespočetní pestrofarební hostia, no Luce nablízku cítila nekonečné čierne vlny. Od vody vial studený vzduch, no oheň jej rozpaľoval pokožku. Toľké veci sa zdali byť teraz sporné a všetky do nej naraz štuchali.

„Kto sú všetci títo ľudia, Roland?“

„Pozrime sa.“ Roland ukázal na hipíkov v kruhu s bubnom. „Decká z mesta.“ Napravo ukázal na veľkú skupinu chalanov, ktorí sa snažili zapôsobiť na oveľa menšiu skupinu dievčat nejakými veľmi nedokonalými tanečnými pohybmi. „Hento sú vojaci námornej pechoty zo základne vo Fort Bragg. Podľa toho, ako žúrujú, dúfam, že budú mať cez víkend voľno.“ Keď sa Dawn a Jasmine prikradli k Rolandovi, každú objal okolo pliec. „Som presvedčený, že tieto dve poznáš.“

„Nepovedala si nám, že si taká veľká kamoška s nebeským šéfom spoločenských akcií, Luce,“ zvolala Jasmine.

„Vážne.“ Dawn sa nahla k Luce a hlasno zašepkala: „Len môj denníček vie, koľkokrát som si želala ísť na žúr Rolanda Sparksa. A môj denníček to nikdy neprezradí.“

„Ó, ale ja možno áno,“ zažartoval Roland.

„Nenájde sa na tomto žúre čalamáda?“ Spoza Luce sa vynorila Shelby s Milesom po boku. V jednej ruke držala dva hot dogy a tú druhú vystrčila k Rolandovi. „Shelby Sterrisová. Kto si ty?“

„Shelby Sterrisová,“ zopakoval Roland. „Ja som Roland Sparks. Nebývala si niekedy vo východnom L. A.? Nepoznáme sa?“

„Nie.“

„Má fotografickú pamäť,“ doplnil Miles a podal Luce vegetariánsky hot dog, ktorý nepatril k jej obľúbeným, no aj tak to bolo pekné gesto. „Ja som Miles. Parádny žúr, mimochodom.“

„Fakt parádny,“ súhlasila Dawn a pohojdávala sa v rytme bubna.

„A čo Steven a Francesca?“ musela Luce prakticky zakričať na Shelby. „Nezačujú nás tu dole?“ Jedna vec bola vykradnúť sa pod dosahom radaru. Ďalšia bola robiť aerodynamický tresk priamo na ňom.

Jasmine pozrela smerom ku školskému areálu. „Určite nás začujú, no držia nás tu na dosť dlhej reťazi. Aspoň nás nefilov. Pokiaľ sa zdržujeme v areáli pod ich dohľadom, môžeme si v podstate robiť, čo sa nám zachce.“

„Zahŕňa to aj súťaž v limbo tanci?“ zaškeril sa škriatkovsky Roland a vytiahol spoza chrbta dlhý, hrubý konár. „Miles, podržíš druhý koniec?“

O pár sekúnd nato bol konár vo vzduchu, rytmus bubna sa zmenil a vyzeralo to, že všetci nechali tak to, čo práve robili, a vytvorili jeden dlhý, živý rad na limbo.

„Luce,“ zavolal na ňu Miles. „Predsa tam nebudeš len tak stáť?“

Luce skúmala tú skupinu ľudí, zmeravená a vrastená v piesku. No Dawn a Jasmine pre ňu urobili medzi sebou v rade miesto. Shelby, ktorá bola už súťaživo naladená – pravdepodobne od narodenia – si preťahovala chrbát. Dokonca aj vojaci s košeľami pozapínanými až ku krku sa zapojili.

„Dobre.“ Luce sa zasmiala a postavila sa do radu.

Keď sa už hra začala, rad rýchlo postupoval; tri kolá Luce popod konár poľahky pretancovala. Štvrtý raz sa jej to podarilo s malým problémom, pretože musela zakloniť hlavu tak ďaleko, až videla hviezdy, za čo zožala povzbudenie. Čoskoro aj ona povzbudzovala ostatných a takmer vôbec ju neprekvapilo, že sa pristihla, ako skáče hore-dole, keď sa Shelby podarilo podtancovať. Dvíhať sa zo záklonu po každom úspešnom kole bolo niečo úžasné – všetkých to nabíjalo energiou. Luce zakaždým zaplavil prekvapujúci nával adrenalínu.

Baviť sa nebolo obyčajne také jednoduché. Lebo už dlho po smiechu zväčša nasledoval pocit viny, dotieravý pocit, že sa z takého alebo onakého dôvodu nemá zabávať. No dnes sa cítila akosi ľahšie. Bez toho, aby si to uvedomila, sa jej podarilo striasť temnoty.

Kým sa Luce dostala do piateho kola, rad sa podstatne skrátil. Polovica ľudí už vypadla a všetci sa tlačili okolo Milesa alebo Rolanda a sledovali posledných, čo ešte súťažili. Luce bola na konci radu, v eufórii, a trochu sa jej krútila hlava, takže keď pocítila na ramene pevný stisk, skoro stratila rovnováhu.

Už-už šla vykríknuť, keď jej v tom ktosi pritlačil ruku na ústa.

„Šššš.“

Daniel ju ťahal z radu, preč od ostatných. Jeho silná ruka sa jej skĺzla po krku, jeho pery sa dotýkali jej líca. Na moment sa Luce z dotyku jeho pokožky, jasnofialovej žiary jeho očí a potreby chytiť ho a nikdy nepustiť božsky zakrútila hlava.

„Čo tu robíš?“ zašepkala. Chcela povedať Vďakabohu, že si tu alebo Bez teba to bolo také ťažké alebo to, čo si vlastne v skutočnosti myslela: Milujem ťa. No v mysli sa jej premieľalo aj Opustil si ma a Myslela som, že to nie je bezpečné a Čo znamená to prímerie?

„Musel som ťa vidieť,“ povedal. Keď ju viedol poza veľkú vulkanickú skalu na pláži, na tvári mu hral sprisahanecký úsmev. Úsmev, ktorý bol nákazlivý a vytvorili ho aj Lucine pery. Úsmev, ktorý nielen uznával, že porušujú Danielovo pravidlo – ale aj to, že si to vychutnávajú.

„Keď som bol už blízko a videl večierok, všimol som si, že všetci tancujú,“ povedal. „A trochu som začal žiarliť.“

„Žiarliť?“ spýtala sa Luce. Teraz už boli sami. Ruky hodila okolo jeho širokých pliec a hlboko sa mu pozrela do fialových očí. „Prečo by si mal žiarliť?“

„Lebo,“ povedal, šúchajúc ju rukami po chrbte, „tvoj tanečný lístok je obsadený. Na celú večnosť.“

Daniel ju držal za pravú ruku, ľavú si položil na plece a v piesku začal tancovať pomalú polku. Z večierka bolo počuť hudbu, no z tejto strany skaly to znelo ako súkromný koncert. Luce zavrela oči a roztopila sa v jeho náručí. Našla si miesto na jeho pleci, kde jej hlava zapadla ako diel skladačky.

„Nie, toto nie je úplne v poriadku,“ povedal po chvíli Daniel. Ukázal na jej nohy. Všimla si, že je bosý. „Daj si dole topánky,“ vyzval ju, „a ukážem ti, ako tancujú anjeli.“

Luce si zošuchla čierne balerínky a hodila ich bokom. Piesok medzi jej prstami bol mäkký a chladný. Keď si ju Daniel pritiahol k sebe, jej prsty na nohách prekryli jeho a takmer stratila rovnováhu, no jeho ruky ju pevne držali. Keď sa pozrela dole, stála na jeho nohách. A keď sa pozrela hore – bol to pohľad, po ktorom túžila dňom aj nocou. Daniel rozprestieral striebristobiele krídla.

Siahali viac ako päť metrov do neba a úplne jej vyplnili zorné pole. Široké a nádherné, žiariace vo svetle, museli to byť najkrajšie krídla v celom nebi. Luce zacítila, ako sa Danielove nohy zdvihli tesne nad zem. Jeho krídla mávali ľahko, takmer ako tlkot srdca, a držali ich oboch pár centimetrov nad plážou.

„Pripravená?“ spýtal sa.

Pripravená na čo – to nevedela. Nezáležalo na tom.

Teraz sa vzduchom niesli pospiatky, tak hladko ako sa krasokorčuliari pohybujú na ľade. Daniel ju držal v náručí a plachtil ponad vodu. Luce zhíkla, keď sa prstami na nohách dotkli prvej spenenej vlny. Daniel sa zasmial a vyniesol ich trochu vyššie. Zaklonil ju. Krútil ich dokola. Tancovali. Na oceáne.

Mesiac bol ako reflektor, svietil len na nich. Luce sa od čistej radosti smiala, tak veľmi, až sa aj Daniel rozosmial. Ešte nikdy sa necítila taká ľahučká.

„Ďakujem,“ zašepkala.

Jeho odpoveďou bol bozk. Najprv ju pobozkal jemne – na čelo, na nos – a nakoniec našiel jej pery.

Bozk opätovala vášnivo a žiadostivo a trochu zúfalo, pohrúžiac sa do toho celým telom. Takto prišla domov k Danielovi, takto sa dotkla tej prirodzenej lásky, ktorá medzi nimi vládla tak dlho. Na moment celý svet stíchol; potom Luce zalapala po dychu. Ani si nevšimla, že už boli späť na pláži.

Vzal jej hlavu do rúk. Lyžiarska čapica, ktorú mala stiahnutú cez uši, zakrývala jej blond vlasy. Stiahol jej ju a do vlasov jej vrazil prúd morského vetra. „Čo si si to spravila s vlasmi?“

Hlas mal jemný, no z nejakého dôvodu to znelo ako obvinenie. Možno preto, že sa skončila pesnička, tanec aj bozk a teraz boli len dvaja ľudia stojaci na pláži. Danielove krídla sa ohýbali dozadu, za jeho plecia. Ešte stále viditeľné, no mimo dosahu.

„Komu záleží na mojich vlasoch?“ Jej záležalo len na tom, aby ho mohla držať. Nemalo len na tom záležať aj jemu?

Luce sa načiahla po svoju lyžiarsku čiapku. Jej holá blond hlava jej pripadala príliš odhalená, ako žiariaca červená vlajka varujúca Daniela, že jej môže hroziť nervové zrútenie. Len čo sa začala odvracať, Daniel okolo nej ovinul ruky.

„Hej,“ prihovoril sa jej a znovu si ju pritiahol k sebe. „Prepáč.“

Vydýchla, pritúlila sa k nemu a nechala sa zaplaviť jeho dotykmi. Zaklonila hlavu, aby sa mu pozrela do očí.

„Je to teraz bezpečné?“ spýtala sa a túžila po tom, aby Daniel začal rozprávať o prímerí. Môžu byť konečne spolu? No strhaný výraz v jeho očiach jej odpovedal, skôr než otvoril ústa.

„Nemal by som tu byť, ale bojím sa o teba.“ Podržal si ju pred sebou. „A z toho, ako veci vyzerajú, mám pravdu.“ Prstom sa dotkol jej kučery. „Nechápem, prečo si to spravila, Luce. To nie si ty.“

Odtlačila ho. Vždy jej prekážalo, keď to ľudia hovorili. „To ja som si ich odfarbila, Daniel. Takže, technicky, toto som ja. Možno nie ja, akú ma chceš mať –“

„To nie je fér. Nechcem, aby si bola nikým iným, než kým si.“

„A to je kým, Daniel? Pretože ak na to poznáš odpoveď, prosím, neváhaj a povedz mi ju.“ Zvýšila hlas, keď frustrácia nahradila vášeň, ktorá jej unikala pomedzi prsty. „Som tu sama a usilujem sa prísť na to prečo. Usilujem sa prísť na to, čo tu robím so všetkými týmito… keď ani nie som…“

„Keď nie si čo?“

Ako sa tak rýchlo dostali od tancovania vo vzduchu k tomuto?

„Neviem. Snažím sa to brať deň za dňom. Nájsť si kamarátov, vieš? Včera som sa zapojila do klubu a plánujeme nejaký výlet na jachte.“ V skutočnosti mu však chcela povedať o tieňoch. A najmä o tom, čo robila v lese. No Daniel zúžil oči, akoby už teraz vykonala niečo zlé.

„Na žiadnu jachtu nepôjdeš.“

„Čože?“

„Ostaneš tu v areáli školy tak dlho, ako ti poviem.“ Vnímajúc jej narastajúci hnev, vydýchol. „Nechcem ti určovať tieto pravidlá, Luce, ale… robím toho toľko, len aby si bola v bezpečí. Nedovolím, aby sa ti niečo stalo.“

„Doslova a do písmena.“ Luce zaťala zuby. „Dobré alebo zlé, alebo iné. Vyzerá to tak, že keď tu nie si, chceš, aby som nerobila vôbec nič.“

„To nie je pravda.“ Pohrozil jej prstom. Nikdy predtým ho nevidela vybuchnúť tak rýchlo. Potom sa pozrel na oblohu a Luce sledovala jeho pohľad. Ponad hlavy im prefičal tieň – ako čierny ohňostroj, zanechávajúci za sebou smrtonosný, dymový chvost. Zdalo sa, že Daniel ho vie ihneď prečítať.

„Musím ísť,“ povedal.

„Aké prekvapenie.“ Odvrátila sa. „Objavíš sa z ničoho nič, vyprovokuješ hádku, potom sa z toho vykrútiš. Toto musí byť ozajstná, pravá láska.“

Schmatol ju za plecia a triasol ňou, kým sa mu nepozrela do očí. „To je pravá láska,“ povedal tak zúfalo, že Luce nevedela povedať, či to ubralo z bolesti v jej srdci, alebo k nej pridalo. „Vieš, že je.“ Jeho oči blčali fialovo – nie od hnevu, ale od veľkej túžby. Bol to pohľad, ktorý človeka prinúti niekoho milovať tak veľmi, že mu chýba, aj keď stojí priamo pred ním.

Daniel sklonil hlavu, aby ju pobozkal na líce, no ona bola na pokraji sĺz. Zahanbene sa odvrátila. Počula jeho povzdych a potom trepot krídel.

Nie.

Keď obrátila hlavu, Daniel už letel vzduchom, na pol ceste medzi oceánom a mesiacom. V lúčoch mesačného svitu jeho krídla jasne svietili. O chvíľu nato ho bolo ťažké odlíšiť od hociktorej hviezdy na oblohe.

PÄŤ

ŠTRNÁSŤ DNÍ

Počas noci do mesta Fort Bragg pritiahla ako armáda nehybná vrstva hmly a usadila sa nad ním. Nedvihla sa s príchodom slnka a jej beznádej presiakla do všetkého a všetkých. Takže Luce sa celý piatok v škole cítila, akoby ju ťahal pomalý odliv. Učitelia boli nesústredení, nemastní-neslaní, a prednášali pomaly. Študenti pripomínali letargické kôpky a usilovali sa ostať počas dlhého, monotónneho, vlhkého dňa hore.

Kým sa vyučovanie skončilo, bezútešnosť prenikla Luce do samého vnútra. Nevedela, čo robí na tejto škole, kam naozaj nepatrila, v tomto dočasnom živote, ktorý len zvýrazňoval absenciu skutočného, permanentného života. Chcela vliezť do svojej postele a celé to prespať – nielen počasie jej dlhého prvého týždňa na Shoreline, ale aj hádku s Danielom a spleť otázok a úzkosť, ktoré sa jej uvolnili v mysli.

Pospať si predošlú noc bolo nemožné. V najtemnejších ranných hodinách sa osamote dotackala do svojej izby. Prehadzovala sa v posteli a nemohla zaspať. To, že ju Daniel nechal bokom, ju už neprekvapovalo, no nebolo to preto ľahšie. A ten urážlivý, šovinistický rozkaz ostať v areáli školy, ktorý jej dal? Kde sú, v devätnástom storočí? Napadlo jej, že možno sa s ňou tak Daniel pred stáročiami rozprával, no – ako Jana Eyrová alebo Elizabeth Bennetová – Luce si bola istá, že žiadna z jej minulých osobností by s tým nikdy nebola súhlasila. A určite nie teraz.

Keď po vyučovaní kráčala hmlou k internátu, bola ešte stále nahnevaná a otrávená. Oči mala nevyspaté, a kým sa dotkla kľučky, bola už ako námesačná. Vošla do šerej, prázdnej izby a skoro si nevšimla obálku, ktorú jej niekto podstrčil popod dvere.

Bola krémovej farby, tenučká a štvorcová, a keď ju obrátila, zbadala na prednej strane svoje meno napísané malými hranatými písmenami. Túžila po jeho ospravedlnení, a tak ju rýchlo roztrhla. Vedela, že aj ona mu jedno dlží.

List vnútri bol písaný na stroji na krémovom papieri a bol poskladaný na tretiny.

Drahá Luce,

Je tu niečo, čo Ti už dávno chcem povedať. Stretnime sa v meste pri Noyo Point okolo šiestej dnes večer. Asi štyristo metrov južne od Shoreline je zastávka autobusu č.5, ktorý ide po diaľnici 1. Použi tento autobusový lístok. Budem čakať pri hoteli North Cliff. Už sa Ťa neviem dočkať.

S láskou Daniel

Keď Luce zatriasla obálkou, ucítila v nej malý kúsok papiera. Vytiahla tenký modro-biely lístok na autobus s číslom päť vytlačeným na jednej strane a malou približnou mapou Fort Bragg nakreslenou na druhej strane. To bolo všetko. Nebolo tam nič iné.

Luce si to nevedela poskladať dokopy. Žiadna zmienka o ich hádke na pláži. Ani náznak toho, že Daniel rozumie, aké nevyspytateľné je zmiznúť jeden večer a na ďalší očakávať, že pocestuje za ním.

Žiadne ospravedlnenie.

Zvláštne. Daniel sa mohol zjaviť kdekoľvek a kedykoľvek. Zväčša si neuvedomoval logistickú realitu, s ktorou sa musia potýkať ľudské bytosti.

List v jej rukách bol chladný a tvrdý. Jej menej rozumná časť bola v pokušení predstierať, že ho nikdy nedostala. Bola unavená z hádania, unavená z toho, že sa jej Daniel nezverí s detailmi. No tá otravná zamilovaná časť Luce premýšľala, či naňho nebola veľmi tvrdá. Pretože ich vzťah bol hoden toho úsilia. Pokúsila si vybaviť jeho oči a hlas, keď jej rozprával príbeh o živote, ktorý žila v Kalifornii v časoch zlatej horúčky. Ako ju videl cez okno a zamiloval sa do nej po už asi tisíci raz.

To bol obraz, ktorý si o niekoľko minút odnášala so sebou, keď sa vykradla po chodníku k hlavnej bráne Shoreline a ďalej na autobusovú zastávku, na ktorej mala čakať. Obraz Danielových prosebných fialových očí ju ťahal za srdce, zatiaľ čo stála pod vlhkou sivou oblohou. Sledovala bezfarebné autá, ako sa zhmotňujú v hmle, zatáčajú na serpentínach na diaľnici č. 1, ktorá bola bez zvodidiel, a opäť miznú.

Keď sa obzrela do diaľky na impozantný školský areál Shoreline, spomenula si na Jasminine slová na večierku: Pokiaľ sme pod ich dohľadom, môžeme si v podstate robiť, čo sa nám zachce. Luce spod toho dohľadu práve vykĺzla, no čo na tom bolo zlé? Nebola naozaj ich študentkou; a znova uvidieť Daniela stálo za risk, že ju prichytia.

Zopár minút po pol na zastávke zastavil autobus č. 5.

Autobus bol starý, sivý a rozheganý, podobne ako šofér, ktorý Luce otvoril dvere, aby mohla nastúpiť. Sadla si na prázdne sedadlo v prednej časti. Autobus páchol ako pavučiny alebo zriedka využívaná povala. Luce musela rukami zovrieť lacné koženkové sedadlo, keď sa autobus rútil osemdesiatkou zákrutami, akoby pár centimetrov od vozovky neklesal útes takmer dva kilometre nadol do rozbúreného sivého oceána.

Kým dorazili do mesta, rozpršalo sa – nepretržité šikmé mrholenie, ktorému len málo chýbalo k poriadnemu lejaku. Väčšina firiem na hlavnej ulici bola už zavretá a mesto vyzeralo mokré a trochu pusté. Nie práve scéna, ktorú si predstavovala pre veselý rozhovor na udobrenie.

Keď Luce vystupovala z autobusu, z ruksaka vytiahla lyžiarsku čapicu a natiahla si ju na hlavu. Na nose a končekoch prstov cítila chladný dážď. Zbadala zahnutú zelenú kovovú tabuľu a šla v smere šípky na nej k Noyo Point.

Bol to široký polostrov zeme, nie sviežozelenej ako terén v areáli Shoreline, ale zmes fliačikov trávy a mokrého sivého piesku. Stromy sa preriedili, lístie im postŕhal nepravidelný morský vietor. Úplne na kraji, necelých sto metrov od cesty, stála na fľaku bahna osamotená lavička. Tú musel mať Daniel na mysli ako miesto ich stretnutia. No odtiaľ, kde Luce stála, videla, že tam ešte nie je. Pozrela sa na hodinky. Päť minút meškala.

Daniel nikdy nechodil neskoro.

Zdalo sa, že dážď sa usádzal na končekoch jej vlasov namiesto toho, aby do nich vsiakol. Ani matka príroda nevedela, čo si počať s odfarbenou blondínkou Luce. Nechcelo sa jej na Daniela čakať na otvorenom priestranstve. Na hlavnej ulici bol rad obchodov. Tam sa Luce schovala, na dlhej drevenej verande pod hrdzavou kovovou strieškou. Na tabuli najbližšieho obchodu vyblednutými modrými písmenami stálo: FREDOVE RYBY.

Fort Bragg nebolo malebné mestečko ako Mendocino – mesto, kde sa ona a Daniel zastavili predtým, než ju odviedol severnejšie. Bolo skôr industriálne, naozajstná starodávna rybárska dedina s hnijúcimi dokmi vpasovanými do oblúkovej zátoky, kde sa zem stretávala s vodou. Pokým Luce čakala, na breh vystupovali z lode rybári. Pozorovala, ako hore schodmi z dokov vystupuje rad drsných mužov chudých ako palica v mokrých pršiplášťoch.

Keď prišli na úroveň ulice, kráčali osamote alebo v tichých hlúčikoch popri prázdnej lavičke a smutných, naklonených stromoch, popred zavreté obchody k štrkovému parkovisku na južnej strane Noyo Point. Vliezli do svojich obitých starých pikapov, naštartovali a odišli preč – more pochmúrnych tvárí sa zmenšovalo, až tam ostala jediná. A tento človek nevystúpil zo žiadneho škunera. Vlastne, zdalo sa, že sa nečakane vynoril z hustej hmly. Luce sa pritisla na kovovú roletu obchodu s rybami a snažila sa lapiť dych.

Cam.

Kráčal na západ po štrkovej ceste rovno popred ňu, obklopený dvoma rybármi v čiernom, ktorí vyzerali, že si jeho prítomnosť nevšimli. Na sebe mal úzke čierne džínsy a čiernu koženú bundu.

Tmavé vlasy, ktoré sa mu v daždi leskli, mal kratšie, ako keď ho videla naposledy. Na krku mu z boku bolo vidno kúsok tetovania so slnečnými lúčmi. Na bezfarebnom pozadí oblohy boli jeho oči tak intenzívne zelené ako nikdy predtým.

Naposledy, čo Cama videla, stál na čele ohavnej čiernej armády démonov, ľahostajný, krutý a jednoducho… zlý. Tuhla jej z toho krv v žilách. Bola pripravená vychrliť naňho rad nadávok a obvinení, no bolo by ešte lepšie, keby sa mu mohla úplne vyhnúť.

Neskoro. Camov zelený pohľad ju našiel – a ona stuhla. Nie preto, že zapol ten svoj falošný šarm, ktorému na Meči a kríži takmer podľahla. Ale preto, že vyzeral úprimne znepokojený, že ju vidí. Zmenil smer, teraz išiel proti prúdu posledných vlečúcich sa rybárov a v mihu bol vedľa nej.

„Čo tu robíš?“

Cam vyzeral viac než znepokojene, usúdila Luce – vyzeral takmer vydesene. Plecia mal vytiahnuté ku krku a jeho pohľad nespočinul na ničom dlhšie ako sekundu. Nepovedal nič na jej vlasy; takmer akoby si ich ani nevšimol. Luce si bola istá, že Cam nemal o nej vedieť, že je v Kalifornii. Držať ju mimo ľudí ako on bolo celou podstatou jej presunu. Teraz to pokašľala.

„Len –“ Pozerala sa na biely štrkový chodník za Camom, ktorý pretínal trávu na okraji útesu. „Len som sa vybrala na prechádzku.“

„Nie.“

„Daj mi pokoj.“ Pokúsila sa pretlačiť poza neho. „Nemám ti čo povedať.“

„Čo by bolo fajn, keďže spolu nemáme hovoriť. No ty nemáš opúšťať tú školu.“

Odrazu bola nervózna, ako keby vedel niečo, čo ona nevie. „Ako si vôbec vedel, že tu chodím do školy?“

Cam vzdychol. „Viem všetko, okej?“

„Tak potom si tu, aby si bojoval s Danielom?“

Camove zelené oči sa zúžili. „Prečo by som… Moment, hovoríš, že si sem prišla za ním?“

„Netvár sa tak šokovane. Sme spolu.“ Ako keby sa Cam ešte stále nezmieril s myšlienkou, že si namiesto neho vybrala Daniela.

Cam sa poškrabal na čele, vyzeral znepokojene. Keď napokon prehovoril, slová sa z neho sypali. „Poslal po teba? Luce?“

Zvraštila tvár, ohýbajúc sa pod tlakom jeho pohľadu. „Dostala som list.“

„Ukáž mi ho.“

Teraz Luce stuhla, skúmajúc Camov nezvyčajný výraz, aby pochopila, čo vie. Vyzeral rovnako nesvoj, ako sa ona cítila. Ani sa nepohla.

„Naletela si. Grigori by po teba teraz neposlal.“

„Nevieš, čo by pre mňa spravil.“ Luce sa odvrátila a želala si, aby ju Cam nebol nikdy zbadal, aby bola preč. Cítila detinskú potrebu pochváliť sa Camovi, že ju včera večer Daniel navštívil. No vychvaľovanie by sa tam skončilo. Opakovať detaily hádky nebola žiadna sláva.

„Viem, že by zomrel, keby si zomrela ty, Luce. Ak sa chceš dožiť ďalšieho dňa, ukáž mi ten list.“

„Zabil by si ma kvôli kusu papiera?“

„Ja nie, ale ten, kto ti to poslal, to pravdepodobne má v úmysle.“

„Čo?“ Luce ten list takmer pálil vo vrecku, no odolala nutkaniu hodiť ho Camovi do rúk. Cam nevie, o čom hovorí. Nemôže. No čím dlhšie na ňu hľadel, tým viac začínala uvažovať nad zvláštnym listom, ktorý dostala. Ten lístok na autobus, tie pokyny. Bolo to čudne technické a neoriginálne. Vôbec sa to nepodobalo na Daniela. Trasúcimi sa prstami vylovila lístok z vrecka.

Cam jej ho vytrhol z ruky, a ako čítal, škľabil sa. Keď vrhol pohľad na les na druhej strane cesty, nečujne niečo zamrmlal. Luce sa tiež poobzerala, no na pár rybároch, ktorí nakladali svoj výstroj na hrdzavé korby pikapov, nevidela nič podozrivé.

„Poď,“ vyzval ju napokon a chytil ju za lakeť. „Už je najvyšší čas dostať ťa späť do školy.“

Vytrhla sa mu. „Nikam s tebou nejdem. Nenávidím ťa. Čo tu vôbec robíš?“

Krúžil okolo nej. „Som na love.“

Premerala si ho a snažila sa neprezradiť, že je z neho ešte stále nervózna. Cam – štíhly, oblečený ako punk-rocker, bez zbrane.

„Naozaj?“ Vztýčila hlavu. „A čo lovíš?“

Cam hľadel poza ňu k súmračnému lesu. Kývol hlavou. „Ju.“

Luce natiahla krk, aby sa pozrela, o kom alebo o čom Cam hovorí, no skôr ako mohla niečo zbadať, silno do nej strčil. Nasledoval čudesný závan vetra a popred tvár jej presvišťalo niečo strieborné.

„K zemi!“ zreval Cam a silno zatlačil Luce do pliec. Klesla na verandu a pocítila na sebe jeho váhu a prach na drevených doskách.

„Zlez zo mňa!“ zakričala. Keď sa zvíjala od hnusu, zachvátil ju studený strach. Ktokoľvek je tam vonku, musí byť naozaj zlý. Inak by nebola v situácii, v ktorej ju Cam ochraňuje.

O chvíľu nato už Cam šprintoval cez parkovisko. Uháňal k akejsi dievčine. Veľmi peknej dievčine asi v Lucinom veku, oblečenej do dlhého hnedého plášťa. Mala jemné črty a blonďavobiele vlasy stiahnuté do vysokého chvosta, no na jej očiach bolo niečo divné. Mali prázdny výraz, z ktorého dokonca aj z tej diaľky Luce zamrazilo od strachu.

A ešte čosi: Dievča bolo ozbrojené. Držalo strieborný luk a náhlivo k tetive prikladalo šíp.

Cam sa vyrútil vpred, štrk na parkovisku mu chrupčal pod nohami, keď sa približoval k dievčaťu, ktorého bizarný strieborný luk svietil ešte aj v hmle. Akoby nebol z tohto sveta.

Luce odtrhla zrak od šialenkyne so šípom, zgúľala sa na kolená a pohľadom prečesala parkovisko, aby videla, či ešte niekto iný nevyzerá tak zdesene, ako sa ona cíti. No bolo prázdne, zvláštne tiché.

Pľúca mala stiahnuté – mohla sotva dýchať. To dievča sa pohybovalo skoro ako stroj, bez akéhokoľvek zaváhania. A Cam bol neozbrojený. Dievča naťahovalo tetivu a Cam bol v bezprostrednej blízkosti.

No trvalo mu to o zlomok sekundy dlhšie. Cam do dievčiny vrazil a zhodil ju na chrbát. Surovo sa s ňou ťahal o luk a tak jej lakťom vrazil do tváre, až ho pustila. Dievčina zjajkla – vysokým, nevinným tónom –, a keď na ňu Cam namieril luk, cúvla na zemi. Prosebne zdvihla otvorenú dlaň.

Potom jej Cam strelil šíp rovno do srdca.

Na druhej strane parkoviska Luce vykríkla a zahryzla si do zovretej päste. Hoci sa chcela držať čo najďalej, pozviechala sa na nohy a utekala bližšie. Niečo tu nesedelo. Luce čakala, že tam nájde ležať krvácajúce dievča, no toto dievča nebojovalo, neplakalo.

Pretože tam už nebolo.

Dievčina a šíp, ktorý do nej Cam strelil, zmizli.

Cam dôkladne prehľadával parkovisko a zbieral šípy, ktoré lukostrelkyni popadali, ako keby to bola tá najsúrnejšia úloha, ktorú kedy vykonával. Luce si čupla na mieste, kde predtým dievča padlo. Prstom prešla po drsnej štrkovej ceste, zmätená a ešte viac vystrašená, ako bola pred chvíľou. Nebolo tam ani stopy po tom, že by tam niekto niekedy bol.

Cam sa vrátil k Luce s tromi šípmi v jednej ruke a strieborným lukom v druhej. Luce sa inštinktívne načiahla, aby sa jedného z nich dotkla. Nikdy nič také nevidela. Z nejakého dôvodu ju to fascinovalo. Naskočila jej husia koža. V hlave sa jej zahmlilo.

Cam šípy odtiahol. „Nerob to. Sú smrtonosné.“

Nevyzerali smrtonosné. Vlastne, nemali ani hroty. Boli to len strieborné paličky s tupým koncom. A predsa jedna z nich zapríčinila, že to dievča zmizlo.

Luce párkrát zažmurkala. „Čo sa práve stalo, Cam?“ Hlas mala vážny. „Kto to bol?“

„Vyhnankyňa.“ Cam sa na ňu nepozeral. Pohľad upieral na strieborný šíp vo svojich rukách.

„Kto?“

„Najhorší druh anjela. Počas vzbury boli Vyhnanci na strane satana, no do podsvetia by nikdy nevkročili.“

„Prečo?“

„Poznáš tie typy. Ako tie baby, ktoré chcú, aby ich pozvali na žúrku, no neplánujú sa tam ukázať.“ Zaškľabil sa. „Hneď ako sa boj skončil, rýchlo sa snažili zaradiť spiatočku do neba, no už bolo neskoro. Na oblaky dostaneš len jednu šancu.“ Pozrel na Luce. „Teda väčšina z nás.“

„Takže ak nie sú s nebom…“ Ešte stále si neprivykla rozprávať konkrétne, keď išlo o tieto veci. „Sú… na strane pekla?“

„Sotva. Aj keď si pamätám, ako sa priplazili naspäť.“ Cam sa zlovestne zasmial. „Zväčša berieme každého, kto príde, no aj Satan má svoje hranice. Vyhnal ich naveky, a aby toho nebolo málo, oslepil ich.“

„Ale to dievča nebolo slepé,“ zašepkala Luce, vybavujúc si, ako jej luk sledoval každý Camov pohyb. Nezasiahlo ho len preto, že sa tak rýchlo pohyboval. A predsa Luce vedela, že niečo na tom dievčati bolo divné.

„Bolo. Lenže na pohyb vo svete používa iné zmysly. Tak či onak dokáže vidieť. Má to svoje obmedzenia aj výhody.“

Pohľadom prestal prečesávať líniu stromov. Luce pri myšlienke na ďalších Vyhnancov zahniezdených v lese – na ďalšie strieborné luky a šípy – zmĺkla.

„Čo sa s ňou stalo? Kde je teraz?“

Cam na ňu hľadel. „Je mŕtva, Luce. Puf. Preč.“

Mŕtva? Luce sa pozrela na miesto na zemi, kde sa to stalo, no to bolo také prázdne ako zvyšok parkoviska. Sklonila hlavu, lebo pocítila závrat. „Ja… Myslela som, že anjelov nemožno zabiť.“

„Len z nedostatku dobrých zbraní.“ Posledný raz mihol Luce pred tvárou šípmi a potom ich zabalil do látky, ktorú vytiahol z vrecka, a zasunul si ich dovnútra koženej bundy. „Tieto veci sú úzky profil. No tak, prestaň sa triasť, teba nezabijem.“ Otočil sa a začal skúšať dvere áut na parkovisku. Keď zbadal otvorené okno na strane šoféra sivožltého pikapu, uškrnul sa. Siahol dnu a šťukol zámkom. „Buď vďačná, že naspäť do školy nemusíš ísť pešo. Poď, nastúp.“

Keď Cam otvoril dvere pre spolujazdca, Luce padla sánka. Nakukla dnu cez otvorené okno a sledovala, ako sa štúra v zapaľovaní. „Myslíš, že s tebou len tak nastúpim do nejakého auta, ktoré naštartuješ pomocou drôtikov po tom, čo som ťa videla niekoho zavraždiť?“

„Keby som ju nezabil,“ rukou šmátral pod volantom, „bola by zabila ona teba, okej? Kto myslíš, že ti poslal ten list? Vylákali ťa zo školy, aby ťa zavraždili. Je to tak pre teba stráviteľnejšie?“

Luce nevedela, čo robiť, a tak sa oprela o kapotu pikapu. Spomenula si na rozhovor, ktorý mala s Danielom, Arriane a Gabbe tesne predtým, ako opustila Meč a kríž. Povedali, že slečna Sophia a ostatní z jej sekty po nej možno pôjdu. „Ale ona nevyzerala ako – sú Vyhnanci súčasťou staršinov?“

Vtedy mal už Cam naštartovaný motor. Rýchlo vyskočil von, prešiel okolo a popohnal Luce na sedadlo spolujazdca. „Poďme, pohyb, šup-šup. Toto je ako zháňať mačku.“ Konečne si sadla a Cam natiahol okolo nej bezpečnostný pás. „Nanešťastie, Luce, máš viac než len jeden druh nepriateľov. Preto ťa beriem späť do školy, kde to je bezpečné. Hneď teraz.“

Nemyslela si, že byť v aute osamote s Camom je múdre, no nebola si istá, či je múdrejšie ostať osamote tu. „Počkaj,“ povedala, keď sa otočil smerom k Shoreline. „Ak títo Vyhnanci nie sú súčasťou neba ani pekla, na čej strane sú?“

„Vyhnanci sú hnusným odtieňom šedej. Ak si si nevšimla, vonku sú horšie veci, než som ja.“

Luce si zložila ruky do lona, nedočkavá dostať sa späť do svojej izby, kde sa bude môcť cítiť – alebo aspoň sa tváriť, že sa cíti – v bezpečí. Prečo by mala Camovi veriť? Jeho klamstvám uverila už pričasto.

„Nie je nič horšie než ty. To, čo chceš… čo si chcel urobiť na Meči a kríži, je strašné a zlé.“ Pokrútila hlavou. „Len sa ma snažíš znova oklamať.“

„Nesnažím.“ Jeho hlas bol menej útočný, než by bola čakala. Zdal sa hĺbavý, až skľúčený. Už boli na dlhej oblúkovej príjazdovej ceste ku Shoreline. „Nikdy som ti nechcel ublížiť, Luce, nikdy.“

„Preto si zvolal všetky tie tiene do boja, keď som bola na cintoríne?“

„Dobro a zlo nie sú tak jasne ohraničené, ako si myslíš.“ Pozrel von oknom na budovy Shoreline, ktoré vyzerali temné a neobývané. „Si z juhu, však? Teda, aspoň tentoraz. Takže by si mala chápať, akú majú víťazi možnosť prepísať históriu. Ide o sémantiku, Luce. To, čo berieš ako zlo – nuž, pre môj druh je to len jednoduchý problém významu slova.“

„Daniel si to nemyslí.“ Luce si želala, aby bola povedala, že ona si to nemyslí, no ešte toho nevedela dosť. Ešte stále Danielovým vysvetleniam jednoducho verila.

Cam zaparkoval pikap na fliačiku trávy za internátom, vystúpil a prešiel okolo, aby jej otvoril dvere. „Daniel a ja sme dve strany tej istej mince.“ Ponúkol jej ruku, aby jej pomohol vstúpiť, no ignorovala ho. „Musí ťa bolieť, keď to počuješ.“

Chcela povedať, že to nemôže byť pravda, že medzi Camom a Danielom nie je žiadna podobnosť, bez ohľadu na to, ako veľmi sa Cam usiloval veci prifarbiť. No počas toho týždňa, čo bola Luce na Shoreline, videla a počula veci, ktoré boli v rozpore s tým, čomu kedysi verila. Pomyslela na Francescu a Stevena. Vzišli z toho istého miesta: Kedysi dávno, pred vojnou, existovala iba jedna strana. Cam nebol jediný, kto tvrdil, že hranica medzi anjelmi a démonmi nie je úplne čierno-biela.

V jej obloku sa svietilo. Luce si predstavila Shelby meditujúcu na oranžovom koberčeku, s nohami skríženými v lotosovom sede. Ako môže Luce ísť dnu a tváriť sa, že práve nevidela zomrieť anjela? Alebo že všetko, čo sa tento týždeň stalo, ju nenechalo na pochybách?

„Nechajme si dnešné udalosti pre seba, dobre?“ povedal Cam. „A pre budúcnosť nám všetkým sprav láskavosť a ostaň v areáli školy, kde sa nedostaneš do problémov.“

Pretlačila sa popri ňom, preč zo svetla reflektorov ukradnutého auta, do tieňov zahaľujúcich múry jej internátu.

Cam nastúpil do auta a protivne roztúroval motor. No predtým než odišiel, stiahol okienko a zavolal na Luce: „Nemáš za čo.“

Otočila sa. „Za čo?“

Zazubil sa a dupol na plyn. „Za to, že som ti zachránil život.“

ŠESŤ

TRINÁSŤ DNÍ

„Je to tu“ zaspieval niekto nahlas pred Lucinými dverami na druhý deň skoro ráno. Ktosi klopal. „Konečne je to tu!“

Klopanie bolo čoraz naliehavejšie. Luce nevedela, koľko je hodín, podľa nej bolo priskoro na všetok ten chichot za dverami.

„Tvoje kamošky,“ zvolala Shelby z hornej postele.

Luce zastenala a vykĺzla z postele. Vzhliadla k Shelby, ktorá ležala na bruchu na hornej posteli, už kompletne oblečená v džínsoch a prešívanej červenej veste, a lúštila sobotňajšiu krížovku.

„Spíš vôbec niekedy?“ zamrmlala Luce a načiahla sa do skrine, aby na seba natiahla fialový károvaný župan, ktorý je ušila mama na trináste narodeniny. Ešte stále jej bol dobrý – tak trochu.

Tvár pritlačila na okienko a zbadala Dawnin a Jasminin vypuklý úsmev. Boli nahodené v žiarivých šáloch a mali chlpaté klapky na ušiach. Jasmine zdvihla držiak so štyrmi kávami a Dawn, ktorá mala v ruke veľké hnedé papierové vrecko, znova zaklopala.

„Odoženieš ich, alebo mám zavolať esbeskárov?“ spýtala sa Shelby.

Nevšímajúc si ju, Luce otvorila dvere a dvojica dievčat trkotajúcich treťou kozmickou sa prehnala popri nej do izby.

„Konečne.“ Jasmine sa zasmiala, a skôr ako sa posadila na neustlatú dolnú posteľ, podala Luce kávu. „Musíme toho toľko prebrať.“

Dawn ani Jasmine sa u nej ešte nikdy nezastavili, no Luce si vychutnávala, ako sa tam hneď udomácnili. Pripomenulo jej to Penn, ktorá si „požičala“ náhradný kľúč od Lucinej izby, aby mohla hocikedy, keď bolo treba, prísť.

Luce sa pozrela na svoju kávu a ťažko preglgla.

Teraz sa tu, pred týmito tromi, nemôže rozcítiť.

Dawn bola v kúpeľni a hrabala sa v skrinke nad umývadlom. „Sme presvedčené, že ako nerozlučná členka plánovacieho výboru by si sa mala zúčastniť na dnešnom uvítacom príhovore,“ povedala a neveriacky sa pozrela na Luce. „Ako to, že ešte nie si oblečená? Jachta odchádza za menej ako hodinu.“

Luce si poškrabala čelo. „Osviež mi pamäť?“

„Aaach.“ Dawn dramaticky zastonala. „Nepamätáš sa na Amy Branshawovú? Moju partnerku na labáku? Tú, ktorej otec vlastní tú obrovskú jachtu? Hovorí ti to niečo?“

Začínalo sa jej to všetko vybavovať. Sobota. Plavba jachtou pozdĺž pobrežia. Jasmine a Dawn navrhli tento vzdialene vzdelávací nápad výboru pre podujatia na Shoreline – alias Francesce – a nejakým spôsobom im ho schválili. Luce súhlasila s tým, že im pomôže, no neurobila nič. Teraz si spomenula na Danielovu tvár, keď mu o tom povedala, ako ihneď zavrhol myšlienku, že sa Luce bude zabávať bez neho.

Dawn sa už hrabala v Lucinej skrini. Vytiahla úpletové šaty farby baklažánu s dlhými rukávmi, hodila ich Luce a nahnala ju do kúpeľne. „Nezabudni si pod to dať legíny. Na vode je zima.“

Cestou Luce schmatla z nabíjačky svoj mobil. Včera večer, po tom, čo ju doviezol Cam, sa cítila taká vyľakaná a sama, že porušila prvé pravidlo pána Colea a poslala Callie esemesku. Keby pán Cole vedel, ako veľmi sa potrebovala spojiť so svojou kamarátkou… aj tak by ho to asi rozčúlilo. Už bolo neskoro.

Otvorila zložku so správami a spomenula si, ako sa jej triasli prsty, keď písala tie klamstvá:

Konečne som zohnala mobil! Signál vypadáva, ale keď budem môcť, zavolám. Všetko je tu super, no chýbaš mi! Skoro mi napíš!

Žiadna odpoveď od Callie.

Je chorá? Zaneprázdnená? Mimo mesta?

Ignoruje Luce za to, že ona ignorovala ju?

Luce sa pozrela do zrkadla. Vyzerala a cítila sa strašne. No súhlasila, že Dawn a Jasmine pomôže, a tak na seba natiahla úpletové šaty a blond vlasy si stiahla dozadu a prichytila sponkami.

Kým Luce vyšla z kúpelne, Shelby sa ponúkala z raňajok, ktoré so sebou dievčatá doniesli v papierovom vrecku. Naozaj vyzerali veľmi dobre – čerešňové koláčiky, jablkové šišky, mafiny, škoricové rolky a tri rôzne druhy džúsu. Jasmine jej podala veľký ovsený mafin a téglik smotanového syra.

„Potrava pre mozog.“

„Čo jej toto všetko?“ Miles prestrčil hlavu cez pootvorené dvere. Luce mu pod stiahnutou bejzbalovou šiltovkou nevidela oči, no hnedé vlasy mu odstávali na bokoch, a keď sa usmial, objavili sa jeho hlboké jamky. Dawn ihneď dostala záchvat chichotu, lebo Miles bol zlatý a Dawn bola Dawn.

No zdalo sa, že Miles si to nevšimol. V skupine veľmi dievčenských dievčat bol uvoľnenejší a prirodzenejší než Luce. Možno mal kopu sestier alebo čo. Nebol ako niektoré ostatné decká na Shoreline, ktoré sa tvárili, že sú super, ale bola to skôr maska. Miles bol nefalšovaný a skutočný.

„Nemáš nejakých známych vlastného pohlavia?“ spýtala sa Shelby predstierajúc, že je viac otrávená, než naozaj bola. Keď už Luce svoju spolubývajúcu poznala lepšie, zdal sa jej Shelbin drsný humor takmer šarmantný.

„Samozrejme.“ Miles nebojácne vošiel do izby. „Lenže moji chalanskí známi sa väčšinou neobjavia s raňajkami.“ Vytiahol z vrecka obrovskú škoricovú rolku a poriadne si z nej odhryzol. „Vyzeráš pekne, Luce,“ povedal s plnými ústami.

Luce sa začervenala, Dawn sa prestala chichotať a Shelby zakašľala do rukáva: „Trápne!“

Pri prvom zvuku z reproduktora na chodbe Luce podskočila. Ostatní sa na ňu pozreli, akoby jej šibalo, no Luce bola ešte stále zvyknutá na karhajúce vyhlásenia zo školského rozhlasu Meča a kríža. Namiesto toho izbu zaplavil Francescin zamatový hlas:

„Dobré ráno, Shoreline. Ak sa k nám pripájate na dnešnú plavbu jachtou, autobus do prístavu odchádza o desať minút. Zídeme sa pri južnom vchode na sčítanie prítomných. A nezabudnite sa teplo obliecť!“

Miles si uchmatol na cestu ďalší koláčik. Shelby si obula bodkované gumáky. Jasmine si utiahla svoje ružové klapky na uši a pokrčila plecami na Luce. „Toľko pokiaľ ide o plánovanie! Uvítací príhovor budeme musieť preletieť.“

„V autobuse si sadni k nám,“ inštruovala ju Dawn. „Totálne si to naplánujeme na ceste k Noyo Point.“

Noyo Point. Luce musela nasilu prehltnúť kúsok ovseného mafina. Výraz dievčaťa-Vyhnankyne, ešte keď bolo nažive; hrozná jazda domov s Camom – pri tej spomienke naskočila Luce husia koža. A to, ako jej Cam predhodil, že jej zachránil život, tiež nepomohlo. Hneď po tom, čo jej povedal, aby neopúšťala areál školy.

Taká divná poznámka. Takmer ako keby teraz boli on a Daniel komplici.

Luce otáľala a sadla si na posteľ. „Takže ideme všetci?“

Ešte nikdy neporušila sľub Danielovi. I keď mu nikdy skutočne nesľúbila, že na jachtu nepôjde. Toto obmedzenie sa jej videlo také tvrdé a nevhodné, že jej inštinkt napovedal, aby sa naň vykašľala. Ale keby bola pristala na hru podľa Danielových pravidiel, možno by sa nemusela stretnúť so smrťou ďalšieho človeka. Aj keď to bola asi len jej narastajúca paranoja. Tým listom ju zámerne vylákali von zo školského areálu. Školská plavba loďou je úplne iná vec. Nebude to, ako že Vyhnanci kormidlujú loď.

„Samozrejme, že ideme všetci.“ Miles chytil Luce za ruku, postavil ju na nohy a ťahal k dverám. „Prečo by sme nešli?“

Toto bol moment rozhodnutia: Luce môže bezpečne ostať v areáli, tak ako jej povedal Daniel (a Cam). Ako väzeň. Alebo môže vyjsť tými dverami a dokázať si, že svoj život drží vo vlastných rukách.

O pol hodiny neskôr hľadela Luce spolu s polovicou študentskej populácie Shoreline na blyštiacu sa štyridsaťmetrovú luxusnú jachtu Austal.

Vzduch na Shoreline bol čistejší, no dole v prístave pri vode ležal ešte tenký závoj hmly z predošlého dňa. Keď Francesca vystúpila z autobusu, zamrmlala: „Čo je veľa, to je veľa,“ a zdvihla dlane do vzduchu.

Veľmi nenútene, ako keby odhŕňala z okna závesy, doslova rozdelila hmlu, otvárajúc tak nad jagajúcou sa loďou veľkú plochu čistej oblohy.

Spravila to tak nenápadne, že nikto z nenefilských študentov alebo učiteľov nič nezbadal – to pracovala príroda. No Luce zhíkla, nebola si istá, či to, čo práve videla, je skutočnosť, až kým Dawn nezačala potichučky tlieskať.

„Ohromné, ako zvyčajne.“

Francesca sa mierne usmiala. „Áno, je to lepšie, však?“

Luce si začínala všímať všetky tie drobné detaily, ktoré mohli byť prácou anjela. Jazda prenajatým autobusom bola oveľa hladšia ako mestskou dopravou, ktorou šla v daždi deň predtým. Výklady obchodov vyzerali živšie, akoby celé mesto dostalo nový náter.

Študenti sa zoradili, aby nastúpili na jachtu, ktorá bola fantastická, ako bývajú veľmi drahé veci. Jej elegantný bočný profil bol zaoblený ako mušľa a všetky tri úrovne mali svoju vlastnú širokú bielu palubu. Z miesta, kde nastúpili na provu, Luce videla cez obrovské okná do troch luxusných kajút. V teplom, nehybnom slnečnom jase v prístave sa Lucine obavy týkajúce sa Cama a Vyhnancov zdali smiešne. Na svoje prekvapenie cítila, ako miznú.

Šla za Milesom do kajuty na druhej palube jachty. Zaoblené steny upokojujúcej hnedosivej farby lemovali dlhé čierno-bielo čalúnené lavičky. Šestica študentov sa už na ne zvalila a zobkali zo širokého výberu jedla rozloženého na stolíkoch.

Pri bare Miles otvoril plechovku koly, rozdelil ju do dvoch umelohmotných pohárikov a podal jeden Luce. „A tak démon hovorí anjelovi: ‚Chceš ma zažalovať? Kde asi tak nájdeš právnika?‘“ Drgol ju. „Došlo ti to? Lebo všetci právnici…“

Pointa vtipu. Jej myseľ bola inde a ušiel jej fakt, že Miles vôbec rozpráva vtip. Prinútila sa rozosmiať, smiala sa hlasno a ešte aj rukou plesla po bare. Miles vyzeral, že sa mu uľavilo, ba bol až trochu podozrievavý pri jej prehnanej reakcii.

„Fíha,“ zvolala Luce a cítila sa mizerne, keď stlmila svoj falošný smiech. „Ten bol dobrý.“

Po ich ľavici Lilith, vysoké červenovlasé trojča, ktoré Luce spoznala v prvý školský deň, zadržala sústo tuniakového tatárskeho bifteku na pol ceste k ústam, „čo je to za úbohý miešanecký vtip?“ S vykrivenými lesklými perami sa mračila hlavne na Luce. „Ty si ozaj myslíš, že je to smiešne? Bola si niekedy v podsvetí? Nie je to na smiech. Od Milesa sa to dá čakať, no o tebe som si myslela, že máš lepší vkus.“

Luce sa zarazila. „Neuvedomila som si, že je to otázka vkusu,“ povedala. „V tom prípade definitívne stojím pri Milesovi.“

„Šššš.“ Na pleciach Luce aj Lilith sa odrazu ocitli Francescine vymanikúrované ruky. „O čokoľvek ide, pamätajte: Ste na lodi so sedemdesiatimi tromi nenefilmi. Heslo dnešného dňa je diskrétnosť.“

Pokiaľ išlo o Luce, bola to ešte stále jedna z najčudnejších vecí na Shoreline. Po celý čas, čo trávili v škole s normálnymi deckami, sa tvárili, že nerobia to, čo v skutočnosti v nefilskej chate robili. Luce ešte stále chcela hovoriť s Francescou o Oznamovateľoch, načať tému, čo začiatkom týždňa robila v lese.

Francesca odplávala a Shelby sa pretlačila k Milesovi a Luce. „Aká diskrétna mám byť, keď budem máčať sedemdesiattri nenefilských hláv v záchodoch, čo sú v kajutách?“

„Si zlá.“ Luce sa zasmiala, potom sa prekvapene obrátila naspäť, keď Shelby natiahla ruku s tanierom s predjedlom. „Pozrime sa, kto sa delí,“ povedala Luce. „A to si hovoríš jedináčik.“

Keď si Luce vzala jednu olivu, Shelby odtiahla tanier späť. „No, len si na to nezvykaj.“

Keď motor pod ich nohami naštartoval, loď plná študentov zajasala. Luce na Shoreline preferovala chvíle ako táto, keď sa nedalo určiť, kto je nefil a kto nie. Vonku zástup dievčat vzdoroval zime smejúc sa, ako im vo vetre vejú vlasy. Niekoľkí chalani, ktorí s ňou chodili na hodiny dejepisu, dávali dokopy pokrovú partiu v jednom z kútov hlavnej kajuty. Luce by bola čakala, že pri tom stole nájde Rolanda, no očividne chýbal.

Neďaleko baru Jasmine fotografovala celú scénu, zatiaľ čo Dawn so zdvihnutým perom a papierom naznačovala Luce, že ešte stále musia napísať príhovor. Luce bola na ceste k nim, keď v kútiku oka zbadala za oknom Stevena.

Bol sám a v dlhom čiernom kabáte sa opieral o zábradlie, čierno-šedivé vlasy mu zakrýval plstený klobúk. Ešte vždy ju znervózňovala myšlienka, že je démon, najmä preto, že ho mala naozaj rada – alebo aspoň sa jej páčilo to, čo o ňom vedela. Jeho vzťah s Francescou ju miatol ešte väčšmi. Tvorili jednotku: Pripomenulo jej to, čo povedal v predošlý večer Cam o tom, že on a Daniel nie sú až takí rozdielni. Keď otvorila posuvné dvere s tmavým sklom a vyšla na palubu, to prirovnanie jej ešte stále nedalo pokoja.

Na západnej strane jachty videla len nekonečnú modrosť čistej oblohy na modrom pozadí oceánu. Voda bola pokojná, no popri bokoch lode vial rezký vietor. Keď sa Luce blížila k Stevenovi, musela sa držať zábradlia a, žmúriac v jasnom slnečnom svetle, musela si zatieniť oči rukou. Francescu nikde nevidela.

„Ahoj, Luce.“ Keď prišla k Stevenovi, usmial sa a zložil si klobúk. Tvár mal na november opálenú. „Ako sa máš?“

„To je ťažká otázka,“ povedala.

„Bolo toho tento týždeň na teba veľa? Nerozrušilo ťa naše predstavenie s Oznamovateľom? Vieš,“ stíšil hlas, „to sme nikdy neučili.“

„Či ma rozrušilo? Nie. Páčilo sa mi to,“ povedala rýchlo Luce. „Teda, ťažko sa na to dívalo. Bolo to však fascinujúce. Chcela som sa o tom s niekým porozprávať…“ Steven na ňu upieral pohľad a Luce si spomenula na rozhovor, ktorý začula medzi svojimi učiteľmi a Rolandom. Ako to, že Steven, nie Francesca, bol viac otvorený tomu, aby zahrnuli Oznamovateľov do učebných osnov. „Chcem sa o nich dozvedieť všetko.“

„Všetko?“ Steven naklonil hlavu, vystavujúc svoju už zlatistú pokožku priamemu slnku. „To môže chvíľu trvať. Existujú trilióny Oznamovateľov, jeden pre takmer každý moment v histórii. Tá sféra je nekonečná. Väčšina z nás ani nevie, kde začať.“

„Preto ste o nich predtým nevyučovali?“

„To je diskutabilné,“ povedal Steven. „Existujú anjeli, ktorí neveria, že Oznamovatelia majú nejakú hodnotu. Alebo že zlé veci, ktoré často zvestujú, prevážia tie dobré. Obhajcov, ako som ja, volajú historickými hrabošmi, príliš posadnutými minulosťou, ktorí nevenujú pozornosť hriechom prítomnosti.“

„Ale to akoby hovorili… že minulosť nemá žiadnu cenu.“

Keby to bola pravda, znamenalo by to, že žiaden z Luciných minulých životov nedával zmysel, že jej história s Danielom je bezcenná. Takže by mohla pracovať len s tým, čo vie o Danielovi v tomto živote. A to naozaj stačí?

Nie. Nestačí.

Musí veriť, že za tým, čo k Danielovi cíti, je viac: hodnotná, skrytá história, ktorá znamená niečo väčšie než pár večerných hádok. Pretože ak nemá minulosť žiadnu cenu, potom je to všetko, čo majú.

„Súdiac z tvojho výrazu,“ povedal Steven, „to vyzerá, že mám na svojej strane niekoho ďalšieho.“

„Dúfam, že netlačíš Luce do hlavy niečo z toho tvojho diabolského svinstva.“ Za nimi sa zjavila Francesca. Založila si ruky vbok a chmúrila sa. Luce nemala ani potuchy, že si ho doberá, až kým sa nerozosmiala.

„Rozprávali sme sa o tieňoch – teda, o Oznamovateľoch,“ povedala Luce. „Steven mi práve hovoril, že podľa neho ich sú trilióny.“

„Steven si tiež myslí, že nepotrebuje volať inštalatéra, keď pretečie záchod.“ Francesca sa milo usmiala, ale v jej hlase sa ozýval podtón, z ktorého bola Luce v rozpakoch, akoby bola hovorila príliš smelo. „Chceš byť svedkom ďalších hrôzostrašných scén, ako bola tá, ktorú sme skúmali minule na hodine?“

„Nie, to som nemala na mysli –“

„Existuje dôvod, prečo je najlepšie niektoré veci nechať v rukách odborníkov.“ Francesca sa pozrela na Stevena. „Obávam sa, že tak ako pokazený záchod, aj Oznamovatelia sú ako okno do minulosti, jednou z tých vecí.“

„Samozrejme chápeme, prečo sa o nich práve ty môžeš zaujímať,“ povedal Steven, čím získal Lucinu plnú pozornosť.

Takže Stevenovi to došlo. Jej minulé životy.

„Ale ty musíš chápať,“ dodala Francesca, „že pozerať tiene je bez správneho výcviku vysoko nebezpečné. Ak máš záujem, existujú univerzity, rigorózne akademické programy, o ktorých ti v budúcnosti rada porozprávam. Ale nateraz, Luce, nám musíš odpustiť našu chybu, že sme to predčasne ukázali stredoškolákom, a necháš to tak.“

Luce sa cítila zvláštne, akoby bola obnažená. Obaja ju sledovali.

Keď sa mierne nahla ponad zábradlie, dole uvidela na hlavnej palube zopár jej kamarátov. Miles mal na očiach pritlačený ďalekohľad a snažil sa niečo ukázať Shelby, ktorá si ho za obrovskými slnečnými okuliarmi Ray-Ban vôbec nevšímala. Dawn a Jasmine sedeli na rímse pri korme s Amy Brenshawovou. Skláňali sa nad fasciklom a náhlivo si robili poznámky.

„Mala by som im ísť pomôcť s úvodným príhovorom,“ povedala Luce, cúvajúc od Francescy a Stevena. Celou cestou po točitých schodoch na sebe cítila ich pohľady. Prišla na hlavnú palubu, podliezla popod rad zložených plachiet a pretlačila sa popri skupinke nenefilských študentov, ktorí znudene stáli v kruhu okolo pána Kramera, učiteľa biológie, chudého ako palica, ktorý im vykladal o ekosystéme rovno pod ich nohami.

„Tu si!“ Jasmine vtiahla Luce medzi ne. „Konečne sa nám črtá plán.“

„Super. Ako vám môžem pomôcť?“

„O dvanástej zazvoníme na tamten zvonec.“ Dawn prstom ukázala na obrovský mosadzný zvon, ktorý visel z bieleho trámu vedľa kladky pri prove lode. „Potom všetkých privítam, Amy bude rozprávať o tom, ako sa tento výlet realizoval, a Jas bude rozprávať o nadchádzajúcich spoločenských akciách v tomto semestri. Potrebujeme len niekoho, kto povie dačo priateľské o životnom prostredí.“ Všetky tri pozreli na Luce.

„Je toto jachta s hybridným pohonom alebo niečo také?“ spýtala sa Luce.

Amy pokrčila plecami a pokrútila hlavou.

Dawnina tvár sa rozžiarila nad tým nápadom. „Mohla by si povedať, že to, že sme tu vonku, nás robí zelenšími, pretože ten, kto žije blízko prírody, sa v súlade s prírodou aj správa.“

„Vieš trochu písať básne?“ spýtala sa Jasmine. „Mohla by si to skúsiť urobiť, veď vieš, veselé?“

S pocitom viny, že sa vykašľala na akékoľvek skutočné úlohy, Luce pocítila potrebu zapojiť sa. „Environmentálna poézia,“ povedala a myslela na to, že jediná vec, ktorá jej ide horšie než poézia a morská biológia, je verejný prejav. „Jasné, to môžem.“

„Okej, uf!“ Dawn si utrela čelo. „Tak potom tu je moja predstava.“ Vyskočila na rímsu, kde predtým sedela, a na prstoch začala vyratúvať zoznam vecí.

Luce vedela, že by mala dávať pozor na Dawnine požiadavky („Nebolo by úžasné, keby sme sa zoradili od najnižšej po najvyššiu?“), najmä keď sa počítalo s tým, že za maličkú chvíľu povie niečo inteligentné – a v rýmoch – o životnom prostredí pred stovkou spolužiakov. No jej myseľ bola ešte vždy zahmlená tou bizarnou konverzáciou s Francescou a Stevenom.

Oznamovateľov nechaj na odborníkov. Ak má Steven pravdu a pre každý moment v histórii naozaj existuje Oznamovateľ – nuž, to je, akoby jej povedali, aby nechala na odborníkov celú minulosť. Luce sa nesnažila privlastniť si odbornú znalosť Sodomy a Gomory; zaujímala ju len vlastná minulosť – jej a Danielova. A ak na to môže byť niekto expertom, Luce dospela k záveru, že by to mala byť ona.

Ale Steven to sám povedal: Existuje trilión tieňov. Bude takmer nemožné lokalizovať tie, ktoré majú niečo spoločné s ňou a Danielom, a ak ich nájde, zistiť, čo má s nimi urobiť.

Dvihla oči k palube na druhom poschodí. Videla tam Francescu a Stevena. Keby Luce popustila uzdu svojej fantázii, vedela by si predstaviť, že medzi nimi prebieha ostrý rozhovor. O nej. A o Oznamovateľoch. Pravdepodobne sa zhodli na tom, že pred ňou už nikdy tú tému nenačnú.

Bola si istá, že pokiaľ ide o jej minulé životy, bude na to sama.

Počkať.

Prvý deň vyučovania. Počas zoznamovania Shelby povedala –

Luce vstala, úplne zabudla, že je uprostred porady, a už kráčala naprieč palubou. Vtom spoza nej zaznel prenikavý výkrik.

Keď sa Luce zvrtla za zvukom, zahliadla, ako sa niečo čierne mihlo dole z provy lode.

O sekundu neskôr to bolo preč.

Potom sa ozvalo čľupnutie.

„Preboha! Dawn!“ Jasmine aj Amy sa v páse prehýnali cez provu a pozerali sa do vody. Kričali.

„Zoženiem záchranný čln!“ zvolala Amy a vbehla do kajuty.

Luce vyskočila na rímsu vedľa Jasmine a preglgla. Dawn spadla cez palubu a metala sa vo vode. Spočiatku bolo vidieť len jej tmavé vlasy a mávajúce ruky, no potom pozrela nahor a Luce v jej bielej tvári uvidela zdesenie.

O hrôzostrašnú sekundu neskôr pohltila Dawnino drobné telo veľká vlna. Loď ešte stále plávala a vzďaľovala sa od nej. Dievčatá sa triasli a čakali, kým sa Dawn objaví na hladine.

„Čo sa stalo?“ dožadoval sa odpovede Steven, ktorý sa zrazu ocitol vedľa nich. Francesca odväzovala penové záchranné koleso z remeňov pod provou. Jasmine sa triasla pera. „Pokúšala sa zazvoniť, chcela mať pozornosť všetkých, aby si vypočuli príhovor. S-s-sotva sa nahla – neviem, ako mohla stratiť rovnováhu.“

Luce hodila ďalší bolestný pohľad z provy. Vzdialenosť k ľadovej vode bola asi desať metrov. Po Dawn nebolo stále ani stopy. „Kde je?“ vykríkla Luce „Vie plávať?“

Nečakala na odpoveď, vytrhla Francesce z rúk záchranné koleso, pretiahla si ho cez ruku a vyliezla na okraj provy.

„Luce – stoj!“

Luce za sebou počula výkrik, no už bolo neskoro. Zadržiac dych, skočila do vody a cestou dole myslela na Daniela a ich posledný skok do jazera.

Najprv pocítila chlad na rebrách – výrazné stiahnutie okolo pľúc z teplotného šoku. Počkala, kým prestala klesať, a potom začala plávať na hladinu. Vlny sa jej prelievali ponad hlavu a do nosa a úst jej striekali soľ, no záchranné koleso držala pevne. Plávalo sa s ním nešikovne, no ak nájde Dawn – keď nájde Dawn –, kým budú čakať na záchranný čln, obe sa budú musieť udržať nad vodou.

Matne vnímala hurhaj na jachte, ľudí kričiacich a náhliacich sa po palube, volajúcich na ňu. No ak mala Luce Dawn pomôcť, musela to všetko prestať vnímať.

Zazdalo sa jej, že v ľadovej vode vidí tmavú bodku, Dawninu hlavu. Vyštartovala vpred, proti vlnám, k nej. Jej noha sa niečoho dotkla – ruky? –, no potom to bolo preč a nebola si istá, či to vôbec bola Dawn.

Luce sa nemohla ponoriť, kým držala koleso, a mala zlé tušenie, že Dawn je hlbšie. Vedela, že nemá koleso púšťať. No ak to nespraví, Dawn nezachráni.

Hodila ho nabok, naplnila si pľúca vzduchom a potom sa vrhla hlboko dole, plávajúc o dušu, až kým sa teplo hladiny nestratilo a voda sa neochladila tak, až to bolelo. Nič nevidela, len hmatala okolo seba v nádeji, že Dawn zachytí, skôr ako bude neskoro.

Luce najprv pocítila Dawnine vlasy, riedku masu krátkych tmavých kučier. Pátrajúc rukou nižšie, zacítila kamarátkino líce, potom krk a plece. Za taký krátky čas Dawn klesla dosť hlboko. Luce vsunula ruky pod Dawnine pazuchy a, silno kopajúc, zo všetkých síl ju ťahala k hladine.

Boli hlboko pod vodou a denné svetlo vyzeralo len ako vzdialený mihot.

Napokon sa Luce dostala nad hladinu. Dawn kašľala a z úst vypľúvala vodu. Oči mala červené a vlasy prilepené k čelu. Luce jednou rukou objímala Dawn okolo hrude a jemne pádlovala k záchrannému kolesu.

„Luce,“ zašepkala Dawn. Vo valiacich sa vlnách ju Luce nepočula, no slová jej vyčítala z pier. „Čo sa to deje?“

„Neviem.“ Luce pokrútila hlavou a usilovala sa, aby sa obe udržali nad vodou.

„Plávajte k záchrannému člnu!“ Zvolanie prišlo spoza nich. No plávať kamkoľvek bolo nemožné. Len-len udržali hlavy nad vodou.

Posádka spúšťala nafukovací čln. Vnútri bol Steven. Len čo sa čln dotkol hladiny, rýchlo začal pádlovať k nim. Luce zatvorila oči a s ďalšou vlnou ju zaplavila zreteľná úľava. Ak ešte chvíľku vydrží, budú v poriadku.

„Chyťte sa mojej ruky,“ zakričal Steven na dievčatá. Luce mala v nohách pocit, akoby plávala už hodinu. Potlačila Dawn k nemu, aby sa prvá dostala von.

Steven bol vyzlečený do nohavíc a bielej košele, ktorá bola teraz mokrá a priliehala mu na hruď. Veľkými svalnatými rukami sa načiahol po Dawn. Tvár mal od úsilia červenú, zastonal a vytiahol ju von. Keď už Dawn ležala na kraji, dosť ďaleko, aby nespadla naspäť do vody, Steven sa otočil a rýchlo chytil Luce za ruky.

Mala pocit, akoby nič nevážila, s jeho pomocou takmer vyletela z vody. Až keď sa jej telo kĺzalo do člna, uvedomila si, aká je premočená a premrznutá.

Okrem miesta, kde sa jej dotkli Stevenove prsty.

Tam sa z kvapiek vody na jej pokožke parilo.

Posadila sa a išla pomôcť Stevenovi vtiahnuť trasúcu sa Dawn do člna. Vyčerpaná Dawn sa ledva vládala zdvihnúť. Luce a Steven ju museli chytiť za ramená a ťahať. Bola už takmer úplne v člne, keď zrazu Luce zacítila strašné trhnutie, ktoré vtiahlo Dawn naspäť do vody.

Keď sa Dawn kĺzala dozadu, vypleštila oči a vykríkla. Luce na to nebola pripravená: Dawn jej vykĺzla z mokrej ruky a ona padla na bok člna.

„Drž sa!“ Stevenovi sa podarilo chytiť Dawn za pás v poslednej chvíli. Postavil sa a skoro prevrátil čln. Keď sa usiloval vytiahnuť Dawn z vody, Luce zazrela, ako mu z chrbta vystrelil zlatý záblesk.

Jeho krídla.

Vystúpili, keď Steven potreboval najviac sily, takmer akoby sa to dialo proti jeho vôli. Žiarili farbou drahých šperkov, aké Luce videla len vo vitrínach v obchodných domoch. Neboli vôbec ako Danielove krídla. Danielove boli láskavé a príjemné, veľkolepé a sexi; Stevenove boli surové a zastrašujúce, zubaté a desivé.

Steven zaručal, svaly na ramenách sa mu napli a krídlami musel mávnuť len raz, aby nabral dostatočnú rýchlosť a vyniesol Dawn z vody.

Tie krídla rozvírili taký vietor, že pritlačil Luce k druhej strane člna. Len čo bola Dawn v bezpečí, Stevenove nohy opäť pristáli na dne člna. Krídla sa mu ihneď stiahli späť do pokožky. Na chrbte jeho košele za sebou zanechali dve malé trhliny, jediný dôkaz, že to, čo Luce videla, bolo skutočné. Tvár mal bledú a ruky sa mu triasli.

Trojica sa v člne zrútila. Dawn si nič nevšimla a Luce uvažovala, či si tí, čo sa pozerali z lode, tiež nič nevšimli. Steven pozrel na Luce, ako keby ho práve videla nahého. Chcela mu povedať, aké prekvapujúce bolo vidieť jeho krídla; dovtedy nevedela, že dokonca aj temná strana padlých anjelov môže takto vyrážať dych.

Natiahla sa k Dawn, čiastočne očakávajúc, že niekde na jej pokožke uvidí krv. Naozaj to vyzeralo, akoby ju niečo schmatlo čeľusťami. No nemala na sebe známky nijakého poranenia.

„Si v poriadku?“ zašepkala napokon Luce.

Dawn pokrútila hlavou, čím zo svojich vlasov vytriasla kvapôčky vody. „Viem plávať, Luce. Som dobrá plavkyňa. Niečo ma držalo, niečo –“

„Je ešte stále tam dole,“ dokončil Steven, zodvihol veslo a vesloval s nimi k jachte.

„Aký to bol pocit?“ chcela vedieť Luce. „Žralok, alebo –“

Dawn sa striasla. „Ruky.“

„Ruky?“

„Luce,“ vyštekol Steven.

Obrátila sa k nemu: Vyzeral ako úplne iná bytosť než tá, s ktorou sa pred pár minútami rozprávala na palube. V očiach mal tvrdosť, akú uňho ešte nikdy predtým nevidela.

„To, čo si dnes spravila, bolo –“ Zarazil sa. Jeho kvapkajúca tvár bola zúrivá. Luce zatajila dych a čakala, čo príde. Nerozumné. Hlúpe. Nebezpečné. „Veľmi odvážne,“ povedal nakoniec a jeho líca a čelo sa uvoľnili do bežného výrazu.

Luce vydýchla a ťažko nachádzala hlas, aby sa vôbec poďakovala. Nemohla odtrhnúť zrak od Dawniných roztrasených nôh. A vystupujúcich červených tenkých stôp okolo jej členkov. Stôp, ktoré vyzerali, akoby ich zanechali prsty.

„Som si istý, že sa bojíte, dievčatá,“ povedal ticho Steven. „No nie je žiaden dôvod na to, aby školu zachvátila všeobecná hystéria. Nechajte ma porozprávať sa s Francescou. Kým sa neozvem – o tom čo sa stalo, ani slovo. Dawn?“

Vystrašená dievčina prikývla.

„Luce?“

V tvári mala tik. Nebola si istá, či sa to má držať v tajnosti. Dawn takmer zomrela.

„Luce.“ Steven jej stisol plece, zložil si hranaté okuliare a tmavohnedé oči uprel do jej orieškovohnedých. Keď sa čln dvíhal k hlavnej palube, kde čakal zvyšok školy, zacítila v uchu jeho horúci dych. „Ani slovo. Nikomu. Je to pre tvoju bezpečnosť.“

SEDEM

DVANÁSŤ DNÍ

„Nechápem, prečo sa správaš tak divne,“ povedala Shelby nasledujúce ráno Luce. „Si tu, čo, šesť dní? A si najväčšia hrdinka na Shoreline. Možno sa nakoniec vyrovnáš svojej povesti.“

Nedeľňajšia ranná obloha bola posádzaná kupolovitými oblakmi. Luce a Shelby sa prechádzali po maličkej pláži, patriacej k Shoreline, a jedli spolu pomaranč a pili indický korenistý čaj z termosky. Silný vietor sem zavial z lesov zemitú vôňu starých sekvojí. Príliv bol búrlivý a vysoký a dievčatám do cesty vyplavoval dlhé pásy zauzlených čiernych chalúh, medúzy a hnijúce drevo.

„To nič nebolo,“ zamrmlala Luce, no nebola to úplná pravda. Skok do tej ľadovej vody za Dawn určite bol niečo. Ale Steven – jeho prísny hlas, sila jeho stisku na jej pleci – do Luce zasial strach vôbec niekedy rozprávať o Dawninej záchrane.

Pozorovala slanú penu, ktorú zanechala na piesku ustupujúca vlna. Snažila sa nehľadieť na hlbokú temnú vodu za sebou – aby nemusela myslieť na tie ruky dole v mrazivých hlbinách. Pre tvoju vlastnú bezpečnosť. Steven musel v skutočnosti myslieť plurál, vašu bezpečnosť. Akože pre bezpečnosť všetkých študentov. Ak však myslel len Lucinu…

„Dawn je v poriadku,“ skonštatovala. „To je jediné, na čom záleží.

„Mmm, áno, vďaka tebe, plavčíčka.“

„Nezačni ma volať plavčíčka.“

„Vidíš sa radšej ako záchrankyňa typu z každého rožku trošku?“ Shelby dokázala podpichovať s tou najkamennejšou tvárou. „Frankie tvrdí, že okolo školy sa posledné dve noci poneviera dajaký neznámy úchyl. Mala by si mu dať príučku“

„Čo?“ Luce takmer vyprskla čaj. „Kto je to?“

„Opakujem: Neznámy úchyl. Nevedia.“ Shelby sa posadila na zvetraný plochý vápenec a zručne do oceána hodila pár žabiek. „Len nejaký chlapík. Včera na lodi, po celom tom cirkuse, som začula, ako sa Frankie o tom rozpráva s Kramerom.“

Luce si sadla vedľa Shelby a začala sa štúrať v piesku, hľadajúc kamienky.

Niekto sa potuluje okolo Shoreline. Čo ak je to Daniel?

Bolo by mu to podobné. Je taký tvrdohlavý, pokiaľ ide o dodržanie sľubu, že za ňou nepríde, ale nie je schopný držať sa od nej preč. Mala pocit, že sa už-už rozplače, čo bolo šialené. Neznámy úchyl pravdepodobne ani nie je Daniel. Môže to byť hocikto. Môže to byť Vyhnanec.

„Vyzerala Francesca znepokojene?“ spýtala sa Luce.

„Ty by si nebola?“

„Moment. Preto si sa včera v noci nevykradla von?“ Bola to prvá noc, čo Shelby Luce nezobudila preliezaním cez okno.

„Nie.“ Shelbina ruka hádzajúca žabku bola pevná od všetkej tej jogy. Jej kamienok skočil šesťkrát vo veľkom oblúku a zmizol vo vlnách.

„Kam vlastne každý večer chodíš?“

Shelby si vopchala ruky do vreciek červenej prešívanej vesty. Tak uprene hľadela na sivé vlny, že bolo jasné, že tam na mori buď niečo vidí – alebo sa vyhýba otázke. Luce sa pozrela tam, kam Shelby, a uľavilo sa jej, že vo vode až k obzoru nebolo vidno nič, len sivobiele vlny.

„Shelby.“

„Čo? Nikam nechodím.“

Luce sa začala dvíhať na nohy, otrávená z toho, že jej Shelby nechce nič povedať. Oprašovala si piesok zo zadnej strany nôh, keď ju Shelbina ruka stiahla späť na skalu.

„Okej, chodievala som za svojím mizerným frajerom.“ Shelby ťažko vzdychla a tak nešikovne hodila do vody kameň, že takmer zasiahla tučnú čajku, znášajúcu sa dole po rybu. „Predtým, ako sa stal mojím mizerným exfrajerom.“

„Aha. To mi je ľúto, Shel.“ Luce si zahryzla do pery. „Ani som nevedela, že máš frajera.“

„Musela som si ho začať držať od tela. Príliš ho zaujal fakt, že mám novú spolubývajúcu. Stále dobiedzal, aby som mu dovolila prísť neskoro večer k nám. Chcel sa s tebou zoznámiť. Neviem, za akú babu ma má. Bez urážky, ale v mojom slovníku sú traja priveľa.“

„Kto je to?“ opýtala sa Luce. „Chodí sem?“

„Phillip Aves. Je štvrták v hlavnej budove.“

Luce sa nezdalo, že ho pozná.

„Ten bledý chalan s peroxidovými blond vlasmi,“ povedala Shelby. „Vyzerá trochu ako albínska verzia Davida Bowieho. Naozaj ho neprehliadneš.“ Mykla ústami. „Nanešťastie.“

„Prečo si mi nepovedala, že ste sa rozišli?“

„Radšej si sťahujem pesničky od Vampire Weekend, ku ktorým spievam playback, keď nie si nablízku. Je to dobré pre moje čakry. Okrem toho,“ ukázala krátkym hrubým prstom na Luce, „ty si dnes náladová a celá divná. Správa sa k tebe Daniel zle alebo čo?“

Luce sa oprela o lakte. „To by vyžadovalo, aby sme sa videli, čo očividne nemôžeme.“

Keby Luce zavrela oči, zvuk vĺn by ju mohol uniesť späť k úplne prvej noci, keď pobozkala Daniela. V tomto živote. K vlhkému spletencu ich tiel na tej chátrajúcej promenáde v Savannah. K tlaku jeho žiadostivých rúk, ktoré si ju priťahovali k sebe. Vtedy sa zdalo, že všetko je možné. Otvorila oči. Teraz bola od toho všetkého na míle ďaleko.

„Takže tvoj mizerný exfrajer –“

„Nie.“ Shelby spravila prstami, akoby zaťahovala zips. „O MEF nechcem hovoriť o nič viac než ty o Danielovi. Ideme ďalej.“

To bolo férové. No nešlo presne o to, že Luce nechcela rozprávať o Danielovi. Skôr keby začala o Danielovi rozprávať, nebola by schopná prestať. Vo svojej hlave už aj tak znela ako pokazený gramofón – na ktorom sa dokola pretáčala platňa ich, 6, štyroch fyzických zážitkov, ktoré s ním v tomto živote prežila. (Rozhodla sa počítať len po tom, čo sa prestal tváriť, že Luce neexistuje.) Predstavte si, ako by sa Shelby nudila, lebo pravdepodobne mala kopu frajerov a kopu skúseností. V porovnaní s Lucinými takmer nulovými.

Jeden bozk s chalanom, čo vzbĺkol v plameňoch, ktorý si ledva pamätala. Hŕstka veľmi horúcich chvíľ s Danielom. To bolo asi tak všetko. Keď prišlo na lásku, Luce určite nebola expertkou.

Opäť pocítila neférovosť svojej situácie: Daniel má všetky tie úžasné spomienky na nich dvoch, o ktoré sa môže oprieť, keď sa veci nevyvíjajú dobre. Ona nemá nič.

A potom sa pozrela na svoju spolubývajúcu.

„Shelby?“

Shelby mala na hlave natiahnutú červenú prešívanú kapucňu a pichala palicou do mokrého piesku. „Povedala som ti, že o ňom nechcem hovoriť.“

„Ja viem. Rozmýšľala som, pamätáš, keď si spomenula, že sa vieš pozrieť na svoje minulé životy?“

Toto sa chcela opýtať Shelby, keď Dawn spadla z lode.

„To som nikdy nepovedala.“ Palicu zaryla hlbšie do piesku. Shelby mala červenú tvár a husté blond vlasy sa jej uvoľňovali z chvosta.

„Áno… povedala.“ Luce naklonila hlavu. „Napísala si to na môj papier. V ten deň, keď sme hrali „ľadoborec“. Vytrhla si mi ho z rúk a povedala si, že ovládaš viac ako osemnásť jazykov a vieš sa pozrieť na minulé životy a ktoré z toho máš doplniť –“

„Pamätám si, čo som povedala. No zle si mi rozumela.“

„Dobre,“ povedala pomaly Luce, „tak –“

„Len preto, že som sa pozrela na minulý život, neznamená to, že viem, ako to spraviť, a neznamená to, že išlo o môj.“

„Takže nebol tvoj?“

„Jasnačka, že nie, reinkarnácia je pre čudákov.“

Luce sa zamračila a vopchala ruky do mokrého piesku, túžiac sa doň zahrabať.

„Haló, to bol vtip!“ Shelby roztopašne štuchla do Luce. „Šitý na mieru dievčaťa, ktoré muselo tisíckrát prežiť pubertu.“ Zaškľabila sa. „Mne raz stačilo, ďakujem pekne.“

Takže Luce bola to dievča. To dievča, ktoré muselo prežiť pubertu tisíckrát. Nikdy predtým o tom takto nepremýšľala. Bolo to takmer smiešne: Zvonku vyzeralo prežívanie nekonečných pubiert ako najhoršia časť jej osudu. No bolo to omnoho komplikovanejšie. Luce chcela povedať, že by si prešla ešte tisícimi vyrážkami a výkyvmi hormónov, keby sa mohla pozrieť na svoje minulé životy a pochopiť o sebe viac, no potom sa pozrela na Shelby. „Ak to nebol tvoj život, tak čí život si videla?“

„Prečo si taká zvedavá? Dofrasa.“

Luce cítila, ako sa jej dvíha tlak. „Shelby, preboha, pomôž mi trochu!“

„Dobre,“ povedala nakoniec Shelby a spravila pohyb rukou značiaci len pokoj. „Bola som na jednej žúrke v Corone. Veci sa tam dosť zvrhli, robili sa polonahé seansy a podobne, a – no, to nie je podstatné. Pamätám si, že som sa šla niekam prejsť, aby som sa nadýchala trochu čerstvého vzduchu. Pršalo, mala som problém vidieť, kam idem. V uličke som zašla za roh a bol tam taký chalan, vyzeral trochu ošumelo. Skláňal sa nad bublinou temnoty. Nikdy som nič také nevidela, malo to tvar zemegule a žiarilo to a vznášalo sa mu to nad rukami. Plakal.“

„Čo to bolo?“

„Vtedy som to nevedela, ale teraz už viem, že to bol Oznamovateľ.“

Luce bola fascinovaná. „A ty si videla niečo z minulého života, na ktorý sa pozeral? Aké to bolo?“

Shelby sa pozrela Luce do očí a prehltla. „Bolo to dosť hrozné, Luce.“

„Prepáč,“ povedala Luce. „Pýtala som sa len preto…“

Priznať to, čo práve išla priznať, jej prišlo ako veľká vec. Francesca by určite namietala. No Luce potrebovala odpovede a potrebovala pomoc. Shelbinu pomoc.

„Potrebujem vidieť niečo z mojich minulých životov,“ pokračovala Luce. „Alebo sa aspoň o to pokúsiť. V poslednom čase sa dejú veci, ktoré mám len tak prijať, pretože viac neviem – ibaže by som mohla vedieť viac, oveľa viac, keby som zistila, odkiaľ pochádzam. Kde som bola. Dáva to nejaký zmysel?“

Shelby prikývla.

„Potrebujem vedieť, čo medzi nami s Danielom bolo v minulosti, aby som si mohla byť istejšia tým, čo sa medzi nami deje teraz.“ Luce sa nadýchla. „Ten chalan v uličke… videla si, čo spravil s Oznamovateľom?“

Shelby pokrčila plecami. „Len ho naviedol do určitého tvaru. Vtedy som ani nevedela, čo to je, a neviem, ako ho vystopoval. Preto ma ukážka Francescy a Stevena tak vydesila. Videla som, čo sa stalo v ten večer, a odvtedy sa na to snažím zabudnúť. Netušila som, že som videla Oznamovateľa.“

„Keby sa mi podarilo nájsť Oznamovateľa, myslíš, že by si ho vedela vytvarovať?“

„Nič nesľubujem,“ odpovedala Shelby, „ale skúsim to. Vieš, ako ich vystopovať?“

„Ani nie, ale aké ťažké to môže byť? Prenasledujú ma celý život.“

Shelby položila svoju ruku na Lucinu, spočívajúcu na kameni. „Chcem ti pomôcť, Luce, ale je to divné. Bojím sa. Čo ak uvidíš niečo, vieš, čo by si nemala?“

„Keď si sa rozišla so svojím MEF –“

„Myslím, že som ti povedala –“

„Len počúvaj: Nie si rada, že si prišla na to, kvôli čomu si sa s ním radšej skôr ako neskôr rozišla? Myslím tým, čo keby si sa s ním zasnúbila a iba potom –“

„Fuj!“ Shelby dvihla ruku, aby Luce zastavila. „Chápem. A teraz poď, nájdi nám tieň.“

Luce viedla Shelby naspäť cez pláž a hore strmými skalnými schodmi, kde sa cez mokrú piesčitú zeminu tlačili na povrch ubité červené a žlté verbeny. Prešli krížom cez udržiavanú zelenú terasu, snažiac sa nevyrušiť skupinku nenefilov pri hre s frisbee. Minuli okno ich izby na treťom poschodí a zahli za budovu. Na okraji sekvojového lesa ukázala Luce na priestor medzi stromami. „Tam som naposledy jeden našla.“

Shelby vpochodovala do lesa pred Luce, odstrkujúc rukami dlhé pazúrovité listy popínavých javorov rastúcich medzi sekvojami, a zastala pod stromovitou papraďou.

Pod sekvojami bolo tma a Luce bola rada, že jej Shelby robí spoločnosť. Spomenula si na minulý raz, ako rýchlo prešiel čas, keď márne trápila ten tieň. Zrazu ju situácia premohla.

„Ak dokážeme nájsť a chytiť Oznamovateľa a ak vôbec bude pozeranie fungovať,“ povedala, „aké sú šance, že bude obsahovať niečo o mne a Danielovi? Čo ak uvidíme len ďalší otrasný biblický výjav ako ten na hodine?“

Shelby pokrútila hlavou. „O Danielovi neviem. Ale ak sa nám podarí privolať a pozrieť si Oznamovateľa, potom bude mať niečo s tebou. Majú niesť správu pre privolávateľa – aj keď nemusíš mať vždy záujem o to, čo ukazujú. Ako keď s dôležitou poštou dostávaš aj letáky, ale aj tie sú adresované tebe.“

„Ako môžu… niesť správu pre privolávateľa? To by znamenalo, že Francesca a Steven boli pri zničení Sodomy a Gomory.“

„No, áno. Sú tu už od nepamäti. Povráva sa, že majú celkom pôsobivé životopisy.“ Shelby na Luce zvláštne zazrela. „Zatlač si tie vypleštené oči späť do hlavy. Akoby inak dostali miesta na Shoreline? Toto je naozaj dobrá škola.“

Ponad nich sa presunulo niečo temné a slizké: Oznamovateľ sa ako ťažký závoj ospalo naťahoval v tieňoch, ktoré sa predlžovali z konára sekvoje.

„Tam.“ Luce ukázala prstom, nestrácajúc čas. Vyšvihla sa na nízky konár, ktorý sa tiahol poza Shelby. Musela balansovať na jednej nohe a nakloniť sa úplne vľavo, len aby sa ho končekmi prstov dotkla. „Nedočiahnem naň.“

Shelby zodvihla šušku a hodila ju do stredu tieňa, visiaceho z konára.

„Nie!“ zašepkala Luce. „Naštveš ho.“

„On štve mňa, keď je taký ostýchavý. Len natrč ruku.“

S grimasou Luce spravila, ako Shelby prikázala.

Sledovala, ako sa šuška odrazila od obnaženej strany tieňa, potom sa ozvalo jemné svišťanie, ktoré kedysi napĺňalo jej uši hrôzou. Jedna strana tieňa sa veľmi pomaly kĺzala dole z konára. Tieň sa zošmykol a pristál na Lucinej roztrasenej vystretej ruke. Chytila jeho okraje do prstov.

Zoskočila z konára a priblížila sa k Shelby so svojou studenou, stuchnutou obeťou v rukách.

„Tak,“ povedala Shelby. „Ja chytím polovicu a ty chyť polovicu, tak ako sme to videli na hodine. Fúúj, to je mazľavé! Okej… povoľ stisk, nikam neodíde. Nechaj ho, nech sa trochu upokojí a nadobudne tvar.“

Zdalo sa, že prešiel dlhý čas, kým tieň niečo spravil. Luce to pripadalo, akoby sa hrala so starou špiritistickou doskou ouija, ktorú mala ako dieťa. V končekoch prstov cítila nevysvetliteľnú energiu. Mala pocit jemného neprestajného pohybu, skôr ako uvidela nejakú zmenu v Oznamovateľovom tvare.

Potom sa ozvalo svišťanie: Tieň sa zmršťoval, pomaly sa skladal do svojej temnoty. Čoskoro vyzeral ako veľká škatuľa. Vznášal sa tesne nad končekmi ich prstov.

„Vidíš to?“ zhíkla Shelby. Jej hlas nebolo cez svišťanie tieňa takmer počuť. „Pozri, tam v strede!“

Tak ako v triede, z Oznamovateľa sa zdvihol tmavý závoj, ktorý odhalil šokujúcu explóziu farieb. Luce si zatienila oči a sledovala, ako sa jasné svetlo ustáľovalo na tieňovom plátne do zahmleného rozostreného obrazu. A nakoniec do zreteľných tvarov v tlmených farbách.

Pozerali sa na obývačku. Na operadlo modrého károvaného polohovateľného kresla s opierkou na nohy vyklopenou hore a rozstrapkaným spodným rohom. V starom drevom obkladanom televízore bežala s vypnutým zvukom repríza seriálu Mork & Mindy. Na okrúhlom prešívanom koberčeku ležal skrútený tučný teriér Jack Russel.

Luce sledovala, ako sa z miestnosti, ktorá vyzerala ako kuchyňa, otvorili lietacie dvere. Prešla cez ne žena staršia ako Lucina stará mama, keď zomrela. Mala na sebe ružovo-biele vzorované šaty, veľké biele tenisky a na šnúrke okolo krku hrubé okuliare. Niesla podnos s nakrájaným ovocím.

„Kto sú tí ľudia?“ začudovala sa Luce nahlas.

Keď stará pani zložila podnos na stolík, z kresla sa natiahla ruka posiata stareckými pigmentovými škvrnami a zobrala si kus banána.

Luce sa nahla dopredu, aby lepšie videla, a ohnisko obrazu sa posunulo s ňou. Ako 3-D panoráma. Ani si nevšimla, že v polohovacom kresle sedí starý pán. Bol krehký, na hlave mal zopár chumáčov bielych vlasov a pigmentové škvrny po celom čele. Hýbali sa mu ústa, ale Luce nič nepočula. Kozubovú rímsu lemoval rad zarámovaných fotografií.

Svišťanie v Luciných ušiach zosilnelo tak veľmi, až zvraštila tvár. Stačilo, aby si len pomyslela na fotografie, a Oznamovateľ obraz priblížil. Pre Luce to bolo ako šľahnutie bičom – a pohľad zblízka na jednu zarámovanú fotografiu.

Tenký pozlátený rám okolo umazanej sklenenej plôšky. Vnútri bola malá fotografia so zúbkovaným okrajom okolo zažltnutého čiernobieleho obrázku. Na fotografii dve tváre: jej a Danielova.

So zatajeným dychom skúmala svoju tvár, ktorá vyzerala len o niečo mladšie ako teraz. Tmavé vlasy po plecia natočené do kučier a pripnuté sponkami. Biela blúzka s malým golierikom. Široká áčková sukňa do pol lýtok. Ruky v bielych rukavičkách držiace Danielove. Pozeral sa priamo na ňu a usmieval sa.

Oznamovateľ začal vibrovať, potom sa chvel, nato sa začal obraz v ňom mihať a strácať sa.

„Nie,“ zvolala Luce, pripravená vrhnúť sa dnu. Jej plecia sa dotkli okraja Oznamovateľa, no ďalej sa nedostala. Späť ju zatlačil dotyk prudkej zimy, ktorá zanechala na jej pokožke pocit vlhká. Zápästie jej zovrela ruka.

„Nech ťa ani nenapadne niečo šialené,“ varovala ju Shelby.

Bolo príliš neskoro.

Plátno ostalo prázdne a Oznamovateľ im vypadol z rúk na zem a roztrieštil sa na kúsky ako rozbité čierne sklo. Luce potlačila vzlyk. Hruď sa jej prudko dvíhala a klesala. Mala pocit, akoby časť z nej zomrela.

Klesla na všetky štyri, čelo si pritlačila k zemi a zvalila sa na bok. Bolo chladnejšie a väčšia tma, ako keď začínali. Hodinky na jej zápästí ukazovali čosi po druhej, no do lesa šli ráno. Keď sa Luce pozrela smerom na západ, k okraju lesa, videla rozdiel vo svetle dopadajúcom na internát. Oznamovatelia hltali čas.

Shelby si ľahla vedľa nej. „Si v pohode?“

„Som taká zmätená. Tí ľudia –“ Luce si zakryla dlaňou čelo. „Netuším, kto to je.“

Shelby si odkašľala a vyzerala nesvoja. „Nemyslíš, ehm, že si ich možno kedysi poznala? Akože, veľmi dávno? Akože, možno to boli tvoji…“

Luce čakala, kým dopovie. „Moji čo?“

„Naozaj ti nenapadlo, že to boli tvoji rodičia z iného života? Že takto teraz vyzerajú?“

Luce padla sánka. „Nie. Moment – myslíš tým, že v každom z mojich minulých životov som mala úplne iných rodičov? Myslela som, že Harry a Doreen… predpokladala som, že po celý ten čas boli so mnou.“

Zrazu si spomenula na niečo, čo povedal Daniel o tom, že jej mama v tom minulom živote robievala hnusnú varenú kapustu. Vtedy sa tým nezaoberala, no teraz to dávalo trochu väčší zmysel. Doreen je úžasná kuchárka. To vedia všetci vo východnej Georgii.

Čo značí, že Shelby mala pravdu. Luce má pravdepodobne celý rad minulých rodín, ktoré si ani nepamätá.

„Som taká sprostá,“ povedala. Prečo nevenovala viac pozornosti tomu, ako ten muž a žena vyzerali? Prečo sa s nimi necítila byť ani trochu spojená? Mala pocit, akoby prežila celý život a len teraz zistila, že je adoptovaná. Koľkokrát bola pridelená iným rodičom? „Toto je – Toto je –“

„Totálne nanič,“ dopovedala Shelby. „Ja viem. Na druhej strane, keby si sa mohla pozrieť späť na všetky svoje druhé rodiny a vidieť všetky problémy, ktoré si mala so stovkami matiek pred touto terajšou, asi by si ušetrila kopu peňazí za terapiu.“

Luce si zaborila tvár do rúk.

„Teda, ak potrebuješ rodinnú terapiu.“ Shelby si vzdychla. „Prepáč, zase rozprávam o sebe.“ Zdvihla pravú ruku a potom ju pomaly spustila dole. „Vieš, Shasta nie je odtiaľto tak ďaleko.“

„Čo je to Shasta?“

„Mount Shasta v Kalifornii. Je to len pár hodín odtiaľto.“ Shelby mykla palcom smerom na sever.

„Ale Oznamovatelia ukazujú len minulosť. Aký zmysel by malo teraz tam ísť? Pravdepodobne sú –“

Shelby pokrútila hlavou. „Minulosť je široký pojem. Oznamovatelia ukazujú vzdialenú minulosť až po udalosti, ktoré sa udiali pred pár sekundárni, a všetko medzi tým. Na stole v kúte som videla laptop, takže existuje dobrá šanca, že… vieš…“

„Ale nevieme, kde bývajú.“

„Možno ty nie. Ja som si priblížila obraz na ich poštu a zistila adresu. Uložila som si ju do pamäti. 1291 Shasta Shire Circle, byt číslo 34.“ Shelby pokrčila plecami. „Takže ak by si ich chcela navštíviť, mohli by sme ísť autom tam a späť za jeden deň.“

„Jasné.“ Luce zafŕkala. Zúfalo ich chcela navštíviť, ale jednoducho sa jej to nezdalo možné. „Akým autom?“

Shelby sa zachichotala akože zlovestným smiechom. „Na mojom mizernom exfrajerovi je jedna nemizerná vec.“ Siahla do vrecka mikiny a vytiahla dlhú retiazku s kľúčmi. „Jeho strašne super Mercedes, ktorý je zaparkovaný priamo tu na študentskom parkovisku. Našťastie pre teba som mu zabudla vrátiť rezervný kľúč.“

Skôr ako ich niekto stihol zastaviť, už frčali po ceste.

V priehradke na rukavice našla Luce mapu a prstom prešla hore k Shaste. Povedala Shelby, kade má ísť. Tá šoférovala ako diabol, no zdalo sa, že gaštanovohnedému Mercedesu sa také zaobchádzanie páči.

Luce uvažovala, ako môže byť Shelby taká pokojná. Keby sa Luce rozišla s Danielom a „požičala“ si na popoludnie jeho auto, nevedela by prestať spomínať na spoločné výlety alebo škriepky, do ktorých sa dostali cestou do kina, alebo čo ten jeden raz robili na zadnom sedadle, pričom mali otvorené všetky okienka. Shelby určite myslela na svojho ex. Luce sa na to chcela opýtať, no Shelby jej jasne dala najavo, že je to zakázaná téma.

„Zmeníš účes?“ spýtala sa jej napokon Luce, keď si spomenula na to, čo Shelby povedala o prekonávaní rozchodov. „Ak áno, môžem ti pomôcť.“

Shelbina tvár sa zachmúrila. „Ten chudák za to ani nestojí.“ Po dlhej odmĺke dodala: „Ale ďakujem.“

Cesta trvala zvyšok popoludnia a Shelby sa celý čas povzbudzovala, handrkovala sa s rádiom a prepínala stanice, hľadajúc tých najšialenejších excentrikov. Vzduch sa ochladil, stromy sa preriedili a výška terénu po celý čas stabilne stúpala. Luce sa zamerala na to, aby zostala pokojná, a predstavovala si stovku scenárov, ako môže stretnutie s týmito rodičmi vypáliť. Snažila sa nemyslieť na to, čo by povedal Daniel, keby vedel, kam ide.

„Tam je to.“ Keď sa im pred očami vynorila masívna, snehom pokrytá hora, Shelby na ňu ukázala prstom. „Mesto sa nachádza priamo na úpätí vrchov. Mali by sme tam doraziť tesne po západe slnka.“

Luce nevedela, ako sa Shelby poďakovať za to, že ju na základe jej chvíľkového nápadu doviezla až sem. Nech už bolo za zmenou v Shelbinom prístupe čokoľvek, Luce bola vďačná – sama by to nebola schopná realizovať.

Mesto Shasta bolo výstredné a umelecké, s dosť veľkým počtom starších občanov, ktorí sa nenáhlivo prechádzali po širokých uliciach. Shelby stiahla okienka a vpustila do auta svieži podvečerný vzduch. Luce to pomohlo upokojiť žalúdok, ktorý jej zvieralo pri predstave, že sa skutočne bude musieť rozprávať s ľuďmi, ktorých videla v Oznamovateľovi.

„Čo im mám povedať? Ahojte, som vaša dcéra, ktorá ožila?“ nahlas si nacvičovala Luce, keď stáli na červenej.

„Ak nechceš totálne vydesiť milú starú dvojicu, budeme na tom musieť popracovať,“ povedala Shelby „Prečo nezahráš, že si podomová obchodníčka, aby si sa dostala k dverám a oťukala si ich?“

Luce pozrela na svoje džínsy, obnosené tenisky a fialový ruksak. Nevyzerala ako hodnoverný predajca. „Čo by som mala predávať?“

Shelby opäť rozbehla auto. „Ponúkaj umytie auta alebo dačo podobne podradné. Môžeš povedať, že máš v ruksaku poukážky. To som jedno leto robila, od dverí k dverám. Skoro ma zastrelili.“ Striaslo ju, potom sa pozrela na Lucinu bielu tvár. „No tak, tvoja vlastná mama a otec ťa nezastrelia. Hej, pozri, sme tu!“

„Shelby, môžeme na chvíľu len v tichosti sedieť? Myslím, že sa potrebujem nadýchnuť.“

„Prepáč.“ Shelby vošla na veľké parkovisko otočené k areálu s malými, prepojenými jednoposchodovými budovami v štýle bungalovov. „Nadýchnuť sa, to môžem.“

Aj napriek nervozite Luce musela priznať, že je to celkom pekné miesto. Rad bungalovov stál v polkruhu okolo rybníka. Bola tam budova s hlavným vestibulom, pred dverami ktorej stál rad invalidných vozíkov. Na veľkom plagáte bolo napísané VITAJTE V KOMUNITE DÔCHODCOV SHASTA SHIRE.

V hrdle mala Luce sucho a pri prehĺtaní to bolelo. Ani nevedela, či dokáže týmto ľuďom povedať dve slová. Asi to bola jedna z tých vecí, o ktorých človek jednoducho nemôže príliš premýšľať. Možno tam treba len prísť, prinútiť sa chytiť klopadlo a až potom riešiť, ako sa správať.

„Byt číslo tridsaťštyri.“ Shelby prižmúrila oči na štvorcovú budovu so štukovou výzdobou a červenou strechou so španielskymi škridlami. „Zdá sa, že je to tam. Ak chceš, aby som –“

„Počkáš na mňa v aute, kým sa vrátim? To by bolo super, veľmi ti ďakujem. Nebudem dlho!“

Skôr ako stihla Luce stratiť odvahu, vyskočila von z auta a klusom sa blížila hore kľukatým chodníkom k budove. Vzduch bol plný opojnej vône ruží. Všade boli rozkošní starí ľudia. Rozdelení do tímov na ihrisku shuffleboardu pri vchode, na večernej prechádzke po pekne prestrihanej kvetinovej záhrade vedľa bazéna. Luce si v podvečernom svetle namáhala oči, hľadajúc medzi týmito ľuďmi onú dvojicu, no nik jej nebol povedomý. Bude musieť ísť priamo k domu.

Z chodníčka vedúceho k ich bungalovu Luce videla v okne zažaté svetlo. Prišla bližšie, až mala lepší výhľad.

Bolo to zvláštne: tá istá miestnosť, ktorú predtým videla v Oznamovateľovi. Ešte aj tučný biely pes spal na koberčeku. Z kuchyne bolo počuť, že niekto umýva riady. Videla chudé členky muža v hnedých ponožkách, ktorý býval jej otcom pred bohviekoľkými rokmi.

Nemala pocit, že je to jej otec. Nevyzeral ako jej otec a tá žena vôbec nevyzerala ako jej matka. Niežeby s nimi niečo nebolo v poriadku. Zdali sa byť milí. Ako milí… cudzí ľudia. Keby zaklopala na dvere a vymyslela si nejakú lož o umývaní áut, stali by sa menej cudzími?

Nie, rozhodla sa. No to nebolo všetko. Aj keď ona nespoznávala svojich rodičov, ak naozaj boli jej rodičmi, oni, samozrejme, spoznajú ju.

Cítila sa hlúpo, že na to nepomyslela skôr. Stačil by im jeden pohľad a vedeli by, že je ich dcéra. Jej rodičia boli oveľa starší než väčšina ľudí, ktorých videla vonku. Pre Luce toho bolo priveľa a táto dvojica bola tak o sedemdesiat rokov staršia od nej.

Vtedy už čupela za pichľavým kaktusovým krom, pritlačená o okno ich obývačky. Prsty mala špinavé od toho, ako sa držala okennej rímsy. Ak ich dcéra zomrela, keď mala sedemnásť, museli za ňou smútiť aspoň päťdesiat rokov. Už s tým teraz budú vyrovnaní. Či nie? Nepozvaná Luce vyskakujúca spoza kaktusu je tá posledná vec, ktorú potrebujú.

Shelby bude sklamaná. Luce bola sama sklamaná. Vedomie, že bližšie sa k nim už nikdy nedostane, ju bolelo. Ako sa držala rímsy na dome jej niekdajších rodičov, cítila, ako sa jej po lícach kotúľajú slzy. Ani len nepoznala ich mená.

OSEM

JEDENÁSŤ DNÍ

Komu: thegaprices@aol.com

Od: lucindap44@gmail.com

Odoslané: Pondelok, 15.11., 9:49

Predmet: Držím sa

Milá mama a oco,

mrzí ma, že sa neozývam. V škole som v jednom kole, no získavam kopu dobrých skúseností. Teraz sú mojím najobľúbenejším predmetom humanitné vedy. Akurát pracujem na úlohe za extra body a to mi zaberá veľa času. Chýbate mi a dúfam, že sa čoskoro uvidíme. Vďaka za to, že ste takí super rodičia. Nemyslím, že vám to hovorím dosť často.

S láskou

Luce

Luce na svojom laptope klikla Odoslať a rýchlo preklikla prehliadač späť na online prezentáciu, ktorú viedla spredu miestnosti Francesca. Ešte stále si zvykala na školu, kde sa rozdávali počítače, kompletne s bezdrôtovým internetom, priamo uprostred hodiny. Na Meči a kríži mali celkom sedem počítačov a všetky boli v knižnici. Aj keď sa človeku podarilo dostať sa k šifrovanému heslu na internet, každá stránka okrem pár suchárskych stránok na rešerš bola zablokovaná.

E-mail jej rodičom v nej prebudil pocit viny. Minulý večer už len počas jazdy do komunity dôchodcov v Mount Shasta mala ten najdivnejší pocit, že tých skutočných rodičov, ktorí ju vychovali v tomto živote, podviedla. Samozrejme, kedysi boli aj títo druhí rodičia skutoční. No to bola pre Luce ešte stále príliš zvláštna myšlienka na to, aby ju úplne prijala.

Shelby nebola ani z desatiny taká naštvaná, ako mohla byť, keďže Luce zbytočne doviezla až tam. Namiesto toho len naštartovala Mercedes a zašla k najbližšiemu In-N-Out Burgeru, aby si mohli kúpiť dva zapekané syrové sendviče, ktoré nemali na jedálnom lístku, so špeciálnou omáčkou.

„Neprehodnocuj to,“ povedala Shelby, keď si utierala ústa servítkou. „vieš, koľko panických záchvatov som už mala zo svojej rodiny? Ver mi, som tá posledná, ktorá ťa za toto bude súdiť.“

Teraz sa Luce pozrela na druhú stranu triedy na Shelby a pocítila veľkú vďaku za dievča, ktoré ju pred týždňom desilo. Shelby mala husté blond vlasy stiahnuté dozadu froté čelenkou a usilovne si z Francescinej prednášky robila poznámky.

Na všetkých obrazovkách, ktoré mohla Luce periférnym zrakom vidieť, bola modro-zlatá prezentácia v PowerPointe, cez ktorú sa Francesca preklikávala slimačím tempom. Ešte aj na Dawninej. V krikľavo ružových tričkových šatách a s chvostíkom na boku hlavy dnes vyzerala zvlášť neohrozene. Bolo možné, že sa už zotavila z toho, čo sa stalo na lodi? Alebo zakrývala zdesenie, ktoré musela cítiť – a možno ešte stále pociťuje?

Keď Luce letmo pozrela na Rolandov monitor, zvraštila tvár. Neprekvapilo ju, že odkedy prišiel na Shoreline, bol väčšinu času neviditeľný, no keď sa ukázal na vyučovaní, to, že jej bývalý známy z nápravnej školy dodržiava pravidlá, ju naozaj rozčuľovalo.

Roland aspoň nevyzeral byť veľmi zaujatý prednáškou „Kariérne možnosti pre nefilov: Ako vám môžu pomôcť vaše špeciálne zručnosti“. Vlastne najviac zo všetkého sa Roland tváril sklamane. Ústa mal zamračené a stále jemne krútil hlavou. Takisto zvláštne bolo, že zakaždým čo Francesca nadviazala očný kontakt so študentmi, Rolanda zreteľne preskočila.

Luce si otvorila fórum s triednym chatom, aby zistila, či je Roland zalogovaný. Fórum malo byť pre žiakov prostriedkom, ako s druhými prebrať učebné otázky, no otázky, ktoré Luce mala na Rolanda, neboli na triednu diskusiu. Vedel niečo, niečo viac, než minule priznal – a určite to malo do činenia s Danielom. Chcela sa ho tiež opýtať, kde bol v sobotu a či počul o Dawninom páde z lode.

Ibaže Roland nebol na nete. Na chate bol zalogovaný iba Miles. Na obrazovke jej vyskočilo okienko s odkazom:

Ahoooj, ty tam!

Sedel hneď vedľa nej. Luce ho dokonca počula, ako potláča smiech. Bolo zlaté, že sa baví na svojich vlastných hlúpych vtipoch. Presne také strelené, žartovné spojenie by strašne rada mala s Danielom. Keby v kuse niečo neriešil. Keby bol vôbec nablízku.

Ale nebol.

Odpísala: Aké je počasie v tvojich končinách?

Teraz sa už vyjasňuje, napísal a ešte stále sa usmieval. Ozaj, čo si robila včera večer? Zastavil som sa u teba, či nechceš skočiť na večeru.

Zdvihla pohľad od počítača rovno na Milesa. Jeho sýtomodré oči boli také úprimné, že pocítila nutkanie vysypať mu všetko, čo sa stalo. Minule, keď ju počúval, ako rozprávala o čase strávenom na Meči a kríži, bol taký úžasný. No na jeho otázku nemohla odpovedať cez chat. Aj keď mu to veľmi chcela povedať, nevedela, či by o tom mala hovoriť. Už tým, že do svojho tajného projektu zahrnula Shelby, si koledovala o problémy u Stevena a Francescy.

Milesov výraz sa zmenil z jeho normálneho uvoľneného úsmevu na neohrabané mračenie. Luce sa kvôli tomu cítila strašne a bola trochu prekvapená, že v ňom vzbudila takýto typ reakcie.

Francesca vypla projektor. Keď si zložila ruky na prsiach, z krátkej koženej bundičky jej vykukli rukávy ružovej blúzky. Luce si po prvýkrát všimla, ako ďaleko je Steven. Sedel na parapete v západnom rohu miestnosti. Počas celého dňa sotva povedal slovo.

„Pozrime sa, ako dobre ste dávali pozor,“ povedala Francesca, zoširoka sa usmievajúc na študentov. „Vytvorte dvojice a striedajte sa v simulovaní pohovorov.“

Keď všetci ostatní študenti začali vstávať zo stoličiek, Luce v duchu zastenala. Z Francescinej prednášky nepočula takmer nič a nemala ani potuchy, čo mali za úlohu.

Takisto vedela, že v nefilskom programe sa zdržiava len dočasne, no bolo veľa žiadať od učiteľov, aby si z času na čas spomenuli, že nie je ako ostatné decká v triede?

Miles poťukal obrazovku počítača, kde jej nechal odkaz: Chceš byť so mnou vo dvojici? Práve vtedy sa zjavila Shelby.

„Urobme CIA alebo Lekárov bez hraníc,“ povedala Shelby. Milesovi naznačila, aby jej prepustil stôl vedľa Luce. Miles ostal. „V žiadnom prípade sa nebudem fiktívne uchádzať o nejakú úbohú pozíciu dentálnej hygieničky.“

Luce pozrela zo Shelby na Milesa. Keď išlo o ňu, obaja sa správali majetnícky, čo si uvedomila až teraz. Úprimne, chcela byť partnerkou s Milesom – nevidela ho od soboty. Chýbal jej. Priateľským spôsobom. Spôsobom typu zájdime spolu na kávu, nie potulujme sa pri západe slnka po pláži a ty sa na mňa môžeš usmievať tými úžasnými modrými očami. Pretože mala Daniela, na druhých chalanov nemyslela. Určite sa nezačala uprostred hodiny červenať, keď si pripomínala, že nemyslí na druhých chalanov.

„Je tu všetko v poriadku?“ Steven položil na Lucin stôl opálenú ruku a uprel na ňu veľké hnedé oči, akoby chcel povedať: Môžeš sa mi zdôveriť.

No z toho, čo jej a Dawn povedal predvčerom v záchrannom člne, bola Luce v jeho prítomnosti ešte stále nervózna. Dosť nervózna, aby sa vyhýbala tejto téme aj pri Dawn.

„Všetko je super,“ odvetila Shelby. Chytila Luce za lakeť a odtiahla ju smerom k terase, kde už zopár ostatných študentov vo dvojiciach simulovalo pohovory. „Luce a ja sme práve chceli preberať cévečká.“

Za Stevenom sa zjavila Francesca. „Miles,“ vyzvala ho jemne, „Jasmine potrebuje partnera, prisuň si stôl vedľa nej, prosím.“

O pár stolov ďalej Jasmine povedala: „Dawn a ja sme sa nevedeli dohodnúť, ktorá z nás by mala hrať vychádzajúcu hviezdu nezávislých filmov a ktorá by mala hrať,“ jej hlas sa o oktávu znížil, „castingovú režisérku. Takže ma opustila kvôli Rolandovi.“

Miles vyzeral sklamane. „Castingový režisér,“ zamrmlal. „Konečne som našiel svoje povolanie.“ Vykročil k svojej partnerke a Luce sledovala, ako odchádza.

Keď bola vyhrotená situácia zažehnaná, Francesca nasmerovala Stevena naspäť do prednej časti triedy. No aj keď kráčal po Francescinom boku, Luce cítila, že ju sleduje.

Nenápadne si skontrolovala mobil. Callie jej ešte stále neodpísala. To nebol jej štýl a Luce za to vinila seba. Možno bude pre obe lepšie, ak si Luce bude udržiavať odstup. Bude to len na chvíľu.

Išla von za Shelby k drevenej lavičke, ktorá bola vstavaná do oblúka terasy. Na jasnej oblohe žiarilo slnko, no jediná časť terasy, ktorá ešte nebola zaplnená študentmi, sa nachádzala v chladnom tieni sekvoje. Luce z lavičky zmietla vrstvu matnozeleného ihličia a svoj hrubý sveter si zapla trochu vyššie ku krku.

„Včera večer si bola vo všetkom super,“ povedala tichým hlasom Luce. „Ja som… stratila nervy.“

„Viem,“ zasmiala sa Shelby. Bola si celá – „Vystrúhala roztrasenú zombícku tvár.

„No tak. Bolo to drsné. Moja jediná šanca dozvedieť sa niečo o svojej minulosti, a totálne som sa zasekla.“

„Vy južania a váš pocit viny.“ Shelby mykla jedným plecom. „Nesmieš byť na seba taká tvrdá. Som si istá, že tam, odkiaľ pochádzajú tí dvaja starci, je kopa ďalších príbuzných. Možno aj nejakí, ktorí nie sú takmer na smrteľnej posteli.“ Skôr než Lucina tvár stihla sklesnúť, Shelby dodala: „Vravím len, že ak budeš mať niekedy chuť vystopovať ďalšieho člena rodiny, stačí povedať. Začínaš sa mi páčiť, Luce, je to trochu divné.“

„Shelby,“ zašepkala odrazu Luce cez zaťaté zuby. „Nehýb sa.“ Za terasou sa v dlhom tieni, ktorý vrhala obrovská sekvoja, čeril ten najväčší, najhrozivejší Oznamovateľ, akého kedy Luce videla.

Shelby sa pomaly, sledujúc Lucin pohľad, pozrela na zem. Oznamovateľ využíval skutočný tieň stromu ako maskovanie. Niektoré jeho časti sa neprestajne mykali.

„Vyzerá chorý alebo plachý, alebo – neviem…“ Shelby stíchla a skrivila pery. „Niečo s ním nie je v poriadku, však?“

Luce hľadela poza Shelby na schodisko stáčajúce sa na prízemie chaty. Pod nimi bolo zopár drevených podpier, ktoré držali terasu. Keby sa tak Luce mohla zmocniť tieňa, Shelby by sa k nej mohla pridať pod terasou, skôr ako niekto niečo uvidí. Mohla by pomôcť Luce pozrieť si jeho odkaz a do triedy by sa vrátili načas.

„Dúfam, že neuvažuješ o tom, o čom si myslím, že uvažuješ?“ povedala Shelby. „Či áno?“

„Dávaj tu na minútku pozor,“ odpovedala Luce. „Buď pripravená, keď ťa zavolám.“

Luce zišla o pár schodov nižšie, aby bola hlavou na úrovni terasy, na ktorej robili ostatní študenti svoje pohovory. Shelby bola otočená k Luce chrbtom. Ak si niekto všimne, že Luce je preč, dá jej signál.

Luce z rohu začula Dawn, ako improvizuje s Rolandom: „Viete, bola som ohromená, keď ma nominovali na Golden Globe…“

Luce sa pozrela späť na temnotu roztiahnutú na tráve. Napadlo jej, či ju vidia aj ostatní študenti. No nemohla sa tým zaoberať. Strácala čas.

Oznamovateľ bol od Luce vzdialený dobré tri metre, ale blízko terasy, kde stála, bola chránená pred zrakmi ostatných. Keby prešla priamo k nemu, bolo by to príliš nápadné. Bude ho musieť prinútiť, aby sa zdvihol zo zeme a presunul sa k nej, bez použitia rúk. Ako to spraviť, nemala ani potuchy.

Vtom si všimla postavu opierajúcu sa z druhej strany sekvoje. Takisto skrytú pred zrakmi študentov na terase.

Cam fajčil a pohmkával si, akoby ho nič na svete netrápilo. Ibaže bol úplne pokrytý zrazenou krvou. Vlasy mal prilepené k čelu, ramená poškrabané a samú modrinu. Tričko mal mokré a fľakaté od potu a džínsy mal tiež ošpliechané. Vyzeral špinavo a nechutne, akoby práve vyšiel z boja. Ibaže naokolo nebolo nikoho – žiadne telá, nič. Len Cam.

Žmurkol na ňu.

„Čo tu robíš?“ zašepkala. „Čo si urobil?“ Z odporného pachu šíriaceho sa z jeho zakrvaveného oblečenia sa jej zahmlievalo pred očami.

„Och, len som ti zachránil život. Opäť. Koľký raz je to aj s týmto?“ Odklepol si popol z cigarety. „Dnes to bola banda slečny Sophie a nemôžem povedať, že som si to nevychutnal. Idú po tebe, vieš? Roznieslo sa, že si tu. A že sa rada bez dozoru potuluješ po tamtom temnom lese.“ Ukázal prstom.

„Práve si ich zabil?“ Bola zdesená a pozerala hore na terasu, či ich Shelby alebo niekto nevidí. Nie.

„Zopár áno, práve teraz, holými rukami.“ Cam ukázal dlane pokryté vrstvou čohosi červeného a hlienovitého, čo Luce naozaj nechcela vidieť. „Súhlasím, Luce, lesy sú čarovné, ale hemžia sa všeličím, čo ťa chce vidieť mŕtvu. Takže mi urob láskavosť –“

„Nie. Ty odo mňa nemáš čo žiadať láskavosti. Všetko na tebe sa mi hnusí.“

„Fajn.“ Prevrátil oči. „Tak potom to sprav pre Grigoriho. Ostaň v areáli školy.“ Cigaretu odstrelil prstami do trávy, plecia ohol dozadu a rozprestrel krídla. „Nemôžem na teba stále dávať pozor. A Boh vie, že Grigori tiež nemôže.“

Camove krídla boli dlhé, úzke a pevne natiahnuté za jeho plecami, hladké a zlaté, posiate škvrnitými pásmi čiernej. Želala si, aby ju odpudzovali, no nebolo to tak. Tak ako Stevenove krídla, aj Camove boli zubaté, drsné – vyzerali, akoby slúžili celý život v boji. Čierne pásy dávali Camovým krídlam temnú zmyselnosť. Bolo na nich niečo magnetické.

Ale nie. Všetko na Camovi nenávidí. A vždy bude.

Cam raz mávol krídlami a nohy sa mu vzniesli nad zem. Trepot jeho krídel bol nesmierne hlasný a vytvoril veterný vír, ktorý zo zeme dvíhal lístie.

„Ďakujem,“ povedala rázne Luce, skôr ako prekĺzol pod terasou. Potom zmizol v tieňoch lesa.

Teraz ju chráni Cam? Kde je Daniel? Nemala byť na Shoreline v bezpečí?

Hneď po Camovom odchode sa Oznamovateľ – dôvod, pre ktorý sem vôbec prišla – špirálovito vykrútil zo svojho tieňa ako malý čierny cyklón.

Bližšie. A ešte bližšie.

Napokon sa dostal presne nad jej hlavu.

„Shelby,“ hlasno zašepkala Luce. „Poď dole.“

Shelby pozrela na Luce a na Oznamovateľa v tvare cyklónu, kolísajúceho sa nad ňou. „Čo ti to tak trvalo?“ spýtala sa, šprintujúc dole schodmi práve vo chvíli, keď celý masívny Oznamovateľ spadol dole.

Rovno do Lucinej náruče.

Luce vykríkla – no našťastie jej Shelby zakryla rukou ústa.

„Diky,“ povedala Luce tlmene pod Shelbinými prstami.

Dievčatá sa ešte stále krčili pri sebe tri schody pod terasou, na očiach komukoľvek, kto by chcel prejsť do tieňa. Luce pod ťarchou tieňa nevedela vyrovnať kolená. Bol to ten najťažší a najstudenší Oznamovateľ, akého sa kedy dotkla. Nebol čierny ako väčšina ostatných, ale hnusnej zelenosivej farby. Niektoré jeho časti sa ešte stále mykali a blýskali ako vzdialená búrka.

„Nemám z tohto dobrý pocit,“ povedala Shelby.

„No tak,“ zašepkala Luce. „Ja som ho privolala. Teraz je rad na tebe, aby si si ho pozrela.“

„Rad na mne? Kto povedal niečo o tom, že som na rade? Ty si ma sem zatiahla.“ Shelby mávla rukami, akoby dotknúť sa netvora v Luciných rukách bola posledná vec na svete, ktorú chce spraviť. „Viem, že som povedala, že ti pomôžem nájsť tvojich príbuzných, no nech tu máš akéhokoľvek príbuzného… myslím, že sa ani jedna z nás s ním nechce zoznámiť.“

„Shelby, prosím,“ modlikala Luce, stonajúc pod ťarchou, chladom a celkovou nechutnosťou tieňa. „Nie som nefil. Ak mi nepomôžeš, nepodarí sa mi to.“

„O čo presne sa pokúšaš?“ Za nimi zaznel hlas z vrchu schodiska. Steven sa držal zábradlia a zazeral na dievčatá. Ako sa tak nad nimi týčil, zdal sa byť väčší než na vyučovaní, akoby sa jeho veľkosť zdvojnásobila. Jeho tmavohnedé oči metali blesky a Luce z nich cítila vyžarovať horúčavu a bála sa. Dokonca aj Oznamovateľ v jej náručí sa triasol a posúval preč.

Obe dievčatá sa tak vyľakali, že zvrieskli.

Otrasený tým zvukom tieň vystrelil z Luciných rúk. Hýbal sa tak rýchlo, že nemala šancu zastaviť ho – nezanechal za sebou nič len mrazivú, hnusne zapáchajúcu stopu.

V diaľke zazvonil zvonec. Luce vnímala, ako sa všetci ostatní presúvajú smerom k jedálni na obed. Cestou von Miles prestrčil hlavu cez zábradlie a pozrel dole na Luce, no stačil mu jediný pohľad na Stevenov rozohnený výraz, roztvoril oči a pohol sa ďalej.

„Luce,“ ozval sa Steven zdvorilejšie, než čakala. „Môžeš za mnou po vyučovaní zájsť?“

Keď zdvihol ruky zo zábradlia, drevo pod nimi bolo spálené do čierna.

Steven otvoril dvere, skôr ako Luce stihla zaklopať. Sivú košeľu mal trochu pokrčenú a čiernu úpletovú kravatu uvoľnenú. No opäť nadobudol pokojný vzhľad, čo, ako si Luce začala uvedomovať, bolo pre démona namáhavé. Vreckovkou s monogramom si utrel okuliare a odstúpil nabok.

„Nech sa páči, poď dnu.“

Kancelária nebola veľká, akurát dosť široká pre veľký čierny stôl a dosť dlhá pre tri vysoké police na knihy preplnené stovkami opotrebovaných kníh. No bola pohodlná, dokonca príjemná – nie taká, ako si Luce predstavovala démonovu kanceláriu. V strede miestnosti ležal perzský koberec a široké okno hľadelo na východ, na sekvoje. Teraz, na súmraku, mal les nadpozemský, takmer levanduľový odtieň.

Steven si sadol na jednu z gaštanovohnedých stoličiek a Luce naznačil, aby si sadla na druhú. Preskúmala zarámované obrazy, ktoré ako puzzle zapĺňali každý štvorcový centimeter steny. Väčšina z nich boli portréty, rozlične detailne namaľované. Spoznala medzi nimi zopár skíc Stevena a niekoľko lichotivých vyobrazení Francescy.

Luce sa zhlboka nadýchla, uvažovala, kde začať. „Mrzí ma, že som dnes privolala Oznamovateľa, ja –“

„Povedala si niekomu o tom, čo sa stalo Dawn vo vode?“

„Nie. Povedali ste mi, aby som to nerobila.“

„Nepovedala si to Shelby? Milesovi?“

„Nepovedala som to nikomu.“

Chvíľu nad tým premýšľal. „Prečo si vtedy, keď sme sa rozprávali na lodi, nazvala Oznamovateľov tieňmi?“

„Len mi to vykĺzlo. Keď som vyrastala, boli to pre mňa vždy tiene. Oddeľovali sa a prichádzali za mnou. Nazvala som ich tak predtým, ako som vedela, čím sú.“ Luce pokrčila plecami. „Naozaj hlúpe.“

„Nie je to hlúpe.“ Steven vstal a šiel k najvzdialenejšej knižnici. Vytiahol hrubú knihu so zaprášeným červeným obalom a priniesol ju späť k stolu. Platón: Republika. Steven ju otvoril presne na tej strane, ktorú hľadal, a natočil knihu k Luce.

Bola tam ilustrácia skupiny mužov v jaskyni, ktorí stáli jeden vedľa druhého v okovách, tvárou otočení k stene. Ukazovali na tiene vrhané na stenu druhou skupinou mužov, ktorí kráčali za nimi. Pod obrázkom bol titulok: Alegória jaskyne.

„Čo je to?“ spýtala sa Luce. Jej vedomosti o Platónovi sa začínali a končili faktom, že sa kamarátil so Sokratom.

„Dôkaz toho, že tvoj názov pre Oznamovateľov je celkom bystrý.“ Steven ukázal na ilustráciu. „Predstav si, že títo muži počas celého života vidia len tiene na stene. Svet a to, čo sa v ňom deje, spoznávajú len z týchto tieňov bez toho, aby niekedy videli to, čo ich vrhá. Ani nechápu, že to, čo vidia, sú tiene.“

Pozrela tesne za Stevenov ukazovák na druhú skupinu mužov. „Takže sa nikdy nemôžu obrátiť, vidieť ľudí a veci, ktoré tie tiene vytvárajú?“

„Presne. A pretože nevidia to, čo v skutočnosti vrhá tiene, predpokladajú, že to, čo vidia – tiene na stene – je realita. Netušia, že tiene sú len reprezentáciou a skreslením niečoho oveľa pravdivejšieho a reálneho.“ Odmlčal sa. „Rozumieš, prečo ti to hovorím?“

Luce pokrútila hlavou. „Chcete, aby som sa prestala zahrávať s Oznamovateľmi?“

Steven s klapnutím zavrel knihu a potom prešiel na druhú stranu miestnosti. Cítila sa, akoby ho nejako sklamala.

„Neverím, že sa prestaneš… zahrávať s Oznamovateľmi, aj keď ťa o to požiadam. Ale chcem, aby si pochopila, s čím máš do činenia, keď nabudúce nejakého privoláš. Oznamovatelia sú tiene minulých udalostí. Môžu ti pomôcť, no obsahujú aj určité veľmi vyrušujúce, niekedy nebezpečné skreslenia. Treba sa o nich veľa učiť. Treba mať čistú, bezpečnú privolávaciu techniku; potom, samozrejme, keď budeš mať vybrúsené zručnosti, hluk Oznamovateľa sa dá zablokovať a jeho odkaz zreteľne vypočuť cez –“

„Myslíte to svišťanie? Existuje spôsob, ako cez to počuť?“

„Zabudni na to. Ešte nie.“ Steven sa obrátil a vsunul ruky do vreciek. „Čo ste so Shelby dnes hľadali?“

Luce sčervenela a cítila sa nepríjemne. Toto stretnutie vôbec nešlo tak, ako očakávala. Myslela, že bude po škole alebo bude musieť zbierať smeti.

„Chceli sme sa dozvedieť viac o mojej rodine,“ podarilo sa jej napokon zo seba dostať. Zdalo sa, našťastie, že Steven nemá ani potuchy o tom, že predtým videla Cama. „Alebo by som asi mala povedať o mojich rodinách.“

„To je všetko?“

„Budem mať z toho problémy?“

„Nerobila si nič iné?“

„Čo iné by som mala robiť?“

Hlavou jej preblesklo, že si Steven mohol myslieť, že sa snaží spojiť s Danielom, poslať mu odkaz alebo čo. Ako keby vedela, ako to spraviť.

„Privolaj jeden teraz,“ povedal Steven a otvoril okno. Už sa zotmelo a žalúdok Luce napovedal, že väčšina študentov si sadá k večeri.

„Ne-neviem, či sa mi to podarí.“

Stevenove oči vyzerali oveľa srdečnejšie ako predtým, boli takmer nadšené. „Keď privolávame Oznamovateľov, je to, akoby sme si niečo želali. Nejde o želanie niečoho materiálneho, ale o lepšie porozumenie sveta, našej úlohy v ňom a toho, čo sa z nás stane.“

Luce ihneď pomyslela na Daniela, čo chce najviac od ich vzťahu. Nemala pocit, že v tom, čo sa z nich má stať, zohráva nejakú úlohu – a chcela ju mať. Bol to dôvod, prečo bola schopná privolať Oznamovateľov ešte predtým, než vedela, ako na to?

Nervózne sa posunula do stredu stoličky. Zavrela oči. Predstavila si, ako sa tieň odliepa od dlhej temnoty, ktorá sa tiahne od kmeňov stromov, ako sa posúva preč, dvíha sa a zapĺňa priestor v otvorenom okne. Potom ako sa vznáša bližšie k nej.

Najprv zacítila jemný plesnivý zápach, skoro ako čierne olivy, potom, keď na líci pocítila chlad, otvorila oči. Teplota v miestnosti klesla o pár stupňov. Steven si vo vlhkej kancelárii, kde ťahalo, pošúchal ruky.

„Áno, takto,“ zašepkal.

Oznamovateľ – tenký a priehľadný, nie väčší ako hodvábny šál – plával v jeho kancelárii vzduchom. Kĺzal sa priamo k Luce, potom ovinul chumáčovitý šľahúň okolo skleneného ťažidla na stole. Luce zalapala po dychu. Keď k nej Steven pristúpil, usmieval sa a navádzal tieň do vzpriamenej pozície, až kým sa nestal prázdnym čiernym plátnom.

Potom ho mala Luce v rukách a začala ťahať. Ten opatrný pohyb jej pripomínal snahu roztiahnuť koláčové cesto bez roztrhnutia – niečo, čo sledovala svoju mamu robiť už najmenej stokrát. Temnota sa zvírila do tlmených sivých odtieňov; potom sa pred nimi objavil ten najnezreteľnejší čiernobiely obraz.

Tmavá spálňa s jednou posteľou. Luce – očividne Luce z minulosti – ležala na boku a hľadela von otvoreným oknom. Musela mať šestnásť rokov. Dvere za posteľou sa otvorili a zjavila sa v nich tvár osvetlená svetlom z chodby. Matka.

Tá matka, za ktorou bola Luce so Shelby! Ale mladšia, oveľa mladšia – možno až o päťdesiat rokov, s okuliarmi posadenými na špičke nosa. Usmiala sa, akoby bola rada, že jej dcéra spí, a potom dvere zatvorila.

O chvíľu nato spodnú časť okennej tabule chytili dva prsty. Lucine oči sa rozšírili, keď zbadala, ako sa Luce z minulosti posadila na posteli. Prsty za oknom sa namáhali; potom bolo vidieť dve ruky, potom dve silné ramená, ktoré v mesačnom svite žiarili na modro. A keď Daniel vošiel cez okno, objavila sa jeho rozžiarená tvár.

Lucino srdce prudko bilo. Chcela do Oznamovateľa skočiť, tak ako včera so Shelby. No potom Steven luskol prstami a celá vec sa zbalila tak rýchlo, ako keď sa roleta zvinie k vrchu okenného rámu. Nato sa tieň rozbil a spŕchol nadol.

Na stole ležali jeho jemné úlomky. Luce po jednom siahla, no rozpadol sa jej v rukách.

Steven si sadol za stôl a prevŕtaval Luce pohľadom, akoby chcel vidieť, čo s ňou pozeranie urobilo. Zrazu jej to, čo videla v Oznamovateľovi, prišlo veľmi súkromné; nevedela, či chce, aby Steven vedel, ako veľmi to s ňou zamávalo. Napokon, technicky bol na druhej strane. Za posledných pár dní v ňom viac a viac videla jeho démonickú stránku. Nielen ohnivý temperament, ktorý sa stupňoval, až kým sa z neho doslova nepárilo, no aj jeho temne veľkolepé zlaté krídla. Steven bol magnetický a šarmantný presne ako Cam – a, pripomenula si, presne ako Cam bol démon.

„Prečo mi s tým pomáhate?“

„Pretože nechcem, aby sa ti niečo stalo,“ sotva zašepkal Steven.

„To sa naozaj udialo?“

Steven odvrátil pohľad. „Je to reprezentácia niečoho. A ktovie aká skreslená. Je to tieň minulej udalosti, nie realita. V Oznamovateľovi je vždy kus pravdy, ale nikdy nejde o jednoduchú pravdu. To robí Oznamovateľov takými problematickými a nebezpečnými pre osoby bez náležitého výcviku.“ Pozrel sa na hodinky. Zdola bolo počuť, ako sa otvorili a zatvorili dvere. Keď Steven začul rýchly klopot vysokých podpätkov idúcich hore schodmi, stuhol.

Francesca.

Luce sa snažila prečítať Stevenovu tvár. Podal jej Republiku, ktorú si dala do ruksaku. Tesne predtým, ako sa vo dverách zjavila Fancescina krásna tvár, Steven povedal Luce: „Nabudúce, keď sa so Shelby rozhodnete, že nedokončíte úlohu, napíšeš päťstranový referát aj s citátmi. Tentoraz ťa len varujem.“

„Rozumiem.“ Luce zazrela Francescin pohľad z dverí.

Umiala sa na Luce – aj keď nebolo možné určiť, či to bol len bežný vyprevádzajúci úsmev, alebo úsmev typu mňa neoklameš, zlatko. Luce sa mierne triasla, keď si prehadzovala ruksak cez plece, potom zavolala Stevenovi „Ďakujem“ a rýchlo vykročila k dverám.

Keď sa Luce vrátila do izby, Shelby mala v kozube zapálený oheň. Vedľa lampy s podstavcom v podobe Buddhu bol v zásuvke zapnutý elektrický kotlík a celá izba voňala po paradajkách.

„Nemali sme makaróny so syrom, ale spravila som ti polievku.“ Shelby nabrala plnú misku vriacej polievky, z mlynčeka poprášila vrch trochou čierneho korenia a priniesla ju Luce, ktorá bola zvalená na posteli. „Bolo to strašné?“

Luce sledovala, ako sa jej parí z misky, a snažila sa prísť na to, čo povedať. Bizarné, áno. Mätúce. Trochu strašidelné. Potenciálne… posilňujúce.

No nebolo to strašné, to nie.

„Bolo to v pohode.“ Zdalo sa, že jej Steven dôveruje, aspoň do tej miery, že jej dovolí pokračovať v privolávaní Oznamovateľov. A zdalo sa, že ostatní študenti mu dôverujú, dokonca ho obdivujú. Nikto sa nesprával znepokojene, pokiaľ išlo o jeho motívy alebo lojalitu. No pri Luce bol taký záhadný, že bolo ťažké prečítať ho.

Luce predtým dôverovala nesprávnym ľuďom. Prinajlepšom ľahkomyseľná snaha. Prinajhoršom dobrý spôsob, ako sa nechať zabiť. To povedala slečna Sophia o dôvere v ten večer, čo sa pokúsila Luce zavraždiť.

To Daniel odporučil Luce, aby dôverovala svojim inštinktom. No jej vlastné pocity sa jej zdali najnespoľahlivejšie. Rozmýšľala, či už Daniel vedel o Shoreline, keď jej to povedal, či bola jeho rada spôsob, ako ju pripraviť na toto dlhé odlúčenie, keď si bude vo všetkom vo svojom živote – rodine, minulosti, budúcnosti – čoraz menej istá.

Zdvihla pohľad od misky na Shelby. „Ďakujem ti za polievku.“

„Nedovoľ, aby ti Steven narušil plány,“ rozčuľovala sa Shelby. „Určite by sme mali s Oznamovateľmi pokračovať. Mám už po krk týchto anjelov a démonov a ich dokazovania vlastnej moci.

‚Úúúú, vieme viac ako ty, lebo sme čistokrvní anjeli a ty si len ľavoboček nejakého anjela, ktorý mal šancu si zapichať.‘“

Luce sa zasmiala, no rozmýšľala, že Stevenova dnešná miniprednáška o Platónovi a to, že jej dal Republiku, bolo presným opakom dokazovania vlastnej moci. Samozrejme, teraz to Shelby nemôže povedať, nie keď dole na Lucinej posteli skĺzla do svojej rutiny a nadávala na Shoreline.

„Teda, viem, že s Danielom medzi sebou máte, čokoľvek to už je,“ pokračovala Shelby, „ale vážne, čo dobré pre mňa kedy spravil nejaký anjel?“

Luce ospravedlňujúco pokrčila plecami.

„Poviem ti: nič. Nič okrem toho, že nabúchal moju mamu a potom sa na nás totálne vykašľal ešte predtým, než som sa narodila. Ozaj nebeské správanie.“ Shelby zaprskala. „Vtip je v tom, že moja mama mi celý život vraví, že by som mala byť vďačná. Za čo? Za tieto zriedené schopnosti, ktoré som zdedila po otcovi? Nie, ďakujem.“ Zachmúrene kopla do hornej postele. „Dala by som hocičo za to, aby som mohla byť normálna.“

„Naozaj?“ Luce sa celý týždeň pri svojich nefilských spolužiakoch cítila menejcenná. Vedela, že človek vždy chce to, čo nemá, ale tomuto nemohla uveriť. Akú výhodu mohla vidieť Shelby v tom, že by nemala svoje nefilské schopnosti?

„Počkaj,“ povedala Luce, „ten tvoj mizerný exfrajer. Videl…“

Shelby odvrátila pohľad. „Meditovali sme spolu a neviem, nejako počas opakovania mantry som nechtiac levitovala. Nebolo to nič veľké, bola som možno päť centimetrov nad zemou. No Phil to nechcel nechať tak. Začal ma otravovať, že čo iné ešte dokážem, a vypytoval sa všelijaké divné otázky.“

„Ako čo?“

„Neviem,“ povedala Shelby. „Vlastne niečo o tebe. Chcel vedieť, či si ma naučila levitovať ty. Či to aj ty vieš robiť.“

„Prečo ja?“

„Asi ďalšia z jeho úchylných fantázií o spolubývajúcej. Mala by si vidieť jeho výraz v ten deň. Ako keby som bola nejaká cirkusová atrakcia. Nemala som na výber, musela som to ukončiť.“

„To je hrozné.“ Luce stisla Shelbinu ruku. „Ale vyzerá to ako jeho problém, nie tvoj. Viem, že ostatné decká na Shoreline sa pozerajú na nefilov zvláštne, no bola som na viacerých stredných školách a začínam mať pocit, že väčšina deciek sa tak tvári prirodzene. Okrem toho nikto nie je ‚normálny‘. Na Philovi muselo byť niečo divné.“

„Vlastne, mal niečo s očami. Boli modré, ale veľmi bledé, takmer ako vypraté. Musel nosiť špeciálne šošovky, aby naňho ľudia nezízali.“ Shelby pohodila hlavou nabok. „Plus tá tretia bradavka.“ Vyprskla smiechom, a kým sa k nej pridala Luce, bola celá červená a prakticky v slzách. Odrazu obe stíchli, lebo sa ozvalo jemné ťukanie na okno.

„Dúfam, že to nie je on.“ Shelbin hlas ihneď vytriezvel, zoskočila z postele a otvorila okno, pričom v chvate zvalila kvetináč s jukou.

„To je pre teba,“ povedala takmer otupene.

Luce bola v mihu pri okne, pretože vtedy ho už cítila. Dlaňami sa podoprela o parapet a nahla sa dopredu do sviežeho nočného vzduchu.

Ocitla sa tvárou v tvár, perami na perách s Danielom.

Na kratučkú chvíľu sa jej zdalo, že sa pozerá poza ňu, do izby na Shelby, no potom jej vzal hlavu do jemných dlaní, pritiahol si ju a bozkával ju, až jej to vyrážalo dych. Prúdila ňou týždňová zásoba tepla a spolu s ním aj nevyslovené ospravedlnenie za ostré slová, ktoré si povedali v tú noc na pláži.

„Ahoj,“ zašepkal.

„Ahoj.“

Daniel mal oblečené džínsy a biele tričko. Vo vlasoch mu bolo vidieť vír. Jeho ohromné, perlovobiele krídla mu jemne mávali za chrbtom, skúmali čiernu noc a lákali ju von. Kývali sa na oblohe takmer v rytme jej srdca. Chcela sa ich dotknúť, zaboriť sa do nich tak ako minule na pláži. Vidieť ho vznášať sa za jej oknom na treťom poschodí bolo ohromujúce.

Vzal ju za ruku a pretiahol ponad parapet, von na vzduch a do jeho náruče. No potom ju postavil na plochú, širokú rímsu pod oknom, ktorú si nikdy predtým nevšimla.

Keď bývala najšťastnejšia, vždy mala nutkanie rozplakať sa. „Nemáš tu byť. Ale som taká rada, že si.“

„Dokáž to,“ povedal s úsmevom a pritiahol si jej chrbát k hrudi, takže hlavu mal tesne nad jej plecom. Ruku jej ovinul okolo pása. Z jeho krídel sálalo teplo. Keď sa pozrela cez plece, videla len bielobu; svet bol biely, celý jemne textúrovaný a ožiarený mesačným svitom. A potom Daniel začal mávať krídlami –

Trochu sa jej zachvel žalúdok a vedela, že ju dvíha – nie, prudko vynáša na oblohu. Rímsa pod nimi sa zmenšovala a hviezdy nad nimi žiarili jasnejšie a na tele cítila vietor, ktorý jej fúkal vlasy do tváre.

Stúpali hore, vyššie do noci, až kým neostala zo školy pod nimi len čierna šmuha; kým nebol oceán len striebornou prikrývkou a kým neprerazili páperovú vrstvu oblakov.

Nebolo jej zima a ani sa nebála. Cítila sa oslobodená od všetkého, čo ju na zemi ťažilo. Oslobodená od nebezpečenstva a akejkoľvek bolesti. Oslobodená od gravitácie. A zamilovaná. Daniel jej ústami prešiel v sérii bozkov zboku po krku. Pevne jej ovinul ruky okolo pása a otočil ju tvárou k sebe. Chodidlá mala na jeho chodidlách presne tak, ako keď tancovali nad oceánom pri vatre. Už nefúkal vietor; vzduch okolo nich bol tichý a pokojný. Jediný zvuk vydávali Danielove krídla mávajúce vo vzduchu a tlkot jej srdca.

„Všetko, čím sme si museli prejsť,“ povedal, „stojí za chvíle, ako je táto.“

Potom ju pobozkal ako nikdy predtým. Dlhým, intenzívnym bozkom, ktorý si akoby naveky nárokoval jej pery. Jeho ruky najprv prešli po línii jej tela a potom sa energickejšie dotýkali jej kriviek. Rozplynula sa v ňom a on prstami prešiel po zadnej časti jej stehien, po bokoch, pleciach. Zmocnil sa každej jej časti.

Pod bavlnenou košeľou cítila jeho svaly, jeho pevné ramená a krk, priehlbinku na krížoch. Bozkávala mu bradu, pery. Patrila sem, do oblakov, kde sa Danielove oči jagali jasnejšie ako hviezdy.

„Nemôžeme tu ostať navždy?“ spýtala sa. „Tohto sa nikdy nenabažím. Teba.“

„Dúfam, že nie.“ Daniel sa usmial, no čoskoro – priskoro – jeho krídla zmenili pozíciu a narovnali sa. Luce vedela, čo bude nasledovať. Pomalý zostup.

Ešte Daniela posledný raz pobozkala a, pripravujúc sa na let, uvoľnila ruky okolo jeho krku – no potom sa jej šmykli.

A padala.

Akoby sa to odohrávalo spomalene. Divo mávajúc rukami, Luce sa prevrátila dozadu, a ako sa rútila dole, pocítila závan chladu a vetra a opustil ju dych. Posledná vec, ktorú uzrela, boli Danielove oči, jeho šokovaný výraz.

Ale potom sa všetko zrýchlilo a ona padala tak šialene, že nemohla dýchať. Svet sa premenil na víriacu čiernu dieru, bolo jej nevoľno, bála sa, v očiach ju pálil vietor, zrak jej slabol a strácala periférne videnie. Strácala vedomie.

To je koniec.

Nikdy nebude vedieť, kto v skutočnosti je a či to všetko stálo za to. Nikdy nebude vedieť, či je hodna Danielovej lásky a on jej. Je koniec.

Vietor jej besnil v ušiach. Zatvorila oči a čakala na svoj koniec.

A potom ju chytil.

Pocítila okolo seba ruky, silné, dobre známe ramená, a spomaľovala. Už nepadala – Daniel ju hojdal v náručí. Oči mala zavreté, no poznala ho.

Od úľavy, že ju Daniel chytil, zachránil, začala vzlykať. Nikdy ho nemilovala viac, ako v tejto chvíli – bez ohľadu na to, koľko životov prežila.

„Si v poriadku?“ ticho zašepkal a jeho pery boli celkom blízko jej úst.

„Áno.“ Cítila trepot jeho krídel. „Chytil si ma.“

„Vždy ťa chytím, keď padáš.“

Pomaly sa znášali späť do sveta, ktorý opustili. K Shoreline a k oceánu, špliechajúcemu na útesy. Keď sa blížili k internátu, pevne ju zovrel, hladko plachtiac k rímse, kde pristál ľahučko ako pierko.

Luce sa nohami postavila na rímsu a pozrela na Daniela. Ľúbi ho. To bola jediná vec, ktorou si bola istá.

„Tak,“ povedal s vážnym výrazom. Jeho úsmev stvrdol a iskričky v jeho očiach zmizli. „To by malo nasýtiť tvoju túžbu po potulkách, aspoň na chvíľu.“

„Čo myslíš túžbou po potulkách?“

„Tvoje ustavičné odchody z areálu školy.“ V jeho hlase bolo oveľa menej nehy než pred niekoľkými momentmi. „Musíš s tým prestať, keď tu nie som, aby som na teba dal pozor.“

„Ale no tak, bol to len hlúpy školský výlet. Boli tam všetci. Francesca, Steven –“ Zastavila sa a rozmýšľala o tom, ako Steven reagoval na to, čo sa stalo Dawn. Ani sa neopovážila spomenúť svoj výlet autom so Shelby. Alebo že pod terasou stretla Cama.

„Veľmi mi to sťažuješ,“ povedal Daniel.

„Ani mne nie je práve najľahšie.“

„Povedal som ti, že existujú určité pravidlá. Povedal som ti, aby si neodchádzala z areálu. No ty si nepočúvala. Koľkokrát si ma neposlúchla?“

„Neposlúchla ťa?“ Zasmiala sa, no vo vnútri strácala rovnováhu a bolo jej zle. „Čo si, môj frajer, alebo môj pán?“

„Vieš, čo sa stane, keď sa odtiaľto zatúlaš preč? Vieš, akému nebezpečenstvu sa vystavuješ len preto, že sa nudíš?“

„Pozri, mačka už je von z vreca,“ povedala. „Cam vie, že som tu.“

„Samozrejme, že Cam vie, že si tu,“ povedal rozhorčene Daniel. „Koľkokrát ti mám opakovať, že Cam teraz nie je hrozbou? Nebude sa ťa snažiť ovplyvniť.“

„Prečo nie?“

„Pretože má dosť rozumu. A ty by si tiež mala mať viac rozumu a takto neunikať preč. Existuje nebezpečenstvo, ktoré nemôžeš vôbec pochopiť.“

Otvorila ústa, no nevedela, čo povedať. Keby Danielovi spomenula, že v ten deň hovorila s Camom, že zabil niekoľkých členov družiny slečny Sophie, len by to dokazovalo, že má pravdu. V Luce vzbĺkol hnev na Daniela a na jeho záhadné pravidlá a na to, že sa k nej správa ako k decku. Bola by dala čokoľvek, aby s ním mohla ostať, no jeho oči stvrdli na ploché sivé závoje a čas, ktorý strávili na oblohe, jej prichodil ako dávny sen.

„Chápeš, aké peklo prežívam, aby som ťa udržal v bezpečí?“

„Ako to mám chápať, keď mi nič nepovieš?“

Danielove krásne črty sa skrivili do odstrašujúceho výrazu. „Je to jej chyba?“ Palcom mykol k izbe. „Aké zlomyseľné nápady ti vnukla?“

„Dokážem myslieť sama za seba, ďakujem pekne.“ Lucine oči sa zúžili. „Ale ako to, že poznáš Shelby?“

Daniel tú otázku ignoroval. Luce nemohla uveriť, ako sa s ňou rozpráva, akoby bola nejaké neposlušné domáce zvieratko. Všetko to teplo, ktoré ju pred chvíľou napĺňalo, keď ju Daniel bozkával, držal, hľadel na ňu – nestačilo na chlad, ktorý cítila zakaždým, čo k nej prehovoril.

„Možno má Shelby pravdu,“ povedala. Nevidela Daniela tak dlho – no Daniel, ktorého chcela vidieť, ten, ktorý ju miluje viac než čokoľvek, ktorý ju po tisícročia nasledoval, pretože bez nej nemohol žiť – bol ešte stále hore v oblakoch a nekomandoval ju. Možno ešte aj po všetkých tých životoch ho poriadne nepoznala. „Možno by anjeli a ľudia nemali…“

No nemohla to vysloviť.

„Luce.“ Prstami jej ovinul zápästie, no ona ho striasla. Oči mal otvorené a tmavé a líca bledé od zimy. Jej srdce ju nabádalo, aby ho schytila a tisla k sebe, aby cítila jeho telo pritlačené na svojom, no hlboko vo vnútri vedela, že toto nie je hádka, ktorá sa dá napraviť bozkom.

Pretlačila sa okolo neho k užšej časti rímsy a vytiahla okno, prekvapená, že v izbe je už tma. Vliezla dnu, a keď sa obrátila späť k Danielovi, všimla si, že jeho krídla sa chvejú. Takmer akoby sa šiel rozplakať. Chcela ísť naspäť za ním, objať ho, upokojiť a milovať ho.

No nemohla.

Zavrela okenice a osamote stála v tmavej izbe.

DEVÄŤ

DESAŤ DNÍ

Keď sa Luce v utorok ráno zobudila, Shelby už bola preč. Posteľ mala ustlatú, pestrú ručne šitú prikrývku úhľadne poskladanú na konci postele a jej prešívaná červená vesta a taška už chýbali na háčiku pri dverách.

Ešte v pyžame Luce strčila do mikrovlnky hrnček vody na čaj a potom si sadla, aby si pozrela e-maily.

Komu: lucindap44@gmail.com

Od: callieallieoxenfree@gmail. com

Odoslané: Pondelok, 16. 11., 1:34

Predmet: Snažím sa nebrať to osobne

Milá L,

dostala som tvoju esemesku, a teda v prvom rade, aj ty mi chýbaš. Ale mám jeden ozaj od veci návrh: nazýva sa Ty a ja sa podelíme o novinky. Šialená Callie a jej divoké nápady. Viem, že toho máš veľa. Viem, že si pod brutálnym dozorom a je ťažké odkradnúť sa preč. No neviem čo len jediný detail o tvojom živote. S kým chodíš na obed? Ktorý predmet máš najradšej? Čo sa stalo s tým chalanom? Vidíš, ani neviem, ako sa volá. To neznášam.

Som rada, že máš telefón, ale neposielaj mi esemesky o tom, že mi zavoláš. Jednoducho volaj. Nepočula som ťa celú večnosť. Nie som na teba naštvaná. Zatiaľ.

xoC

Luce zavrela e-mail. Callie bolo takmer nemožné naštvať. Vlastne sa jej to ešte nikdy nepodarilo. Skutočnosť, že Callie Luce nepodozrievala z klamstva, bola len ďalším dôkazom toho, ako sa odcudzili. Luce pociťovala hroznú hanbu, ktorá sa jej usadila priamo uprostred pliec. Ďalší e-mail:

Komu: lucindap44@gmail.com

Od: thegaprices@aol.com

Odoslané: Pondelok, 16.11., 20:30

Predmet: Nuž, zlato, aj my ťa ľúbime

Luce, dušička,

Tvoje e-maily nám vždy rozjasnia deň. Ako to ide v plaveckom tíme? Fénuješ si vlasy, keď je teraz vonku zima? Viem, sekírujem ťa, ale chýbaš mi.

Myslíš, že Meč a kríž ti dá povolenie budúci týždeň opustiť na Deň vďakyvzdania internát? Ešte nehovoríme hop, ale tvoj otec, len pre prípad, už kúpil tofu moriaka. Ja už plním záložnú mrazničku koláčmi. Ešte stále máš rada ten zo sladkých zemiakov? Ľúbime ťa a neprestajne na teba myslíme.

Mama

Lucina ruka ostala ako zmrznutá na myši. Bol utorok ráno. Deň vďakyvzdania bude o týždeň a pol. Toto bolo prvý raz, čo vôbec pomyslela na svoj najobľúbenejší sviatok. No tak rýchlo ako tá myšlienka prišla, Luce sa ju snažila vypudiť. Pán Cole ju v žiadnom prípade nenechá ísť na Deň vďakyvzdania domov.

Práve šla kliknúť na Odpovedať, keď jej pozornosť upútalo blikajúce oranžové okno na spodnej lište obrazovky. Miles bol pripojený. Pokúšal sa s ňou chatovať.

Miles (8:08): ‚Bré ránko, slečna Luce.

Miles (8:09): UMIERAM OD HLADU. Zobúdzaš sa taká hladná ako ja?

Miles (8:15): Chceš zájsť na raňajky? Zastavím sa cestou pri tvojej izbe. 5 min?

Luce sa pozrela na hodiny. 8:21. Ozvalo sa hlasné zaklopanie na dvere. Ešte bola v pyžame. Ešte stále mala na hlave hniezdo. Pootvorila.

Drevené parkety na chodbe zalievalo ranné slnko. Luce to pripomenulo, ako vždy schádzala slnkom zaliatymi drevenými schodmi na raňajky v dome jej rodičov, ako celý svet vyzeral jasnejšie cez prizmu jednej chodby plnej svetla.

Miles dnes nemal svoju šiltovku Dodgers, takže to bola jedna z mála príležitostí, keď mohla zreteľne vidieť jeho oči. Boli naozaj sýtomodré, ako letná obloha o deviatej ráno. Z mokrých vlasov mu kvapkalo na plecia bieleho trička. Luce prehltla, neschopná zastaviť svoju myseľ a predstavila si ho v sprche. Usmial sa na ňu, pričom sa mu na líci objavila jamka a medzi perami superbiele zuby. Dnes pôsobil veľmi kalifornsky; Luce si s prekvapením uvedomila, že Kalifornia na ňom vyzerá veľmi dobre.

„Čau.“ Luce skryla čo najviac zo svojho tela odetého v pyžame za dvere. „Len teraz som zbadala tvoje odkazy. Som za raňajky, ale nie som ešte oblečená.“

„Môžem ťa počkať.“ Miles sa oprel o stenu na chodbe. V bruchu mu hlasno škvŕkalo. Snažil sa prekrížiť si ruky na prsiach, aby ten zvuk zamaskoval.

„Poponáhľam sa.“ Luce sa zasmiala a zavrela dvere. Stála pred skriňou a snažila sa nemyslieť na Deň vďakyvzdania, jej rodičov a Callie alebo prečo sa jej toľko dôležitých ľudí naraz vzďaľovalo.

Z komody vyšklbla dlhý sivý sveter a natiahla si ho na seba k čiernym džínsom. Umyla si zuby, do uší si dala veľké strieborné kruhy a na ruky trochu krému, schmatla tašku a skúmavo sa pozrela na seba do zrkadla.

Nevyzerala ako dievča, ktoré uviazlo vo vzťahu, kde sa dvaja handrkujú o moc, alebo dievča, ktoré nemôže ísť na Deň vďakyvzdania domov k rodine. V tomto momente vyzerala jednoducho ako dievča, ktoré sa teší, že otvorí dvere chalanovi, pri ktorom sa cíti normálne, šťastne a naozaj akosi celkovo úžasne.

Chalanovi, ktorý nie je jej frajer.

S povzdychom otvorila Milesovi dvere. Tvár sa mu rozžiarila.

Keď vyšli von, Luce si všimla, že počasie sa zmenilo. Ranný slnečný vzduch bol taký chladný ako včera v noci na rímse s Danielom. A vtedy sa jej zdal byť mrazivý.

Miles jej podal svoju obrovskú kaki bundu, no ona ju mávnutím ruky odmietla. „Potrebujem len trocha kávy na zahriatie.“

Sadli si k tomu istému stolu ako minulý týždeň. V momente k nim pribehla dvojica študentov-čašníkov. Zdalo sa, že obaja chalani sa s Milesom kamarátia, správali sa nenútene a žartovali. Luce určite nedostala takúto úroveň služieb, keď sedela so Shelby. Kým chalani sypali otázky – ako sa predošlý večer darilo Milesovmu fantasy futbalovému tímu, či si pozrel na YouTube klip s chalanom, ktorý si vystrelil z frajerky, či má dnes po škole program – Luce sa poobzerala po terase, no svoju spolubývajúcu nenašla.

Miles odpovedal na všetky otázky, no nevyzeral, že sa mu chce predlžovať rozhovor. Ukázal na Luce. „Toto je Luce. Dala by si šálku vašej najhorúcejšej kávy a…“

„Praženicu,“ povedala Luce a poskladala malý jedálny lístok, ktorý mala shorelineská kantína vytlačený na každý deň.

„Pre mňa to isté, chalani, dikes.“ Miles im podal jedálne lístky a všetku pozornosť venoval Luce. „V poslednom čase som ťa mimo vyučovania veľmi nevidel. Ako sa máš?“

Milesova otázka ju prekvapila. Možno preto, že už teraz ráno sa cítila previnilo. Páčilo sa jej, že na konci neprišlo žiadne „Kde si sa skrývala?“ alebo „Vyhýbaš sa mi?“ Len otázka: „Ako sa máš?“

Žiarivo sa naňho usmiala, potom akosi stratila kontrolu nad svojím úsmevom, a kým stihla povedať: „V pohode,“ takmer jej mykalo tvárou.

„O-o.“

Strašná hádka s Danielom. Klamstvá rodičom. Strata najlepšej kamarátky. Jedna časť Luce to chcela na Milesa všetko vybaliť, no vedela, že by nemala. Nemôže. Posunula by tak ich priateľstvo na úroveň, o ktorej si nebola istá, či je to dobrý nápad. Ešte nikdy nemala blízkeho kamaráta chalana, takého, s ktorým sa o všetko človek delí a spolieha sa naňho ako na kamarátku. Neskomplikovalo by sa to?

„Miles,“ povedala napokon, „čo tu robievajú ľudia na Deň vďakyvzdania?“

„Neviem. Asi som nikdy neostal, aby som to zistil. Niekedy si želám, aby som mohol. Vďakyvzdanie u nás je neznesiteľne bombastické. Najmenej sto ľudí. Asi desať chodov. A treba mať na sebe oblek.“

„Žartuješ.“

Pokrútil hlavou. „Kiežby. Vážne. Musíme najímať parkovací personál.“ Po chvíli ticha dodal: „Prečo sa pýtaš – počkaj, potrebuješ v ten deň niekde byť?“

„Hmm…“

„Ideš so mnou.“ Zasmial sa nad jej šokovaným výrazom. „Prosím. Môj brat tento rok nepríde z univerzity domov a býval mojou jedinou záchranou. Môžem ti poukazovať Santa Barbaru. Vykašleme sa na moriaka a pôjdeme do Super Rica na najlepšie taco na svete.“ Zodvihol jedno obočie. „Bude to oveľa menej bolestivé, keď tam budeš so mnou. Môže to dokonca byť aj zábava.“

Zatiaľ čo Luce premýšľala nad jeho ponukou, na chrbte zacítila ruku. Ten dotyk už poznala – upokojujúci do tej miery, že mal hojivé účinky – patril Francesce.

„Včera som hovorila s Danielom,“ povedala Francesca.

Luce sa snažila nereagovať, keď sa Francesca zohla. Bol za ňou Daniel po tom, čo ho Luce odbila? Tá predstava v nej podnietila žiarlivosť, i keď nevedela presne prečo.

„Bojí sa o teba.“ Francesca sa odmlčala a zdalo sa, že skúma Lucinu tvár. „Povedala som, že vzhľadom na nové prostredie si počínaš veľmi dobre. Povedala som mu, že pre teba budem k dispozícii ohľadom čohokoľvek, čo potrebuješ. Prosím, pochop, že s otázkami by si mala chodiť za mnou.“ V jej pohľade sa objavila ostrosť, akási intenzita. Zdalo sa, že sa za tým skrýva nevyslovené: Príď za mnou, namiesto za Stevenom.

A potom Francesca odišla tak rýchlo, ako sa objavila, šuštiac hodvábnou podšívkou bieleho vlneného kabáta na čiernych pančucháčoch.

„Takže… Vďakyvzdanie,“ povedal nakoniec Miles, mädliac si ruky.

„Okej, okej.“ Luce prehltla zvyšok kávy. „Porozmýšľam o tom.“

Shelby sa neukázala v nefilskej chate na doobedňajšom vyučovaní – hodine privolávania anjelských predkov, čo bolo tak trochu ako posielanie nebeského voice mailu. Na obed už začínala byť Luce nervózna. No keď kráčala na matematiku, konečne zbadala známu červenú prešívanú vestu a pustila sa k nej takmer šprintom.

„Čau!“ Potiahla spolubývajúcu za hustý blonďavý chvost. „Kde si bola?“

Shelby sa pomaly otočila. Výraz na jej tvári Luce preniesol späť k jej úplne prvému dňu na Shoreline. Shelby mala rozšírené nozdry a zvraštené obočie.

„Si v poriadku?“ spýtala sa Luce.

„V pohode.“ Shelby sa odvrátila a začala vytáčať kombináciu na zámke najbližšej skrinky a potom ju otvorila. Vnútri bola futbalová prilba a asi celá debnička prázdnych fliaš od Gatoradu. Na vnútornej strane dverí bol nalepený plagát roztlieskavačiek Laker Girls.

„Je to vôbec tvoja skrinka?“ spýtala sa Luce. Nepoznala nikoho z nefilov, kto by používal skrinku, no Shelby sa touto prehrabávala a bezohľadne z nej vyhadzovala poza chrbát špinavé froté ponožky.

Shelby s tresknutím zavrela skrinku, potom sa presunula k ďalšej a začala na nej vytáčať kombináciu. „Teraz ma posudzuješ?“

„Nie.“ Luce pokrútila hlavou. „Shel, čo sa deje? Dnes ráno si zmizla, nebola si na vyučovaní –“

„Teraz som tu, či nie?“ Shelby si vzdychla. „Frankie a Steven dajú dievčaťu voľný deň z osobných dôvodov oveľa ľahšie než tamtie človečiny.“

„Prečo potrebuješ deň z osobných dôvodov? Včera večer si bola v pohode, až kým –“

Až kým sa nezjavil Daniel.

Presne v tom čase, čo sa v okne zjavil Daniel, Shelby celá zbledla, stíchla a šla rovno do postele a –

Kým Shelby na Luce civela, akoby jej IQ zrazu o polovicu kleslo, Luce začala vnímať zvyšok chodby. Tam, kde sa končili hrdzavo sfarbené skrinky, steny pokryté sivým kobercom lemovali dievčatá: Dawn a Jasmine a Lilith. Dievčatá z Luciných poobedňajších predmetov ako Amy Bradshawová, s konzervatívnym výzorom a vo svetríku. Pankáčky s pírsingmi, čo vyzerali trochu ako Arriane, ale rozprávať sa s nimi bolo oveľa menej zábavné. Pár dievčat, ktoré Luce nikdy predtým nevidela. Dievčatá, ktoré si na prsia pritískali knihy, žuli žuvačku a pohľadom skákali z koberca na strop s drevenými trámami, z jednej na druhú. Pozerali hocikam, len nie priamo na Luce a Shelby. Aj keď bolo jasné, že všetky načúvajú.

Nevoľnosť v žalúdku Luce naznačila prečo. Bola to najväčšia kolízia medzi nefilmi a nenefilmi, aká sa doposiaľ na Shoreline odohrala. A každému dievčaťu na tejto chodbe to došlo oveľa skôr ako jej:

Shelby a Luce si to šli rozdať kvôli chalanovi.

„Och.“ Luce prehltla. „Ty a Daniel.“

„Áno. My. Veľmi dávno.“ Shelby sa na ňu ani nepozrela.

„Okej.“ Luce sa sústredila na dýchanie. Toto zvládne. No zo šepotu šíriaceho sa zástupom dievčat jej naskočili zimomriavky a striaslo ju.

Shelby sa posmešne usmiala. „Je mi ľúto, že sa ti tá predstava tak hnusí.“

„Nejde o to.“ No Luce bola zhnusená. Zhnusená sama sebou. „Vždy… vždy som si myslela, že som jedi –“

Shelby si dala ruky vbok. „Myslela si si, že zakaždým, čo si na sedemnásť rokov zmizla, Daniel len sedel so založenými rukami? Zem volá Luce, pre Daniela existuje aj kapitola zvaná Pred tebou. Alebo Medzičasom, alebo – to je jedno.“ Odmlčala sa a úkosom na Luce zaškúlila. „Si naozaj tak zahľadená sama do seba?“

Luce stratila reč.

Shelby zavrčala a otočila sa tvárou k zvyšku chodby „Toto estrogénové silové pole sa musí rozptýliť,“ zaštekala, hroziac im prstom. „Hýbte sa. Všetky. Hneď!“

Keď sa dievčatá rozpŕchli, Luce si pritisla hlavu o studenú kovovú skrinku. Chcela do nej zaliezť a skryť sa.

Shelby sa oprela chrbtom o stenu pri Lucinej tvári. „Vieš,“ povedala o čosi jemnejšie, „Daniel je naprd frajer. A klamár. Klame ťa.“

Luce sa vystrela a s blčiacimi lícami sa vrhla na Shelby. Luce práve teraz možno bola na Daniela naštvaná, no nikto si nebude otierať papuľu ojej frajera.

„Fúú.“ Shelby sa uhla. „Upokoj sa. Kriste.“ Skĺzla sa po stene a sadla si na zem. „Pozri, nemala som o tom začať hovoriť. Bola to jedna hlúpa noc veľmi dávno a ten chalan bol bez teba očividne nešťastný. Vtedy som ťa nepoznala, a tak som si myslela, že všetok ten folklór o vás dvoch je… extrémne nudný. Čo, keď to už musíš vedieť, vysvetľuje tú veľkú nevraživosť, ktorú som voči tebe cítila.“

Potľapkala zem vedľa seba a Luce tiež skĺzla k nej. Shelby sa váhavo usmiala. „Prisahám, Luce, nikdy som si nemyslela, že ťa stretnem. Určite som nikdy nečakala, že budeš… v pohode.“

„Myslíš, že som v pohode?“ spýtala sa Luce a potichu sa sama pre seba zasmiala. „Mala si pravdu o tom, že som zahľadená do seba.“

„Ách, presne ako som si myslela. Si jedna z tých, na ktorých sa človek nemôže dlho hnevať, však?“ vzdychla Shelby. „Dobre. Prepáč, že som šla po tvojom frajerovi a že som ťa, vieš, nenávidela, skôr ako som ťa spoznala. Už to nespravím.“

To bolo divné. Vec, ktorá mohla dve kamarátky v mihu rozdeliť, ich vlastne zbližovala. Toto nebola Shelbina chyba. Akýkoľvek náznak hnevu, ktorý Luce pociťovala, si musí vyjasniť s… Danielom. Jedna hlúpa noc, povedala Shelby. Ale čo sa naozaj stalo?

Pri západe slnka Luce schádzala dole skalnými schodmi na pláž. Vonku bolo zima a dole pri vode ešte chladnejšie. Posledné svetelné lúče dňa sa odrážali od tenkej vrstvy oblakov a zafarbili oceán na oranžovo, ružovo a pastelovomodro. Pokojné more sa pred ňou rozprestieralo ako cesta do neba.

Luce nevedela, čo tam robí, až kým sa nedostala k širokému kruhu piesku, ktorý bol ešte stále čierny od Rolandovej vatry. Potom sa pristihla, ako lezie poza vysoký vulkanický kameň, kam ju Daniel odtiahol. Tam, kde tancovali a pár najcennejších momentov strávili hádaním sa o čomsi takom hlúpom, ako je farba jej vlasov.

Callie raz mala na Doverskej frajera, s ktorým sa rozišla po hádke kvôli hriankovaču. Jednému z nich sa v ňom zasekol nadmerný newyorský bagel; ten druhý stratil nervy. Luce si teraz nedokázala spomenúť na všetky detaily, no pamätala si, že jej napadlo: Kto už sa rozíde kvôli kuchynskému spotrebiču?

No nikdy to naozaj nebolo o hriankovači, povedala jej Callie. Hriankovač bol len symptómom, niečím, čo predstavovalo všetko ostatné, čo medzi nimi nebolo v poriadku.

Luce nenávidela fakt, že sa s Danielom vždy pohádajú. Tá hádka na pláži kvôli farbe jej vlasov jej pripomenula Callinu historku. Vyzeralo to ako predzvesť nejakej väčšej, škaredšej hádky, ktorá mala nasledovať.

Opierajúc sa o vietor, Luce si uvedomila, že sem dole prišla, aby sa pokúsila vypátrať, kde to vtedy večer pokazili. Idiotský hľadala znamenia vo vode, nejaký kľúč vyrytý do drsného vulkanického kameňa. Pozerala sa všade okrem svojho vnútra. Pretože v Lucinom vnútri bola len obrovská neznáma jej minulosti. Možno sú odpovede ešte stále niekde v Oznamovateľoch, no nateraz frustrujúco ostávajú mimo jej dosahu.

Nechcela viniť Daniela. To ona bola taká naivná, že predpokladala, že ich vzťah je jedinečný naprieč časom. No nikdy jej nepovedal nič iné. Takže ju v podstate nastavil tak, že zažila tento šok. Bolo to zahanbujúce. Ďalšia položka na odfajknutie z dlhého zoznamu vecí, o ktorých si Luce zaslúžila vedieť a Daniel nepokladal za potrebné jej to povedať.

Pocítila čosi, čo považovala za dážď, mrholenie na lícach a končekoch prstov. No bolo to teplé, nie studené. Bolo to práškové a ľahké, nie mokré. Zdvihla tvár k oblohe a zaslepilo ju ligotavé fialové svetlo. Nechcela si zatieniť oči, a tak ho pozorovala, aj keď tak zjasnelo, až ju to bolelo. Čiastočky sa pomaly niesli k vode kúsok od brehu, vytvárajúc vzor a vykresľujúc tvar, ktorý by spoznala kdekoľvek.

Zdalo sa, že ešte viac opeknel. Ako sa blížil k brehu, jeho bosé nohy sa vznášali pár centimetrov nad vodou. Jeho široké biele krídla akoby boli lemované fialovým svetlom a v ostrom vetre takmer nepostrehnuteľne pulzovali. Nebolo to fér. To, ako sa cítila, keď sa naňho pozrela – užasnutá, v extáze a trošku vystrašená. Sotva mohla myslieť na niečo iné. Všetky nepríjemnosti alebo hlodajúce frustrácie zmizli. Ostala tu len tá neodškriepiteľná príťažlivosť k nemu.

„Stále sa objavuješ,“ zašepkala.

Danielov hlas sa niesol ponad vodu. „Povedal som ti, že s tebou chcem hovoriť.“

Luce cítila, ako zošpuľuje ústa. „O Shelby?“

„O nebezpečenstve, do ktorého sa neustále ženieš.“ Daniel hovoril tak prosto. Očakávala, že keď spomenie Shelby, vyvolá to nejakú reakciu. No Daniel len vztýčil hlavu. Dorazil k okraju pláže, kde sa voda penila a odlievala, a vznášal sa pred ňou tesne nad pieskom. „Čo o Shelby?“

„Naozaj sa budeš tváriť, že nevieš?“

„Moment.“ Daniel sa zniesol na zem, a keď sa jeho bosé nohy dotkli piesku, kolená pokrčil v hlbokom plié. Keď sa vystrel, krídla sa mu stiahli dozadu, preč od tváre, a zdvihli vlnu vetra. Luce po prvý raz vytušila, aké musia byť ťažké.

Danielovi trvalo menej než dve sekundy, kým prišiel k nej, no keď jej ovinul ruky okolo chrbta a pritiahol si ju, už sa ho nemohla dočkať.

„Vyhnime sa ďalšiemu zlému začiatku,“ povedal.

Zavrela oči a dovolila mu, aby ju zdvihol zo zeme. Jeho ústa našli jej pery a ona obrátila tvár k oblohe a nechala sa zaplaviť jeho dotykmi. Neexistovala už žiadna temnota alebo zima, len krásny pocit kúpania sa v jeho fialovej žiare. Danielov jemný šum, energia, ktorú nosil v tele, prehlušil ešte aj hukot oceána.

Rukami sa ho pevne držala okolo krku, potom pohladila pevné svaly na jeho pleciach, pričom sa dotkla jemného, hustého stredu krídel. Boli silné, biele a trblietavé, vždy oveľa väčšie, ako si ich pamätala. Dve veľké perute tiahnuce sa od jeho bokov, každý centimeter dokonalý a hladký. Pod prstami cítila odpor, ako pri pevne napnutom plátne. Ale hodvábnejšom a lahodne zamatovom. Zdalo sa, že krídla reagujú na jej dotyk, dokonca sa natiahli vpred, aby sa o ňu obtreli, priťahovali si ju bližšie, kým v nich nebola schovaná, a zahniezďovala sa do nich hlbšie, a aj tak sa ich ešte nenabažila. Daniel sa striasol.

„Je to v poriadku?“ zašepkala, pretože niekedy, keď to medzi nimi naberalo na intenzite, znervóznela. „Bolí to?“

Dnes večer vyzerali jeho oči nenásytné. „Je to nádherné. S ničím neporovnateľné.“

Jeho prsty jej skĺzli po drieku a zablúdili do jej svetra. Už od toho najjemnejšieho Danielovho pohladenia bola zväčša bezmocná. Dnes večer bol jeho dotyk náruživejší. Takmer drsný. Nevedela, čo ho pochytilo, ale páčilo sa jej to.

Jeho pery prešli po jej, potom sa posunuli vyššie po nose a jemne sa dotkli oboch viečok. Keď sa odtiahol, otvorila oči a hľadela naňho.

„Si taká krásna,“ zašepkal.

To bolo presne to, čo by väčšina dievčat bola rada počula – ibaže len čo to povedal, Luce mala pocit, že ju vytrhli z tela, nahradili niekým iným.

Shelby.

Nielen Shelby, pretože aké boli šance, že bola jediná? Bozkával Daniel iné oči, nosy a líca? Chúlili sa k nemu na pláži iné telá? Spájali sa s jeho perami iné pery, rozbúšili sa iné srdcia? Vymieňali sa šeptom iné komplimenty?

„Čo je?“ spýtal sa.

Luce prišlo zle. Bozkami mohli zarosiť okná, ale len čo začali používať ústa na iné veci – na rozprávanie – všetko sa skomplikovalo.

Odvrátila tvár. „Klamal si mi.“

Daniel sa jej nevysmial ani sa nerozčúlil, ako očakávala – ako to takmer chcela. Sadol si do piesku. Ruky si oprel o kolená a hľadel na spenené vlny. „V čom presne?“

Už keď vypustil tie slová, Luce oľutovala, kam smeruje. „Mohla by som zvoliť tvoj prístup – nikdy ti nič nepovedať.“

„Nemôžem ti povedať, čo chceš vedieť, ak mi nepovieš, čo ťa trápi.“

Pomyslela si na Shelby, no keď si predstavila, že sa bude oháňať žiarlivosťou a on sa potom k nej bude správať ako k decku, cítila sa trápne. Namiesto toho povedala: „Mám pocit, že sme si cudzí, že ťa nepoznám lepšie než hocikoho iného.“

„Aha.“ Jeho hlas stíchol, no tvár mal tak neznesiteľne stoickú, že ním Luce chcela zatriasť. Nič ho nevyviedlo z miery.

„Držíš ma tu ako rukojemníčku, Daniel. Nič neviem. Nikoho nepoznám. Som osamelá. Vždy, keď ťa vidím, máš okolo seba vybudovanú novú bariéru a nikdy ma nepustíš bližšie. Nepustíš. Dotiahol si ma až sem –“

Chcela povedať do Kalifornie, no bolo v tom viac, než len to. Jej minulosť, tá obmedzená predstava, ktorú o nej mala, sa jej odvíjala v mysli ako spadnutý kotúč filmu, ktorý sa roluje na zem.

Daniel ju dotiahol oveľa ďalej, ako je Kalifornia. Ťahal ju cez stáročia hádok, ako je táto. Cez bolestné úmrtia, ktoré spôsobili žiaľ všetkým okolo nej – ako tým milým starým ľuďom, ktorých minulý týždeň navštívila. Daniel tomu páru zničil život. Zabil ich dcéru. Všetko preto, že bol nejaký anjelský macher, ktorý uvidel niečo, čo chcel, a išiel za tým.

Nie, nedotiahol ju len do Kalifornie. Zatiahol ju do prekliatej večnosti. To bremeno mal niesť sám. „Trpím – ja a všetci, ktorí ma ľúbia – kvôli tvojmu prekliatiu. Navždy. Kvôli tebe.“

Zvraštil tvár, akoby mu dala zaucho. „Chceš ísť domov,“ povedal.

Kopla do piesku. „Chcem sa vrátiť. Chcem vrátiť naspäť všetko, čím si ma do tohto dostal. Chcem len normálne žiť a zomrieť a rozchádzať sa s normálnymi ľuďmi kvôli obyčajným veciam, ako je hriankovač, nie kvôli nadprirodzeným tajomstvám vesmíru, s ktorými sa mi ani nezveríš.“

„Moment.“ Danielova tvár úplne zbelela. Stuhli mu plecia a triasli sa mu ruky, ba ešte aj jeho krídla, ktoré sa pred pár okamihmi zdali byť také mocné, vyzerali krehko. Luce sa ich chcela dotknúť, ako keby jej nejakým spôsobom mali povedať, že bolesť, ktorú vidí v jeho očiach, je skutočná. Ale stála si za svojím.

„Rozchádzame sa?“ spýtal sa slabým, tichým hlasom.

„Sme vôbec spolu, Daniel?“

Vstal a vzal jej tvár do dlaní. Skôr ako sa mu stihla vytrhnúť, cítila, ako jej horúčava v lícach ustupuje. Zavrela oči v snahe odolať magnetickej sile jeho dotyku, no tá bola silnejšia než čokoľvek iné.

Vymazala hnev a zanechala jej identitu v troskách. Kým bez neho je? Prečo príťažlivosť k Danielovi vždy porazí čokoľvek, čo ju ťahá preč? Rozum, cit, pud sebazáchovy: Nič z toho s ňou nemôže súperiť. To musí byť časť Danielovho trestu. Že je k nemu naveky pripútaná ako marioneta k svojmu bábkarovi. Vedela, že by ho nemala chcieť každou čiastočkou svojho bytia, no nemohla si pomôcť. Keď naňho hľadela, cítila jeho dotyk – ostatný svet zmizol do úzadia.

Len si želala, aby ľúbiť ho nemuselo byť vždy také ťažké.

„Vravela si, že chceš hriankovač?“ zašepkal jej Daniel do ucha.

„Asi neviem, čo chcem.“

„Ja áno.“ Jeho oči dychtivo hľadeli do jej. „Chcem teba.“

„Viem, ale –“

„Nikdy to nič nezmení. Bez ohľadu na to, čo budeš počuť. Bez ohľadu na to, čo sa stane.“

„Ale ja potrebujem viac, než byť chcená. Potrebujem, aby sme my dvaja boli spolu – naozaj spolu.“

„Čoskoro. Sľubujem. Toto všetko je len dočasné.“

„To si už povedal.“ Luce zbadala, že na oblohu vystúpil mesiac. Bol úžasne oranžový a ubúdal, ticho žiariac. „O čom so mnou chceš hovoriť?“

Daniel jej zastrčil blond vlasy za ucho a pridlho skúmal ich prameň. „O škole,“ povedal so zaváhaním, pri ktorom jej napadlo, že nie je celkom úprimný. „Požiadal som Francescu, aby na teba dohliadla, ale chcel som sa sám presvedčiť. Učíš sa niečo? Máš sa znesiteľne?“

Odrazu pocítila nutkanie pochváliť sa mu so svojou prácou s Oznamovateľmi, s rozhovorom so Stevenom a s tým, ako videla svojich rodičov. No Danielova tvár bola nedočkavejšia a otvorenejšia, než ako ju za celý večer videla. Zdalo sa, že sa snaží vyhnúť hádke, a tak sa Luce rozhodla urobiť to isté.

Zavrela oči. Povedala mu, čo potreboval počuť. Škola je okej. Ona je okej. Danielove pery sa opäť prisali na jej, horúco, krátko, až kým celé jej telo nezachvátilo mravčenie.

„Musím ísť,“ povedal nakoniec a vstal. „Ani by som tu nemal byť, ale nemôžem sa od teba udržať ďalej. Bojím sa o teba každú minútu dňa. Milujem ťa, Luce. Tak veľmi, až to bolí.“

Zatvorila oči pred mávaním jeho krídel a pred pichľavým pieskom, ktorý sa za ním zdvihol.

DESAŤ

DEVÄŤ DNÍ

Spev kršiakov preťalo svišťanie a rinčanie. Dlhá melodická nota kovu škrípajúceho o kov, potom náraz tenkého strieborného ostria odrážajúceho sa od protivníkovho chrániča.

Francesca a Steven bojovali.

Nuž, nie – šermovali. Ukážka pre študentov, ktorí mali zinscenovať vlastné súboje.

„Vedieť narábať mečom – či ide o ľahké hliníky, ktoré sa používajú dnes, alebo niečo také nebezpečné ako šabľa – je neoceniteľná zručnosť,“ povedal Steven, oháňajúc sa vo vzduchu hrotom svojho kordu krátkymi švihmi. „Armády neba a pekla zriedkakedy bojujú, ale keď áno,“ bez pozretia švihol smerom k Francesce, ktorá bez pozretia zdvihla kord a odrazila úder, „nepoužívajú moderný spôsob bojovania. Dýky, luky a kliny, veľké plamenné meče, to sú naše večné nástroje.“

Nasledujúci duel bol len ukážkou, lekciou; Francesca a Steven ani nemali na tvárach masky.

Bola streda dopoludnia a Luce sedela na širokej lavičke na terase medzi Jasmine a Milesom. Celá trieda vrátane oboch učiteľov sa prezliekla z bežného oblečenia do bielych šermiarskych úborov. Polovica triedy držala v rukách čierne masky zo sieťoviny. Luce prišla ku skrini s pomôckami tesne po tom, čo niekto uchmatol poslednú masku, ale to ju vôbec netrápilo. Dúfala, že sa vyhne hanbe z toho, že celá trieda uvidí jej bezradnosť: Z toho, ako ostatní predvádzali na boku terasy výpady, bolo zrejmé, že už majú takéto cvičenia za sebou.

„Podstata je v tom, aby ste protivníkovi poskytli čo najmenší cieľ,“ vysvetlila Francesca kruhu študentov okolo nej. „Takže prenesiete ťažisko na jednu nohu a vykročíte vpred tou nohou, na ktorej strane držíte v ruke meč, potom sa pohojdáte vpred a vzad – v rozpätí úderu a potom naspäť.“

Ona a Steven boli zrazu zapojení do rýchleho sledu výpadov a odrazov, zručne odrážajúc vzájomné údery, pri ktorých sa ozýval nepretržitý rachot. Keď zoširoka švihla kordom zľava, on spravil výpad vpred, no ona sa zhupla späť a oblúkom švihla nahor na jeho zápästie. „Touché,“ povedala so smiechom.

Steven sa obrátil k triede. „Touché, samozrejme, vo francúzštine, značí ‚zásah‘. V šerme počítame body podľa zásahov.“

„Keby sme bojovali naozaj,“ povedala Francesca, „obávam sa, že teraz by Stevenova krvavá ruka ležala na terase. Prepáč, drahý.“

„To je v poriadku,“ odpovedal. „V po-riad-ku.“ Vyrazil proti nej zboku, takmer akoby sa vzniesol zo zeme. V besnení, ktoré nasledovalo, Luce stratila pojem o Stevenovom korde, ktorý znova a znova križoval vzduch a takmer sa zarezal do Francescy. Tá sa práve včas uhla nabok a objavila sa za ním.

No Steven bol na ňu pripravený, a predtým ako sklopil svoj hrot a zaútočil na jej priehlavok, odrazil jej čepeľ.

„Obávam sa, drahá, že si vykročila nesprávnou nohou.“

„Uvidíme.“ Zatiaľ čo na seba dvojica hľadela s vražednou intenzitou, Francesca zdvihla ruku a uhladila si vlasy.

Pri každom novom kole násilnej hry Luce stuhla od strachu. Bola zvyknutá na to, že je často roztrasená, no na prekvapenie bol dnes roztrasený aj zvyšok triedy. Roztrasený od vzrušenia. Nik pri sledovaní Francescy a Stevena nedokázal obsedieť na mieste.

Až dodnes sa čudovala, prečo nikto z ostatných nefilov nie je v žiadnom shorelineskom športovom tíme. Jasmine pokrčila nosom, keď sa Luce spýtala, či nemajú s Dawn záujem zájsť do telocvične na konkurz do plaveckého tímu. Vlastne až kým dnes ráno nezačula Lilith zívať nad tým, aké sú všetky športy okrem šermu „dokonale nudné“, Luce si myslela, že nefili jednoducho nešportujú. No vôbec to nebolo tak. Iba si všetci svoje športy opatrne vyberali.

Luce sa uškrnula, keď si predstavila Lilith, ktorá pozná francúzske výrazy pre všetky termíny v šerme, ktoré Luce nepoznala ani v angličtine, ako sa elegantne a nenávistne vrhá do útoku. Ak je zvyšok triedy z desatiny taký zručný ako Francesca a Steven, Luce bude na konci tohto cvičenia na franforce.

Jej učitelia, predvádzajúci obratné výpady, boli evidentne experti. Od kordov a vypchaných bielych viest sa im odrážalo slnečné svetlo. Keď sa Francesca zvrtla okolo Stevena, husté blonďavé vlny jej padali okolo pliec ako krásna svätožiara. Ich nohy splietali na terase vzory s takou eleganciou, že súboj vyzeral skoro ako tanec.

Na tvárach mali urputné výrazy brutálneho rozhodnutia zvíťaziť. Po pár prvých zásahoch boli vyrovnaní. Muselo ich to unavovať. Bez zásahu šermovali už viac ako desať minút. Začali šermovať tak rýchlo, že oblúky ich čepelí zmizli; vo vzduchu bola len jemná turbulencia, slabučký bzukot a neprestajný cinkot hliníka o hliník.

Zakaždým, čo sa ich kordy dotkli, lietali iskry. Iskry lásky, či nenávisti? V týchto chvíľach to vyzeralo na oboje.

Luce to vyvádzalo z miery. Pretože láska a nenávisť mali jasne stáť na opačných stranách. Rozdiel sa zdal byť taký jasný ako… ako sa jej kedysi zdal rozdiel medzi anjelmi a démonmi. No už nie. Keď s úžasom a strachom sledovala svojich učiteľov, v mysli jej šermovali spomienky na včerajšiu hádku s Danielom. A jej vlastné pocity lásky a nenávisti – alebo ak nie presne nenávisti, tak narastajúcej zlosti –, ktoré sa v nej zauzľovali.

Od spolužiakov sa ozvalo zajasanie. Luce sa zdalo, akoby bola len žmurkla, no prepásla to. Hrot Francescinho kordu sa zabodol do Stevenovej hrude. Blízko srdca. Pritlačila až tak, že sa tenká čepeľ ohla do oblúka. Obaja na moment znehybneli a pozerali si do očí. Luce nevedela určiť, či je aj toto súčasťou ukážky.

„Presne do srdca,“ povedal Steven.

„Ako keby si nejaké mal,“ zašepkala Francesca.

Vyzeralo to, akoby si dvojica učiteľov chvíľu neuvedomovala, že terasa je plná študentov.

„Ďalšie víťazstvo pre Francescu,“ povedala Jasmine. Naklonila hlavu k Luce a stíšila hlas. „Pochádza z dlhého radu víťazov. Steven? Ani nie.“ Tá poznámka mala podtext, no Jasmine len zľahka zoskočila z lavičky, stiahla si na tvár masku a utiahla si chvost. Bola pripravená ísť.

Keď sa okolo nej začali hemžiť ostatní študenti, Luce si predstavila podobnú scénu medzi ňou a Danielom: Má moc nad Danielom, ktorý je vydaný na milosť a nemilosť jej kordu, tak ako Steven bol vydaný na milosť a nemilosť Francescinho. Pravdupovediac, bolo ťažké si to predstaviť. A to Luce robilo starosti. Nie preto, že chcela Daniela ovládať, ale preto, že sama nechcela byť ovládaná. V predošlý večer bola úplne vydaná na jeho milosť. Spomienka na ten bozk ju rozrušila, pohltila a priniesla nával horúčavy – no nie radostnej.

Miluje ho. Ale…

Mala by to byť schopná povedať bez pripojenia toho dodatku. No nemohla. To, čo je teraz medzi nimi, nie je to, čo chce. Ak majú pravidlá hry ostať takéto navždy, nevedela, či vôbec chce hrať. Akou partnerkou je pre Daniela? Akým partnerom je on pre ňu? Ak ho priťahovali iné dievčatá… v niektorom momente o tom tiež musel uvažovať. Mohol by im obom niekto iný poskytnúť férovejšiu hru?

Keď Daniel Luce pobozkal, cítila v kostiach, že patrí do jej minulosti. Privinutá v jeho náruči zúfalo túžila, aby ostal v jej prítomnosti. No v okamihu, ako sa ich pery oddelili, si nebola úplne istá, či bude aj v jej budúcnosti. Potrebovala sa slobodne rozhodnúť tak, alebo onak. Ani nevedela, čo iné na ňu ešte čaká.

„Miles,“ zavolal Steven. Opäť bol z neho učiteľ. Kord odložil do úzkeho koženého puzdra a hlavou kývol na severozápadný roh terasy. „Vytvoríš dvojicu tamto s Rolandom.“

Miles, ktorý stál po jej ľavici, sa naklonil k Luce a zašepkal: „Ty a Roland sa dávno poznáte – čo je jeho achilovka? Neprehrám s nováčikom.“

„Ehm… ja naozaj…“ Luce mala v mysli zrazu prázdno. Keď sa pozrela na Rolanda, ktorý už mal na tvári masku, uvedomila si, ako málo o ňom skutočne vie. Okrem toho, že má katalóg zakázaného tovaru. A hrá na harmonike. A že v prvý deň na Meči a kríži Daniela veľmi rozosmial. Nikdy nezistila, o čom sa bavili… alebo čo vlastne Roland robí na Shoreline. Keď išlo o pána Sparksa, Luce nič nevedela.

Miles ju potľapkal po kolene. „Žartoval som, Luce. Neexistuje, aby ma ten chalan nenakopal do zadku.“ So smiechom sa postavil. „Zaželaj mi veľa šťastia.“

Francesca sa presunula na druhú stranu terasy k vchodu do chaty a upíjala si z fľaše vody. „Kristy a Millicent, poďte do tohto kúta,“ povedala dvom nefilským dievčatám s chvostíkmi a rovnakými teniskami. „Shelby a Dawn, utvorte dvojicu tu.“ Ukázala na časť terasy priamo pred Luce. „Ostatní sa budú pozerať.“

Luce sa uľavilo, že nezavolala jej meno. Čím viac vyučovacích metód Francescy a Stevena videla, tým menej im rozumela. Jedna zastrašujúca ukážka nahradila akúkoľvek skutočnú inštruktáž. Nie „pozeraj a uč sa“, ale rovno „pozeraj sa a exceluj“. Keď prvá šestica študentov zaujala na terase pozície, Luce pocítila obrovské nutkanie naučiť sa celé umenie šermu.

„En garde!“ zahulákala Shelby, urobila výpad vzad do čupiacej pozície a hrot držala len pár centimetrov od Dawn, ktorej kord bol ešte stále v pošve.

Dawn si prstami preberala krátke čierne vlasy a s hrsťou plnou sponiek v tvare motýlikov si ich po častiach pripínala dozadu. „Nemôžeš ma en-gardovať, keď sa pripravujem na súboj, Shelby!“ Keď bola frustrovaná, vysoký tón hlasu sa jej ešte zvýšil. „Čo ťa vychovali vlci?“ zafučala cez umelohmotnú sponku, ktorú držala medzi zubami. „Okej,“ povedala nakoniec a vytiahla kord. „Teraz som pripravená.“

Shelby, ktorá zostala čupieť počas celého Dawninho fintenia sa, sa teraz vystrela a pozrela na svoje nechty. „Moment, mám čas na manikúru?“ povedala, čím vytočila Dawn natoľko, že zaujala ofenzívnu pozíciu a zahnala sa kordom.

„Aké neokrôchané!“ zaštekala Dawn, ale na Lucino prekvapenie v mihu svoje šermovanie vystupňovala, zručne zasvišťala ostrím vo vzduchu a odrazila Shelbin kord nabok. Dawn bola šermiarska diablica.

Vedľa Luce sa Jasmine prehýbala od smiechu. „Pár vytvorený v pekle.“

Aj Luce sa na tvár vkradol úsmev, pretože nikdy nestretla niekoho tak neochvejne optimistického, ako bola Dawn. Najprv Luce očakávala pokrytectvo, fasádu – tam, odkiaľ bola Luce, na juhu, by táto večná veselosť ani nebola bývala skutočná. No to, ako rýchlo sa Dawn spamätala z udalosti na jachte, urobilo na Luce dojem. Zdalo sa, že Dawnin optimizmus nepozná hraníc. Teraz už bolo pre Luce ťažké byť v jej prítomnosti bez toho, aby sa nepousmiala. A bolo to ťažké, najmä keď Dawn sústredila svoju dievčenskú dobrú náladu na to, aby vyprášila taký bezútešne pravý opak, akým bola Shelby.

Medzi Luce a Shelby to bolo ešte vždy trochu zvláštne. Vedela to ona, vedela to Shelby, zdalo sa, že to vie ešte aj lampa v tvare Budhu v ich izbe. Popravde Luce si tak trochu vychutnávala pohľad na Shelby bojujúcu ako o život, kým Dawn na ňu veselo útočila.

Shelby bola vyrovnaná, trpezlivá bojovníčka. Tam, kde sa Dawn predvádzala a vzbudzovala pozornosť, s rukami a nohami víriacimi po terase vo virtuálnom tangu, Shelby bola opatrná pri výpadoch, akoby ich mala na prídel. Kolená mala pokrčené a nikdy nič nevzdala.

A predsa povedala, že s Danielom to vzdala po jednej noci. Rýchlo povedala, že to bolo kvôli Danielovým citom k Luce – že zasahovali do všetkého. Ale Luce jej neverila. Niečo na Shelbinom priznaní bolo čudné; niečo sa nezhodovalo s Danielovou reakciou, keď to Luce minulý večer načrtla. Správal sa, akoby nebolo čo povedať.

Lucinu pozornosť upútal hlasný úder.

Na druhej strane terasy Miles dopadol na chrbát. Roland sa vznášal nad ním. Doslova. Lietal.

Obrovské krídla, ktoré sa Rolandovi rozprestreli z pliec, boli ako veľký plášť s orlími perami, s nádherným zlatým mramorovaním pretkávajúcim ich tmavé konce. Do šermiarskeho úboru musel mať vyrezané rovnaké otvory, ako mal Daniel na tričku. Luce nikdy predtým Rolandove krídla nevidela a ako ostatní nefili, ani ona nemohla prestať zízať. Shelby jej povedala, že len veľmi málo nefilov má krídla a nik z nich nechodí na Shoreline. Pohľad na Rolandove krídla, ktoré vystúpili počas súboja, aj keď to bolo len šermiarske cvičenie, vzbudil v hlúčiku vlnu nervózneho vzrušenia.

Tie krídla vzbudzovali toľkú pozornosť, že Luce chvíľu trvalo, kým si uvedomila, že hrot Rolandovho meča sa vznáša tesne nad Milesovou hrudnou kosťou a že ho pritláča k zemi. Rolandov svetlý šermiarsky úbor a zlaté krídla tvorili v kontraste s tmavými, hustými stromami lemujúcimi terasu ostrú siluetu. S tmavou maskou zo sieťoviny stiahnutou na tvár vyzeral ešte hrozivejšie, ako by vyzeral, keby mu bolo vidieť tvár. Luce dúfala, že Roland bude mať na tvári samopašný výraz, pretože Milesa naozaj dostal do bezbrannej situácie. Luce vyskočila na nohy, že pôjde za ním, no na jej prekvapenie sa jej triasli kolená.

„Preboha, Miles!“ Dawn zakričala z druhej strany terasy a zabudla na svoj súboj na dosť dlho, aby Shelby šmykla kordom ponad Dawnin a zasiahla jej nechránenú hruď, za čo získala víťazný bod.

„Nie najšportovejší spôsob, ako vyhrať,“ povedala Shelby a zasunula kord do pošvy. „Ale tak to niekedy býva.“

Luce sa poponáhľala okolo nich a ostatných nefilov, ktorí nebojovali, k Rolandovi a Milesovi. Obaja boli zadychčaní. Vtedy už ležal Roland na zemi a krídla mal stiahnuté pod pokožkou. Miles vyzeral byť v poriadku, no Luce sa nemohla prestať triasť.

„Dostal si ma.“ Miles sa nervózne zasmial a odtlačil hrot meča. „Nečakal som tvoju tajnú zbraň.“

„Prepáč,“ povedal úprimne Roland. „Nemal som v úmysle vytasiť na teba krídla. Niekedy sa to stane, keď som vo švungu.“

„No, dobrý zápas. Vlastne až dovtedy.“ Miles zdvihol pravú ruku, aby mu Roland pomohol vstať. „Hovorí sa v šerme ‚dobrý zápasʻ?“

„Nie, to nik nepovie.“ Roland si jednou rukou dvihol masku, pod ktorou mal široký úsmev, a z druhej pustil kord. Chytil Milesa a jedným svižným pohybom ho vytiahol na nohy. „Aj ty si dobre bojoval.“

Luce vydýchla. Jasné, že by Roland Milesovi naozaj neublížil. Roland bol nekonvenčný a nepredvídateľný, ale nebol nebezpečný, aj keď v ten posledný večer na cintoríne na Meči a kríži stál na Camovej strane. No nebol dôvod sa ho báť. Prečo je taká nervózna? Prečo jej srdce neprestáva divoko búšiť?

Potom pochopila prečo. Bolo to kvôli Milesovi. Pretože bol jej najbližším priateľom na Shoreline. V poslednom čase, vždy keď bola v Milesovej prítomnosti, myslela na Daniela a ako sa veci medzi nimi naťahujú. A niekedy si tajne želala, aby bol Daniel trochu viac ako Miles. Veselý a vyrovnaný, pozorný a prirodzene milý. A menej sa zaoberal takými úvahami, ako že je od počiatku vekov zatratený.

Popri Luce prefrčal záblesk bieloby a skočil Milesovi rovno do náruče.

Dawn. Hodila sa na Milesa so zavretými očami a ústami v obrovskom úsmeve. „Si nažive!“

„Nažive?“ Miles ju postavil späť na zem. „Sotva mi vyrazil dych. Dobre, že si nikdy nebola na futbalovom zápase.“

Luce stála za Dawn a sledovala, ako pohladkala Milesa na mieste, kde sa kord dotkol jeho bielej vesty, a cítila zvláštne rozpaky. Nebolo to, že ona chcela hladkať Milesa, však? Chcela len… nevedela, čo chce.

„Chceš toto?“ Po jej boku sa zjavil Roland a podával jej svoju masku. „Si na rade, či nie?“

„Ja? Nie.“ Zavrtela hlavou. „Nemá akurát zazvoniť?“

Roland pokrútil hlavou. „Dobrý pokus. Len to prijmi a nikto nebude vedieť, že si ešte nikdy nešermovala.“

„Pochybujem.“ Luce prstom prechádzala po tenkom pletive. „Roland, potrebujem sa ťa spýtať –“

„Nie, nechcel som Milesa prepichnúť. Prečo sa všetci tak vydesili?“

„Viem…“ pokúsila sa o úsmev. „Ide o Daniela.“

„Luce, poznáš pravidlá.“

„Aké pravidlá?“

„Viem zohnať veľa vecí, ale Daniela ti zohnať nemôžem. Budeš to jednoducho musieť vydržať.“

„Počkaj, Roland. Viem, že tu v tejto chvíli nemôže byť. Ale aké pravidlá? O čom to hovoríš?“

Ukázal za ňu. Francesca Luce prstom volala k sebe. Ostatní nefili okrem pár študentov, ktorí sa pripravovali na šerm, sa posadili na lavičku: Jasmine a kórejské dievča Sylvia, dvaja vysokí chudí chlapci, ktorých mená si Luce nikdy nepamätala správne, a Lilith, ktorá stála osamote a podrobne si prezerala tupý gumený hrot svojho kordu.

„Luce?“ oslovila ju Francesca tichým hlasom. Ukázala na priestor na terase pred Lilith. „Zaujmi svoje miesto.“

„Skúška ohňom.“ Roland zapískal a potľapkal Luce po chrbte. „Buď nebojácna.“

V strede terasy stálo len päť ďalších študentov, ale Luce sa zdalo, akoby ich tam bola stovka.

Francesca stála s rukami voľne zloženými na prsiach. Jej tvár bola plná pokoja, no Luce to pripadalo ako nútený pokoj. Možno chcela, aby Luce prehrala v najbrutálnejšom, najzahanbujúcejšom súboji. Prečo by inak postavila Luce proti Lilith, ktorá Luce prevyšovala najmenej o tridsať centimetrov a ktorej ohnivočervené vlasy vytŕčali spoza masky ako levia hriva?

„Nikdy som toto nerobila,“ povedala Luce nepresvedčivo.

„To je v poriadku, Luce, zatiaľ nepotrebuješ žiadne zručnosti,“ upokojovala ju Francesca. „Snažíme sa premerať tvoju relatívnu výkonnosť. Len pamätaj na to, čo sme vám so Stevenom ukázali na začiatku hodiny, a pôjde ti to.“

Lilith sa zasmiala a hrotom kordu švihom opísala široké Z. „To je Z ako zero, ty nula,“ povedala.

„Ukazuješ, koľkých priateľov máš?“ spýtala sa Luce. Pamätala si, čo povedal Roland o nebojácnosti. Na tvár si nasadila masku a od Francescy si vzala kord. Ani nevedela, ako ho má držať. Nešikovne ohmatávala rukoväť uvažujúc, či ju má vziať do pravej, alebo ľavej ruky. Písala pravou, bowlingovú guľu a bejzbalovú pálku držala v ľavej.

Lilith už teraz zazerala, akoby si želala, aby bola Luce mŕtva, a Luce vedela, že nemá čas otestovať si švih oboma rukami. Volalo sa to v šerme vôbec švih?

Francesca sa bez slova presunula za ňu. Stála, dotýkala sa Lucinho chrbta, prakticky ovinula svoje tenké telo okolo nej a jej ľavú ruku s kordom zobrala do svojej.

„Aj ja som ľaváčka,“ povedala.

Luce otvorila ústa, neistá, či má, alebo nemá protestovať.

„Tak ako ty.“ Francesca sa nahla okolo Luce a venovala jej významný pohľad. Keď jej presunula na rukoväti ruku, do Luce z jej prstov prešlo čosi teplé a ohromne upokojujúce. Sila alebo možno odvaha – Luce nechápala, ako to funguje, no bola vďačná.

„Rukoväť budeš držať zľahka,“ povedala Francesca a naviedla Lucine prsty okolo rukoväte pod pästný chránič. „Ak ju budeš zvierať príliš pevne a čepeľ sa stane menej svižnou, obmedzí to tvoje defenzívne pohyby. Ak ju budeš držať príliš voľne, kord ti môžu vykrútiť z ruky.“

S jednou rukou na korde a druhou na Lucinom pleci zľahka uskočila na bok a zablokovala manéver.

„Posun.“ Pohla sa vpred a kordom bodla Lilithiným smerom.

Červenovláska si prešla jazykom po zuboch a zazrela na Luce s výrazom, ktorý pripomínal syndróm prostredného dieťaťa.

„Odsun.“ Francesca sa presunula naspäť ako šachová figúrka. Odstúpila a urobila kruh, aby sa otočila k Luce, a zašepkala: „Zvyšok je len pozlacovaním zlata.“

Luce prehltla. Pozlacovaním zlata?

„En garde!“ prakticky zarevala Lilith. Dlhé nohy mala pokrčené a kordom v pravej ruke mierila rovno na Luce.

Luce sa dvoma rýchlymi krokmi stiahla; potom, keď cítila, že je v bezpečnej vzdialenosti, urobila s vytaseným kordom výpad vpred.

Lilith sa svižne uhla naľavo od Lucinho kordu, zvrtla sa a potom svojím kordom zaútočila zospodu a zrazila sa s Luciným. Dve ostria sa na sebe šmýkali až do prostriedku, potom zotrvali. Luce musela použiť všetku silu na zastavenie Lilithinho kordu tlakom toho svojho. Triasli sa jej ruky, no na svoje prekvapenie dokázala držať Lilith od seba v tejto pozícii. Napokon sa Lilith odtrhla a ustúpila. Luce ju párkrát sledovala, ako sa zohla a otočila, a začínala ju mať prečítanú.

Lilith vzdychala a ustavične od námahy vydávala rôzne zvuky Bolo to trochu mätúce. Vydala hlasný zvuk a urobila klamlivý pohyb jedným smerom, potom zvrtla hrot kordu vo vysokom, tesnom oblúku, aby sa dostala za Lucinu obranu.

A tak Luce vyskúšala ten istý manéver. Keď svojím kordom obratom švihla späť a získala prvý bod, tesne pod Lilithiným srdcom, dievčina zo seba vypustila rev porazeného.

Luce zvraštila tvár a cúvla. Nemala pocit, že by sa Lilith nejako silno dotkla. „Si v poriadku?“ zvolala a už-už si dávala dole masku.

„Nie je zranená,“ odpovedala za Lilith Francesca. Pery sa jej pootvorili v úsmeve. „Hnevá sa, že vedieš.“

Luce nemala čas premýšľať nad významom toho, že Francesca odrazu vyzerá, akoby sa dobre bavila, pretože Lilith sa na ňu opäť rútila s vytaseným kordom. Lucin zdvihnutý kord sa zrazil s Lilithiným a tri razy na seba narazili predtým, ako súperky ustúpili.

Luce mala zrýchlený tep a cítila sa dobre. Prúdila ňou energia, ako už dávno nie. Bola v tom naozaj dobrá, takmer taká dobrá ako Lilith, ktorú akoby vychovali tak, aby bodala ľudí ostrými vecami. Luce, hoci v živote nedržala kord, si uvedomila, že má skutočnú šancu vyhrať. Už len jeden bod.

Počula, ako ju ostatní študenti povzbudzujú, niektorí dokonca volajú jej meno. Počula Milesa a zdalo sa jej, že počuje aj Shelby, čo ju naozaj popchlo. No zvuk ich hlasov prestupovalo čosi iné. Čosi praskajúce a príliš hlasné. Lilith bojovala tak ohnivo ako vždy, no Luce mala zrazu problém koncentrovať sa. Pozrela na oblohu, cúvla a žmurkla. Slnko tienili prečnievajúce stromy – no to nebolo všetko. Z konárov sa naťahovala narastajúca flotila tieňov, rozprestierajúca sa priamo nad Lucinou hlavou ako škvrny atramentu.

Nie – nie teraz, nie na verejnosti, keď sa všetci pozerajú, a nie keď ju to môže stáť tento duel. A predsa si ich nikto nevšimol, čo sa zdalo byť nemožné. Robili taký hluk, že Luce si musela zakryť uši, aby ho zablokovala. Dvihla si ruky k ušiam, jej kord sa obrátil hrotom nahor, a to Lilith zmiatlo.

„Nedovoľ jej, aby ťa zastrašila, Luce. Je jedovatá!“ zašvitorila z lavičky Dawn.

„Sprav prise de fer!“ zavolala Shelby. „Lilith je v prise de fer slabá. Oprava: Lilith je slabá vo všetkom, ale najmä v prise de fer.“

Ozývalo sa toľko hlasov – zdalo sa, že viac ako ľudí na terase. Luce skrivila tvár, snažiac sa to všetko vytesniť. No jeden hlas v dave vynikal, ako keby jej šepkal do ucha hneď pri jej hlave. Steven.

„Zablokuj ten hluk, Luce. Nájdi odkaz.“

Prudko otočila hlavu, no on stál na druhej strane terasy a pozeral sa na stromy. Hovoril o ostatných nefiloch? O všetkom tom hurhaji a trkotaní? Letmo prešla pohľadom po ich tvárach, no vôbec nerozprávali. Tak kto potom? Na kratučký okamih zachytila Stevenov pohľad a on zdvihol bradu k oblohe. Akoby ukazoval na tiene.

V stromoch nad jej hlavou. Oznamovatelia rozprávali.

A ona ich mohla počuť. Rozprávali celý ten čas?

Po latinsky, rusky, japonsky. Po anglicky s južanským prízvukom. Lámanou francúzštinou. Šepot, spev, nesprávne inštrukcie, rýmujúce sa verše. A jeden dlhý, hrôzostrašný výkrik o pomoc. Ešte stále držiac Lilithin kord v šachu, potriasla hlavou, no hlasy nad ňou ostali. Pozrela na Stevena, potom na Francescu. Nedávali nič najavo, no vedela, že to počujú. A vedela, že vedia, že aj ona počúva.

Odkaz skrytý za hlukom.

Celý život počúvala ten istý hluk, keď sa zjavili tiene – škaredé, mokré svišťanie. No teraz to bolo iné…

Cveng.

Lilithin kord sa stretol s Luciným. To dievča fučalo ako rozzúrený býk. Keď sa Luce pokúšala držať od seba Lilithin kord, počula pod maskou vlastné dychčanie. Potom v tých hlasoch začula oveľa viac. Odrazu sa na ne mohla sústrediť. Nájsť rovnováhu znamenalo len oddeliť praskot od dôležitých vecí. Ale ako?

Il faut faire le coup double. Après ca, c‘ est facile a gagner, zašepkal jeden z Oznamovateľov po francúzsky.

Luce sa mohla oprieť len o dva roky stredoškolskej francúzštiny, no tie slová ju zasiahli niekde hlbšie než v mozgu. Nerozumela odkazu len v mysli. Akosi mu rozumelo aj jej telo. Prenikol jej až do kostí a zrazu si spomenula: Už na takomto mieste bola, v takomto súboji, v takejto patovej situácii.

Oznamovateľ jej odporúčal dvojitý kríž, komplikovaný šermiarky manéver, v ktorom nasledujú jeden za druhým dva rozličné ťahy.

Jej kord sa skĺzol dole po súperkinom a rozdelili sa. Pár sekúnd pred Lilith Luce urobila výpad vpred jediným čistým, intuitívnym pohybom, bodla hrotom vpravo, potom vľavo, potom na úroveň Lilithinho hrudného koša. Nefili jasali, ale Luce neprestala. Ustúpila, potom vyrazila po druhý raz a zapichla hrot svojho kordu do vypchávky blízko Lilithinho brucha.

To boli tri.

Lilith šmarila kord na terasu, strhla si masku, a skôr ako rýchlo odišla do šatne, hrozivo sa na Luce zamračila. Zvyšok triedy bol na nohách a Luce obklopili spolužiaci. Dawn a Jasmine ju nežne objali z oboch strán. Ďalšia prišla Shelby, ktorá si s ňou tľapla, a za ňou trpezlivo vyčkával Miles. Keď bol na rade, schytil Luce do dlhého, pevného objatia, čo ju prekvapilo.

Opätovala jeho objatie a spomenula si, ako trápne sa predtým cítila, keď za ním šla po jeho dueli a Dawn sa k nemu dostala prvá. Teraz sa len tešila, že ho má, tešila sa z jeho prirodzenej a úprimnej podpory.

„Chcem od teba lekcie šermu,“ zvolal so smiechom.

V jeho náručí Luce zdvihla pohľad k oblohe, k tieňom naťahujúcim sa z dlhých konárov. Ich hlasy boli teraz jemnejšie, menej odlíšiteľné, ale stále jasnejšie ako kedykoľvek predtým. Ako praskajúce rádio, ktoré roky počúvala, no teraz bolo konečne vyladené. Nevedela, či má byť za to vďačná, alebo sa báť.

JEDENÁSŤ

OSEM DNÍ

„Počkaj.“ Na linke zaburácal Callin hlas. „Len sa poštípem, aby som sa uistila, že sa mi ne –“

„Nesníva sa ti,“ povedala Luce do požičaného mobilu. Signál bol na stanovisku na kraji lesa prerušovaný, ale Callin sarkazmus bolo jasne počuť. „Som to naozaj ja. Prepáč, že som taká nanič kamarátka.“

Bol štvrtok, po večeri, a Luce sa opierala o masívny kmeň sekvoje za internátom. Po jej ľavici sa nachádzal zvlnený kopec, za ním útes a nakoniec oceán. Na oblohe nad vodou ostalo ešte trochu jantárového svetla. Jej noví kamaráti boli všetci v chate a pripravovali si krekry s roztopenou čokoládou a cukríkmi marshmallow a rozprávali si pri kozube príbehy o démonoch. Bola to Dawnina a Jasminina spoločenská akcia, súčasť nefilských večerov, s ktorými im mala Luce pomáhať, no v skutočnosti len z jedálne vypýtala zopár balíčkov cukríkov marshmallow a trochu horkej čokolády.

A potom ušla do tienistej periférie lesa, aby sa vyhla všetkým zo Shoreline a opäť sa spojila s niekým pre ňu veľmi dôležitým:

S rodičmi, s Callie a s Oznamovateľmi.

Telefonát domov odkladala až do dnešného večera. Štvrtky u Priceovcov znamenali, že mama bude u susedov hrať madžong a otec bude v miestnom kine sledovať prenos z Atlantskej opery. Zvládne, keď bude počuť ich hlasy na viac ako desaťročnom telefónnom záznamníku a nechá tridsaťsekundový odkaz, v ktorom povie, že úpenlivo žiada pána Colea, aby jej na Deň vďakyvzdania dovolil opustiť školu – a že ich veľmi ľúbi.

U Callie sa jej to len tak neprepečie.

„Myslela som, že volať môžeš len v stredu,“ hovorila teraz Callie. Luce zabudla na striktné pravidlá na Meči a kríži. „Najprv som si prestala robiť na stredy plány, lebo som čakala na tvoj telefonát,“ pokračovala Callie. „No po čase som to vzdala. Ako si vôbec zohnala mobil?“

„To je všetko?“ spýtala sa Luce. „Ako som zohnala mobil? Nie si na mňa naštvaná?“

Callie vypustila dlhý vzdych. „Vieš, premýšľala som, že sa naštvem. V mysli som si dokonca nacvičovala celú hádku. Ale potom obe prehráme.“ Odmlčala sa. „A ide o to, že mi jednoducho chýbaš, Luce. Tak mi napadlo, načo plytvať časom?“

„Ďakujem,“ zašepkala Luce na pokraji sĺz – od šťastia. „Tak čo sa s tebou za ten čas udialo?“

„Ehm, ja vediem tento rozhovor. To je trest za to, že si zmizla z môjho radaru. A chcem vedieť, čo sa deje s tým chalanom? Myslím, že jeho meno sa začína na C?“

„Cam.“ Luce zastonala. Cam bol posledný chalan, o ktorom Callie rozprávala? „Nevykľul sa z neho… chalan, ako som si myslela.“ Na chvíľu sa odmlčala. „Som teraz s niekým iným a mám sa naozaj…“ Pomyslela si na Danielovu rozžiarenú tvár, ako rýchlo potemnela pri ich poslednom stretnutí za jej oknom.

Potom si spomenula na Milesa. Dobrosrdečného, spoľahlivého, šarmantne nedramatického Milesa, ktorý ju pozval domov k rodičom na Vďakyvzdanie. Ktorý si v jedálni na svoj hamburger objednáva uhorky, aj keď ich nemá rád – len aby ich mohol dať Luce. Ktorý dvíha hlavu nahor, keď sa smeje, aby mohla vidieť iskričky v jeho očiach zatienených šiltovkou Dodgers.

„Mám sa dobre,“ povedala napokon. „Trávime spolu veľa času.“

„Uúú, prelietaš od jedného chlapca z nápravnej k druhému. Žiješ svoj sen, však? Ale tento znie vážne, počujem ti to na hlase. Budete spolu na Deň vďakyvzdania? Donesieš ho domov, aby okúsil Harryho hnev? Ha!“

„Mmm… áno, asi,“ zamrmlala Luce. Nebola si úplne istá, či hovorí o Danielovi, alebo o Milesovi.

„Moji rodičia na ten víkend chystajú nejaké veľké rodinné stretnutie v Detroite,“ povedala Callie, „čo odbojkotujem. Chcela som ťa prísť pozrieť, ale počítala som, že budeš uväznená na hrade Stredná nápravná.“ Odmlčala sa a Luce si ju vedela predstaviť schúlenú na posteli v jej internátnej izbe na Doverskej. Pripadalo jej to ako večnosť, čo na tej škole bola aj ona. Toľko sa toho zmenilo. „Ale ak budeš doma a donesieš toho chalana z nápravnej, nič ma nezastaví.“

„Okej, ale Callie –“

Luce prerušil výskot. „Takže dohodnuté? Predstav si: O týždeň budem sedieť na tvojom gauči a dozvedať sa novinky! Moje famózne pukance v hrnci nám spestria nudné premietanie fotografií tvojho otca. A tvoj pošahaný pudel bude šalieť…“

Luce nikdy nebola v Callinom dome z hnedého pieskovca vo Philadelphii a Callie nikdy nebola v Lucinom dome v Georgii. Obe videli len fotografie. Callina návšteva by bola perfektná, bolo to presne to, čo Luce teraz potrebovala. A zároveň bola úplne neuskutočniteľná.

„Hneď teraz pozriem lety.“

„Callie –“

„Pošlem ti e-mail, dobre?“ Callie zavesila, skôr ako Luce mohla odpovedať.

Toto nebolo dobré. Luce zaklapla mobil. Nemala by mať pocit, že ju Callie obťažuje, keď sa k nej pozvala na Vďakyvzdanie. Mala by sa cítiť úžasne, že ju jej kamarátka ešte stále chce vidieť. Bola však len bezmocná, cnelo sa jej za domovom a cítila sa previnilo, že udržiava tento hlúpy kolobeh lží.

Bolo vôbec možné, aby jednoducho žila normálne a šťastne? Čo na zemi – alebo mimo nej – by mala Luce urobiť, aby bola taká spokojná so životom, ako sa zdal byť Miles? Jej myseľ ustavične krúžila okolo Daniela. A mala odpoveď: Jediný spôsob, ako môže byť znova bezstarostná, je, že nikdy nemala stretnúť Daniela. Nikdy nemala spoznať pravú lásku.

V korunách stromov niečo zašuchotalo. Na pokožku jej zadul mrazivý vietor. Nesústredila sa špeciálne na Oznamovateľa, ale uvedomila si – tak ako jej povedal Steven –, že túžba po odpovedi musela jedného privolať.

Nie, nie jedného. Keď sa pozrela do spleti konárov, striasla sa. Boli tam stovky nenápadných, šerých, odporne páchnucich tieňov.

Vírili spolu vysoko v konároch sekvojí nad jej hlavou. Akoby niekto v oblakoch prevrátil obrovský kotol čierneho atramentu, ktorý sa rozlial po oblohe a po baldachýne stromov, stekajúc z jednej vetvy na druhú, až kým sa les nepokryl čiernotou. Najprv bolo takmer nemožné rozpoznať, kde sa jeden tieň končí a druhý začína, ktorý tieň je skutočný a ktorý je Oznamovateľ.

No čoskoro sa začali premieňať a zviditeľňovať – najprv nenápadne, akoby sa nevinne pohybovali v miznúcom svetle dňa –, no potom okatejšie. Odlepili sa od konárov, ktoré okupovali, šklbajúc čiernymi šľahúňmi nadol, k Lucinej hlave. Volali ju, alebo sa jej vyhrážali? Pozbierala odvahu, no nemohla lapiť dych. Bolo ich príliš veľa. Nedalo sa to uniesť. Lapala po dychu a snažila sa nespanikáriť, no vedela, že už je neskoro.

Rozbehla sa.

Vyštartovala na juh, naspäť k internátu. No víriaca čierna priepasť v korunách stromov sa presúvala s ňou, syčiac popri dolných konároch sekvojí, a približovala sa k nej. Luce cítila na pleciach ľadové pichnutia. Zjajkla, keď po nej tiene šmátrali, a odháňala ich holými rukami.

Zmenila smer, zvrtla sa k nefilskej chate na severe. Nájde Milesa alebo Shelby, alebo aj Francescu. No Oznamovatelia ju nechceli pustiť. Ihneď sa vynorili vpredu, napučali pred ňou, pohlcujúc svetlo a blokujúc chodník k chate. Ich sykot prehlušil vzdialený šelest nefilskej vatry a Lucini priatelia sa tak zdali byť neuveriteľne ďaleko.

Luce sa prinútila zastať a zhlboka sa nadýchla. O Oznamovateľoch vedela viac než kedykoľvek predtým. Mala by sa ich báť menej. Čo mala za problém? Možno si uvedomovala, že sa blíži k niečomu, k nejakej spomienke alebo informácii, ktorá by mohla zmeniť beh jej života. A jej vzťah s Danielom. Pravdou bolo, že ju Oznamovatelia nedesili. Desilo ju to, čo by v nich mohla uvidieť.

Alebo počuť.

Stevenova včerajšia zmienka o zablokovaní hluku Oznamovateľov jej konečne došla – mohla odpočúvať svoje minulé životy. Mohla sa prehrýzť praskotom a zamerať sa na to, čo chce vedieť. Čo potrebuje vedieť. Steven jej musel dať tento návod úmyselne, musel vedieť, že ho počúvne a pôjde s týmto novým poznaním rovno za Oznamovateľmi.

Otočila sa a vstúpila naspäť do temnej samoty stromov. Svišťanie Oznamovateľov sa ustálilo a utíchlo.

Temnota pod konármi ju obklopila studeným, rašelinovým zápachom hnijúceho lístia. Oznamovatelia sa v šere prikradli a usadili okolo nej, znova sa maskujúc medzi prirodzenými tieňmi. Niektorí sa hýbali rýchlo a upäto ako vojaci; iní mali svižnú eleganciu. Luce uvažovala, či ich vzhľad odzrkadľuje niečo z odkazov, ktoré nesú.

Tak veľa o Oznamovateľoch sa jej ešte zdalo byť nepreniknuteľné. Nedalo sa ich naladiť intuitívne, ako staré rádio s ladiacim kolieskom. To, čo včera počula – ten jeden hlas v pestrej spleti hlasov – k nej prišlo náhodou.

Minulosť pre ňu mohla byť predtým neuchopiteľná, no cítila, ako sa tlačí na tmavý povrch, čakajúc, kedy sa vyliahne na svetlo sveta. Zavrela oči a spojila dlane. V tej tme, s búšiacim srdcom, silou vôle nútila tiene vyjsť von. Prihovárala sa tým najchladnejším, najtemnejším veciam a žiadala ich, aby ukázali minulosť, aby osvetlili jej a Danielov príbeh. Volala ich, aby rozlúštili záhadu, kto je Daniel a prečo si vybral ju.

Aj keby jej pravda mala zlomiť srdce.

V lese sa rozozvučal sýty dievčenský smiech. Taký jasný a hlasný, až mala Luce pocit, že ju obklopuje, že sa odráža od konárov stromov. Snažila sa vypátrať, odkiaľ prichádza, no bolo tam zhromaždených toľko tieňov, že nevedela identifikovať jeho zdroj. A potom jej zamrzla krv žilách.

Ten smiech patril jej.

Alebo kedysi patril jej, keď bola ešte dieťaťom. Pred Danielom, pred Mečom a krížom, pred Trevorom… pred životom plným tajomstiev a lží a toľkých nezodpovedateľných otázok. Predtým, ako videla anjela. Ten smiech bol príliš nevinný, príliš bezstarostný, aby ešte mohol byť jej.

V konároch nad ňou zavíril závan vetra a na zem spŕchla hŕstka sekvojového ihličia. Keď sa pripájalo k tisíckam svojich predchodcov na hnijúcej zemi lesa, bubnovalo ako dážď. Uprostred bol jeden veľký vejárovitý list papradia.

Hustý a páperovitý, neporušený, vymykajúci sa silám gravitácie, sa pomaly znášal dole. Nebol hnedý, ale čierny. A namiesto toho, aby padol na zem, jemne zlietol na Lucinu nastrčenú dlaň.

Nie list, ale Oznamovateľ. Keď sa sklonila, aby sa naň lepšie pozrela, znova začula ten hlasný smiech. Kdesi vnútri sa smiala ďalšia Luce.

Luce jemne natiahla Oznamovateľove pichľavé okraje. Bol poddajnejší, ako čakala, no mrazivý ako ľad a lepil sa jej na prsty. Pri najjemnejšom dotyku sa zväčšil. Keď narástol asi na pol štvorcového metra, Luce ho pustila a s potešením sledovala, ako sa pred ňou vznáša na úrovni očí. Vynaložila výnimočné úsilie, aby sa dokázala sústrediť – na počúvanie, na vytesnenie sveta okolo seba.

Najprv nič a potom –

Zvnútra tieňa zaznel ešte raz smiech. Potom sa temný závoj roztrhal a výjav vnútri sa vyjasnil.

Tentoraz sa ako prvý objavil Daniel. Vidieť ho, dokonca aj cez obrazovku Oznamovateľa, bolo božské. Vlasy mal o niečo dlhšie ako teraz. A bol opálený – plecia a nos mal sýtej zlatistohnedej farby. Oblečené mal úzke tmavomodré plavky, tesné okolo bedier, také, aké videla na rodinných fotografiách zo sedemdesiatych rokov. Vyzerali na ňom dobre.

Za Danielom bolo vidieť zelenajúci sa okraj hustého dažďového pralesa, sýtozeleného, rozjasneného bobuľami a kvetmi, aké Luce ešte nikdy nevidela. Daniel stál na kraji nízkeho, no výrazného útesu, z ktorého bol výhľad na trblietavú plochu vody. Ale Daniel sa znova a znova pozeral nahor, na oblohu.

Opäť ten smiech. A potom zaznel Lucin vlastný hlas, prerušovaný chichotom. „Pohni si a poď sem dole!“

Luce sa naklonila, bližšie k oknu Oznamovateľa, a zbadala samu seba z minulosti, ako v žltých bikinách šliape vodu. Jej dlhé vlasy tancovali okolo nej, vznášajúc sa na hladine ako čierna svätožiara. Daniel na ňu pozeral, no stále sa vracal pohľadom nahor. Svaly na hrudi sa mu napínali. Luce mala zlý pocit, že už vie prečo.

Oblohu zapĺňali Oznamovatelia ako kŕdeľ obrovských čiernych vrán – oblak taký čierny, že zatemnil slnko. Luce z dávnych čias, ktorá bola vo vode, si nič nevšimla, nič nevidela. No keď Luce v lese sledovala všetkých tých Oznamovateľov, poletujúcich a zhromažďujúcich sa vo vlhkom vzduchu dažďového pralesa, zrazu sa jej zakrútila hlava.

„Čakám na teba celú večnosť,“ zavolala Luce z minulosti na Daniela. „O chvíľu tu zamrznem.“

Daniel odtrhol zrak od oblohy a díval sa na ňu s bolestným výrazom. Triasla sa mu pera a tvár mal mŕtvolné bielu. „Nezamrzneš,“ povedal jej. Boli to slzy, čo si Daniel utieral? Zavrel oči a striasol sa. Potom sa s rukami nad hlavou odrazil od útesu.

O chvíľu nato Daniel vyplával na hladinu. S rozžiarenou, šťastnou tvárou mu Luce z minulosti ovinula ruky okolo krku. Luce v lese so zmiešaným pocitom nevoľnosti a zadosťučinenia sledovala, ako sa to celé odohráva. Chcela, aby si jej minulé ja užilo Daniela, koľko sa len dá, aby cítilo tú nevinnú, extatickú blízkosť milovaného človeka.

Ale tak ako Daniel a roj Oznamovateľov, aj ona vedela, čo sa stane, len čo táto Luce pritisne svoje pery na jeho. Daniel mal pravdu: Nezamrzne. Vznieti sa v hrôzostrašných plameňoch.

A zanechá za sebou smútiaceho Daniela.

No nielen jeho. To dievča malo svoj život, priateľov a rodinu, ktorí ju ľúbili, ktorých jej strata zničí.

Zrazu sa Luce rozzúrila. Nad kliatbou, ktorá nad ňou a Danielom visí. Bola nevinná, bezmocná; nechápala nič z toho, čo sa malo stať. Stále nechápala, prečo sa to dialo, prečo musela vždy zomrieť tak rýchlo po tom, čo našla Daniela.

Prečo sa jej to v tomto živote zatiaľ nestalo?

Luce vo vode bola ešte stále nažive. Luce jej nedovolí – nemôže ju nechať zomrieť.

Schmatla Oznamovateľa, skrúcajúc v dlaniach jeho okraje. Pretáčal sa a ohýbal, čím krivil obrazy plavcov ako zrkadlo v lunaparku. Vo vnútri jeho obrazovky sa zlietali ďalšie tiene. Plavcom sa krátil čas.

Luce od bezmocnosti vrieskala a zaháňala sa na Oznamovateľa päsťami – najprv jednou, potom druhou, búšiac do výjavu pred sebou. Znova a znova ho udierala, vzdychala a plakala a zo všetkých síl sa snažila zastaviť to, čo sa malo stať.

Potom sa to stalo: Jej päsť prešla skrz obrazovku a ruka sa jej po lakeť ponorila dnu. Ihneď pocítila teplotný šok. Po dlani sa jej rozliala horúčava letného západu slnka. Gravitácia sa posunula. Luce nevedela určiť, kde je hore a kde dole. Cítila, ako sa jej skrúca žalúdok, a bála sa, že bude vracať.

Môže prejsť. Môže zachrániť svoje staré ja. Váhavo natiahla pred seba ľavú ruku. Tá tiež zmizla v Oznamovateľovi, ako keby prešla jasným, trasľavým plátom želé, ktoré sa sčerilo a roztiahlo, akoby ju mohlo pustiť dnu.

„Chce, aby som prešla,“ povedala nahlas. „Dokážem to. Môžem ju zachrániť. Môžem zachrániť svoj život.“ Mierne sa zaklonila a vrhla sa do Oznamovateľa.

Bolo tam také ostré slnko, že musela zavrieť oči, a také tropické teplo, až jej na pokožke ihneď vyrazil pot. A ocitla sa v scéne preklápajúcej sa gravitácie, z ktorej sa jej dvíhal žalúdok, ako vo vrcholnej fáze skoku do vody. O chvíľku začne padať –

Ibaže ju niečo držalo za ľavý členok. A aj za pravý. To niečo Luce veľmi silno ťahalo späť.

„Nie!“ vykríkla Luce, pretože vo vode ďaleko pod sebou uvidela záblesk žltej. Príliš jasný, aby to bol vršok bikín. Horela už Luce z minulosti v plameňoch?

Potom všetko zmizlo.

Luce čosi drsne stiahlo naspäť do chladného, šerého sekvojového lesa za shorelineským internátom. Pokožku mala studenú a lepkavú a jej rovnováha bola úplne mimo, takže padla tvárou na zem do hliny a ihličia. Prevalila sa a zbadala pred sebou dve postavy, no pred očami sa jej tak krútilo, že ani nevidela, kto to je.

„Myslela som, že ťa tu nájdem.“

Shelby. Luce potriasla hlavou a zopárkrát žmurkla. Nielen Shelby, ale aj Miles. Obaja vyzerali vyčerpane. Luce bola vyčerpaná. Pozrela na hodinky, no teraz ju už neprekvapovalo, ako dlho pozerala do Oznamovateľa. Minula jedna nad ránom. Čo ešte robili Miles a Shelby vonku?

„O… O čo… si sa…“ zajachtal Miles a ukázal na miesto, kde bol predtým Oznamovateľ. Pozrela sa poza plece. Roztrieštil sa na stovky tieňových ihličiek, ktoré spŕchli dole a boli také krehké, že sa pri dopade premenili na popol.

„Asi budem vracať,“ zamrmlala Luce a prevrátila sa na bok, smerom k neďalekému stromu. Zopárkrát ju naplo, ale nič nevyvrátila. Sužovaná pocitom viny zatvorila oči. Na svoju záchranu bola príliš slabá a prišla príliš neskoro.

Natiahla sa k nej chladná ruka a z tváre jej odhrnula blonďavé vlny. Luce uvidela Shelbine rozstrapkané čierne nohavice na jogu a nohy obuté vo vietnamkách a zaplavila ju vlna vďačnosti.

„Ďakujem,“ povedala. Po dlhej chvíli si utrela ústa a tackavo sa postavila. „Hneváš sa na mňa?“

„Či sa hnevám? Som na teba hrdá. Prišla si na to. Prečo vôbec ešte potrebuješ niekoho, ako som ja?“ Shelby pokrčila plecom.

„Shelby –“

„Nie, poviem ti, prečo ma potrebuješ,“ vyhŕkla Shelby. „Aby som ťa chránila pred katastrofami ako tá, do ktorej si sa skoro vrhla! Halabala, ešte dodávam. Čo si sa snažila urobiť? Vieš, čo sa stáva ľuďom, ktorí vstúpia do Oznamovateľov?“

Luce pokrútila hlavou.

„Ani ja, ale pochybujem, že je to niečo pekné!“

„Jednoducho musíš vedieť, čo robíš,“ ozval sa zrazu spoza nich Miles. Tvár mal bledšiu ako normálne. Luce ho musela naozaj vystrašiť.

„Ó, predpokladám, že ty vieš, čo robíš?“ namietla Shelby.

„Nie,“ zamrmlal. „Ale jedno leto ma moji rodičia prinútili chodiť na seminár k jednému starému anjelovi, ktorý vedel, ako na to, dobre?“ Obrátil sa k Luce. „A ako si to robila, to ani zďaleka nebolo ono. Naozaj si ma vyľakala, Luce.“

„Mrzí ma to.“ Luce sa zaškľabila. Shelby a Miles sa správali, akoby ich tým, že sem prišla osamote, zradila. „Myslela som, že vy dvaja sa chystáte k ohňu za chatou.“

„My sme si mysleli, že aj ty sa tam chystáš,“ odvrkla Shelby. „Chvíľu sme tam boli, ale potom začala Jasmine plakať kvôli tomu, že Dawn zmizla, a učitelia boli zrazu celí divní, najmä keď si uvedomili, že ani ty tam nie si, takže to posedenie sa rozpustilo. A tak som náhodou spomenula Milesovi, že asi tuším, čo robíš, a že ťa idem hľadať, a odrazu bol z neho pán Kanagon –“

„Počkať,“ prerušila ju Luce. „Dawn zmizla?“

„Pravdepodobne nie,“ povedal Miles. „Teda, vieš, aké s Jasmine sú. Prelietavé.“

„Ale bolo to jej posedenie,“ povedala Luce. „Neprepásla by vlastný večierok.“

„To stále opakovala Jasmine,“ povedal Miles. „Včera večer neprišla na izbu a dnes ráno nebola v jedálni, a tak nám nakoniec Frankie a Steven povedali, aby sme sa vrátili na izby, ale –

„Dvadsať doláčov na to, že sa Dawn niekde tu v lese muchluje s nejakým nenefilským humusákom.“ Shelby prevrátila oči.

„Nie.“ Luce z tohto mala zlý pocit. Dawn sa na oheň tak tešila. Na internete objednala tričká, i keď neexistoval spôsob, ako presvedčiť nenefilov, aby si ich obliekli. Len tak by nezmizla – nie z vlastnej vôle. „Ako dlho je už preč?“

Keď trojica vyšla z lesa, Luce bola ešte viac vyvedená z miery. A nielen kvôli Dawn. Otriaslo ňou to, čo videla v Oznamovateľovi. Bolo utrpením sledovať, ako sa smrť blíži k jej minulému ja, a toto bolo prvý raz, čo to videla. Daniel, na druhej strane, to musel vidieť niekoľko sto ráz. Len teraz chápala, prečo bol k nej taký odmeraný, keď sa prvý raz stretli: aby ich oboch ušetril traumy z ďalšej hroznej smrti. Začala ju pohlcovať realita Danielovej bezútešnej situácie a zúfalo ho túžila vidieť.

Keď Luce prechádzala cez trávnik k internátu, musela si zatieniť oči. Areál školy prečesávali silné svetlá bateriek. V diaľke hučala helikoptéra, ktorej reflektory sledovali pobrežie, prechádzajúc hore-dole po pláži. Chlapi v tmavých uniformách kráčali v širokej línii po chodníku od nefilskej chaty k jedálni a pomaly prehľadávali zem.

Miles povedal: „To je štandardná formácia pri hľadaní nezvestných. Vytvoria líniu, a tak pokryjú každý centimeter.“

„Ó, Bože,“ vzdychla potichu Luce.

„Ona je naozaj nezvestná.“ Shelby zvraštila tvár. „Nedobrá karma.“

Luce sa dala do poklusu smerom k nefilskej chate. Miles a Shelby šli za ňou. Chodník, vyzdobený kvetmi, ktorý bol za dňa taký pekný, teraz vyzeral ako zarastený tieňom. Oheň v ohnisku pred nimi zoslabol na žeravé uhlíky, no v chate boli všetky svetlá zažaté – na oboch poschodiach a všade na terase. Parádna budova v tvare A bola celá osvetlená a v temnej noci vyzerala pôsobivo.

Luce videla vyľakané tváre mnohých nefilských študentov, sediacich na lavičkách na terase. Jasmine mala červenú pletenú čiapku stiahnutú hlboko do tváre a plakala. Zatiaľ čo jej dvaja policajti so zápisníkmi kládli otázky, držala sa Lilithinej meravej ruky. Luce s dievčaťom súcitila. Vedela, aký hrozný je ten proces.

Policajti sa rojili okolo terasy a rozdávali zväčšené čiernobiele fotokópie čerstvej fotografie Dawn, ktorú niekto vytlačil z internetu. Keď sa Luce pozrela na obrázok v malom rozlíšení, prekvapilo ju, ako veľmi sa na ňu Dawn podobala – aspoň predtým, ako si odfarbila vlasy. Spomenula si, ako sa rozprávali ráno po tom, čo sa odfarbila, a ako Dawn stále žartovala, že už nie sú Twinkies.

Luce si zakryla rukou ústa, aby nebolo počuť, ako zhíkla. Keď si začala dávať dokopy súvislosti, ktoré až doteraz nedávali zmysel, rozbolela ju hlava.

Ten hrozný moment v záchrannom člne. Stevenovo ostré varovanie, že to má ostať tajomstvom. Danielova paranoja o „nebezpečenstve“, ktoré Luce nikdy neobjasnil. Vyhnanec, čo ju vylákal zo školy, hrozba, ktorú Cam zlikvidoval v lese. A to, ako Dawn na neostrej čiernobielej fotografii tak veľmi vyzerala ako ona.

Nech sa Dawn zmocnil ktokoľvek, pomýlil sa. Tá, ktorú chceli, bola Luce.

DVANÁSŤ

SEDEM DNÍ

V piatok ráno Luce so zažmurkaním otvorila oči a pohľad jej padol na hodiny. Sedem tridsať. Skoro vôbec sa nevyspala – bola z nej troska, strašne sa bála o Dawn a ešte stále ju hnevalo to, čo predošlý deň zazrela zo svojho minulého života v Oznamovateľovi. Vidieť chvíle pred svojou smrťou bolo veľmi zvláštne. Bolo to vždy takto? Jej myseľ znova a znova narážala na tú istú prekážku:

Keby nebolo bývalo Daniela…

Mala by šancu žiť normálny život, mať vzťah s niekým iným, vydať sa, mať deti a zostarnúť ako všetci ostatní na svete? Keby sa do nej Daniel pred dávnymi vekmi nebol zaľúbil, bola by Dawn v tejto chvíli nezvestná?

Všetky tieto otázky boli okľukami, ktoré nakoniec viedli k tej najpodstatnejšej: Bola by láska s druhým iná? Je láska s niekým iným vôbec možná? Láska má byť jednoduchá, nie? Tak prečo cíti také súženie?

Shelbina hlava nakukla dole z hornej postele, pričom jej hustý blonďavý chvost padol poza ňu ako hrubý povraz. „Si z tohto celého taká vyplašená ako ja?“

Luce potľapkala posteľ naznačujúc, aby si Shelby prišla sadnúť vedľa nej. Shelby, ešte v hrubom červenom flanelovom pyžame, skĺzla na Lucinu posteľ; mala so sebou dve obrovské tyčinky z horkej čokolády.

Luce chcela povedať, že vôbec nemôže jesť, no keď sa jej do nosa doniesla vôňa čokolády, olúpala z nej zlatistý staniol a venovala Shelby malý úsmev.

„Presne toto teraz potrebuješ,“ povedala Shelby. „Vieš, to, čo som včera povedala o Dawn a muchlovaní sa s nejakým humusákom… Naozaj ma to mrzí.“

Luce pokrútila hlavou. „Och, Shel, nevedela si. Nemôžeš sa kvôli tomu cítiť zle.“ To ona mala kopu dôvodov, prečo by sa mala cítiť strašne pre to, čo sa stalo Dawn. Luce sa už dávno cítila zodpovedná za úmrtia blízkych ľudí – Trevora, potom Todda a chuderky Penn. Pri myšlienke, že na tento zoznam pribudne aj Dawn, jej zovrelo hrdlo. Utrela si nenápadnú slzu, skôr ako si ju mohla Shelby všimnúť. Prichádzalo štádium, keď sa bude musieť izolovať od všetkých, ktorých má rada, aby ostali v bezpečí.

Keď sa na dverách ozvalo klopanie, Luce aj Shelby podskočili. Dvere sa pomaly otvorili. Bol to Miles.

„Našla sa Dawn.“

„Čože?“ zvolali Luce a Shelby a obe naraz vstali.

Miles si pritiahol Lucinu stoličku k posteli a sadol si tvárou k dievčatám. Dal si dole šiltovku a utrel si čelo. Mal ho orosené potom, ako keby bežal cez celý areál, aby im to oznámil.

„Včera v noci som nemohol spať,“ povedal, otáčajúc v rukách šiltovku. „Skoro som vstal a prechádzal sa po okolí. Stretol som Stevena a oznámil mi dobrú novinu. Ľudia, čo ju odviedli, ju niekedy na svitaní priniesli naspäť. Je otrasená, ale nie je zranená.“

„To je zázrak,“ zamrmlala Shelby.

Luce mala pochybnosti. „Nechápem to. Len tak ju doviedli späť? Celú a zdravú? Stalo sa už niekedy niečo také?“

A ako dlho im, ktokoľvek to už bol, trvalo prísť na to, že majú nesprávne dievča?

„Nebolo to také jednoduché,“ priznal Miles. „Bol v tom Steven. On ju zachránil.“

„Pred kým?“ Luce takmer zakričala.

Miles pokrčil plecami a hojdal sa na dvoch nohách stoličky. „Nemám šajnu. Som si istý, že Steven to vie, ale, ehm, nie som práve jeho prvá voľba na dôverný rozhovor.“

Pri tej predstave Shelby posmešne zahučala. Zdalo sa, že všetkým sa uľavilo, že sa Dawn našla a že je v poriadku okrem Luce. Meravelo jej telo. Nemohla prestať premýšľať: Mala som to byť ja.

Vstala z postele a zo skrine si zobrala tričko a džínsy. Musí vyhľadať Dawn. Dawn bola jediná osoba, ktorá jej mohla odpovedať na otázky. A aj keď to Dawn nikdy nepochopí, Luce vedela, že jej dlží ospravedlnenie.

„Steven povedal, že ľudia, čo ju odviedli, sa už nevrátia,“ dodal Miles a ustarostene sledoval Luce.

„A ty mu veríš?“ povedala Luce posmešne.

„Prečo by nemal?“ spýtal sa hlas od otvorených dverí.

Francesca mala na sebe dlhý kaki kabát a opierala sa o zárubňu. Vyžaroval z nej pokoj, no nevyzerala šťastná, že ich vidí. „Dawn je teraz doma a v bezpečí.“

„Chcem ju vidieť,“ povedala Luce a stojac v roztrhanom tričku a šortkách na behanie, v ktorých spala, cítila sa smiešne.

Francesca našpúlila pery. „Po Dawn si pred hodinou prišla jej rodina. Na Shoreline sa vráti, keď bude vhodný čas.“

„Prečo sa správate, akoby sa nič nestalo?“ Luce vyhodila ruky do vzduchu. „Akoby Dawn neuniesli –“

„Neuniesli ju,“ opravila ju Francesca. „Požičali si ju a vyšlo najavo, že ide o omyl. Steven sa o to postaral.“

„Hmm, to nás má upokojiť? Že si ju požičali? Na čo?“

Luce skúmala Francescinu tvár – a nevidela nič, len vyrovnaný pokoj. No potom sa niečo vo Francesciných modrých očiach zmenilo: Zúžili sa, nato sa rozšírili a Francesca vyslala k Luce tichú prosbu. Nechcela, aby Luce pred Shelby a Milesom dala najavo svoje podozrenie. Luce nevedela prečo, ale dôverovala jej.

„Steven a ja sme očakávali, že z toho budete otrasení,“ pokračovala Francesca a pohľadom prebehla po Milesovi a Shelby. „Dnešné vyučovanie je zrušené, a ak sa chcete prísť porozprávať, budeme vo svojich kanceláriách.“ Usmiala sa tým svojím oslňujúcim anjelským spôsobom, potom sa zvrtla na vysokých podpätkoch a odklopkala po chodbe preč.

Shelby vstala a zavrela za Francescou dvere. „Viete si predstaviť, že použila výraz „požičať“ v súvislosti s ľudskou bytosťou? Je Dawn kniha z knižnice?“ Zakliesnila si prsty. „Musíme niečo spraviť, aby sme na to zabudli. Teda, som rada, že je Dawn v bezpečí, a dôverujem Stevenovi – myslím –, ale ešte stále som poriadne vydesená.“

„Máš pravdu,“ povedala Luce a pozrela na Milesa. „Rozptýlime sa. Mohli by sme ísť na prechádzku –“

„Príliš nebezpečné.“ Shelbine oči behali z jednej strany na druhú.

„Alebo si pozrieť film –“

„Príliš nečinné. Myseľ mi bude odbiehať inam.“

„Eddie spomenul futbal počas obeda,“ nadhodil Miles.

Shelby si pritlačila ruku na čelo. „Musím ti pripomínať, že s chalanmi zo Shoreline som skončila?“

Nakoniec sa Shelby rozžiarili oči. „Čo tak hra života? Akože… minulých životov? Mohli by sme znova vyhľadať tvojich príbuzných. Pomôžem ti.“

Luce si hrýzla spodnú peru. Keď včera prerazila rukou cez Oznamovateľa, vážne to ňou otriaslo. Ešte stále bola fyzicky dezorientovaná, citovo vyčerpaná, a to ani nehovoriac o tom, ako sa cítila kvôli Danielovi.

„Neviem,“ povedala.

„Myslíš viac toho, čo si robila včera?“ spýtal sa Miles.

Shelby otočila hlavu na druhú stranu a zazrela na Milesa. „Ešte si tu?“

Miles zobral vankúš, ktorý padol na zem, a šmaril ho po nej. Odrazila ho späť naňho, prekvapená svojimi reflexami.

„Okej, dobre. Miles môže ostať. Maskoti sa vždy zídu. A možno budeme potrebovať hodiť niekoho pod autobus. Však, Luce?“

Luce zavrela oči. Áno, strašne chcela zistiť viac o svojej minulosti, ale čo ak to bude prijímať tak ťažko ako včera? Dokonca aj s Milesom a Shelby po boku sa bála opäť sa o to pokúsiť.

No potom si spomenula na deň, keď Francesca a Steven pred triedou pozerali Oznamovateľa Sodomy a Gomory. Ostatní študenti boli potom rozrušení, ale Luce sa stále premieľalo v hlave, že nebolo vôbec podstatné, či ten hrozný výjav zazreli, alebo nie: Aj tak by sa to bolo stalo. Tak ako jej minulosť.

V záujme všetkých jej minulých ja sa tomu Luce teraz nemôže obrátiť chrbtom. „Poďme na to,“ povedala svojim kamarátom.

Miles dal dievčatám pár minút, aby sa obliekli, a potom sa stretli na chodbe. No vtedy už Shelby odmietala ísť do lesa, kde Luce zvolávala Oznamovateľov.

„Nepozerajte tak na mňa. Len nedávno niekto ukradol Dawn a ten les je temný a strašidelný. Naozaj nechcem byť ďalšia v poradí, viete?“

Miles potom trval na tom, že bude dobré, ak bude Luce cvičiť privolávanie Oznamovateľov na nejakom novom mieste, napríklad v izbe.

„Len na nich zapískaj,“ povedal. „Sprav z tých Oznamovateľov svojich otrokov. Vieš, že to chceš.“

„Nechcem, aby sa tu začali potulovať,“ obrátila sa na Luce Shelby. „Bez urážky, ale dievčatá majú rady svoje súkromie.“

Luce sa neurazila. Ale Oznamovatelia za ňou aj tak neprestali chodiť, bez ohľadu na to, či ich privolala. Nechcela, aby sa Oznamovatelia zastavovali na izbe neohlásení o nič viac než Shelby.

„Pri Oznamovateľoch ide o demonštrovanie kontroly. Je to ako cvičenie šteniatka. Musíš mu jednoducho dať najavo, kto je tu pánom.“

Luce naklonila hlavu k Milesovi. „Odkedy vieš toľko užitočných vecí o Oznamovateľoch?“

Miles sa zapýril. „Možno sa nie vždy ‚angažujem‘ na vyučovaní, ale pár vecí viem.“

„Tak čo? Má tam len stáť a privolávať?“ spýtala sa Shelby.

Luce stála na Shelbinej pestrej karimatke v strede izby a spomenula si na to, ako ju Steven zaúčal. „Otvorme okno,“ povedala.

Shelby vyskočila, dvihla spodný rám širokého zvisle posuvného okna a vpustila dnu závan chladného morského vzduchu. „Dobrý nápad. Je to tu pohostinnejšie.“

„A studenšie,“ povedal Miles a natiahol si na hlavu kapucňu mikiny.

Potom si tí dvaja sadli na posteľ tvárou k Luce, akoby bola herečka na scéne.

V snahe necítiť sa ako stredobod pozornosti, zavrela oči. No namiesto toho, aby myslela na tiene, namiesto, aby ich v duchu zvolávala, nemohla myslieť na nič iné, len na Dawn, aká vydesená musela byť v ten večer a ako sa musí cítiť teraz, keď je naspäť so svojou rodinou. Z toho čudesného incidentu na jachte sa spamätala pomerne rýchlo, no toto bolo oveľa vážnejšie. A bola to Lucina vina. No, Lucina a Danielova, pretože ju sem doviedol.

Stále opakoval, že ju berie na bezpečnejšie miesto. Teraz Luce uvažovala, či tým len nerobil Shoreline nebezpečnou pre všetkých ostatných.

Na Milesovo zhíknutie otvorila Luce oči. Pozrela tesne nad okno, kde sa pod stropom tlačil veľký uhľovosivý Oznamovateľ. Najprv vyzeral ako normálny tieň stojacej lampy, ktorú Shelby presúvala do kúta, keď cvičila jogu. No potom sa Oznamovateľ začal rozťahovať po strope, až kým izba nevyzerala, akoby dostala náter mŕtvolnej farby, a zanechával za sebou studenú, odporne páchnucu stopu nad Lucinou hlavou. Mimo jej dosahu.

Oznamovateľ, ktorého ani nevolala – Oznamovateľ, ktorý mohol obsahovať, nuž, hocičo – ju podpichoval.

Nervózne sa nadýchla a na pamäti mala to, čo Miles povedal o kontrole. Koncentrovala sa tak intenzívne, až ju rozbolel mozog. Tvár mala červenú a oči vysilené tak veľmi, že sa musela jednoducho vzdať. Ale potom sa Oznamovateľ skrútil a skĺzol Luce k nohám ako hrubý prstenec spadnutej látky. Žmúriac rozlíšila menší bucľatejší hnedastý tieň, ktorý sa vznášal nad tým väčším, tmavším a kopíroval jeho pohyb, takmer ako keď vrabec letí tesne v línii pri jastrabovi. Čo chcel tento?

„Neuveriteľné,“ zašepkal Miles. Luce sa snažila brať Milesove slová ako kompliment. Tieto veci, ktoré ju celý život terorizovali, kvôli ktorým bola nešťastná, ktorých sa vždy bála, jej teraz slúžili. Čo bolo naozaj tak trochu neuveriteľné. Ani jej to nenapadlo, kým neuvidela Milesov fascinovaný výraz. Po prvý raz sa cítila ako slečna Nebezpečná.

Ovládala si dýchanie a svojím tempom si ho naviedla zo zeme do rúk. Keď mala veľkého sivého Oznamovateľa na dosah, ten menší sa vylial na zem ako zlatistý oblúk svetla z okna a splynul s doskami drevenej podlahy.

Luce zobrala Oznamovateľove okraje, zadržala dych a modlila sa, aby odkaz v jeho vnútri bol nevinnejší než ten včerajší. Potiahla a prekvapilo ju, že tento tieň odporuje viac ako ktorýkoľvek iný. Vyzeral priehľadný a nehmotný, no v jej rukách bol tuhý. Kým ho vyformovala do okna, ktoré malo asi pol štvorcového metra, boleli ju ruky.

„Viac nezvládnem,“ povedala Milesovi a Shelby. Tí vstali a podišli bližšie.

Oznamovateľov sivý závoj sa zdvihol, alebo aspoň Luce myslela, že sa zdvihol, no pod ním bol ďalší sivý závoj. Prižmúrila oči, kým nezbadala víriace sivé textúry a uvedomila si, že to, čo vidí, už nie je tieň: Sivý závoj, na ktorý hľadeli, bolo husté mračno cigaretového dymu. Shelby zakašľala.

Dym sa nikdy úplne nevytratil, ale Lucine oči si naň privykli; čoskoro videla široký, oblúkový stôl s červenou doskou. Na jej povrchu boli v úhľadných radoch rozložené karty. Na jednej strane sedeli v rade natlačení neznámi ľudia. Niektorí vyzerali roztrasene a nervózne, ako napríklad plešatý muž, ktorý si stále povoľoval bodkovanú kravatu a potichu si čosi pískal. Iní, ako žena s nalakovanými vlasmi, odklepávajúca cigaretu do pohára, dopoly niečím naplneného, vyzerali vyčerpane. Hrudkovitá maškara jej odpadávala z horných mihalníc a zanechávala jej pod očami čierne omrvinky.

Na druhej strane stola dve ruky manipulovali s balíčkom karát, zručne obracajúc pre každého pri stole jednu kartu. Luce sa posunula bližšie k Milesovi, aby lepšie videla. Rušili ju blikajúce neónky z tisícky automatov, ktoré sa nachádzali hneď za stolmi. To bolo predtým, ako zbadala krupierku.

Myslela si, že si na rôzne verzie seba v Oznamovateľoch zvykne. Mladá, plná nádeje, dokonca naivná. Ale toto bolo iné. Žena, ktorá rozdávala karty v ošumelom kasíne, mala oblečenú bielu košeľu, priliehavé čierne nohavice a čiernu vestu, ktorá sa jej vydúvala na hrudi. Mala dlhé červené nechty s trblietavými flitrami na oboch malíčkoch, ktorými si neustále odhŕňala z tváre čierne vlasy. Pohľad upierala tesne nad čelá hráčov, takže sa nikdy nikomu nepozerala do očí. Bola trikrát taká stará ako Luce, no niečo medzi nimi aj tak bolo.

„To si ty?“ zašepkal Miles a veľmi sa snažil, aby neznel zdesene.

„Nie!“ vyhlásila Shelby kategoricky. „Tá ženská je stará. A Luce sa dožíva len sedemnástich rokov.“ Hodila na Luce nervózny pohľad. „Teda, v minulosti to tak bolo. Som si však istá, že tentoraz sa dožije vysokého veku. Možno takého vysokého ako táto dáma. Myslím tým –“

„To stačí, Shelby,“ povedala Luce.

Miles pokrútil hlavou. „Musím toho toľko dohnať.“

„Dobre, ak to nie som ja, musíme byť… neviem, nejaké príbuzné.“ Luce sledovala, ako žena vyplatila žetóny plešatému mužovi s kravatou. Jej ruky sa trochu podobali na Lucine. Ústa mala podobne vážne zovreté. „Myslíte, že je to moja mama? Alebo sestra?“

Shelby si zúrivo robila poznámky na zadnú stranu jogového manuálu. „Je len jediný spôsob, ako to zistiť.“ Poznámkami zamávala Luce pred tvárou: Vegas – Mirage Hotel a Kasíno, nočná zmena, stôl situovaný blízko predstavenia s bengálskymi tigrami, Vera s nalepovacími nechtami.

Luce pozrela späť na krupierku. Shelby bola pedant na detaily, ktoré si Luce nikdy nevšimla. Na krupierkinej menovke stálo šikmými bielymi písmenami VERA. No obraz sa začínal triasť a miznúť. O chvíľu sa celý výjav roztrhal na maličké tieňové franforce, ktoré padli na zem a skrútili sa ako popol z horiaceho papiera.

„Ale moment, nie je toto minulosť?“ spýtala sa Luce.

„Nemyslím,“ povedala Shelby. „Alebo aspoň nie taká vzdialená. V pozadí bola reklama na nový program Cirque du Soleil. Tak čo ty na to?“ ísť až do Las Vegas, aby sme tú ženu našli? So sestrou v stredných rokoch sa bude nadväzovať kontakt asi ľahšie než s rodičmi, ktorí majú dobre po osemdesiatke, no aj tak. Čo ak prídu až do Vegas a Luce znova spanikári?

Shelby ju štuchla. „Hej, musím ťa mať naozaj rada, ak s tebou chcem ísť do Vegas. Moja mama tam bola pár rokov čašníčkou, keď som bola ešte dieťa. Hovorím ti, je to peklo na zemi.“

„Ako sa tam dostaneme?“ spýtala sa Luce, aj keď sa nechcela Shelby pýtať, či si znova môžu požičať auto jej MEF. „Ako ďaleko je vlastne Vegas?“

„Príliš ďaleko na cestu autom,“ prehovoril Miles. „Pre mňa je to v pohode, lebo už nejaký čas chcem nacvičovať prechádzanie.“

„Prechádzanie?“ spýtala sa Luce.

„Prechádzanie.“ Miles si kľakol na zem a pozhŕňal si fragmenty tieňa do dlaní. Vyzerali vyčerpane, no Miles ich miesil prstami, až z nich bola nepevná, lepkavá guľa. „Hovoril som ti, že som včera nemohol spať. Cez svetlík som sa vlámal Stevenovi do kancelárie.“

„To ti tak verím,“ poznamenala Shelby. „Prepadol si z levitácie. Určite nie si dosť dobrý, aby si preletel svetlíkom.“

„A ty nie si dosť silná na to, aby si premiestnila knižnicu,“ povedal Miles. „Ale ja áno a ako dôkaz mám toto.“ Zazubil sa a dvihol čiernu hrubočiznú knihu s titulom Ako na Oznamovateľov: Privolaj, pozri a cestuj v desiatich tisícoch jednoduchých krokov. „A mám aj obrovskú modrinu na píšťale zo zle naplánovaného návratu cez svetlík, ale tak či tak…“ Obrátil sa k Luce, ktorá sa musela držať, aby mu knihu nevytrhla z rúk. „Myslel som, že s tvojím evidentným talentom na pozeranie a mojimi vynikajúcimi poznatkami –“

Shelby zaprskala. „Koľko si prečítal, nula celá tri desatiny percenta knihy?“

„Veľmi užitočné nula celá tri desatiny percenta,“ povedal Miles. „Myslím, že to budeme schopní urobiť a nestratiť sa navždy.“

Shelby podozrievavo vztýčila hlavu, no nič viac nepovedala. Miles stále miesil Oznamovateľa v dlani a potom ho začal naťahovať. Po jednej-dvoch minútach bol z neho sivý plát takmer taký veľký ako dvere. Jeho okraje boli trasľavé a bol takmer priesvitný, no keď ho mierne odtlačil od svojho tela, vyzeralo to, že nadobudol pevnejší tvar, ako vysychajúca sadra. Hľadajúc niečo, Miles siahol na ľavú stranu tmavého obdĺžnika.

„To je čudné,“ zamrmlal, šmátrajúc po Oznamovateľovi prstami. „V knihe sa píše, že ak spravíte dostatočne veľkú plochu Oznamovateľa, napätie povrchu sa zmenší, a to umožní prienik.“ Vzdychol si. „Má tam byť –“

„Super kniha, Miles.“ Shelby prevrátila oči. „Teraz si už ozajstný expert.“

„Čo hľadáš?“ spýtala sa Luce a postavila sa tesne za Milesa. Zrazu, ako sledovala jeho blúdiace ruky, to zbadala.

Zámok.

Žmurkla a obraz zmizol, no vedela, kde bol. Načiahla sa okolo Milesa a pritlačila ruku na ľavú stranu Oznamovateľa. Tam. Keď sa ho dotkla prstami, zhíkla.

Na dotyk to vyzeralo ako ťažký, kovový zámok so západkou, ktorý sa používa na zamykanie záhradných brán. Bol mrazivý a drsný od neviditeľnej hrdze.

„Čo teraz?“ spýtala sa Shelby.

Luce pozrela na dvojicu bezradných kamarátov, pokrčila plecami, pohrala sa so zámkom a potom pomaly odsunula neviditeľnú západku nabok.

Keď sa zámok uvoľnil, tieňové dvere sa švihom otvorili a takmer ich troch odhodili dozadu.

„Podarilo sa nám to,“ zašepkala Shelby.

Hľadeli do dlhého, hlbokého, červeno-čierneho tunela. Vnútri bolo vlhko a páchlo tam plesňou a riedkymi koktailmi z lacného alkoholu. Luce a Shelby sa jedna na druhú neisto pozreli. Kde je blackjackový stôl? Kde je žena, na ktorú sa predtým pozerali? Z hlbín pulzoval červený jas a Luce počula rinčiace automaty, cinkot mincí vo výherných priehradkách.

„Paráda!“ zvolal Miles a chytil ju za ruku. „O tejto časti som čítal, je to prechodná fáza. Musíme pokračovať.“

Luce chytila Shelby pevne za ruku, zatiaľ čo Miles vstúpil do vlhkej temnoty – a vtiahol ich všetkých dnu.

Prešli len zo dva metre, asi tak ďaleko, ako to bolo ku skutočným dverám v Lucinej a Shelbinej izbe, no len čo sa za nimi oblačné dvere Oznamovateľa so znepokojujúcim pfffffft zavreli, ich izba na Shoreline zmizla. To, čo predtým v diaľke žiarilo zamatovou sýtočervenou farbou, sa odrazu premenilo na oslepujúcu bielu. Biele svetlo vystrelilo vpred, obklopilo ich a naplnilo im uši zvukom. Všetci traja si museli zakryť oči. Miles pokračoval vpred, ťahajúc Luce a Shelby za sebou. Inak mohla byť Luce aj paralyzovaná. Obe dlane v rukách kamarátov mala spotené. Počúvala jediný tón hlasnej a dokonale zvučnej hudby.

Luce si pošúchala oči, no výhľad jej tienila hmlistá záclona Oznamovateľa. Miles sa načiahol pred seba a krúživým pohybom ju jemne masíroval, až kým sa nezačala odlupovať ako kúsky starej farby opadávajúcej zo stropu. A z každej padajúcej vločky prenikol závan suchého púštneho vzduchu a zohrial Lucinu pokožku. Keď im Oznamovateľ po kúskoch padol k nohám, obraz pred nimi odrazu dával zmysel: Pozerali sa na hlavný bulvár v Las Vegas – Strip. Luce ho videla len na fotografiách, no teraz vo výške očí v diaľke zbadala vrchol Eiffelovej veže hotela Paris Las Vegas.

Čo značilo, že sú veľmi, veľmi vysoko. Odvážila sa pozrieť dole: Boli vonku, stáli niekde na streche iba pol metra od jej okraja. A ďalej bol dopravný zhon Vegas, koruny paliem, dokonale osvetlený bazén. Všetko aspoň tridsať poschodí pod nimi.

Shelby pustila Lucinu ruku a začala chodiť pozdĺž okraja hnedej cementovej strechy. Z centrálnej budovy vychádzali tri dlhé obdĺžnikové krídla. Luce sa obrátila dokola, vnímajúc tristošesťdesiat stupňov neónových svetiel a za bulvárom pásmo ďalekých, pustých vrchov, ktoré boli zvláštne osvetlené svetelným smogom mesta.

„Ty kokso, Miles,“ zvolala Shelby, preskakujúc strešné okná, keď skúmala strechu. „Ten prechod bol úžasný. Momentálne ma takmer priťahuješ. Takmer.“

Miles si vopchal ruky do vreciek. „Ehm… diky.“

„Kde presne sme?“ spýtala sa Luce. Rozdiel medzi jej pádom cez Oznamovateľa a týmto zážitkom bol ako noc a deň. Toto bolo o toľko civilizovanejšie. Nikomu sa nechcelo vracať. A navyše to naozaj fungovalo. Aspoň si myslela, že áno. „Čo sa stalo s obrazom, ktorý sme videli predtým?“

„Musel som zabrať väčší celok,“ povedal Miles. „Napadlo mi, že by vyzeralo divne, keby sme sa vynorili z obláčika uprostred kasína.“

„Len trošku,“ povedala Shelby a potiahla za zamknuté dvere. „Máte nejaký geniálny nápad, ako sa odtiaľto dostaneme dole?“

Luce urobila grimasu. Franforce Oznamovateľa sa im chveli pri nohách. Nevedela si predstaviť, že by mal teraz silu pomôcť im. Z tejto strechy ani späť na Shoreline nebolo cesty.

„Nič sa nedeje! Som génius,“ zavolala Shelby z druhej strany strechy. Hrbila sa nad jedným zo strešných okien a zápasila so zámkom. S ťažkým stonom ho vypáčila, potom nadvihla okennú tabuľu. Prestrčila dnu hlavu a naznačila Luce a Milesovi, aby sa k nej pridali.

Cez otvorené strešné okno Luce opatrne nakukla do veľkého, honosného WC. Na jednej strane boli štyri priestranné kabínky a na druhej rad vyvýšených mramorových umývadiel pod pozláteným zrkadlom. Pred toaletným stolíkom stála ružovkastá plyšová pohovka, na ktorej sedela žena a pozerala sa do zrkadla. Luce videla len vrch jej čiernych natupírovaných vlasov, no v zrkadle bolo vidieť jej výrazne nalíčenú tvár, hustú ofínu a ruku s francúzskou manikúrou, ktorá nanášala nepotrebnú vrstvu červeného rúžu.

„Hneď ako Kleopatra minie ten rúž, zlezieme dole,“ zašepkala Shelby.

Pod nimi Kleopatra vstala od toaletného stolíka a zotrela si zo zubov červenú šmuhu. Potom odpochodovala k dverám.

„Niečo si ujasnime,“ povedal Miles. „Vy chcete, aby som zliezol na dámske vécko?“

Luce sa ešte raz rozhliadla po opustenej streche. Naozaj existoval len jeden spôsob ako sa dostať dnu. „Ak ťa niekto zbadá, len sa rob, akože si vošiel do nesprávnych dverí.“

„Alebo že vy dvaja ste sa bozkávali v jednej z kabínok,“ dodala Shelby. „No čo? Sme vo Vegas.“

„Tak poďme.“ Keď sa Miles spúšťal nohami napred cez okno, červenal sa. Pomaly natiahol ramená, až kým sa mu nohy nevznášali tesne nad mramorovou doskou toaletného stolíka.

„Pomôž Luce zísť dole,“ zavolala Shelby.

Miles zamkol dvere WC, potom dvihol ruky, aby chytil Luce. Pokúsila sa napodobniť jeho ladnú techniku, no keď sa spúšťala cez strešné okno dole, triasli sa jej ruky. Veľa toho pod sebou nevidela, no hneď pocítila na páse Milesov pevný stisk.

„Môžeš sa pustiť,“ povedal, a keď sa pustila, ladne ju postavil na zem. Prstami sa dotýkal jej rebier a od pokožky ho delilo len tenké čierne tričko. Keď sa nohami dotkla kachličiek, Miles ju ešte stále objímal. Práve mu šla poďakovať, no keď sa mu pozrela do očí, nezmohla sa na slovo.

Rýchlo vycúvala z jeho zovretia a zamrmlala ospravedlnenie, že sa potkla o jeho nohy. Obaja sa opreli o toaletný stolík a nervózne sa vyhýbali očnému kontaktu, hľadiac na stenu.

To sa nemalo stať. Miles bol len jej kamarát.

„Haló! Pomôže mi niekto?“ Zo strešného okna sa hompáľali Shelbine nohy vo vrúbkovaných pančucháčoch a netrpezlivo kopali. Miles sa presunul pod okno a drsne ju schmatol za opasok. Luce si všimla, že Shelby pustil oveľa rýchlejšie ako ju.

Shelby vyštartovala po dlážke zo zlatých kachličiek a odomkla dvere. „Poďme, vy dvaja, na čo čakáte?“

Za dverami sa sem a tam náhlili na vysokých podpätkoch s flitrami príťažlivo nalíčené čašníčky oblečené v čiernom, na ramene niesli podnosy s koktailmi. Okolo blackjackových stolov sa tlačili muži v drahých tmavých oblekoch a zakaždým, keď sa rozdali karty, ujúkali ako pubertiaci.

Neboli tu žiadne rinčiace automaty. Bolo to tu tiché, exkluzívne a nekonečne vzrušujúce – no vôbec nie ako scéna, ktorú videli v Oznamovateľovi.

Prihovorila sa im koktailová čašníčka. „Želáte si?“ Spustila svoj podnos z antikoru, aby si ich lepšie prezrela.

„Ó, kaviár,“ zvolala Shelby, schmatla tri bliny a každému podala po jednej. „Máte vy dvaja na mysli to čo ja?“

Luce prikývla. „Ideme o poschodie nižšie.“

Keď sa dvere výťahu otvorili do oslnivo osvetleného vestibulu kasína, Miles musel Luce vytlačiť von. Vedela, že konečne prišli na to správne miesto. Koktailové čašníčky boli staršie, unavenejšie a ukazovali oveľa menej kože. Neplávali naprieč fľakatým oranžovým kobercom, dupali po ňom. A zákazníci oveľa viac pripomínali tých, ktorých videli v oznamovateľovi tlačiť sa pri stole: tučných, smutných, peňaženku plieniacich hráčov automatov zo strednej triedy v strednom veku. Už bolo treba len nájsť Veru.

Shelby ich viedla cez prepchaný labyrint automatov, popri hlúčikoch ľudí pri rulete, ktorí revali na malú guľôčku, keď krúžila v kruhu, popri hrách, pri ktorých ľudia fúkali do kociek, hádzali ich a potom jasali nad výsledkom, pozdĺž radu stolov s pokrom a čudnými hrami s názvami ako Pai Gow, kým neprišli k hŕstke blackjackových stolov.

Väčšina krupierov boli muži. Vysokí, zhrbení muži s mastnými vlasmi, okuliarnatí muži so šedivými fúzmi, z ktorých mal jeden na tvári chirurgickú masku. Shelby nespomalila a na nikoho z nich nepozerala, a to bolo dobre. V najvzdialenejšom kúte kasína bola Vera.

Čierne vlasy mala vyčesané do šikmo posadeného drdolu. Bledú tvár mala chudú a ochabnutú. Luce nepociťovala ten istý emočný príval ako v Shaste, keď videla svojich rodičov z minulého života. No ešte stále nevedela, kým pre ňu Vera je – bola to len unavená žena v stredných rokoch, podávajúca balíček karát ospalej červenovláske, aby ich preložila. Červenovláska nemotorne rozdelila karty v polovici; Verine ruky potom začali lietať.

Ostatné stoly v kasíne boli plne obsadené, no červenovláska a jej drobný manžel boli jediní ľudia pri Verinom stole. Aj tak im však predviedla dobré predstavenie, vyťahujúc karty s prirodzenou zručnosťou, vďaka ktorej sa táto práca zdala byť taká ľahká.

Luce mala možnosť vidieť Verinu elegantnú stránku, ktorú si predtým nevšimla. Talent pre dramatickosť.

„Takže,“ povedal Miles a naklonil sa k Luce. „Ideme… alebo…“

Vtom sa Shelbine ruky ocitli na Luciných pleciach a prakticky ju vtlačili do jednej z prázdnych kožených stoličiek pri stole.

Aj keď sa Luce strašne chcela na Veru pozerať, sprvu sa očnému kontaktu vyhýbala. Bola nervózna, že ju Vera spozná, ešte skôr ako bude mať šancu niečo povedať. No Verine oči prebehli po každom z nich iba s najmenším záujmom a Luce si spomenula, ako inak s odfarbenými vlasmi vyzerá. Nervózne si ich poťahovala, lebo nevedela, čo má urobiť.

Potom Miles pred Luce plesol dvadsaťdolárovú bankovku a ona si spomenula na hru, ktorú mala hrať. Posunula peniaze na druhú stranu stola.

Vera zdvihla ceruzkou dokreslené obočie. „Máš občiansky?“

Luce pokrútila hlavou. „Mohli by sme sa len pozerať?“

Na druhej strane stola červenovláska zadriemala a hlava jej kľuckala na Shelbino tvrdé plece. Vera nad celým výjavom prevrátila oči a vrátila Luce peniaze, ukazujúc prstom na blikajúci neónový billboard s reklamou na Cirque du Soleil. „Cirkus je tamtým smerom, decká.“

Luce si povzdychla. Budú musieť počkať, kým Vera neskončí v práci. A vtedy bude mať ešte menší záujem rozprávať sa s nimi. S porazeneckým pocitom sa Luce načiahla po Milesových peniazoch. V momente, ako Lucine prsty siahli po bankovke, Verine sa vzďaľovali a ich končekmi sa jedna druhej letmo dotkli. Obe bleskovo vztýčili hlavu. Čudesný náraz Luce na chvíľku oslepil. Zatajila dych. Pozrela sa hlboko do Veriných rozšírených orieškovohnedých očí.

A všetko uvidela:

Dvojposchodový zrub v zasneženom kanadskom mestečku. Mráz na oknách, vietor skuvíňajúci za okennými tabuľami. Desaťročné dievča pozerá v obývačke televíziu a na rukách hojdá bábätko. Je to Vera, bledá a pekná v mramorovaných džínsoch a topánkach Doc Marten, v hrubom tmavomodrom roláku, ktorý má až ku krku, a s lacnou vlnenou prikrývkou zhúžvanou medzi chrbtom a opierkou gauča. Na stolíku je misa s pukancami, v ktorej ostala len hŕstka studených nevypukaných zrniek. Po kozubovej rímse sa zakráda tučná oranžová mačka a sipí na radiátor. A Luce – Luce je jej sestra, to bábätko v jej náruči.

Luce cítila, ako sa hojdá na stoličke v kasíne, a túžila sa na to všetko rozpamätať. Vnem rýchlo zmizol a nahradil ho ďalší:

Batoľa Luce naháňa Veru hore a dole širokými vychodenými schodmi, dupká nožičkami, hruď má stiahnutú od smiechu, keď vtom zazvoní zvonček a po Veru prichádza na rande svetlý chlapec s ulízanými vlasmi. Vera sa zastaví, upraví si oblečenie a odvráti sa…

0 sekundu neskôr je Luce sama tínedžerkou so strapatými polodlhými kučeravými vlasmi. Natiahnutá na Verinej prikrývke z hrubej látky, ktorá jej je akosi príjemná, listuje vo Verinom tajnom denníku. Ľúbi ma, píše Vera znova a znova čoraz oblukovitejším písmom. A potom jej denník niekto vytrhne z rúk a vynára sa Verina nahnevaná tvár s ešte viditeľnými stopami po slzách…

A potom opäť iná scéna s ešte staršou, asi sedemnásťročnou Luce. Pripravila sa na to, čo malo prísť.

Z oblohy sa sype sneh ako mäkká biela statická elektrina. Vera a pár kamarátov sa korčuľujú na zamrznutom rybníku za ich domom, rýchlo sa kĺžu dokola a šťastne sa smejú. Na nepravidelnom zamrznutom okraji rybníka sa krčí a zaväzuje si korčule Luce a cez tenké oblečenie jej preniká zima. Ako zvyčajne sa ponáhľa, aby dobehla sestru. A vedľa cíti teplo, ktorého zdroj vie identifikovať aj bez toho, aby sa pozrela – Daniel, tichý, melancholický, s pevne zašnurovanými korčuľami. Cíti nutkanie pobozkať ho – a predsa, nevidieť tam žiadne tiene. Ten večer a všetko s ním spojené je posiate hviezdami, trblietavé a nekonečne jasné, plné možností.

Luce hľadala tiene, potom si uvedomila, že ich neprítomnosť dáva zmysel. Toto boli Verine spomienky. A v snehu bolo všetko ťažšie rozpoznateľné. Aj tak, Daniel to musel vedieť, tak ako vtedy, keď skočil do jazera. Musel to zakaždým vycítiť. Záležalo mu niekedy na tom, čo sa stalo s ľuďmi ako Vera po tom, čo Luce zomrela?

Z Lucinej strany rybníka sa ozval výbuch, ako keď sa rozprestrie padák. A potom planúci červený oheň uprostred kalamity. Obrovský stĺp jasnooranžových plameňov vystreľujúcich do vzduchu na kraji rybníka. Tam, kde bola Luce. Ostatní korčuliari sa bezmyšlienkovito rútia na druhú stranu rybníka k nemu. No ľad sa rýchlo topí a korčule sa im prebúrajú do mrazivej vody. Verin výkrik sa ozýva do modrého večera a jej stuhnutý výraz agónie je to jediné, čo Luce vidí.

V kasíne Vera prudko odtiahla svoju ruku a potriasla ňou, akoby sa popálila. Pery sa jej niekoľkokrát zatriasli, skôr ako dokázala vysloviť tie slová: „Si to ty.“ Pokrútila hlavou. „Ale to nie je možné.“

„Vera,“ zašepkala Luce a znova siahla po ruke svojej sestry. Chcela ju chytiť a prevziať na seba všetku bolesť, ktorú Vere spôsobila.

„Nie.“ Vera pokrútila hlavou. „Nie, nie, nie.“ Zaspätkovala a vrazila do krupiera pri stole za ňou, pričom sa potkla a zhodila obrovskú kopu žetónov zo stola. Farebné kolieska sa rozkotúľali po celej podlahe, odštartujúc vlnu úúú a ááá z úst hráčov, ktorí vyskočili zo stoličiek a začali ich zbierať.

„Dočerta, Vera!“ zahučal zavalitý muž cez ten rámus. Keď v lacnom sivom polyesterovom obleku a ošúchaných čiernych topánkach knísavo kráčal k ich stolu, Luce si s Milesom a Shelby vymenili znepokojený pohľad. Tri neplnoleté decká nechceli mať nič do činenia so šéfom kasína. No on s perou skrivenou od hnusu nadával Vere. „Koľkokrát –“

Vera opäť nadobudla stratenú odvahu, no stále na Luce zhrozene zízala, akoby bola diabol a nie jej dávna sestra. Jej oči orámované čiernou ceruzkou od strachu zbeleli a Vera zajachtala, „Ona tu ne-ne-nemôže byť.“

„Ježiši,“ zamrmlal šéf kasína, skúmajúc Luce a jej kamarátov, a potom sa ozval do vysielačky. „Dajte mi esbéesku. Mám tu pár chuligánov.“

Luce sa stiahla medzi Milesa a Shelby, ktorá precedila cez zuby: „Čo tak dať jeden z tých tvojich prechodov, Miles?“

Skôr ako Miles stihol odpovedať, objavili sa traja veľkí chlapíci s obrovskými päsťami. Šéf zakýval rukami. „Vezmite ich dozadu. Zistite, v čom ešte lietajú.“

„Ja mám lepší nápad,“ zavrčal dievčenský hlas spoza mohutných esbéeskárov.

Všetky hlavy sa obrátili za hlasom, ale len Lucina tvár sa rozžiarila. „Arriane!“

Drobná dievčina sa zazubila na Luce a predierala sa hlúčikom. V topánkach s dvanásťcentimetrovými plnými podpätkami, so šialeným účesom a očami takmer skrytými pod čiernou linkou, Arriane dokonale zapadala do podivnej klientely kasína. Zdalo sa, že nik nevie, čo si o nej má myslieť, najmä Shelby a Miles.

Šéf zmenil kurz a prihovoril sa Arriane. Páchol od krému na topánky a sirupu od kašľa.

„Aj teba treba zobrať dozadu, slečinka?“

„Úúú, to znie lákavo.“ Arriane sa rozšírili oči. „Škoda, dnes večer som už zadaná. Mám lístky do prvého radu na Blue Man Group a po predstavení idem na večeru s Cher. Viem, že mám spraviť ešte jednu vec…“ Poťukala si po brade, potom sa pozrela na Luce. „Ó áno – dostať týchto troch odtiaľto preč. S dovolením!“ Zúriacemu šéfovi poslala vzdušný bozk, na Veru ospravedlňujúco pokrčila plecami a luskla prstami.

Nato všetky svetlá zhasli.

TRINÁSŤ

ŠESŤ DNÍ

Arriane sa pohybovala, akoby mala nočné videnie, a ťahala ich bludiskom temného kasína za sebou.

„Môžete byť v pohode, vy traja vtáčkovia,“ zaspievala. „V mihu vás odtiaľto dostanem.“

Pevne držala Luce za zápästie a tá držala za ruku Milesa; Miles držal za ruku Shelby, ktorá nadávala na ich potupný bleskový ústup.

Arriane ich neomylne viedla ďalej, a aj keď Luce nevidela, čo robí, počula ľudí protestovať a vrčať, keď ich plecami odsacovala nabok. „Prepáčte!“ zvolala. „Ups!“ a „S dovolením!“

Viedla ich tmavými chodbami preplnenými nedočkavými turistami, ktorí si svietili mobilmi ako baterkami. Pokračovali nahor ešte tmavšími schodiskami, zatuchnutými od nepoužívania, plnými kartónových škatúľ. Napokon Arriane vykopla dvere únikového východu a vyviedla ich do úzkej tmavej uličky.

Ulička bola schovaná medzi Mirage a ďalším týčiacim sa hotelom. Z radu kontajnerov sa šíril hnusný zápach hnijúceho jedla. Pramienok jasnozelenej odkvapovej vody vytvoril odpornú malú stružku, deliacu uličku na polovice. Priamo pred nimi, uprostred rušného, neónkami osvetleného hlavného bulváru, odbili staromódne čierne pouličné hodiny dvanásť.

„Áááá.“ Arriane sa zhlboka nadýchla. „Začiatok ďalšieho skvelého dňa v Meste hriechu. Rada ho začínam tak, ako sa má, poriadnymi raňajkami. Kto je hladný?“

„Ehm…“ zajachtala Shelby a pozrela na Luce, na Arriane a potom na kasíno. „Čo sa práve… Ako…“

Miles upieral pohľad na žilkovanú lesklú jazvu, ktorá sa tiahla z jednej strany Arrianiho krku na druhú. Luce už bola na Arriane zvyknutá, no bolo jasné, že jej kamaráti nevedia, čo si o nej majú myslieť.

Arriane kývla prstom na Milesa. „Tento chalan vyzerá, že zje toľko vaflí, koľko váži. Poďte, poznám jednu hnusnú reštiku.“

Keď sa ponáhľali k ulici, Miles sa otočil k Luce a nečujne povedal: „To bolo super.“

Luce prikývla. Viac nevládala spraviť, aby udržala s Arriane, ktorá klusala na druhú stranu bulváru, krok. Vera. Nevedela sa s tým vyrovnať. Všetky tie spomienky, ktoré v okamihu uzrela. Boli bolestivé a nečakané a vedela si predstaviť, aké ťažké to pre Veru bolo. No Luce hlboko uspokojili. Tentoraz nadobudla pocit, viac než pri ktoromkoľvek doterajšom nahliadnutí do Oznamovateľa, že jeden zo svojich minulých životov zažila. Zvláštne bolo, že videla aj niečo, na čo ani nikdy nepomyslela: jej minulé ja mali svoje životy. Životy, ktoré boli naplnené a mali zmysel predtým, než sa objavil Daniel.

Arriane ich viedla do reštaurácie IHOP, prízemnej hnedej budovy so štukatúrou, ktorá vyzerala tak staro, že asi bola staršia než všetko ostatné na Stripe. Vytvárala klaustrofobickejší a smutnejší dojem ako iné IHOPy.

Shelby ich voviedla dnu cez sklenené dvere, na ktorých zazvonili lacné zvončeky, prilepené páskou. Skôr ako obsadila box úplne vzadu v kúte, z misy pri pokladnici schmatla za hrsť mentoliek. Arriane vkĺzla vedľa nej a Luce s Milesom sa posadili na druhú stranu oranžového boxu z popraskanej kože.

Písknutím a rýchlym krúživým gestom Arriane objednala od peknej bucľatej servírky s ceruzkou zastrčenou vo vlasoch rundu kávy.

Ostatní sa pohrúžili do hrubého, laminovaného jedálneho lístka. Listovať v ňom značilo bojovať so zaschnutým javorovým sirupom, ktorý ho celý držal pokope, a zároveň to bol veľmi dobrý spôsob, ako sa vyhnúť rozhovoru o probléme, ktorému práve o vlas unikli.

Napokon sa Luce musela opýtať. „Čo tu robíš, Arriane?“

„Vyberám si niečo so srandovným názvom. Asi Rooty Tooty, keďže tu nemajú Moons Over My Hammy. Nikdy sa neviem rozhodnúť.“

Luce prevrátila oči. Arriane sa nemusela správať tak zdržanlivo. Bolo očividné, že jej záchranná akcia nebola náhodná. „Vieš, čo mám na mysli.“

„Toto sú divné časy, Luce. Napadlo mi, že ich strávim v rovnako divnom meste.“

„No, tie sa už takmer skončili. Či nie, podľa časového plánu prímeria?“

Arriane odložila hrnček s kávou a oprela si bradu do dlane. „Chvalabohu! Niečo vás na tej škole učia.“

„Áno aj nie,“ povedala Luce. „Iba som začula Rolanda hovoriť niečo o tom, ako Daniel už odpočítava minúty. Povedal, že to má niečo spoločné s prímerím, ale neviem, o koľkých minútach presne je reč.“

Milesovo telo vedľa nej pri zmienke o Danielovi akoby stuhlo. Keď prišla servírka zapísať ich objednávky, vyštekol svoju prvý a doslova jej jedálny lístok vrazil do ruky. „Steak a vajcia, málo prepečený.“

„Fíha, chlapák,“ povedala Arriane, keď prerušila vyratúvame en-ten-tíčkov nad jedálnym lístkom, a súhlasne pozrela na Milesa. „Tak teda Rooty Tooty Fresh ‚N Fruity.“ Vyslovila to tak dokonale ako anglická kráľovná a udržala pritom pozoruhodne vážnu tvár.

„Pre mňa párky v cestíčku,“ povedala Shelby. „Vlastne, omeletu z vaječných bielkov, bez syra. Ách, dočerta. Párky v cestíčku.“

Servírka sa otočila k Luce. „A čo ty, zlatko?“

„Raňajkovú misu.“ Luce sa za svojich kamarátov ospravedlňujúco usmiala. „S praženicou, bez mäsa.“

Servírka prikývla a nečujne odkráčala do kuchyne.

„Okej, čo si ešte začula?“ spýtala sa Arriane.

„Ehm.“ Luce sa začala hrať s fľaštičkou sirupu vedľa soli a korenia. „Spomínalo sa čosi o, veď vieš, o konci sveta.“

Shelby si s chechotom vliala do kávy tri malé smotany. „Koniec sveta! Ty tým báchorkám naozaj veríš? Chcem povedať, vieš koľké miléniá na to už čakáme? A ľudia si myslia, že za tých dvetisíc rokov boli trpezliví! Ha-ha. Ako keby sa vôbec niekedy niečo malo zmeniť.“

Zdalo sa, že Arriane už-už Shelby uzemní, no potom položila svoju kávu. „Aké neslušné odo mňa, že som sa ani nepredstavila tvojim kamarátom, Luce.“

„Ehm, my vieme, kto si,“ poznamenala Shelby.

„Áno, v mojej učebnici História anjelov z ôsmej triedy je o tebe celá kapitola,“ povedal Miles.

Arriane zatlieskala. „A oni povedali, že tá kniha je zakázaná!“

„Fakt? Ty si v učebnici?“

„Prečo také prekvapenie? Nie som pre teba historická?“ Arriane sa obrátila späť k Shelby a Milesovi. „A teraz mi povedzte všetko o sebe. Musím vedieť, s kým sa moje dievča potuluje.“

„Bezbožná, neveriaca nefilka.“ Shelby dvihla ruku.

Miles hľadel na svoje jedlo. „A neúspešný pra-pra-x-stupňový vnuk anjela.“

„To nie je pravda.“ Luce drgla Milesa do pleca. „Arriane, mala si vidieť, ako nám dnes večer pomohol prejsť cez jeden tieň. Bol úžasný. Preto sme tu, pretože čítal jednu knihu a odrazu vedel –“

„Hej, som sa čudovala,“ povedala Arriane sarkasticky. „No znepokojuje ma táto.“ Ukázala na Shelby. Arrianina tvár bola oveľa vážnejšia, než ako ju Luce poznala. Ešte aj jej šialené svetlomodré oči vyzerali pevné. „Momentálne nie je vhodný čas byť bezbožným. Všetko prechádza premenou, no príde zúčtovanie. A ty si budeš musieť vybrať buď jednu, alebo druhú stranu.“ Arriane na Shelby rozvážne hľadela. „Všetci musíme vedieť, kde stojíme.“

Skôr ako niekto stihol zareagovať, objavila sa servírka s veľkým hnedým umelohmotným podnosom s jedlom.

„Čo vy na túto rýchlu obsluhu?“ spýtala sa servírka. „A teraz, kto z vás mal pár –“

„Ja!“ Shelby bleskovo chmatla po tanieri a prekvapila servírku.

„Chce niekto kečup?“

Pokrútili hlavami.

„Maslo navyše?“

Luce ukázala na veľký kopček masla, ktorý už mala na palacinkách. „Sme v pohode. Ďakujeme.“

„Ak budeme niečo potrebovať,“ povedala Arriane so širokým úsmevom nad šľahačkovým smajlíkom na tanieri, „zakričíme.“

„Ó, ty určite áno.“ Servírka sa pousmiala a strčila si podnos pod pazuchu. „Toto dievča bude kričať, ako keby bol koniec sveta.“

Keď odišla, Arriane sa jediná pustila do jedla. Z palacinky vylúpia čučoriedku, hodila si ju do úst a pôžitkársky si olízala prsty. Napokon sa rozhliadla okolo stola.

„Dajte sa do toho,“ posmelila ich Arriane. „Na studenom steaku a vajciach nie je nič dobré.“ Vzdychla. „No tak. Čítali ste dejepisné knihy. Neviete, ako to chodí –“

„Ja som ich nečítala,“ povedala Luce. „Takže neviem, ako to chodí.“

Arriane zadumane cmúľala svoju vidličku. „To je fakt. V tom prípade, dovoľ, aby som ti predstavila moju verziu – ktorá je aj tak oveľa zábavnejšia ako dejepisné knihy, pretože nebudem cenzurovať všetky tie veľké bitky, kliatby a sexi veci. Moja verzia má všetko okrem 3-D, ktoré, musím povedať, je totálne nadhodnotené. Videla si ten film s –“ všimla si prázdne výrazy na ich tvárach. „Och, to nič. Okej, začalo to pred miléniami. Treba vám povedať o satanoví?“

„Viedol raný boj o moc s Bohom.“ Milesov hlas znel monotónne, ako keby opakoval učebnú látku tretej triedy, a pichal pritom vidličkou do kúsku steaku.

„Predtým si boli veľmi blízki,“ dodala Shelby, pričom si polievala párky sirupom. „Teda, Boh nazval satana svojou zorničkou. Takže nejde o to, že by satan bol nehodný alebo nemilovaný.“

„Ale radšej by vládol v pekle, než slúžil v nebi,“ skočila im do reči Luce. Možno nečítala nefilské dejiny, ale čítala Stratený raj. Alebo aspoň poznámky k nemu.

„Veľmi pekné.“ Arriane sa zoširoka usmiala a naklonila sa k Luce. „Vieš, Gabbe bola vtedy veľká kamoška s Miltonovou dcérou. Rada si pripisuje zásluhu za tú frázu a ja na to: ‚Nie si miláčikom už aj tak dosť veľa ľudí?‘ Ale čo už.“ Arriane si napichla plnú vidličku Luciných vajec. „Tieto sú čertovsky dobré. Môžeme dostať čili omáčku?“ zahulákala smerom do kuchyne. „Dobre, kde sme to skončili?“

„Pri satanoví,“ povedala Shelby s ústami plnými palaciniek.

„Jasné. Takže, hovorte si, čo chcete o El Diablo Grande, no on je,“ Arriane pohodila hlavou, „do istej miery zodpovedný za zavedenie myšlienky slobodnej vôle medzi anjelmi. Myslím tým, že nám ostatným naozaj dal niečo na premýšľanie. Na ktorú stranu sa postavíš? Pri tejto možnosti voľby padla kopa anjelov.“

„Koľko?“ spýtal sa Miles.

„Padlých? Dosť na to, aby spôsobili čosi ako patovú situáciu.“ Na okamih sa Arriane zatvárila hĺbavo, potom sa zaškľabila a zavolala na servírku: „čili omáčku! Existuje v tomto zariadení?“

„A čo anjeli, ktorí padli, ale neboli na strane –“ Luce sa pri pomyslení na Daniela zarazila. Bola si vedomá toho, že šepká, no toto bola priveľká vec, aby o nej diskutovali v reštaurácii. Hoci aj v prevažne prázdnej reštaurácii a uprostred noci.

Arriane tiež stíšila hlas. „Ó, je veľa anjelov, ktorí padli, ale technicky sú stále Božími spojencami. A potom tu sú tí, ktorí sa spriahli so satanom. Voláme ich démoni, aj keď sú vlastne len padlými anjelmi, ktorí urobili ozaj mizerné rozhodnutie.“

„Niežeby to bolo pre niekoho ľahké. Od Pádu sú na tom anjeli a démoni fifty-fifty, rozdelení presne na polovicu, bla-bla-bla.“ Na palacinku dala maslo. „Ale to všetko sa možno teraz zmení.“

Luce sa pozrela na vajcia, neschopná jesť.

„Takže, hm, predtým sa mi zdalo, akoby si naznačovala, že s tým má niečo spoločné moja lojalita?“ Shelby vyzerala o niečo menej pochybovačne než obvykle.

„Tvoja úplne nie.“ Arriane pokrútila hlavou. „Viem, že to vyzerá, akoby sme všetci boli celú večnosť na vážkach. No nakoniec si bude musieť jeden mocný anjel vybrať stranu. Keď sa to stane, rovnováha sa konečne naruší. Vtedy bude záležať, na čej strane si.“

Arrianine slová pripomenuli Luce, ako bola zamknutá v kaplnke so slečnou Sophiou, ktorá opakovala, že Luce a Daniel majú čosi spoločné s osudom vesmíru. Vtedy to znelo šialene a slečna Sophia bola choromyseľná bosorka. A aj keď si Luce presne nebola istá, o čom všetci rozprávajú, vedela, že to má niečo spoločné s Danielovým návratom.

„Je to Daniel,“ povedala ticho. „Anjel, ktorý môže narušiť rovnováhu, je Daniel.“

Vysvetľovalo to muky, ktoré ho stále ťažili ako dvojtonové závažie. Vysvetľovalo to, prečo je od nej tak dlho preč. Nevysvetľovalo to iba, prečo existuje v Arrianinej mysli otázka, na ktorú stranu sa váhy prevážia. Ktorá strana vyhrá vojnu.

Arriane otvorila ústa, no namiesto odpovede sa opäť vrhla na Lucin tanier. „Môžem sem dostať nejakú poondenú čili omáčku?“ zakričala.

Na ich stôl padol tieň. „Ja ti dám niečo pálivé.“

Luce sa obzrela za seba a zhrozila sa nad tým, čo videla: Stál tam veľmi vysoký chalan v rozopnutom dlhom hnedom kabáte, pod ktorým mu Luce za opaskom zazrela záblesk čohosi strieborného. Mal vyholenú hlavu, úzky, rovný nos a dokonalé zuby.

A biele oči. Úplne bez farby. Žiadne dúhovky, žiadne zreničky.

Jeho prázdny výraz pripomenul Luce dievča-Vyhnankyňu. Hoci ju Luce nevidela dosť zblízka, aby prišla na to, čo má s očami, teraz mala celkom dobré tušenie.

Shelby sa pozrela na chlapca, ťažko prehltla a pustila sa do raňajok. „Ja s tým nič nemám,“ zamrmlala.

„Nechaj si to,“ povedala chalanovi Arriane. „Môžeš si to dať na päsťovku, čo ti teraz naservírujem.“ Luce s vytreštenými očami sledovala, ako drobná Arriane vstala a utrela si ruky do džínsov. „Hneď som späť. A pripomeň mi, Luce, aby som ti za toto vynadala, keď sa vrátim.“ Skôr ako sa Luce stihla opýtať, čo s ňou má tento chalan spoločné, Arriane ho schmatla za ušný lalôčik, pevne skrútila a vrazila mu hlavu do sklenenej vitríny pri bare.

Ten zvuk rozrazil nočné ticho reštaurácie. Keď Arriane chalanovi vykrútila ucho na opačnú stranu a skočila naňho, skuvíňal ako decko. Ručiac od bolesti, začal vzpínať štíhle telo, až kým Arriane zo seba nezhodil na pult.

Zgúľala sa po ňom a na konci zastala, pričom prevrátila citrónový koláč. Potom na bare skočila na nohy. Urobila salto naspäť k nemu a nohami mu zovrela hlavu v zámke, potom sa dala do práce na jeho tvári, udierajúc do nej malými päsťami.

„Arriane!“ zvrieskla servírka. „Moje koláče nie! Snažím sa byť tolerantná, ale musím si strážiť živobytie!“

„Ach, dobre!“ zarevala Arriane. „Pôjdeme do kuchyne.“ Pustila chalana, skĺzla na zem a kopla ho hrubočizným podpätkom. Slepo sa tackal k dverám do kuchyne. „Poďte, vy traja,“ zavolala k ich stolu. „Nech sa niečo naučíte.“

Miles a Shelby šmarili servítky na stôl a Luce si spomenula, ako mávali decká na Doverskej vo zvyku všetko nechať tak a bežať chodbami kričiac: „Bitka! Bitka!“, kedykoľvek sa rozšírila aj tá najmenšia klebeta o potýčke.

Luce šla za nimi trochu váhavo. Ak Arriane naznačuje, že ten chalan sa objavil kvôli nej, vynára sa z toho veľa iných hrozivých otázok. Čo tí, čo vzali Dawn? A čo tá šípy strieľajúca Vyhnankyňa, ktorú Cam zabil pri Noyo Point?

Z kuchyne sa ozval hlasný tresk a vybehli z nej traja vydesení muži v špinavých zásterách. Keď sa Luce pretlačila popri nich cez lietacie dvere, Arriane už stála chlapcovi nohou na hlave a pridržiavala ho tak na zemi a Miles so Shelby ho uväzovali motúzom na sviečkovú. Prázdnymi očami hľadel na Luce, ale aj cez ňu.

Ústa mu zapchali kuchynskou handrou, takže keď ho Arriane podpichovala: „Chceš sa na chvíľu schladiť? V chladiacom boxe?“, chlapec mohol len stonať. Prestal sa vzpierať.

Arriane ho schmatla za golier a odtiahla ho po dlážke do chladiacej miestnosti, dala mu ešte pár kopancov a potom pokojne zavrela dvere. Oprášila si ruky a obrátila sa k Luce s naštvaným výrazom.

„Kto po mne ide, Arriane?“ Luce sa triasol hlas.

„Kopa ľudí, zlato.“

„Bol to –“ Luce si spomenula na stretnutie s Camom, „Vyhnanec?“

Arriane si odkašľala. Shelby zakašľala.

„Daniel povedal, že so mnou nemôže byť, pretože priťahuje priveľa pozornosti. Povedal, že na Shoreline budem v bezpečí, no prišli aj sem –“

„Len preto, lebo ťa našli mimo areálu školy. Ty tiež priťahuješ pozornosť, Luce. A keď si tu vonku a brázdiš kasína a podobné miesta, cítime to. To platí aj pre tých zlých. To je hlavný dôvod, prečo si na tej škole.“

„Čože?“ ozvala sa Shelby. „Vy ju u nás len skrývate? A čo naša bezpečnosť? Čo keby sa títo Vyhnanci zjavili na našej škole?“

Miles nepovedal nič, len znepokojene pozeral z Luce na Arriane.

„Nevedela si, že ťa nefilovia maskujú?“ spýtala sa Arriane. „Nepovedal ti Daniel o ich – ochrannom sfarbení?“

Luce sa v mysli vrátila k tej noci, keď ju Daniel doviedol na Shoreline. „Možno povedal čosi o štíte, ale –“ V tú noc sa jej mysľou naháňalo toľko iných vecí. Už len stráviť to, že ju Daniel opúšťa, bolo dosť. Teraz ju zavalil pocitu viny, až sa jej robilo zle. „Nechápala som to. Nepovedal žiadne detaily, len opakoval, že musím ostať v areáli. Myslela som, že je len prehnane starostlivý.“

„Daniel vie, čo robí.“ Arriane pokrčila plecami. „Väčšinou.“ Zadumane si oblizla kútik úst. „Okej, niekedy. Z času na čas.“

„Takže hovoríš, že ktokoľvek po nej ide, nemôže ju vidieť, pokiaľ je so skupinou nefilov?“ Vyzeralo to, že Miles opäť našiel reč.

„Vyhnanci vlastne vôbec nevidia,“ povedala Arriane. „Počas Vzbury boli oslepení. Práve som sa dostávala k tej časti príbehu – je to dobré! Vypichnutie očí a celý ten oidipovský kolotoč.“ Vzdychla. „Čo už. Aha, Vyhnanci. Vidia plameň tvojej duše – čo je oveľa ťažšie rozlíšiteľné, keď si s partiou nefilov.“

Milesovi sa rozšírili oči. Shelby si nervózne ohrýzala nechty.

„Takže takto si pomýlili Dawn so mnou.“

„V každom prípade ťa tak dnes našiel tamten chalan v chladiacom boxe,“ povedala Arriane. „Tak som ťa našla aj ja. Žiariš ako sviečka v temnej jaskyni.“ Z pultu schmatla šľahačku v spreji a strekla si do úst. „Po bitke mám rada trochu nemliečneho životobudiča.“ Zívla, na čo sa Luce pozrela na zelené digitálne hodiny na pulte. Bolo pol tretej.

„No, aj keď strašne rada dávam príučky a až potom si zapíšem mená, vy traja ste už dávno mali byť doma.“ Arriane hvizdla pomedzi zuby a z tieňov pod stolmi sa vynorila hustá škvrna – Oznamovateľ. „Toto nikdy nerobím, okej? Ak sa niekto spýta, nikdy to nerobím. Cestovanie pomocou Oznamovateľov je veeeľmi nebezpečné. Počuješ, hrdina?“ Plesla Milesa po čele, potom roztvorila prsty. Tieň v momente skočil uprostred kuchyne do perfektného tvaru dverí. „Ale platia ma tu od hodiny a to je najrýchlejší spôsob, ako vás dostať domov, do bezpečia.“

„Super,“ povedal Miles, ako keby si robil poznámky.

Arriane nad ním pokrútila hlavou. „Nech ťa nič ani nenapadne. Beriem vás späť do školy, kde ostanete,“ pozrela sa každému do očí, „inak sa mi budete musieť zodpovedať.“

„Ideš s nami?“ spýtala sa Shelby a konečne dala najavo aspoň trošku obdivu voči Arriane.

„Vyzerá to tak.“ Arriane žmurkla na Luce. „Z teba sa stala petarda. Niekto na teba musí dávať pozor.“

Prechádzanie s Arriane bolo ešte hladšie ako na ceste do Vegas. Bolo to ako vojsť dovnútra po pobyte na slnku: keď prejdete dverami, je tam väčšie šero, ale párkrát zažmurkáte a zvyknete si.

Luce pocítila takmer sklamanie, keď sa po lesku a vzrušení Las Vegas našla naspäť vo svojej izbe. Ale potom pomyslela na Dawn a na Veru. Takmer sklamanie. Oči sa jej ustálili na všetkých známych veciach, svedčiacich, že sú späť: na neustlanej poschodovej posteli, na rade kvetín na parapete, na Shelbiných karimatkách naskladaných v kúte, na Stevenovom výtlačku Platónovej Republiky ležiacom so záložkou na Lucinom stole – a ešte na niečom, čo neočakávala.

Na Danielovi, odetom v čiernom, ktorý pozeral, ako v kozube blčí oheň.

„Áááách!“ vykríkla Shelby a spadla dozadu do Milesovej náruče. „Vystrašil si ma na smrť! A v mojej vlastnej svätyni. To nie je pekné, Daniel.“ Hodila na Luce škaredý pohľad, akoby mala niečo spoločné s jeho objavením.

Daniel si Shelby nevšímal, len pokojne Luce povedal: „Vitaj naspäť.“

Nevedela, či k nemu má bežať, alebo sa rozplakať. „Daniel –“

„Daniel?“ Arriane zhíkla. Vytreštila oči, akoby videla ducha.

Daniel stuhol, pretože Arriane evidentne nečakal. „Len – len ju na chvíľu potrebujem vidieť. Potom pôjdem.“ Znelo to previnilo, dokonca vystrašene.

„Jasné,“ povedala Arriane a schmatla Milesa a Shelby za krk. „Práve sme boli na odchode. Nik ťa tu nevidel.“ Tých dvoch hnala pred sebou. „Uvidíme sa neskôr, Luce.“

Shelby vyzerala, že sa nevie dočkať, keď vypadne z izby. Milesove oči potemneli a ostali zafixované na Luce, až kým ho Arriane doslova nevyhodila na chodbu a potom s veľkým treskom zabuchla dvere.

Nato Daniel podišiel k Luce. Zavrela oči a hriala sa jeho blízkosťou. Nadýchla sa a bola rada, že je doma. Nie doma na Shoreline, ale doma pri Danielovi – aj keď bola na najzvláštnejšom mieste, aj keď bol ich vzťah čistý chaos.

Tak sa teraz javil.

Ešte ju nebozkával, ani si ju nevzal do náručia. Prekvapilo ju, že po tom túži, aj napriek tomu, čo videla. Keď sa jej nedotýkal, cítila v hrudi hlbokú bolesť. Otvorila oči a Daniel stál len pár centimetrov od nej a podrobne ju študoval svojimi fialovými očami.

„Vystrašila si ma.“

Ešte nikdy to nepovedal. Bola zvyknutá na to, že ona je tá, kto sa bojí.

„Si v poriadku?“ spýtal sa.

Luce pokrútila hlavou. Daniel ju vzal za ruku a bez slova ju viedol k oknu, von z teplej miestnosti s ohňom, naspäť do studenej noci, na drsnú rímsu pod oknom, kde ju navštívil predtým.

Mesiac mal elipsovitý tvar a visel nízko na oblohe. Sovy v sekvojovom lese spali. Odtiaľto mohla Luce vidieť, ako sa morské vlny hladko lámu na pobreží; na druhej strane školského areálu svietilo vysoko v nefilskej chate jedno svetlo, no Luce nevedela rozoznať, či bolo Francescino, alebo Stevenovo.

Sadli si s Danielom na rímsu a hompáľali nohami. Chrbtami sa opierali o mierne šikmú strechu a pozerali na hviezdy, ktoré na oblohe nejasne svietili, akoby boli zahalené jemnučkým závojom oblakov. Netrvalo dlho a Luce sa rozplakala.

Pretože sa na ňu hneval, alebo ona sa hnevala naňho. Pretože jej telo si toľkým prešlo – dnu a von z Oznamovateľov, cez hranice štátov, do neďalekej minulosti a naspäť. Pretože jej srdce a myseľ boli spojené a zmätené a Danielova blízkosť všetko ešte viac zhoršila. Pretože sa zdalo, že ho Miles a Shelby nenávidia. Pretože Vera mala na tvári čisté zdesenie, keď spoznala Luce. Pretože jej sestra musela kvôli nej vyplakať toľko sĺz a pretože ju Luce znova ranila, keď prišla k jej blackjackovému stolu. Pre všetky ostatné svoje pozostalé rodiny, ponorené do smútku, ktoré mali tú smolu, že ich dcéra bola reinkarnáciou hlúpeho zaľúbeného dievčaťa. Pretože pri pomyslení na tie rodiny sa jej zúfalo cnelo za jej rodičmi v Thunderbolte. Pretože bola zodpovedná za Dawnin únos. Pretože mala sedemnásť a ešte stále bola nažive, i keď tisícky rokov svedčili o inom. Pretože vedela dosť na to, aby sa bála, čo prinesie budúcnosť. Pretože medzičasom už bolo pol štvrtej ráno a ona celé noci nespala a vôbec nevedela, čo má robiť.

Daniel ju teraz držal, uzavrel jej telo vo svojom teple, vťahoval ju do seba a kolísal v náručí. Luce vzlykala a štikútala a potrebovala vreckovku, aby si vyfúkala nos. Rozmýšľala, ako je možné, že sa cíti zle kvôli toľkým veciam naraz.

„Ššš,“ tíšil ju Daniel. „Ššš.“

Predvčerom jej prišlo zle, keď v Oznamovateľovi videla, ako ju Daniel miluje až do bezvedomia. Násilie, pred ktorým niet úniku, bolo votkané do ich vzťahu a zdalo sa neprekonateľné. Ale teraz, najmä po rozhovore s Arriane, Luce cítila, že prichádza niečo veľké. Čosi sa mení – možno celý svet – a Luce s Danielom stoja tesne na pokraji. Je to všade okolo nich, v éteri, a vplýva to na to, ako Luce vníma sama seba a aj Daniela.

Tie bezmocné pohľady, ktoré videla v jeho očiach v okamihoch tesne pred smrťou, sa teraz zdali – boli – minulosťou. Pripomenulo jej to, ako sa na ňu pozrel po ich prvom bozku v tomto živote, na močaristej pláži neďaleko Meča a kríža. Chuť jeho pier, jeho dych na jej krku, jeho silné ruky ovinuté okolo nej – bolo to všetko také nádherné, až na ten strach v jeho očiach.

Ale Daniel sa na ňu tak už hodnú chvíľu nepozeral. To, ako sa na ňu díval teraz, neprezrádzalo nič. Pozeral sa na ňu, akoby tu mala ostať, akoby tu musela ostať. V tomto živote sa veci mali inak. Všetci to vraveli a Luce to aj cítila: toto odhalenie v nej čoraz väčšmi narastalo. Videla sa zomierať, a prežila to. Daniel už nemusí niesť svoj trest sám. Ponesú ho spolu.

„Chcem ti niečo povedať,“ ozvala sa do jeho košele a utrela si rukávom oči. „Skôr ako niečo povieš ty.“

Na temene cítila dotyk jeho brady. Prikyvoval.

„Viem, že si musíš dávať pozor, čo mi povieš. Viem, že predtým som už zomrela. Ale tentoraz nikam neodídem, Daniel, cítim to. Aspoň nie bez boja.“ Pokúsila sa o úsmev. „Myslím, že nám obom pomôže, ak sa ku mne prestaneš správať, akoby som bola kus krehkého skla. Takže ťa žiadam ako tvoja kamarátka, ako tvoje dievča, ako, veď vieš, láska tvojho života, aby si ma pustil k sebe trochu bližšie. Inak sa cítim izolovaná a plná úzkosti a –“

Daniel jej nadvihol bradu a hlavu obrátil nahor. Zvedavo sa na ňu zahľadel. Čakala, že ju preruší, ale nespravil to.

„Neodišla som zo Shoreline, pretože som ti chcela spraviť napriek,“ pokračovala. „Nechápala som, prečo na tom tak veľmi záleží. A kvôli tomu som ohrozila svojich kamarátov.“

Daniel jej hľadel do tváre. V očiach mu žiarila fialová. „Už som ťa sklamal priveľa ráz predtým,“ zašepkal. „A v tomto živote som sa asi uchýlil k opatrnosti. Mal som vedieť, že každú hranicu, ktorú stanovím, podrobíš skúške. Keby si to nerobila, nebola by si… tým dievčaťom, ktoré milujem.“ Luce čakala, že sa na ňu usmeje.

Ale neusmial sa. „Tentoraz je toho jednoducho v stávke priveľa. Tak som sa zameral na –“

„Vyhnancov?“

„To oni vzali tvoju kamarátku,“ povedal Daniel. „Sotva vedia rozoznať pravú od ľavej, tobôž pre ktorú stranu pracujú.“

Luce si spomenula na dievča, ktoré Cam zastrelil strieborným šípom, a na fešáka s prázdnymi očami v reštaurácii. „Pretože sú slepí.“

Daniel sa pozrel na svoje ruky a pošúchal si prsty. Vyzeral, že mu môže prísť zle. „Slepí, zato veľmi brutálni.“ Siahol po jej blonďavej kučere a prešiel po nej prstom. „Odfarbiť si vlasy bolo múdre. Udržalo ťa to v bezpečí, keď som sa sem nedostal dosť rýchlo.“

„Múdre?“ Luce bola zdesená. „Dawn mohla zomrieť vďaka tomu, že som sa dostala k fľaške lacného peroxidu. Ako je to múdre? Keby… keby som si zajtra nafarbila vlasy načierno, myslíš, že Vyhnanci by ma zrazu vedeli nájsť?“

Daniel nevrlo pokrútil hlavou. „Nemali vôbec nájsť cestu k tejto škole. Nikdy nemali mať možnosť dotknúť sa niekoho z vás. Vo dne v noci pracujem na tom, aby som ich od teba udržal – od celej školy. Niekto im pomáha, a ja neviem kto –“

„Cam. Čo iné by tu robil?“

No Daniel pokrútil hlavou. „Ktokoľvek to je, bude ľutovať.“

Luce si prekrížila ruky na prsiach. Tvár mala ešte stále rozhorúčenú od plaču. „Takže na Deň vďakyvzdania sa domov nedostanem?“ Zatvorila oči a usilovala sa nevidieť sklamané tváre rodičov. „Neodpovedaj na to.“

„Prosím.“ Danielov hlas bol vážny. „Bude to už len chvíľu.“

Prikývla. „Časový plán prímeria.“

„Čo?“ Rukami jej silno zovrel plecia. „Ako si –“

„Viem to.“ Luce dúfala, že nezacíti, ako sa jej rozochvelo telo. Triaška sa zhoršila, keď sa snažila správať sebavedomejšie, než ako sa skutočne cítila. „A viem, že čoskoro v nejakom momente narušíš rovnováhu medzi nebom a peklom.“

„Kto ti to povedal?“ Daniel zaťahoval plecia, čo značilo, že sa snaží, aby sa mu nerozprestreli krídla.

„Prišla som na to. Keď nie si nablízku, deje sa tu všeličo.“

V Danielových očiach sa zablysol náznak závisti. Najprv mala Luce takmer dobrý pocit, že ju v ňom dokáže vzbudiť, no nechcela, aby žiarlil. Najmä s toľkými dôležitými plánmi pred sebou.

„Prepáč,“ povedala. „Teraz sa vôbec nepotrebuješ rozptyľovať. To, čo robíš… znie to ako veľká vec.“

Nepokračovala ďalej v nádeji, že Daniel jej bude chcieť povedať viac. Toto bol ten najotvorenejší, najúprimnejší a najzrelší rozhovor, aký spolu mali, možno vôbec.

No potom – príliš rýchlo – sa Danielova tvár zachmúrila a Luce ani netušila, ako ju to vydesí. „Vyhoď si to všetko z hlavy. Nevieš to, čo si myslíš, že vieš.“

Lucino telo zaplavilo sklamanie. Stále sa k nej správal ako k dieťaťu. Jeden krok vpred, desať vzad.

Stiahla nohy pod seba a vstala.

„Jedno však viem, Daniel,“ povedala, hľadiac naňho zhora. „Keby išlo o mňa, nezaváhala by som. Keby som bola ja tá, na ktorú celý vesmír čaká, že vychýli váhy, jednoducho by som si zvolila dobro.“

Danielove fialové oči hľadeli pred seba, do tienistého lesa.

„Jednoducho by si si zvolila dobro,“ zopakoval. Jeho hlas znel duto a zároveň zúfalo smutne. Smutnejšie ako kedy predtým.

Luce musela potlačiť nutkanie skloniť sa a ospravedlniť sa mu. Miesto toho sa otočila a nechala Daniela tam. Nebolo hádam jasné, že si má vybrať dobro? Nevybral by si ho každý?

ŠTRNÁSŤ

PÄŤ DNÍ

Niekto ich udal.

V nedeľu ráno, kým bol zvyšok areálu ešte čudesne pokojný, Shelby, Miles a Luce sedeli na jednej strane Francescinej kancelárie, čakajúc na výsluch. Jej kancelária bola väčšia ako Stevenova – aj slnečnejšia – s vysokým šikmým stropom a tromi veľkými oknami otočenými na sever, na les, každé s hrubými zamatovými závesmi levanduľovej farby, ktoré boli rozhrnuté a odhaľovali šokujúco modrú oblohu. Veľká zarámovaná fotografia galaxie visiaca nad vysokým písacím stolom s mramorovou doskou bola jediným umeleckým kusom v miestnosti. Barokové stoličky, na ktorých sedeli, boli šik, ale nepohodlné. Luce sa stále musela vrtieť.

„‚Anonymný tip‘, no určite,“ zamumlala Shelby, citujúc ostrý e-mail, ktorý každý z nich dnes ráno dostal od Francescy. „Tie Lilithine detinské klebety.“

Podľa Luce nebolo možné, aby Lilith alebo naozaj ktokoľvek zo študentov vedel, že opustili areál. Učiteľov do toho zasvätil niekto iný.

„Čo im tak dlho trvá?“ Miles kývol hlavou k Stevenovej kancelárii za stenou, odkiaľ počuli, ako sa učitelia potichu dohadujú. „Akože nám vymýšľajú trest ešte predtým, ako si vypočuli našu verziu!“ Zahryzol si do spodnej pery. „Mimochodom, aká je naša verzia?“

No Luce nepočúvala. „Naozaj neviem, čo je na tom také ťažké,“ povedala potichu, skôr sama pre seba než ostatným. „Jednoducho si vyberieš stranu a ideš.“

„Čože?“ zvolali Miles a Shelby jednohlasne.

„Prepáčte,“ povedala Luce. „Len… viete, čo minulú noc vravela Arriane o narušení rovnováhy. Spomenula som to, keď som bola s Danielom, a odrazu sa správal čudne. Vážne, to akože nie je očividné, že existuje správna a nesprávna odpoveď?“

„Pre mňa to očividné je,“ povedal Miles. „Existuje dobrá a zlá voľba.“

„Ako to môžeš povedať?“ spýtala sa Shelby. „Presne takéto myslenie je dôvod číslo jeden, prečo sme sa ocitli v tejto kaši. Slepá viera! Jednotné prijímanie zastaranej dichotómie!“ Tvár jej začínala červenieť a rozprávala tak hlasno, že ich pravdepodobne počuli aj Francesca so Stevenom. „Mám dosť všetkých anjelov a démonov vyberajúcich si strany – bla-bla-bla, tí sú zlí! Nie, oni sú zlí! A tak ďalej, a tak ďalej – ako keby vedeli, čo je pre všetkých vo vesmíre najlepšie.“

„Takže navrhuješ, aby sa Daniel postavil na stranu zla?“ posmešne povedal Miles. „A spôsobil koniec sveta?“

„Je mi fuk, čo Daniel spraví,“ povedala Shelby. „A úprimne, aj tak sa mi nechce veriť, že to všetko závisí od neho.“

No muselo. Luce nenapadalo žiadne iné vysvetlenie.

„Pozri, možno hranice nie sú až tak jasne definované, ako nás učia,“ pokračovala Shelby. „Kto hovorí, že Lucifer je taký zlý –“

„Ehm, všetci?“ povedal Miles a pozrel na Luce, hľadajúc u nej podporu.

„Nesprávne,“ vyštekla Shelby. „Skupina veľmi presvedčivých anjelov, ktorí sa snažia zachovať status quo. Len preto, že kedysi dávno vyhrali veľkú bitku, si myslia, že na to majú právo.“

Luce videla, ako sa Shelby skrivilo obočie, len čo sa oprela o tvrdú opierku stoličky. Pri jej slovách začala Luce premýšľať nad niečím, čo počula niekde inde…

„Víťazi prepisujú dejiny,“ zašepkala. To jej povedal Cam v ten deň pri Noyo Point. Toto myslela Shelby? Že porazení musia znášať dôsledky? Ich postoje sú podobné – len Cam je, samozrejme, legitímne zlý. Však? A Shelby len rozpráva.

„Presne.“ Shelby kývla hlavou na Luce. „Moment – čo?“

Práve vtedy vošli Francesca a Steven. Francesca klesla do čiernej otočnej stoličky za svojím stolom. Steven stál za ňou, s rukami jemne položenými na opierke. V džínsoch a vyžehlenej bielej košeli vyzeral rovnako nenútene, ako vyzerala Francesca v priliehavých čiernych šatách so štvorcovým výstrihom prísne.

Luce sa v mysli vynoril Shelbin výrok o nejasných hraniciach a významy slov ako anjel a démon. Jasné, že vytvárať si úsudok čisto na základe Francescinho a Stevenovho oblečenia bolo povrchné, no, nešlo len o to. V mnohých ohľadoch bolo pri nich ľahké zabudnúť, kto je kto.

„Kto chce ísť prvý?“ spýtala sa Francesca a zakliesnené vymanikúrované ruky položila na mramorový povrch stola. „Vieme o všetkom, čo sa stalo, tak sa ani nepokúšajte namietať voči detailom. Toto je vaša šanca povedať nám prečo.“

Luce sa zhlboka nadýchla. Aj keď nebola pripravená, že im Francesca odovzdá slovo tak skoro, nechcela, aby sa ju Miles a Shelby snažili kryť. „Bola to moja vina,“ povedala. „Chcela som –“ Pozrela sa na Stevenov strhaný výraz, potom do svojho lona. „Niečo som v Oznamovateľoch zazrela, niečo z mojej minulosti, a chcela som vidieť viac.“

„A tak si sa vybrala na nebezpečný výlet – nepovolený prechod cez Oznamovateľa – a ohrozila tak dvoch spolužiakov, ktorí mali mať vlastný rozum, deň po tom, čo vašu spolužiačku uniesli?“ spýtala sa Francesca.

„To nie je fér,“ povedala Luce. „Vy ste to, čo sa stalo Dawn, bagatelizovali. My sme si mysleli, že len niečo preskúmame, ale –“

„Ale…?“ vyzval ju Steven. „Ale teraz si uvedomuješ, aké totálne hlúpe bolo také myslenie?“

Luce zovrela opierky na ruky na svojej stoličke v snahe premôcť slzy. Francesca bola naštvaná na všetkých troch, no zdalo sa, že všetka Stevenova zúrivosť sa valila len na ňu. Nebolo to fér.

„Áno, okej, vykradli sme sa zo školy a šli do Vegas,“ povedala napokon. „No jediný dôvod, prečo sme boli v nebezpečí, je, že ste mi nič nepovedali. Nebola by som odišla z areálu, keby ste mi to jednoducho povedali.“

Steven na Luce uprene hľadel ohnivými očami. „Ak tým myslíš, že sa pri tebe musíme vyjadrovať tak jasne, Luce, som sklamaný.“ Dlaň položil na Francescino plece. „Asi si o nej mala pravdu, drahá.“

„Počkajte –“ prerušila ich Luce.

Ale Francesca rukou naznačila, aby zmĺkla. „Musíme vari jasne vyjadriť fakt, že príležitosť akademického a osobného rastu, ktorú si na Shoreline dostala, je pre teba šancou, ktorá prichádza len raz za tisíc životov?“ Na líca jej vystúpil rumenec. „Vyrobila si pre nás veľmi nepríjemnú situáciu. Hlavná škola,“ ukázala na južnú časť areálu, „necháva študentov, ktorí prekročili hranice, po škole a má pre nich program verejnoprospešných prác. Ale Steven a ja nemáme zavedený systém trestov. Až doteraz sme mali to šťastie na študentov, ktorí neprekračujú naše veľmi mierne hranice.“

„Až doteraz,“ povedal Steven a hľadel pritom na Luce. „No Francesca a ja súhlasíme, že musíme vyniesť rýchly a prísny rozsudok.“

Luce sa zo svojej stoličky nahla dopredu. „Ale Shelby a Milesu ne –

„Presne.“ Francesca prikývla. „Preto keď vás pustíme, Shelby a Miles sa budú hlásiť v hlavnej škole u pána Kramera na verejnoprospešné práce. Zajtra sa začína každoročný shorelineský zber potravín pri príležitosti dožiniek, takže som si istá, že tá práca pre vás bude ako uliata.“

„To je ale kravi –“ Shelby rýchlo stíchla, pozerajúc na Francescu. „Chcela som povedať, že dožinky určite budú moja obľúbená zábava.“

„A čo Luce?“ spýtal sa Miles.

Steven mal prekrížené ruky a zložitými hnedými očami hľadel na Luce ponad korytnačinový rám svojich okuliarov. „Ty, Luce, máš s okamžitou platnosťou domáce väzenie.“

Domáce väzenie? To je všetko?

„Škola. Jedlo. Internát,“ zarecitovala Francesca. „Pokým nepovieme inak a pokiaľ nebudeš pod naším prísnym dozorom – to budú jediné miesta, kde budeš môcť ísť. A žiadne vnáranie sa do Oznamovateľov. Rozumieš?“ Luce prikývla.

Steven dodal: „Už nás viac neskúšaj. Dokonca aj naša trpezlivosť má hranice.“

Škola – jedlo – internát nedávalo Luce v nedeľu ráno veľa možností. Chata bola tmavá a jedáleň sa otvárala na obed až o jedenástej. Potom, čo sa Miles a Shelby neochotne odvliekli k táboru verejnoprospešných prác pána Kramera, Luce nemala inú možnosť, len sa vrátiť na izbu. Zatiahla roletu, ktorú Shelby vždy rada nechávala vytiahnutú, a potom klesla na stoličku za písacím stolom.

Mohlo to byť horšie. V porovnaní s historkami o stiesnených škavorbetónových celách samotky na Meči a kríži to vyzeralo, že obišla naľahko. Nikto jej nepripol náramok so stopovacím zariadením. Vlastne Steven a Francesca jej v podstate dali tie isté obmedzenia, aké jej dal Daniel. Rozdiel bol v tom, že jej učitelia na ňu naozaj môžu dávať dňom i nocou pozor, Daniel tam na druhej strane nemal vôbec byť.

Otrávene si zapla počítač, napoly očakávajúc, že bude mať zrazu zakázaný prístup na internet. No prihlásila sa ako zvyčajne a našla si tri e-maily od rodičov a jeden od Callie. Možno svetlá stránka domáceho väzenia bola, že ju to prinúti konečne byť v lepšom kontakte s priateľmi a rodinou.

Komu: lucindap44@gmail.com

Od: thegaprices@aol.com

Odoslané: Piatok, 20. u., 8:22

Predmet: Pes-moriak

Pozri na túto fotku! Na párty nášho bloku sme obliekli Andrewa ako moriaka. Z odtlačkov zubov na perí môžeš vidieť, že sa mu to strašne páčilo. Čo povieš? Máme ho tak znova obliecť, keď prídeš na Vďakyvzdanie domov?

Komu: lucindap44@gmail.com

Od: thegaprices@aol.com

Odoslané: Piatok, 20.11., 9: o6

Predmet: PS

Oco si čítal môj e-mail a mal pocit, že sa kvôli nemu budeš asi cítiť zle. Nemali sme v úmysle, aby si mala výčitky, zlatko. Ak ti dovolia prísť na Vďakyvzdanie domov, budeme strašne radi. Ak nie, preložíme to na inokedy. Ľúbime ťa.

Komu: lucindap44@gmail.com

Od: thegaprices@aol.com

Odoslané: Sobota, 21.11., 12:12

Predmet:

Len nám daj tak či tak vedieť, xoxo, mama

Luce si unavene chytila hlavu do dlaní. Nemala pravdu. Všetko domáce väzenie na svete jej ani trochu neuľahčí odpisovanie rodičom. Obliekli pudla ako moriaka, preboha! Lámalo jej srdce, keď si pomyslela, že ich sklame. A tak si radšej otvorila e-mail od Callie.

Komu: lucindap44@gmail.com

Od: callieallieoxenfree@gmail. com

Odoslané: Piatok, 20. u., 16:14

Predmet: TUJE TO!

Som presvedčená, že táto letová rezervácia hovorí sama za seba. Pošli mi svoju adresu, a keď vo štvrtok ráno priletím, zavolám si taxík. Môj prvý raz v Georgii! S mojou dávno stratenou najlepšou kamoškou! Bude to skvelé! Uvidíme sa o ŠESŤ DNÍ!

O necelý týždeň sa zjaví Lucina najlepšia kamarátka v dome jej rodičov, jej rodičia ju budú očakávať a ona bude tu, v domácom väzení svojej izby. Zahalil ju obrovský smútok. Dala by čokoľvek, aby mohla ísť za nimi, stráviť pár dní s ľuďmi, ktorí ju milujú, ktorí by ju odpútali od tých vyčerpávajúcich, mätúcich týždňov, ktoré strávila sputnaná medzi týmito drevenými stenami.

Otvorila nový e-mail a dala dokopy rýchly odkaz:

Komu: cole321@swordandcross.edu

Od: lucindap44@gmail.com

Odoslané: Nedeľa, 22. n., 9:33

Predmet:

Zdravím, pán Cole,

Nebojte sa, nebudem vás prosiť, aby ste mi dovolili ísť na Vďakyvzdanie domov. Hneď spoznám zbytočné úsilie. No nemám to srdce povedať to rodičom. Dáte im vedieť? Povedzte im, že ma to mrzí.

Veci sú v pohode. Tak nejako. Je mi smutno za domovom.

Luce

Na dverách sa ozvalo hlasné klopanie, až Luce podskočila – a stlačila Odoslať bez toho, aby si e-mail po sebe prečítala a opravila preklepy a zahanbujúce prejavy emócií.

„Luce!“ zavolal z druhej strany Shelbin hlas. „Otváraj! Ruky mám plné hovädín z dožiniek. Chcem povedať hojnosti.“ Buchot na druhej strane dverí pokračoval, teraz už hlasnejšie, a z času na čas ho prerušilo prskanie.

Keď Luce otvorila dvere, našla fučiacu Shelby, prehýbajúcu sa pod ťarchou obrovskej kartónovej škatule. V prstoch zvierala niekoľko vyťahaných igelitiek. Keď sa tackala do izby, triasli sa jej kolená.

„Môžem ti s niečím pomôcť?“ Luce zobrala ľahučký roh hojnosti spočívajúci na Shelbinej hlave ako kužeľový klobúk.

„Dali ma k dekoráciám,“ zafrflala Shelby a pustila škatuľu na zem. „Dala by som hocičo za to, aby som mohla byť pri smetiach ako Miles. Vieš vôbec, čo sa stalo naposledy, keď ma niekto prinútil použiť tavnú pištoľ?“

Luce sa cítila byť zodpovedaná za Shelbin aj Milesov trest. Predstavila si, ako Miles prečesáva pláž s jedným z tých napichovadiel odpadkov, s ktorými videla väzňov na kraji cesty v Thunderbolte. „Ani neviem, čo sú to dožinky.“

„Niečo odporné a snobské,“ povedala Shelby a hrabala sa v škatuli a hádzala na zem igelitky s perím, tuby s trblietkami a štósy výkresov vo farbách jesene. „V podstate je to veľký banket, kde všetci shorelineskí sponzori zbierajú peniaze pre školu. Všetci odchádzajú domov s pocitom úspešnej charity, pretože do potravinovej zbierky vo Fort Bragg prihodili zopár starých konzerv fazule. Zajtra večer uvidíš.“

„Pochybujem,“ namietla Luce. „Mám zaracha, pamätáš?“

„Neboj, na toto ťa dotiahnu. Niektorí z najväčších sponzorov sú zástancovia anjelov, takže Frankie a Steven sa musia predviesť. Čo znamená, že tam musia byť všetci nefili a pekne sa usmievať.“

Luce sa pozrela na svoj nenefilský obraz v zrkadle a zamračila sa. Tým skôr má ostať tu.

Shelby sama pre seba zakliala. „Nechala som toho hlúpeho vyfarbovacieho moriaka v kancelárii pána Kramera,“ povedala, keď vstala, a uštedrila škatuli s dekoráciami kopanec. „Musím sa tam vrátiť.“

Keď sa Shelby pretlačila k dverám, Luce stratila rovnováhu, potkla sa o škatuľu a pri páde sa jej noha zachytila o niečo studené a mokré.

Pristála tvárou na drevenej dlážke. Jej pád zabrzdila jedine igelitka s perím, ktorá praskla, a farebné chumáče sa rozleteli na všetky strany. Luce sa obzrela, aby videla, koľko škody spôsobila, a čakala, že Shelby sa bude rozhorčene mračiť. Ale ona nehybne stála a jednou rukou ukazovala doprostred izby. Tam sa ticho vznášal smogovohnedý Oznamovateľ.

„Nie je to trochu riskantné?“ spýtala sa Shelby. „Privolať Oznamovateľa hodinu po tom, čo ťa zvozili kvôli privolaniu Oznamovateľov? Ty fakt vôbec nepočúvaš? Tak trochu to obdivujem.“

„Neprivolala som ho,“ trvala na svojom Luce, vstala a povyťahovala si z oblečenia perie. „Potkla som sa a jednoducho tam bol a čakal alebo čo.“

Podišla bližšie, aby sa na ten hmlistý sivohnedý plát lepšie pozrela. Bol plochý ako hárok papiera a na Oznamovateľa nie príliš veľký, no tým, ako visel vo vzduchu pred Luce a takmer ju vyzýval, aby ho odmietla, ju znervóznil.

Zdalo sa, že ho vôbec nebolo treba vyformovať. Vznášal sa takmer bez pohybu a vyzeral, že by sa tam mohol vznášať aj celý deň.

„Moment,“ šepla Luce. „Tento prišiel minule s tým druhým. Nepamätáš?“ Toto bol ten zvláštny hnedý tieň, ktorý vletel dnu v tandeme s tmavším tieňom, čo ich vzal do Vegas. V piatok poobede vošli oba dnu oknom; potom tento zmizol. Luce naň až doteraz úplne zabudla.

„No,“ ozvala sa Shelby a oprela sa o rebrík poschodovej postele. „Pozrieš si ho, či čo?“

Oznamovateľ mal nezdravo hnedú farbu zadymenej miestnosti a na dotyk bol ako vlhká hmla. Luce sa poň načiahla a prstami prešla po jeho lepkavých okrajoch. Cítila, ako jej hmlistý závan z neho odvial vlasy z tváre. Vzduch okolo tohto Oznamovateľa bol vlhký, ba až slaný. Zvnútra sa ozval vzdialený škrekot morských čajok.

Nemohla si ho pozrieť. Nechcela.

No Oznamovateľ, nezávisle od Luce, sa menil z hnedej dymovej sieťoviny na čosi čisté a viditeľné. Odkaz nesený tieňom ožíval.

Zjavil sa im pohľad na ostrov z vtáčej perspektívy. Najprv boli vysoko nad ním, takže Luce mohla vidieť vydutú, strmú čiernu skalu, na ktorej úpätí rástol rad špicatých borovíc. Potom Oznamovateľ pomaly pohľad priblížil, ako vták znášajúci sa na bidlo v korunách stromov, a zaostril na malú, opustenú pláž.

Voda bola od bahnitého strieborného piesku zakalená. Zopár balvanov bolo vyhladených prílivom. A medzi dvoma najvyššími skalami nenápadne stál –

Daniel hľadel na more. Konár, ktorý mal v ruke, bol polepený krvou.

Keď sa Luce naklonila bližšie a uvidela, na čo sa Daniel pozerá, zalapala po dychu. Nie na more, ale na zakrvavené ľudské telo. Na mŕtveho muža, nehybne ležiaceho na piesku. Zakaždým, čo sa vlny priliali k telu, ich spätný prúd bol zafarbený na tmavočerveno. No Luce nevidela ranu, ktorá muža zabila. Nad telom sa krčil niekto ďalší, oblečený v dlhom čiernom kabáte, a zväzoval ho hrubým pleteným lanom.

S búšiacim srdcom sa opäť pozrela na Daniela. Jeho výraz bol vyrovnaný, ale mykalo mu plecami.

„Pohni si. Strácaš čas. Aj tak už nastal odliv.“

Jeho hlas bol taký chladný, až Luce striaslo.

O sekundu neskôr výjav v Oznamovateľovi zmizol. Kým tieň po kusoch padal na zem, Luce zadržiavala dych. Na druhej strane izby sa s rachotom vytiahla roleta, ktorú Luce predtým stiahla. Luce a Shelby si vymenili úzkostné pohľady a potom s odporom sledovali, ako Oznamovateľa nadvihol závan vetra a vyniesol ho von oknom.

Luce zovrela Shelby zápästie. „Ty si všimneš všetko. Kto to tam bol s Danielom? Kto sa krčil nad tým –“ znova ju striaslo, „chlapíkom?“

„Fúú, neviem, Luce. Moju pozornosť mierne odvádzala tá mŕtvola. A to ani nehovorím o krvavom kuse dreva, čo držal tvoj frajer.“ Shelbin pokus o sarkazmus bol oslabený tým, ako vydesene znela. „Takže ho zabil?“ spýtala sa Luce. „Ktokoľvek už ten človek bol, Daniel ho zabil?“

„Neviem.“ Luce skrivila tvár. „Nehovor to tak. Možno existuje logické vysvetlenie –“

„Čo myslíš, že hovoril na konci?“ chcela vedieť Shelby. „Videla som, ako sa mu hýbu pery, ale nevedela som to prečítať. To na Oznamovateľoch neznášam.“

Pohni si. Strácaš čas. Aj tak už nastal odliv.

Shelby to nepočula? Ako bezohľadne a neľútostne Daniel znel?

Potom si Luce spomenula: Nie je to tak dávno, čo ani ona nemohla Oznamovateľov počuť. Predtým počula len zvuky: šuchot a výrazné svišťanie v korunách stromov. To Steven jej povedal, ako sa naladiť na hlasy vo vnútri. Luce si sčasti takmer želala, aby to nebol spravil.

V tomto odkaze muselo byť viac. „Musím si ho znova pozrieť,“ povedala Luce a podišla k otvorenému oknu. Shelby ju potiahla späť.

„Ó, to teda nie. Ten Oznamovateľ môže byť teraz hocikde a ty máš domáce väzenie, pamätáš?“ Shelby zatlačila Luce do stoličky. „Ostaneš presne tu a ja skočím dole do Kramerovej kancelárie po môjho moriaka. Obe zabudneme, že sa toto niekedy stalo. Okej?“

„Okej.“

„Dobre. Za päť minút som späť, takže sa mi nestrať.“

No len čo sa dvere zavreli, Luce bola za oknom a šplhala sa na plochú rímsu, kde s Danielom sedeli predošlú noc. Vypustiť z hlavy to, čo práve videla, bolo nemožné. Musí ten tieň znova privolať. Aj keby ju to dostalo do ďalších problémov. Aj keby uvidela niečo, čo by sa jej nepáčilo.

Neskoré ráno bolo veterné a Luce sa musela učupiť a pridŕžať sa šikmých drevených šindľov, aby udržala rovnováhu. Ruky mala studené. Srdce meravé. Zatvorila oči. Vždy keď sa snažila privolať Oznamovateľa, spomenula si, ako málo to má natrénované. Vždy mala jednoducho šťastie – ak sa dá pohľad na svojho frajera, ktorý práve niekoho zavraždil, nazvať šťastím.

Na ramenách zacítila jemný, plazivý, vlhký dotyk. Bol to ten hnedý tieň, tá ohavná vec, ktorá odhalila čosi ešte ohavnejšie? V mihu otvorila oči.

Bol to on. Plazil sa jej po pleci ako had. Strhla ho, držala pred sebou a snažila sa ho skrútiť rukami do gule. Oznamovateľ odmietol jej dotyk a unikol dozadu, mimo jej dosahu, tesne za okraj strechy.

Pozrela sa na zem o dve poschodia nižšie. Študenti vytvárajúci prúd farieb, ktorý sa pohyboval po láne jasnozelenej trávy, odchádzali z internátu do jedálne na obed. Luce zabalansovala. Dostala závrat a pocítila, ako padá dopredu.

No vtom tieň priletel ako futbalový hráč a sotil ju späť na zvažujúcu sa strechu. Ostala prilepená k šindľom, dychčala a vtedy sa Oznamovateľ opäť roztvoril.

Dymový závoj ustúpil svetlu a Luce sa znova ocitla pri Danielovi s krvavým konárom, pri škriekajúcich čajkách a pachu hnijúcej vody pozdĺž pláže, na ktorú narážali ľadové vlny. A naspäť pri dvoch postavách prikrčených pri zemi. Tá mŕtva postava bola celá pozväzovaná. Tá živá sa postavila a obrátila sa k Danielovi.

Cam.

Nie. To musí byť omyl. Nenávidia sa. Nedávno jeden proti druhému viedli obrovskú bitku. Dokázala prijať fakt, že Daniel robí temné veci, aby ju ochránil pred tými, čo idú po nej. Ale aká odporná vec by ho prinútila vyhľadať Cama? Pracovať bok po boku s Camom, ktorý sa v zabíjaní vyžíva?

Boli uprostred akejsi vášnivej diskusie, no Luce nevedela rozlúštiť ich slová, kvôli zvuku hodín uprostred terasy, ktoré práve odbíjali jedenásť, nič nepočula. Naťahovala uši a čakala, kedy bimbanie prestane.

„Dovoľ mi zobrať ju na Shoreline,“ začula napokon Daniela prosiť.

To muselo byť tesne pred jej príchodom do Kalifornie. Ale prečo by mal Daniel žiadať Cama o povolenie? Iba ak –

„Dobre,“ povedal Cam vyrovnane. „Vezmi ju ku škole a potom ma vyhľadaj. Neposer to; budem ťa pozorovať.“

„A potom?“ Daniel znel nervózne.

Cam preletel pohľadom po Danielovej tvári. „Ty a ja máme prácu.“

„Nie!“ zrevala Luce a prstami v hneve sekala do tieňa.

No len čo jej prsty prenikli cez studený, kĺzký povrch, oľutovala to. Roztrieštil sa na ostré fragmenty, ktoré sa v kôpke popola usadili vedľa nej. Už nič viac nevidela. Skúsila pozbierať kúsky tak, ako to videla robiť Milesa, no chveli sa a nereagovali.

Schmatla za hrsť tých bezcenných kúskov a zavzlykala do nich.

Steven povedal, že Oznamovateľ niekedy skresľuje realitu. Ako tiene na jaskynnej stene. No vždy je na nej niečo pravdivé. Luce cítila v studených, mazľavých fragmentoch pravdu, ešte aj keď ich žmýkala v snahe vytlačiť von všetky svoje muky.

Daniel a Cam nie sú nepriatelia. Sú partneri.

PÄTNÁSŤ

ŠTYRI DNI

„Ešte tofu moriaka?“ Connor Madson – strapatý chalan, s ktorým mala biológiu a jeden zo shorelineských študentov-čašníkov, stál nad Luce v pondelok večer na dožinkoch so striebornou misou v rukách.

„Nie, ďakujem.“ Luce ukázala na vysokú kopu plátkov vlažného falošného mäsa, ktoré mala ešte stále na tanieri.

„Možno neskôr.“ Connor a zvyšok čašníkov-štipendistov boli na dožinkoch oblečení vo frakoch a smiešnych pútnických klobúkoch. Kĺzali sa popri sebe na terase, ktorá bola takmer na nepoznanie v porovnaní s tým snobským, bezstarostným miestom, kde človek šiel pred vyučovaním na palacinky; premenila sa na prvotriednu banketovú sálu.

Shelby sa presúvala od stola k stolu, naprávala menovky a zažínala sviečky a ešte stále šomrala. Ona a zvyšok dekoračného výboru odviedli skvelú prácu: Na dlhých bielych obrusoch boli porozsýpané červené a oranžové hodvábne listy, čerstvo upečené žemle ležali vnútri zlatom maľovaných rohov hojnosti, vyhrievacie lampy otepľovali svieži morský vzduch. Dokonca aj ozdoby na stôl v tvare moriaka vyzerali štýlovo.

Všetci študenti, učitelia a asi päťdesiati najštedrejší sponzori školy sa na večeri ukázali vo svojich najlepších šatách. Aj Dawn pricestovala na tento večer s rodičmi. I keď Luce ešte nemala šancu porozprávať sa s ňou, Dawn vyzerala zotavená, dokonca šťastná, a z miesta vedľa Jasmine jej veselo zakývala.

Väčšina z asi dvadsiatich nefilov sedela spolu okolo dvoch susediacich okrúhlych stolov, okrem Rolanda, ktorý sedel vo vzdialenom kúte so záhadnou spoločníčkou. Potom záhadná spoločníčka vstala, nadvihla si široký klobúk v tvare ružového púčika a ukradomky Luce zakývala.

Arriane.

Proti svojej vôli sa Luce usmiala – no o sekundu nato mala slzy na krajíčku. Pohľad na tých dvoch, ako sa pochechtávajú, Luce pripomenul ohavné temnú scénu, ktorú videla predošlý deň v Oznamovateľovi. Ako keby Cam a Daniel, Arriane a Roland mali stáť na opačných stranách, no všetci vedeli, že sú jeden tím.

Ale aj tak mala z nejakého dôvodu iný pocit.

Dožinky mali byť posledným mecheche pred Vďakyvzdaním a posledným školským dňom. Potom každý prežije skutočný Deň vďakyvzdania so svojou rodinou. Pre Luce toto bolo jediné Vďakyvzdanie. Pán Cole sa jej neozval. Po včerajšom domácom väzení a odhalení, ktoré urobila na streche, mala problém pociťovať vďaku za čokoľvek.

„Takmer nič neješ,“ vytkla jej Francesca a naložila jej na tanier za lyžicu lesklej zemiakovej kaše. Luce sa začínala čoraz viac nalaďovať na vzrušujúcu žiaru, ktorá zalievala všetko naokolo, keď s ňou Francesca hovorila. Tá oplývala nadprirodzenou charizmou jednoducho z toho titulu, že bola anjel.

Zoširoka sa na Luce usmievala, ako keby sa včerajšie stretnutie v jej kancelárii nikdy nekonalo, ako keby Luce nebola pod zámkom.

Luce dostala čestné miesto za rozmerným hlavným stolom učiteľov, vedľa Francescy. Všetci sponzori si v jednom dlhom rade potriasali ruky s učiteľmi. Ďalší traja študenti pri hlavnom stole – Lilith, Beaker Brady a kórejské dievča s tmavými vlasmi zastrihnutými pod uši, ktoré Luce nepoznala – získali svoje miesta v literárnej súťaži. Luce stačilo vytočiť svojich učiteľov tak, že sa ju báli spustiť z očí.

Večera bola konečne na konci, keď sa Steven naklonil zo svojej stoličky dopredu. Tak ako Francescina, ani jeho tvár neniesla známky včerajšej nevraživosti. „Dozri na to, aby sa Luce zoznámila s doktorom Buchananom.“

Francesca si dala do úst posledné sústo maslom potretého kukuričného mafinu. „Buchanan je jedným z najväčších podporovateľov školy,“ povedala. „Možno si počula o jeho programe Diabli v cudzine?“

Čašníci sa akurát vrátili po prázdne taniere a Luce pokrčila plecami.

„Jeho bývalá manželka mala anjelský pôvod, no po rozvode zmenil niektoré spojenectvá. Aj tak,“ Francesca letmo pozrela na Stevena, „je to veľmi dobrá známosť. Och, zdravím, slečna Fisherová! Aké milé, že ste prišli.“

„Áno, dobrý večer.“ Postaršia dáma s afektovaným britským prízvukom, rozmerným norkovým kožuchom a takou hŕbou diamantov na krku, akú Luce ešte nevidela, natiahla k Stevenovi, ktorý vstal, aby ju pozdravil, ruku v bielej rukavici. Francesca sa tiež postavila, naklonila sa a zvítala sa so ženou bozkom na obe líca. „Kde je môj Miles?“ chcela vedieť žena.

Luce vyskočila. „Ó, vy musíte byť Milesova… stará mama?“

„Božemôj, nie!“ Stará dáma cúvla. „Nemám deti, nikdy som sa nevydala, fňuk-fňuk. Som slečna Ginger Fisherová zo severokalifornskej strany rodiny. Miles je môj prasynovec. A ty si?“

„Lucinda Priceová.“

„Lucinda Priceová, áno.“ Slečna Fisherová na Luce arogantne žmúrila. „Dočítala som sa o tebe v jedných alebo druhých dejinách. Aj keď si presne nespomínam, čo si spravila –“

Skôr ako jej Luce mohla odpovedať, na pleciach pocítila Stevenove ruky. „Luce je jednou z našich najnovších študentiek,“ zaburácal. „Poteší vás, že Miles sa naozaj vynasnažil, aby sa tu cítila príjemne.“

Vtedy už prižmúrené oči slečny Fisherovej prehľadávali preľudnený trávnik za nimi. Väčšina hostí dojedla a Shelby zapaľovala ozdobné fakle zapichnuté do zeme. Keď sa fakľa, ktorá bola najbližšie k hlavnému stolu, rozhorela, ožiarila Milesa, ktorý sa nahýnal ponad vedľajší stôl, aby odpratal zopár tanierov.

„Môj prasynovec – obsluhuje stoly?“ Slečna Fisherová si na čelo pritisla ruku v rukavici.

„Vlastne,“ Shelby im skočila do rozhovoru so zapaľovačom v ruke, „je smetia –“

„Shelby!“ Francesca ju prerušila. „Myslím, že tá fakľa pri nefilských stoloch práve dohorela. Môžeš to dať do poriadku? Hneď teraz?“

„Viete čo?“ povedala Luce slečne Fisherovej. „Skočím po Milesa a dovediem ho k nám. Určite sa chcete dozvedieť, čo má nové.“

Miles vymenil šiltovku Dodgers a mikinu za hnedé tvídové nohavice a žiarivooranžovú košeľu. Trochu odvážna voľba, ale vyzeral dobre.

„Hej!“ privolal Luce kývnutím ruky, na ktorej mu nebalansovala hora špinavého riadu. Nezdalo sa, že Miles má niečo proti odpratávaniu riadu zo stolov. Zubil sa, bol vo svojom živle a pri odpratávaní tanierov s každým na bankete prehodil pár slov.

Keď sa Luce priblížila, zložil taniere, silno ju objal a na konci si ju pritisol bližšie.

„Si v pohode?“ spýtal sa a naklonil hlavu nabok, takže mu hnedé vlasy padli do očí. Zdalo sa, že nie je zvyknutý na to, ako sa mu vlasy nezakryté šiltovkou hýbu, a rýchlo si ich odhrnul dozadu. „Nevyzeráš veľmi dobre. Chcem povedať – vyzeráš super, tak som to nemyslel. Vôbec. Tie šaty sa mi fakt páčia. A tvoje vlasy vyzerajú pekne. Ale vyzeráš akosi,“ zvraštil čelo, „smutne.“

„To je čudné.“ Luce kopala špicou čiernej lodičky do trávy. „Pretože teraz sa za celý večer cítim najlepšie.“

„Fakt?“ Milesova tvár sa rozjasnila, vzal to ako kompliment. No potom sklesla. „Viem, že domáce väzenie je otrasné. Podľa mňa to Frankie a Steven totálne prehnali. Držať ťa celý večer pod dozorom –“

„Ja viem.“

„Teraz sa nepozeraj, som si istý, že nás sledujú. No paráda.“ Zastonal. „Je tamto moja teta Ginger?“

„Práve som mala tú česť.“ Luce sa zasmiala. „Chce ťa vidieť.“

„Som si istý, že áno. Prosím, nemysli si, že všetci moji príbuzní sú ako ona. Keď sa na Deň vďakyvzdania zoznámiš zo zvyškom klanu –“

Vďakyvzdanie s Milesom. Luce na to úplne zabudla.

„Aha.“ Miles pozoroval jej tvár. „Myslíš, že ťa Frankie a Steven prinútia ostať na Vďakyvzdanie tu?“

Luce pokrčila plecami. „Napadlo mi, že presne to značí ‚kým nerozhodneme inak‘.“

„Takže preto si taká smutná.“ Položil ruku Luce na holé plece. Až doteraz, kým jej na pokožku nepriložil prsty, ľutovala, že si obliekla šaty bez rukávov. Ten dotyk nebol ani zďaleka taký ako Danielov, ktorý bol zakaždým elektrizujúci a čarovný, no aj tak ju upokojoval.

Miles podišiel bližšie a sklonil tvár k jej tvári. „Čo je?“

Pozrela do jeho tmavomodrých očí. Ruku mal ešte stále na jej pleci. Cítila, ako sa jej cez pery derie pravda, alebo to, čo z nej vedela, pripravená vyliať sa von.

Že Daniel nie je tým, kým si myslela, že je. Čo možno značí, že ona nie je tou, za ktorú sa považovala. Že všetko, čo v súvislosti s Danielom cítila na Meči a kríži, stále cíti – pri tom pomyslení sa jej zakrútila hlava –, ale všetko je aj celkom inak. A že všetci opakujú, že tento život je iný, že je načase prelomiť cyklus – no nikto jej nepovie, čo to znamená. Že sa to možno neskončí tým, že Luce a Daniel budú spolu. Že sa možno bude musieť oslobodiť a spraviť niečo po svojom.

„Ťažko sa to vysvetľuje,“ povedala napokon.

„Viem,“ odvetil Miles. „Sám s tým mám problém. Vlastne, je tu niečo, čo ti už nejaký čas chcem povedať –“

„Luce.“ Zrazu tam stála Francesca a doslova sa vopchala medzi nich. „Je čas ísť. Odprevadím ťa do tvojej izby.“

Toľko o robení niečoho po svojom.

„A Miles, chce ťa vidieť tvoja teta Ginger a Steven.“

Miles sa na Luce ešte poslednýkrát súcitne usmial a odkráčal naprieč terasou k svojej tete.

Stoly sa vyprázdňovali, no Luce videla Arriane a Rolanda smiať sa pri bare. Okolo Dawn sa tlačil hlúčik nefilských dievčat. Shelby stála po boku vysokého chlapca s peroxidovoblond vlasmi a svetlou, takmer bielou pokožkou.

MEF. Musel to byť on. Nakláňal sa k Shelby s očividným záujmom, no ona bola evidentne naštvaná. Taká naštvaná, že si ani nevšimla Luce a Francescu idúce okolo – no jej exfrajer áno. Jeho pohľad sa nalepil na Luce. Bledá, nie celkom modrá farba jeho očí bola čudná.

Potom ktosi zakričal, že večierok sa presúva na pláž, a Shelby upútala exfrajerovu pozornosť, keď sa mu otočila chrbtom a poradila mu, aby za ňou na večierok nešiel.

„Chcela by si sa pridať k nim?“ spýtala sa Francesca, keď sa vzdialili od trmy-vrmy na terase. Keď kráčali po kamienkami vysypanom chodníku k internátu, popri krikľavo ružových bugénvilleách, hluk aj vietor utíchali. Luce uvažovala, či je za tento pokoj zodpovedná Francesca.

„Nie.“ Luce ich mala všetkých celkom rada, no ak by mala slovo chcieť teraz k niečomu pripojiť, nebol by to večierok na pláži. Chcela by… no, nebola si istá čo. Niečo súvisiace s Danielom, to vedela – ale čo? Možno aby jej povedal, čo sa deje. Aby jej namiesto toho, že ju chránil tým, že zadržiava informácie, povedal pravdu. Stále Daniela ľúbi. Samozrejme. Pozná ju lepšie než ktokoľvek iný. Vždy keď ho vidí, srdce sa jej rozbúši ako opreteky. Túži po ňom. Ale ako dobre ho naozaj pozná?

Francesca uprela oči na trávu lemujúcu chodník. Veľmi pomaly dvihla obe ruky ako baletka pri tyči.

„Nie ľalie, ani ruže,“ šepla si sama pre seba a jej tenké prsty sa začali chvieť. „Čo to teda bolo?“

Ozval sa jemný zvuk, ako keď niekto ťahá zo záhonu korene rastliny, a ako zázrakom po oboch stranách chodníka vyrástol pás kvetov farby mesačného svitu. Bujné a svieže a vysoké necelého pol metra, to neboli len hocijaké kvety.

Boli to zriedkavé a chúlostivé balkánske pivónie, s kvetmi veľkými ako bejzbalové loptičky. Kvety, ktoré jej priniesol Daniel, keď bola v nemocnici – a možno iné razy predtým. Lemovali chodník na Shoreline a trblietali sa vo večernom vzduchu ako hviezdy.

„To je za čo?“ spýtala sa Luce.

„Pre teba,“ odpovedala Francesca.

„Prečo?“

Francesca sa na moment dotkla jej líca. „Niekedy do našich životov vstupujú krásne veci sčista-jasna. Nie vždy im rozumieme, no musíme im dôverovať. Viem, že chceš o všetkom pochybovať, ale niekedy sa oplatí mať trochu viery.“

Hovorila o Danielovi.

„Pozri sa na mňa a Stevena,“ pokračovala Francesca, „viem, že to môže ľudí miasť. Milujem ho? Áno. No keď nadíde konečný boj, budem ho musieť zabiť. To je jednoducho naša realita. Obaja presne vieme, kde stojíme.“

„Nedôverujete mu?“

„Verím, že bude lojálny svojej podstate, teda podstate démona. Musíš veriť, že tí okolo teba budú lojálni svojej podstate. I keď to môže vyzerať, že samých seba zrádzajú.“

„Ale čo ak to nie je také ľahké?“

„Si silná, Luce, nezávisíš od ničoho ani od nikoho. Videla som to z toho, ako si včera reagovala v mojej kancelárii. A veľmi ma to… potešilo.“

Luce sa necítila byť silná. Cítila sa hlúpo. Daniel je anjel, takže jeho skutočná podstata musí byť dobrá. Toto má slepo prijať? A čo jej pravá podstata? Nie je taká čierno-biela. Je Luce dôvodom, prečo sú záležitosti medzi nimi také komplikované? Ešte dlho po tom, čo vošla do svojej izby a zavrela za sebou dvere, nevedela z hlavy dostať Francescine slová.

Asi o hodinu sa ozvalo na okne klopanie a Luce, zahľadená na vyhasínajúci oheň v kozube, podskočila. Skôr ako sa stihla postaviť, na okennej tabuli sa ozvalo druhé zaklopanie, no tentoraz bolo váhavejšie. Luce sa zdvihla zo zeme a podišla k oknu. Čo tu Daniel zase robí? Prečo sa zase objavuje po tom, čo spravil také veľké haló, aké nebezpečné je vídať sa?

Ani nevedela, čo od nej chce – okrem toho, že ju bude trápiť, tak ako ho v Oznamovateľoch videla trápiť jej minulé verzie. Alebo, ako to nazval on, milovať toľké jej verzie. Dnes večer od neho nechcela nič iné, len aby ju nechal na pokoji.

Prudko otvorila drevené okenice a vytiahla okno nahor a opäť prevrátila jeden zo Shelbiných tisícich kvetináčov. Rukami sa oprela o parapet, potom vystrčila hlavu do noci, pripravená pustiť sa do Daniela.

No na rímse v mesačnom svite nestál Daniel.

Bol tam Miles.

Prezliekol sa zo svojho fajnového oblečenia, no šiltovku si nevzal. Takmer celý stál v tieni, no obrys jeho širokých pliec sa jasne vynímal na tmavomodrom pozadí noci. Držal zlatý roh hojnosti plný oranžových ľalií – ozdobu zo stola na dožinkoch.

„Miles,“ povedala Luce. Jeho meno jej v ústach vytváralo smiešny pocit. Malo nádych príjemného prekvapenia, a pritom len pred chvíľou bola pripravená byť hnusná. Tep sa jej zrýchlil a nemohla sa prestať usmievať.

„Nie je to šialené, že po rímse môžem prejsť z môjho okna k tvojmu?“

Aj Luce prekvapene potriasla hlavou. Nikdy nebola v Milesovej izbe v chlapčenskej časti internátu. Ani nevedela, kde je.

„Vidíš?“ Jeho úsmev sa ešte rozšíril. „Keby si nemala zaracha, nikdy by sme to neboli zistili. Tu vonku je naozaj pekne, Luce, mala by si vyjsť von. Nebojíš sa výšky?“

Luce by bola rada vystúpila na rímsu za Milesom, len nechcela, aby jej to pripomínalo chvíle, keď tu bola s Danielom. Tí dvaja sú takí rozdielni. Miles – spoľahlivý, milý, pozorný. Daniel – láska jej života. Keby to bolo také jednoduché! Porovnávať ich jej prišlo nefér a aj nemožné.

„Ako to, že nie si s ostatnými na pláži?“ spýtala sa.

„Nie všetci sú dole na pláži.“ Miles sa usmial. „Ty si tu.“ Vo vzduchu zamával rohom hojnosti plným kvetov. „Nesiem ti ich z večere. Shelby má všetky tie rastliny na svojej strane izby. Napadlo mi, že by si si ich mohla dať na stôl.“

Miles prestrčil prútený roh cez okno. Roh prekypoval lesklými oranžovými kvetmi. Ich čierne stonky sa chveli vo vetre. Neboli dokonalé, zopár bolo dokonca zvädnutých, no boli oveľa krajšie než nadmerné pivónie, ktoré priviedla do rozkvetu Francesca. Niekedy do našich životov vstupujú krásne veci sčista-jasna.

Toto bola asi najmilšia vec, ktorú pre ňu niekto na Shoreline spravil – a ešte to, ako sa Miles vlámal do Stevenovej kancelárie a ukradol tú knihu, aby pomohol Luce naučiť sa, ako prejsť cez tieň. Alebo ako ju Miles v prvý deň ich zoznámenia pozval na raňajky. Alebo ako rýchlo ju zahrnul do svojich plánov na Deň vďakyvzdania. Alebo že na tvári nemal ani náznak hnevu, keď mu pridelili službu so smeťami, lebo ho odchodom zo školy dostala do problémov. Alebo to, ako Miles…

Uvedomila si, že by mohla pokračovať celý večer. Preniesla kvety na druhú stranu izby a položila ich na stôl.

Keď sa vrátila, Miles jej podával ruku, aby jej pomohol prejsť cez okno. Mohla si vymyslieť výhovorku, niečo úbohé o neporušovaní Francesciných pravidiel. Alebo sa mohla chytiť jeho silnej, teplej a bezpečnej ruky a prekĺznuť von. Na chvíľu mohla na Daniela zabudnúť.

Na oblohe bola záplava hviezd. Svietili v čiernej noci ako diamanty slečny Fisherovej – no jasnejšie, viditeľnejšie a krajšie. Odtiaľto vyzeral sekvojový baldachýn na východ od školy hustý, tmavý a neblahý; na západe sa nachádzala ustavične zvírená voda a vzdialená žiara vatry horiacej na veternej pláži. Luce si to všimla z rímsy už predtým. Oceán. Les. Oblohu. No všetky predošlé razy jej pozornosť plne zaujal Daniel. Akoby ju oslepoval, takže vlastne nikdy nevnímala okolitú scenériu.

Naozaj jej vyrážala dych.

„Asi sa čuduješ, prečo som prišiel,“ prehovoril Miles a Luce si uvedomila, že už nejaký čas boli obaja ticho. „Začal som ti o tom hovoriť predtým, ale – ne – nie som si istý –“

„Som rada, že si sa zastavil. Pozerať do ohňa začínalo byť trochu nudné.“

Kútik úst sa jej zdvihol v úsmeve.

Miles si vopchal ruky do vreciek. „Pozri, viem, že ty a Daniel –“

Luce nechtiac zastonala.

„Máš pravdu, ani som s tým nemal začínať –“

„Nie, nezastonala som kvôli tomu.“

„Ide len o to… Vieš, že sa mi páčiš, však?“

„Ehm.“

Jasné, že sa Milesovi páči. Sú priatelia. Dobrí priatelia.

Luce si hrýzla peru. Teraz hrala hlúpu sama pred sebou, čo nikdy nebolo dobré znamenie. Pravda bola: Páči sa Milesovi. A on sa jej tiež páči. Len sa naňho pozrite. Má modré oči ako oceán, a vždy keď sa usmeje, zároveň sa jemne zasmeje sám pre seba. Okrem toho je to nepochybne najpriateľskejší človek, akého kedy stretla.

No je tu Daniel a pred ním bol tiež Daniel a opäť Daniel a znova a – bolo to nekončene komplikované.

„Kazím to.“ Miles zvraštil tvár. „Chcel som ti len zaželať dobrú noc.“

Keď k nemu dvihla oči, zbadala, že na ňu hľadí. Vytiahol ruky z vreciek, našiel jej ruky a zovrel ich v priestore medzi ich hruďami. Pomaličky sa skláňal a Luce znova pocítila, aká úžasná noc ich obklopuje.

Vedela, že ju Miles ide pobozkať. Vedela, že by mu to nemala dovoliť. Kvôli Danielovi, samozrejme – ale aj kvôli tomu, čo sa stalo Trevorovi, keď ho pobozkala. Jej prvý bozk. Jediný s niekým iným ako s Danielom. Zomrel Trevor kvôli jej pripútaniu k Danielovi? Čo ak v momente, keď pobozká Milesa… tú myšlienku nemohla zniesť.

„Miles.“ Odtlačila ho. „Toto by si nemal robiť. Pobozkať ma je,“ prehltla, „nebezpečné.“

Jemne sa zasmial. Samozrejme, že to urobí, pretože nevie nič o Trevorovi. „Myslím, že to risknem.“

Chcela sa odtiahnuť, ale Miles v nej vedel vzbudiť dobrý pocit takmer vo všetkom. Ešte aj v tomto. Keď sa jeho ústa prisali na jej, zatajila dych v očakávaní najhoršieho.

Ale nestalo sa nič.

Milesove pery boli hebké ako perie a bozkával ju dosť jemne na to, aby ho stále pokladala za dobrého kamaráta – no s dostatočnou vášňou, ktorá dokazovala, že za týmto bozkom sa toho skrýva viac. Ak bude chcieť.

Ale aj keď sa neobjavili žiadne plamene, žiadna zhorená koža, žiadna smrť a skaza – a prečo vlastne nie? – ten bozk v nej mal vyvolať zlý pocit. Už tak dlho jej pery chceli Danielove pery, vždy a vždy. Snívala o jeho bozku, jeho úsmeve, krásnych fialovosivých očiach, jeho tele objímajúcom to jej. Nikdy nemal byť niekto iný.

Čo ak sa v Danielovi mýlila? čo ak môže byť šťastnejšia – alebo iba šťastná – s iným chalanom?

Miles sa odtiahol, vyzeral šťastný a smutný zároveň. „Tak dobrú noc.“ Odvrátil sa, akoby sa vracal do svojej izby. No potom sa otočil späť. A vzal ju za ruku. „Ak budeš mať niekedy pocit, že to s… vieš, nevychádza…“ Pozrel na oblohu. „Som tu. Len chcem, aby si to vedela.“

Luce prikývla a už bojovala s prívalom zmätku. Miles jej stisol ruku a potom sa vydal opačným smerom, preskakujúc cez šikmú šindľovú strechu, späť na svoju stranu internátu.

Keď bola sama, prstami si prešla po perách, kde boli predtým Milesove ústa. Spozná to Daniel, keď sa nabudúce uvidia? Zo všetkých ťaživých a šťastných chvíľ dňa ju rozbolela hlava a mala chuť schúliť sa do postele. Keď liezla oknom dnu do svojej izby, ešte raz sa otočila, nasávala ten výhľad, aby si zapamätala, ako všetko vyzeralo v ten večer, keď sa toľké veci zmenili.

No namiesto hviezd a stromov a vlnobitia sa Lucine oči zastavili na čomsi inom, skrytom za jedným z mnohých komínov na streche. Na čomsi bielom a vzdúvajúcom sa. Na dúhovo sfarbených krídlach.

Daniel. Čupel len meter-dva od miesta, kde sa s Milesom pobozkali, len napoly skrytý z dohľadu. Bol jej otočený chrbtom. Hlavu mal zvesenú.

„Daniel,“ zvolala, a keď vyslovila jeho meno, zadrhol sa jej hlas.

Keď sa k nej otočil tvárou, jeho strhaný výraz prezrádzal nevýslovné utrpenie. Ako keby mu Luce práve vytrhla srdce. Pokrčil kolená, rozprestrel krídla a odletel do noci.

O chvíľu nato vyzeral len ako ďalšia hviezda na trblietajúcej sa čiernej oblohe.

ŠESTNÁSŤ

TRI DNI

Nasledujúce ráno na raňajkách Luce sotva vládala niečo zjesť. Bol posledný deň školy, predtým ako zo Shoreline pustia študentov domov na Deň vďakyvzdania. Luce sa už teraz cítila osamelá. Osamelosť uprostred davu ľudí patrila k tým najhorším, no nemohla si pomôcť.

Všetci študenti okolo nej veselo štebotali o tom, ako pôjdu domov k svojim rodinám. O svojej frajerke alebo chalanovi, ktorého nevideli od letných prázdnin. O žúrkach, ktoré cez víkend usporiadajú ich kamaráti.

Jediná žúrka, na ktorej sa Luce tento víkend zúčastní, bude uplakaný večierok v prázdnej internátnej izbe.

Samozrejme, zopár ďalších študentov z hlavnej školy ostáva počas prázdnin: Connor Madson, ktorý prišiel na Shoreline zo sirotinca v Minnesote; Brenna Leeová, ktorej rodičia žijú v Číne; Francesca a Steven tiež ostávajú – aké prekvapenie – a vo štvrtok večer budú v jedálni organizovať večeru pre bezprizorných.

Luce sa držala jedinej nádeje – že Arrianina vyhrážka, že na ňu dá pozor, zahŕňa aj Deň vďakyvzdania. No odkedy ich troch Arriane priviedla späť na Shoreline, skoro vôbec ju nevidela. Len na okamih na dožinkoch.

Ostatní mali opustiť školu počas nasledujúcich dvoch dní. Miles na rodinný večierok s obsluhou pre vyše sto hostí. Dawn a Jasmine na spoločné stretnutie rodín v Jasmininom sídle v Sausalite. Aj Shelby – i keď o tom, že pôjde do Bakersfieldu, nepovedala Luce ani slovo – predošlý deň telefonovala s mamou, stonajúc: „Áno. Viem. Budem tam.“

Toto bol najhorší čas na to, aby Luce ostala sama. Jej vnútorný chaos každým dňom rástol, až nevedela, aký má mať z Daniela alebo hocikoho iného pocit. A neprestávala si nadávať za to, že bola včera večer taká hlúpa a dovolila Milesovi zájsť tak ďaleko.

Celú noc prichádzala vždy k tomu istému záveru: Aj keď bola na Daniela nahnevaná, to, čo sa stalo s Milesom, bola len jej vina. To ona podvádzala.

Pri pomyslení, ako tam Daniel sedel a mlčky sledoval, ako sa ona a Miles pobozkali, jej prišlo zle; ako sa len musel cítiť, keď vzlietol zo strechy! Tak ako sa cítila ona, keď sa prvý raz dopočula o tom, nech to už bolo čokoľvek, čo sa stalo medzi Danielom a Shelby – ibaže toto bolo horšie, pretože išlo o nefalšované podvádzanie. Ďalšia vec do zoznamu dôkazov, že ona a Daniel akosi nevedia spolu komunikovať.

Jemný smiech ju vrátil späť k nedotknutým raňajkám.

Okolo stolov sa kĺzala Francesca, oblečená v čierno-bielom bodkovanom plášti. Zakaždým čo sa na ňu Luce letmo pozrela, mala na tvári prilepený ten svoj presladený úsmev a bola zabratá do hlbokého rozhovoru s tým či oným študentom. Luce sa však ešte stále cítila byť pod prísnym dohľadom. Ako keby sa Francesca dokázala zavŕtať do jej mysle a presne vedela, prečo Luce stratila chuť do jedla. Ako biele pivónie, ktoré zo dňa na deň bez stopy zmizli zo záhonu, tak sa môže stratiť aj Francescino presvedčenie, že Luce je silná.

„Čo si taká nafučaná, moja?“ Shelby zhltla kusisko pečiva. „Včera večer ti toho veľa neutieklo, ver mi.“

Luce neodpovedala. Vatra na pláži už nemohla byť v jej mysli vzdialenejšia. Práve si všimla Milesa, ako sa vlečie na raňajky oveľa neskôr, ako mal vo zvyku. Šiltovku si stiahol nízko do očí a plecia trochu nahrbil. Nechtiac si prešla prstami po perách.

Shelby nápadne mávala rukami nad hlavou. „Čo je slepý? Zem volá Milesa!“

Keď konečne pritiahla jeho pozornosť, nemotorne zakýval smerom k ich stolu a skoro sa potkol o švédske stoly. Opäť zakýval a potom zmizol za jedálňou.

„Zdá sa mi to, alebo sa Miles v posledných dňoch správa ako totálne nemehlo?“ Prevrátila oči a napodobnila Milesovo smiešne potknutie.

Ale Luce sa strašne chcela pobrať za ním a –

A čo? Povedať mu, že sa nemusí hanbiť? Že ten bozk je aj jej vina? Že buchnúť sa do vlakovej havárie, akou je ona, sa môže skončiť len zle? Že sa jej páči, no toľko vecí ohľadom toho – nich – je nemožných? Že aj keď sa s Danielom teraz škriepia, nič nemôže ohroziť ich lásku?

„Takže, ako som hovorila,“ pokračovala Shelby a doliala Luce kávu z bronzovej kanvice na stole. „Vatra, hedonizmus, bla-bla-bla. Tie záležitosti dokážu byť také únavné.“ Jedna strana Shelbiných úst sa takmer pousmiala. „Najmä, vieš, keď tam nie si.“

Lucino srdce trochu zmäklo. Z času na čas k sebe Shelby vpustila záblesk slnka. No potom jej spolubývajúca rýchlo pokrčila plecami, akoby chcela povedať: Nech ti to nestúpne do hlavy.

„Nik iný neocení moje napodobovanie Lilith. To je všetko.“ Shelby si vystrela chrbticu, hruď vypla dopredu a pravý kútik pier sa jej začal nesúhlasne chvieť.

Shelbina imitácia Lilith Luce vždy rozosmiala. No dnes sa zmohla len na chabý úsmev so zavretými ústami.

„Hmm,“ zareagovala Shelby. „Niežeby si sa zaujímala o to, o čo si na párty prišla. Včera večer som zbadala Daniela, ako letí ponad pláž preč. Vy dvaja ste určite mali čo dobiehať.“

Shelby videla Daniela? Prečo to nespomenula skôr? Mohol ho vidieť ešte niekto iný?

„Ani sme spolu nehovorili.“

„To sa mi nechce veriť. Väčšinou má pre teba kopu rozkazov –“

„Shelby, Miles ma pobozkal,“ prerušila ju Luce. Oči mala zatvorené. Z nejakého dôvodu sa jej tak ľahšie vychádzalo s farbou von. „Včera večer. A Daniel všetko videl. Odletel, skôr ako som mohla –“

„Áno, to by stačilo.“ Shelby ticho zahvízdala. „To je tak trochu gigantické.“

Lucina tvár horela od hanby. Nemohla z hlavy pustiť obraz odlietajúceho Daniela. Pôsobilo to tak definitívne.

„Takže je medzi tebou a Danielom… veď vieš… koniec?“

„Nie, nikdy.“ Luce ani nemohla počuť tú frázu bez toho, aby ju nestriaslo. „Jednoducho neviem.“

Nepovedala Shelby o tom, čo na konci videla v Oznamovateľovi – že Daniel a Cam spolupracujú. Že pokiaľ ju oči neklamali, sú tajní kamoši. Shelby aj tak nebude vedieť, kto je Cam, a tá história bola príliš zložitá na vysvetľovanie. Okrem toho Luce by nezniesla, keby sa Shelby so svojimi úmyselne kontroverznými názormi na anjelov a démonov pokúšala dokázať, že partnerstvo Cama a Daniela nie je až taká veľká veda.

„Vieš, že Daniel bude kvôli tomu teraz celý zdeptaný. Nie je to vari preňho to najdôležitejšie – nehynúca oddanosť jedného voči druhému?“

Luce na bielej železnej stoličke stuhla.

„Nebola som sarkastická, Luce. Takže možno, neviem, Daniel bol zapletený s inými osobami. Celé je to dosť nejasné. No odkaz pre teba z tohto celého je, tak ako som ti už hovorila, že nikdy nemal pochybnosti o tom, že ty si jediná, na kom záleží.“

„To mi má zlepšiť náladu?“

„Netvrdím, že mojou úlohou je zlepšiť ti náladu, len sa snažím objasniť podstatu. Napriek všetkej Danielovej otravnej rezervovanosti – a tej je dosť – je ti ten chalan zjavne oddaný. Skutočná otázka znie: Si mu oddaná aj ty? Pokiaľ Daniel vie, môžeš sa naňho vykašľať, len čo sa zjaví nieto iný. Zjavil sa Miles. A očividne je to super chalan. Na môj vkus trochu sentimentálny, ale –“

„Nikdy by som sa na Daniela nevykašľala,“ povedala Luce nahlas, v zúfalej túžbe uveriť tomu.

Spomenula si na zdesenie na jeho tvári v ten večer, keď sa hádali na pláži. Zaskočilo ju, ako rýchlo sa jej opýtal: Rozchádzame sa? Ako keby s tou možnosťou počítal. Ako keby mu nebola zhltla celú jeho šialenú historku o ich nekonečnej láske, keď si ju vypočula pod broskyňami na Meči a kríži. Zhltla ju aj s navijakom a strávila aj všetky jej trhliny – zubaté kúsky, ktoré nedávali zmysel, no prosili, aby im v tom čase verila. Teraz jej každý deň ďalší z nich nahlodával útroby. Cítila, že ten najväčší sa jej prieči v hrdle:

„Väčšinou ani neviem, prečo ma má vlastne rád.“

„No tak,“ zastonala Shelby. „Nebuď ako tie baby: Je pre mňa príliš dobrý. Budem ťa musieť vykopnúť k Dawninmu a Jasminimu stolu. To je ich parketa, nie moja.“

„Tak to nemyslím.“ Luce sa naklonila dopredu a stíšila hlas. „Chcela som povedať, že pred dávnymi vekmi, keď bol Daniel, veď vieš, tam hore, vybral si mňa. Mňa, zo všetkých na zemi –“

„No, vtedy bolo asi o niečo menej možností – Au!“ Luce sa na Shelby zahnala. „Len sa snažím nadľahčiť atmosféru!“

„Vybral si mňa, Shelby, namiesto nejakej vysokej pozície. To je dosť vážne, nemyslíš?“ Shelby prikývla. „Muselo na tom byť viac než len to, že som sa mu zdala byť zlatá.“

„Ale… ty nevieš, čo to bolo?“

„Pýtala som sa, no nikdy mi nepovedal, čo sa stalo. Keď som o tom začala hovoriť, akoby si nevedel spomenúť. A to je šialené, pretože to znamená, že len slepo a bez záujmu čosi napĺňame. Na základe nejakej niekoľkotisícročnej bájky, ktorú ani jeden z nás nevie ničím podložiť.“

Shelby si pošúchala sánku. „Čo ti ešte Daniel zatajuje?“

„To chcem zistiť.“

Čas na terase plynul; väčšina študentov mierila na vyučovanie. Čašníci-štipendisti sa ponáhľali odpratávať zo stolov. Pri stole, ktorý bol najbližšie k oceánu, pil Steven osamote kávu. Okuliare mal zložené na stole. Jeho oči našli Lucine a upreli sa na ňu na veľmi dlhý moment. Ešte aj keď vstala, aby sa pobrala na hodinu, jeho intenzívny, ostražitý pohľad spočíval na nej. Čo bol pravdepodobne jeho zámer.

Po tom najdlhšom, najotupnejšom náučnom programe o delení buniek, aký kedy Luce videla, vyšla z triedy, kde mali biológiu, zišla dole schodmi hlavnej školskej budovy a pokračovala von, kde ju prekvapilo úplne plné parkovisko. Rodičia, starší súrodenci a kopa šoférov vytvorili autami taký dlhý rad, aký videla len v expresnom jazdnom pruhu na základnej škole v Georgii.

Študenti sa okolo nej náhlili z vyučovania a kľučkovali k autám, vlečúc za sebou kufre na kolieskach. Dawn a Jasmine sa objali na rozlúčku a potom Jasmine nasadla do limuzíny a Dawnini bratia urobili sestre miesto vzadu v ich SUV. Tie dve sa lúčili len na pár hodín.

Luce opäť vošla do budovy a vykĺzla málo používanými zadnými dverami a cez areál prešla k internátu. V tejto chvíli rozhodne nezvládala lúčenie.

Keď Luce kráčala pod sivou oblohou, stále ju sužovali výčitky, no po rozhovore so Shelby mala pocit trochu väčšej kontroly. Bolo to hlúpe, ale to, že pobozkala niekoho iného, v nej zanechalo pocit, že konečne vo vzťahu s Danielom mala navrch. Možno sa od neho, pre zmenu, dočká reakcie. Mohla by sa mu ospravedlniť. Mohol by sa ospravedlniť on jej. Mohli by urobiť citronádu, alebo čokoľvek. Prelomiť všetky tieto nezmysly a konečne spolu začať hovoriť.

Vtom jej zavibroval telefón. Esemeska od pána Colea:

O všetko je postarané.

Takže pán Cole podal správu o tom, že Luce nepríde domov. No v esemeske vynechal, či s ňou chcú jej rodičia hovoriť. Neozvali sa už niekoľko dní.

Bola to beznádejná situácia: Keď jej napísali, mala výčitky za to, že im neodpísala. Keď nenapísali, cítila sa zodpovedná za to, že s ňou nemôžu nadviazať kontakt. Ešte nevymyslela, čo s Callie.

S dupotom vybehla hore schodmi prázdneho internátu. V priestrannej budove jej topánky vysielali dutú ozvenu. Na okolí nebol nik.

Keď sa dostala do izby, počítala s tým, že Shelby už bude dávno preč – alebo aspoň že pri dverách uvidí jej zbalený kufor.

Shelby tam nebola, no jej šatstvo ešte ležalo porozťahované po jej polovici izby. Červená prešívaná vesta visela na háčiku a karimatka bola zrolovaná v kúte. Možno odíde až zajtra ráno.

Skôr ako Luce za sebou zavrela dvere, niekto na druhej strane zaklopal. Vystrčila hlavu na chodbu.

Miles.

Zvlhli jej dlane a cítila, ako sa jej zrýchľuje tep. Rozmýšľala, ako asi vyzerajú jej vlasy, či si nezabudla ráno ustlať posteľ a ako dlho kráčal za ňou. Či videl, ako sa vyhla lúčeniu pred Dňom vďakyvzdania, alebo bolestný výraz na jej tvári, keď si kontrolovala esemesky.

„Ahoj,“ povedal jemne.

„Ahoj.“

Miles mal na sebe hrubý hnedý sveter a pod ním bielu košeľu. Mal oblečené džínsy s dierou na kolene. Vždy keď ich mal na sebe, Dawn vyskočila a šla za ním, a potom mu s Jasmine za chrbtom padali do mdlôb.

Miles roztiahol pery do nervózneho úsmevu.

„Chceš niečo robiť?“

Palce mal zastrčené pod pásmi tmavomodrého ruksaku a jeho hlas sa odrážal od drevených stien. Luce napadlo, že ona a Miles sú možno jediní dvaja ľudia v celej budove. Tá predstava ju vzrušovala, no zároveň aj znervózňovala.

„Mám zaracha, naveky, pamätáš?“

„Preto prinášam zábavu sem k tebe.“

Sprvu si Luce myslela, že Miles hovorí o sebe, no potom si zložil ruksak z pleca a odzipsoval hlavné vrecko. Vo vnútri boli uložené poklady – stolné hry. Boggle, Connect Four, Parcheesi, High School Musical, ešte aj cestovné Scrabble. Bolo to také milé, až Luce prišlo do plaču.

„Myslela som, že ideš dnes domov,“ povedala. „Všetci ostatní odchádzajú.“

Miles pokrčil plecami. „Moji rodičia povedali, že sa nič nestane, ak neprídem. Doma budem znova o pár týždňov a okrem toho naše predstavy perfektnej dovolenky sa líšia. Tá ich je hodná článku v sekcii Štýl v New Tork Times.“

Luce sa zasmiala. „A tvoja?“

Miles siahol trochu hlbšie do ruksaku a vytiahol dva balíčky instantného jablkového muštu, balenie pukancov do mikrovlnky a DVD s filmom Woodyho Allena Hannah a jej sestry. „Dosť skromná, ale pozeráš sa na ňu.“ Usmial sa. „Chcel som, aby si so mnou strávila Vďakyvzdanie, Luce. Len preto, že meníme miesto, neznamená, že musíme zmeniť naše plány.“

Cítila, ako sa jej na tvári rozťahuje úsmev, a podržala Milesovi dvere, aby mohol vojsť dnu. Keď prechádzal popri nej, plecom sa o ňu obtrel a na moment sa im stretli pohľady. Takmer cítila, ako sa Miles zaknísal na pätách, akoby sa chcel vrátiť a pobozkať ju. V očakávaní stuhla.

No on sa len usmial, zložil ruksak naprostred dlážky a začal vybaľovať to, čo priniesol na oslavu Vďakyvzdania.

„Si hladná?“ spýtal sa a zamával balením pukancov.

Luce sa uškrnula. „Príprava pukancov mi vôbec nejde.“

Spomenula si na ten raz, keď s Callie takmer vypálili internát na Doverskej. Nemohla si pomôcť. Jej najlepšia kamarátka jej začala zase veľmi chýbať.

Miles otvoril dvierka mikrovlnky. Zdvihol prst. „Týmto prstom stlačím hociktorý gombík a uvarím takmer čokoľvek. Máš šťastie, že som v tom taký dobrý.“

Bolo divné, že predtým bola kvôli bozku s Milesom celá rozorvaná. Teraz si uvedomila, že je jedinou osobou, pri ktorej sa cíti dobre. Keby nebol prišiel, rútila by sa do ďalšej čiernej priepasti plnej výčitiek. Aj keď si nevedela predstaviť, že by ho mala znova pobozkať – nie preto, že by nechcela, ale pretože vedela, že to nie je správne, pretože to nemôže… nechce Danielovi urobiť – Milesova prítomnosť ju veľmi upokojovala.

Hrali Boggle, až kým Luce konečne nepochopila pravidlá, Scrabble, kým si neuvedomili, že súprave chýba polovica písmen, a Parcheesi, kým slnko za oknom nezapadlo a vnútri sa tak zošerilo, že bez zažatého svetla ani nevideli na hraciu plochu. Potom sa Miles postavil a rozložil oheň a do DVD prehrávača na Lucinom počítači vsunul Hannah a jej sestry. Jediné miesto, kde sa dalo sedieť a pozerať film, bola Lucina posteľ.

Odrazu Luce znervóznela. Pred chvíľou boli len dvaja kamaráti, ktorí hrali stolné hry vo všedné popoludnie. Teraz svietili hviezdy, internát bol prázdny, oheň praskal a – čo boli oni?

Sadli si vedľa seba na Lucinu posteľ a ona musela stále myslieť na to, kde má ruky, či bude vyzerať prirodzene, ak ich bude mať položené v lone, a či by sa obtreli o Milesove končeky prstov, keby si ich položila vedľa tela. Kútikom oka videla, ako sa mu pri dýchaní zdvíha hruď. Poškrabal sa na šiji, zložil si bejzbalovú šiltovku a z jeho jemných hnedých vlasov zavanul citrusový šampón.

Hannah a jej sestry bol jedným z mála filmov Woodyho Allena, ktoré nevidela, no nemohla sa prinútiť dávať pozor. Ešte skôr ako sa objavili úvodné titulky, trikrát si prekrížila a narovnala nohy.

Otvorili sa dvere. Do izby vletela Shelby, vrhla jediný pohľad na Lucin monitor a vyhŕkla: „Najlepší film na Vďakyvzdanie všetkých čias! Môžem pozerať s –“ Potom uvidela Luce a Milesa, sediacich po tme na posteli. „Aha.“

Luce vyskočila z postele. „Jasné, že môžeš! Nevedela som, kedy odchádzaš domov –“

„Nikdy.“ Shelby sa vyšvihla na hornú posteľ a spôsobila dole Luce a Milesovi malé zemetrasenie. „S mamou sme sa pohádali. Nepýtaj sa, bola to úplná nuda. Okrem toho, aj tak budem oveľa radšej s vami dvoma.“

„Ale Shelby –“ Luce si nevedela predstaviť, že sa pohádali až tak, že na Vďakyvzdanie nepôjde domov.

„Vychutnajme si Woodyho talent v tichosti,“ prikázala Shelby.

Miles a Luce si vymenili sprisahanecké pohľady. „Nie sme proti,“ zvolal Miles na Shelby a zazubil sa na Luce.

Pravdupovediac, Luce odľahlo. Keď sa usadila späť na svoje miesto, jej prsty sa obtreli o Milesove a on jej ich stisol. Bolo to len na moment, no dosť dlho na to, aby Luce pochopila, že aspoň pokiaľ ide o Vďakyvzdanie, všetko bude v poriadku.

SEDEMNÁSŤ

DVA DNI

Luce sa zobudila na škripot vešiaka na tyči v skrini.

Skôr ako zbadala, kto ten zvuk spôsobuje, privalila ju hora šatstva. Posadila sa v posteli a hrabala sa von spod kopy džínsov, tričiek a svetrov. Z čela si zložila vlnenú ponožku.

„Arriane?“

„Páčia sa ti tie červené? Alebo čierne?“ Arriane si pridŕžala dvoje Luciných šiat pri drobnej postave a pohojdávala sa, keď sa s oboma predvádzala.

Arriane už nemala na ruke hrozný stopovací náramok, ktorý musela nosiť na Meči a kríži. Luce si to všimla až teraz a pri spomienke na to, ako Arrianiným telom prebehol elektrický výboj, vždy keď porušila pravidlá, ju striaslo. Každým dňom v Kalifornii boli Lucine spomienky na Meč a kríž čoraz hmlistejšie, až kým ju takýto moment nevrhol späť do chaosu, ktorý tam prežívala.

„Elizabeth Taylorová tvrdí, že červenú môžu nosiť len niektoré ženy,“ pokračovala Arriane. „Celé je to o dekolte a farbe. Našťastie máš oboje.“ Zvesila červené šaty z vešiaka a hodila ich na kopu.

„Čo tu robíš?“ spýtala sa Luce.

Arriane si dala drobné ruky vbok. „Pomáham ti baliť, hlupáčik. Ideš domov.“

„K-kam domov? Čo tým myslíš?“ zajachtala Luce.

Arriane sa zasmiala a podišla vpred, chytila Luce za ruku a vytiahla ju z postele. „Do Georgie, broskynka.“ Potľapkala Luce po líci. „K starému dobrému Harrymu a Doreen. A očividne tam priletí aj nejaká tvoja kamarátka.“

Callie. Naozaj sa jej podarí stretnúť sa s Callie? A so svojimi rodičmi? Luce sa zakolísala na mieste a odrazu sa nevedela zmôcť na slovo.

„Nechceš stráviť Deň vďakyvzdania s vašimi?“

Luce čakala na chyták. „A čo –“

„Neboj sa.“ Arriane potiahla Luce za nos. „Bol to nápad pána Colea. Musíme udržiavať ilúziu toho, že si stále len kúsok od rodičov. Toto je určite najjednoduchší a najpríjemnejší spôsob, ako to urobiť.“

„No keď mi včera esemeskoval, povedal len –“

„Nechcel, aby si si robila nádeje, kým nevyrieši každý detail vrátane,“ Arriane sa uklonila, „dokonalého sprievodcu. Vlastne, jedného z nich. Roland by tu mal byť každú chvíľu.“

Ozvalo sa klopanie na dvere.

„Je skvelý.“ Arriane ukázala na červené šaty, ktoré Luce ešte stále držala v ruke. „Hoď tú nádheru na seba.“

Luce rýchlo vkĺzla do šiat, potom zašla do kúpeľne, aby sa učesala a umyla si zuby. Arriane ju postavila pred jednu z tých zriedkavých situácií typu Hodíme ťa do vody – a ty plávaj. Človek sa nemôže zdržiavať otázkami. Jednoducho musí plávať.

Vyšla z kúpeľne a čakala, že uvidí Rolanda a Arriane robiť niečo typicky rolandovsko-arrianovské, ako napríklad, že jeden stojí na kufri, kým sa ho ten druhý snaží zazipsovať.

No na dvere neklopal Roland.

Boli to Steven a Francesca.

Do riti.

Luce sa na jazyku sformovali slová: Môžem to vysvetliť. Ibaže nemala ani potuchy, ako sa z tejto situácie vyhovorí. Pozrela na Arriane, hľadala u nej pomoc. Arriane práve hádzala do kufra Lucine tenisky. Nevie, v akej totálnej kaši o chvíľu budú?

Keď Francesca pristúpila bližšie, Luce sa pripravila. No vtom široké zvonové rukávy Francescinho karmínového roláka obklopili Luce v nečakanom objatí. „Prišli sme ti zaželať všetko dobré.“

„Samozrejme, že nám budeš zajtra chýbať na tom, čo ironicky voláme Večera pre bezprizorných,“ povedal Steven, chytil Francescu za ruku a ťahal ju preč od Luce. „No vždy je pre študenta najlepšie, keď je so svojou rodinou.“

„Nerozumiem,“ povedala Luce. „Vy ste o tom vedeli? Myslela som, že mám domáce väzenie až do odvolania.“

„Dnes ráno sme hovorili s pánom Coleom,“ oznámila Francesca.

„A domáce väzenie si nemala za trest, Luce,“ vysvetlil Steven. „Bol to jediný spôsob, ako zabezpečiť, aby si pod naším vedením bola v bezpečí. No s Arriane si v dobrých rukách.“

Francesca, ktorá sa nikdy nezdržala dlhšie, ako sa patrilo, už viedla Stevena k dverám. „Počuli sme, že sa ťa tvoji rodičia nevedia dočkať. A že tvoja mama plní mrazničku koláčmi.“ Žmurkla na Luce, potom jej so Stevenom zakývali a boli preč.

Lucino srdce jasalo nad vyhliadkou toho, že sa dostane domov k rodičom.

Ale vzápätí pocítila súcit s Milesom a Shelby. Budú sklamaní, ak odíde domov do Thunderboltu a nechá ich tu. Ani nevedela, kde Shelby je. Nemôže odísť bez –

Do Luciných otvorených dverí strčil hlavu Roland. V prúžkovanom saku a vyžehlenej bielej košeli vyzeral zodpovedne. Čierno-zlaté dredy mal kratšie, ostrejšie a jeho tmavé, hlboko posadené oči pri nich vyzerali ešte nápadnejšie.

„Je vzduch čistý?“ spýtal sa a venoval Luce dôverne známy diabolský úškrn. „Máme tu prívesok.“ Hlavou kývol na niekoho za sebou – a ten niekto sa nato objavil s vakom v ruke.

Miles.

Blysol na Luce úžasne sebavedomým úsmevom a posadil sa vedľa nej na posteľ. V duchu uvidela, ako ho predstavuje svojim rodičom. Miles si zloží šiltovku, potrasie obom rukou, pochváli maminu napoly dokončenú výšivku…

„Roland, ktorej časti výrazu ‚prísne tajná misia‘ nerozumieš?“ spýtala sa Arriane.

„Je to moja vina,“ priznal sa Miles. „Videl som, ako sem Roland ide… a vypáčil som to z neho. Preto mešká.“

„Len čo tento chalan počul slová Luce a Georgia,“ Roland mykol palcom k Milesovi „v nanosekunde sa zbalil.“

„Boli sme tak trochu dohodnutí na Vďakyvzdanie,“ povedal Miles a pozeral pritom len na Luce. „Nemohol som dovoliť, aby to porušila.“

„Nie.“ Luce si zahryzla do pery, aby potlačila úsmev. „Nemohol.“

„Hmm.“ Arriane zdvihla jedno obočie. „Som zvedavá, čo by na to povedala Francesca. Či sa niekto nemal najprv spýtať tvojich rodičov, Miles –“

„No tak, Arriane.“ Roland mávol odmietavo rukou. „Odkedy podávaš správy šéfstvu? Dám naňho pozor. Nebude s ním žiaden problém.“

„Kde s ním nebude žiaden problém?“ Shelby vtrhla do izby s hompáľajúcou sa karimatkou prevesenou na šnúrke cez chrbát. „Kam ideme?“

„K Luce do Georgie, na Deň vďakyvzdania,“ vysvetlil Miles.

Na chodbe sa za Shelby vznášala peroxidová blond hlava. Shelbin exfrajer. Pokožku mal bielu ako duch a Shelby mala pravdu – na jeho očiach bolo niečo divné. Boli úplne bledé.

„Naposledy ti hovorím, zbohom, Phil!“ Shelby mu rýchlo zabuchla dvere pred nosom.

„Kto to bol?“ chcel vedieť Roland.

„Môj exfrajer, humusák na entú.“

„Vyzerá zaujímavo,“ povedal Roland a rozrušene hľadel na dvere.

„Zaujímavo?“ odfrkla Shelby. „Zaujímavý by bol zákaz priblíženia.“ Stačil jej jeden pohľad na Lucin kufor, potom na Milesov vak a hneď začala náhodne hádzať svoje veci do nízkeho, ale širokého čierneho lodného kufra.

Arriane rozhodila rukami. „Nemôžeš spraviť nič bez sprievodu?“ spýtala sa Luce. Potom sa otočila k Rolandovi: „Predpokladám, že si berieš na zodpovednosť aj túto?“

„Tak toto volám sviatočný duch!“ Roland sa zasmial. „Ideme k Priceovcom na Deň vďakyvzdania,“ povedal Shelby, ktorej sa rozžiarila tvár. „Čím nás je viac, tým to bude väčšia zábava.“

Luce nemohla uveriť, ako perfektne všetko vychádza. Vďakyvzdanie s rodinou a Callie a Arriane a Rolandom a Shelby a s Milesom. Sama by to lepšie nevymyslela.

Trápila ju jediná vec. A trápila ju vážne.

„A čo Daniel?“

Chcela povedať: Vie už o tomto výlete? a Čo sa skutočne odohráva medzi ním a Camom? a Hnevá sa ešte na mňa kvôli tomu bozku? a Je chyba, že ide aj Miles? a aj Aká je šanca, že sa Daniel zajtra objaví v dome mojich rodičov, aj keď tvrdí, že sa so mnou nemôže vídať?

Arriane si odkašľala. „Áno, čo Daniel?“ zopakovala potichu. „To ukáže čas.“

„Takže máme letenky, alebo čo?“ chcela vedieť Shelby. „Lebo ak poletíme, musím si zbaliť svoj kufrík pokoja, esenciálne oleje a vyhrievaciu podložku. Radšej ma nechcite vidieť bez nich v desiatich tisícoch metrov.“

Roland luskol prstami.

Tieň, ktorý vrhali otvorené dvere, sa mu odlúpil pri nohách z drevených podlažných dosák a zdvihol sa tak, ako keď sa otvoria pivničné padacie dvere. Od zeme zavial studený závan, za ktorým vyšľahla deprimujúca temnota. Keď sa tieň scvrkol do malej, kompaktnej gule, páchol ako mokré seno. No potom, na Rolandovo kývnutie, sa nafúkol do vysokej čiernej brány. Vyzeral ako dvere, čo vedú do reštauračnej kuchyne, lietacie dvere s okrúhlym skleneným okienkom v hornej časti. Lenže tieto boli z tmavej hmly Oznamovateľa a cez okienko bolo vidieť len ešte tmavšiu víriacu čiernotu.

„Vyzerá ako ten, o akom som čítal v knihe,“ povedal Miles, očividne ohromený. „Mne sa podarilo len akési čudesné lichobežníkové okno.“ Usmial sa na Luce. „Ale aj tak nám to fungovalo.“

„Drž sa mňa, kamoš,“ povedal Roland, „a uvidíš, ako sa cestuje vo veľkom štýle.“

Arriane prevrátila oči. „Je taký chvastoš.“

Luce natiahla hlavu k Arriane. „Ale ja som myslela, že si povedala –“

„Viem.“ Arriane dvihla ruku. „Viem, že som opakovala všetky tie reči o tom, aké je cestovanie cez Oznamovateľov nebezpečné.

A nechcem patriť k tým otrasným anjelom, ktorí kážu Rob ako hovorím, nie ako robím. Ale všetci sme sa zhodli – Francesca a Steven, pán Cole, všetci –“

Všetci? Luce v tejto skupine jasne chýbal jeden kúsok. Kde v tomto všetkom figuruje Daniel?

„Okrem toho,“ Arriane sa hrdo usmiala, „sme v prítomnosti majstra. Ro je jeden z najlepších cestovateľov cez Oznamovateľov.“ Bokom Rolandovi šepla: „Nech ti to nestúpne do hlavy.“

Roland otvoril dvere v Oznamovateľovi. Zastonali a zaškrípali na tieňových pántoch a otvorili sa do stuchnutej, zívajúcej prázdnoty.

„Hmm… zopakujte mi, prečo je cestovanie cez Oznamovateľov také nebezpečné?“ spýtal sa Miles.

Arriane ukázala prstom po izbe na tieň pod stolnou lampou a za Shelbinou karimatkou. Všetky tiene sa chveli. „Necvičené oko nemusí zistiť, cez ktorého Oznamovateľa treba prejsť. A ver nám, vždy sa nájdu nezvaní návštevníci, ktorí čakajú, kým ich niekto neotvorí.“

Luce si spomenula na hnusný hnedý tieň, na ktorom sa potkla. Nezvaný návštevník, ktorý jej ukázal desivú scénu s Camom a Danielom na pláži.

„Ak si vyberieš nesprávneho Oznamovateľa, veľmi ľahko sa môžeš stratiť,“ vysvetlil Roland. „Nebudeš tušiť kam – alebo do ktorého času – prechádzaš. No pokiaľ sa budeš držať nás, nemáš sa čoho báť.“

Luce nervózne ukázala do útrob Oznamovateľa. Nepamätala si, že by iné tiene, ktorými prešli, boli také kalné a tmavé. Alebo možno len doteraz nepoznala dôsledky. „Neobjavíme sa len tak uprostred našej kuchyne, však? Lebo moja mama z toho šoku asi odpadne –“

„Prosím ťa.“ Arriane cmukla a nasmerovala Luce, potom Milesa a Shelby pred Oznamovateľa. „Majte trochu viery, prosím.“

Bolo to, ako keď si človek razí cestu cez šerú, mokrú, lepkavú a nepríjemnú hmlu. Spustila sa a obalila Luce pokožku, a keď sa nadýchla, priľnula jej k pľúcam. Tunel naplnila ozvena nekonečného bieleho šumu ako vodopád. Dva predošlé razy, keď Luce cestovala cez Oznamovateľa, mala pocit, že sa vlečie a náhli, katapultujúc sa cez temnotu kdesi do svetla. Toto bolo iné. Stratila pojem o tom, kde je a aký je čas, a ešte aj o tom, kto je a kam ide.

Potom sa objavila silná ruka a vytiahla ju von.

Keď ju Roland pustil, ozvena vodopádu sa zmenšila na kvapkanie a nos jej zaplavil pach chlóru. Uvidela skokanský mostík. Dôverne známy mostík pod vysokým klenutým stropom, lemovaným rozbitými okennými tabuľami z farebného skla. Slnko už prešlo poza vysoké okná, no jeho svetlo stále vrhalo jemné dúhové vzory na hladinu olympijského bazéna. V kamenných výklenkoch v stenách sa mihotali sviečky, dávajúce tlmené, nepoužiteľné svetlo. Túto telocvičňu by spoznala kdekoľvek.

„Ó, Bože,“ zašepkala Luce. „Sme na Meči a kríži!“

Arriane rýchlo a bez potešenia preletela miestnosť pohľadom. „Pokiaľ ide o tvojich rodičov, keď nás zajtra ráno vyzdvihnú, celý čas si bola tu. Rozumieš?“

Arriane sa tvárila, ako keby vrátiť sa na Meč a kríž na jednu noc nebolo nič inšie, ako ubytovať sa v nejakom moteli. Spadnúť do tejto kapitoly života však bolo pre Luce ako facka. Nemala to tu rada. Meč a kríž bolo skľučujúce miesto, no bolo to aj miesto, kde sa všeličo stalo. Tu sa zamilovala, tu videla zomrieť blízku kamarátku. Tu sa zmenila viac než kdekoľvek inde.

Zatvorila oči a trpko sa zasmiala. Vtedy nevedela nič v porovnaní s tým, čo vie teraz. A predsa cítila väčšiu istotu, pokiaľ išlo o ňu a jej pocity, než by si bola kedy predtým predstavovala.

„Čo je toto za miesto?“ spýtala sa Shelby.

„Moja posledná škola,“ odpovedala Luce, letmo pozrúc na Milesa. Chúlil sa vedľa Shelby pri stene a vyzeral nesvoj. Luce si spomenula – sú to dobré decká –, a i keď o čase strávenom tu veľa nerozprávala, nefilský mlyn na fámy im mohol poľahky dodať detaily dosť živé na to, aby si vedeli predstaviť jednu strašidelnú noc na Meči a kríži.

„Ehm,“ upozornila na seba Arriane, sledujúc Shelby a Milesa. „A keď sa Lucini rodičia budú pýtať, vy sem chodíte tiež.“

„Vysvetli mi, ako toto môže byť škola,“ povedala Shelby. „Čo tu plávate a zároveň sa modlíte? To je fakt divná výkonnosť, takú na západnom pobreží nenájdeš. Myslím, že sa mi práve začalo čnieť za domovom.“

„Ak si myslíš, že toto je zlé,“ povedala Luce, „mala by si vidieť zvyšok školy.“

Shelby skrivila tvár a Luce jej to nemala za zlé. V porovnaní so Shoreline bolo toto miesto obludným druhom očistca. No, na rozdiel od ostatných študentov po tejto noci odídu.

„Vyzeráte vyčerpaní,“ povedala Arriane. „Čo je dobré, pretože som Coleovi sľúbila, že na seba nebudeme priťahovať pozornosť.“

Roland sa opieral o skokanský mostík a šúchal si spánky, franforce Oznamovateľa sa mu chveli pri nohách. Teraz vstal a prevzal velenie. „Miles, ty budeš spať so mnou v mojej starej izbe. A Luce, tvoja izba je ešte stále prázdna. Prinesieme tam prístelku pre Shelby. Odložme si tašky a stretnime sa v mojej izbe. Využijem staré známosti na čiernom trhu a objednám nám pizzu.“

Zmienka o pizze stačila, aby sa Miles a Shelby prebrali z kómy, no Luce si zvykala dlhšie. To, že jej izba bola ešte vždy prázdna, nebolo zvláštne. Uvedomila si, rátajúc na prstoch, že bola odtiaľto preč necelé tri týždne. Zdalo sa jej to oveľa dlhšie, ako keby každý deň bol mesiac. Luce si nedokázala predstaviť Meč a kríž bez tých ľudí – anjelov alebo démonov –, ktorí utvárali jej tunajší život.

„Žiadne strachy.“ Arriane sa postavila vedľa Luce. „Toto miesto je ako otáčacie dvere pre neschopákov. Ľudia sem stále prichádzajú a odchádzajú, lebo porušili podmienku, majú šialených rodičov a podobne. Randy má dnes večer voľno. Všetkým ostatným je to šumafuk. Ak ti niekto venuje druhý pohľad – ty mu venuj tretí. Alebo ho pošli za mnou.“ Zaťala päsť. „Pripravená?“ Ukázala na ostatných, ktorí už nasledovali Rolanda von z dverí.

„Dobehnem vás,“ zavolala Luce. „Najprv musím niečo spraviť.“

Vo vzdialenom východnom kúte cintorína, vedľa miesta jej otca, bol Pennin skromný, ale upravený hrob.

Naposledy, keď Luce videla tento cintorín, bol pokrytý hrubou vrstvou prachu. Bol to dôsledok každého anjelského boja, ako jej povedal Daniel. Luce nevedela, či anjelský prach odniesol preč vietor alebo či zmizol postupne, no cintorín mal opäť svoju starú zanedbanú podobu. Stále ho obklopoval postupujúci les dubov ovinutých kudzu. Stále vyzeral pod bezfarebnou oblohou pusto a prázdne. Lenže niečo tam chýbalo – niečo podstatné, čomu nevedela prísť Luce na koreň, no aj tak sa kvôli tomu cítila osamelo. Okolo Penninho hrobu vyrástla riedka bezvýrazná tráva, takže v porovnaní s okolitými prastarými hrobmi nevyzeral tak znepokojivo čerstvý. Pred jednoduchým sivým náhrobkom ležala kytica ľalií. Luce sa sklonila a prečítala si nápis:

PENNYWEATHER VAN SYCKLE-LOCKWOODOVÁ

DRAHÁ PRIATEĽKA

1991 – 2009

Luce sa prerývane nadýchla a do očí jej vyhŕkli slzy. Z Meča a kríža odišla, skôr ako bol čas Penn pochovať, no Daniel všetko zariadil. Prvý raz po niekoľkých dňoch jej srdce po ňom zatúžilo. Pretože vedel lepšie než ona sama, čo presne má byť na Penninom náhrobku. Luce, ktorej slzy už tiekli prúdom, si kľakla a rukami zbytočne prečesávala trávu.

„Som tu, Penn,“ šepkala. „Mrzí ma, že som ťa musela opustiť. Mrzí ma, že si sa so mnou vôbec zaplietla. Zaslúžila si si lepší osud. Lepšiu kamarátku, ako som bola ja.“

Želala si, aby jej kamarátka bola ešte tu. Želala si, aby sa s ňou mohla porozprávať. Vedela, že zavinila Penninu smrť, a to jej takmer zlomilo srdce.

„Už vôbec neviem, čo robím, a mám strach.“

Chcela povedať, že jej Penn stále chýba, no čo jej v skutočnosti chýbalo, bola predstava kamarátky, ktorú mohla spoznať lepšie, keby si ju smrť nebola vzala priskoro. Nič z toho nebolo správne.

„Ahoj, Luce.“

Musela si utrieť slzy, aby mohla vidieť pána Colea stojaceho na druhej strane Penninho hrobu. Tak veľmi si zvykla na svojich uhladených učiteľov na Shoreline, že jej pán Cole v pokrkvanom béžovom obleku, s fúzmi a hnedými vlasmi presne rozdelenými cestičkou tesne nad ľavým uchom pripadal takmer nevkusný.

Luce sa pozviechala na nohy a poťahovala nosom, ktorý si utierala zápästím. „Zdravím, pán Cole.“

Milo sa usmial. „Ide ti to tam dobre, ako počúvam. Všetci to hovoria.“

„Ó… n-nie…,“ zajachtala. „Tým si nie som istá.“

„Nuž, ja áno. Viem aj, že tvoji rodičia sa veľmi tešia, že ťa uvidia. Je dobré, keď tieto veci vychádzajú.“

„Ďakujem vám,“ povedala dúfajúc, že chápe, ako veľmi je vďačná.

„Nebudem ťa zdržiavať, mám len jednu otázku.“

Luce čakala, že sa jej opýta niečo ťažké a temné a nad jej sily o Danielovi a Camovi, o dobre a zle, o správnom a nesprávnom, o dôvere a zrade…

No povedal len: „Čo si si spravila s vlasmi?“

Luce mala hlavu strčenú v umývadle na dievčenskom vécku neďaleko jedálne Meča a kríža. Shelby priniesla Luce na papierovom tanieri posledné dva kúsky syrovej pizze. Arriane jej podala fľašku lacnej čiernej farby na vlasy – najlepšej, akú vedel Roland tak narýchlo zohnať, no dosť sa zhodovala s Lucinou prirodzenou farbou.

Arriane ani Shelby sa Luce nepýtali na túto náhlu potrebu zmeny. Bola im za to vďačná. Teraz pochopila, že len čakali, kedy sa ocitne v zraniteľnom stave s polozafarbenou hlavou, aby spustili inkvizíciu.

„Myslím, že Daniel bude rád,“ vyslovila Arriane svojím najzdržanlivejším tónom. „Teda, niežeby si to robila pre Daniela. Či áno?“

„Arriane,“ varovala ju Luce. Nechcela sa o tom baviť. Nie dnes večer.

No zdalo sa, že Shelby áno. „Vieš, čo sa mi vždy páčilo na Milesovi? Že ťa má rád preto, aká si, nie pre to, čo si spravíš s vlasmi.“

„Ak ste sa vy dve plánovali tak otvorene prejaviť, prečo ste neprišli v tričkách Danielov tím a Milesov tím?“

„Tie by sme si mali objednať,“ povedala Shelby.

„Moje je v práčke,“ odpovedala Arriane.

Luce ich prestala vnímať a miesto toho sa sústredila na teplú vodu a podivnú zmes, ktorá jej tiekla po hlave, na pokožku a dole do odtoku: Shelbine hrubé prsty pomohli Luce s prvým farbením, vtedy, keď si myslela, že je to jediný spôsob, ako začať odznova. Arrianino prvé kamarátske gesto voči Luce bol príkaz, aby jej ostrihala čierne vlasy, lebo chcela byť ako Luce. Teraz ich ruky pracovali na Luciných vlasoch na tom istom vécku, kde ju Penn čistila od fašírky, ktorú jej v prvý deň na Meči a kríži hodila Molly na hlavu.

Bolo to trpké a krásne a Luce nevedela prísť na to, čo to všetko znamená. Vedela len, že sa už nechce ďalej skrývať – pred sebou ani pred svojimi rodičmi; pred Danielom, dokonca ani pred tými, ktorí jej chcú ublížiť.

Keď prvý raz prišla do Kalifornie, hľadala lacnú premenu. Teraz si uvedomila, že jediný spôsob ako sa zmeniť, ktorý stojí za to úsilie, je zaslúžiť si skutočnú zmenu. Zafarbiť si vlasy na čierno tiež nie je odpoveď – vedela, že k tej ešte nedospela –, no aspoň to bol krok správnym smerom.

Arriane a Shelby sa prestali handrkovať o tom, ktorý chalan je Lucinou spriaznenou dušou. Mlčky sa na ňu pozreli a prikývli. Pocítila to, skôr ako sa uvidela v zrkadle: Ťažoba smútku, o ktorej ani nevedela, že ju nosí na pleciach, sa zdvihla.

Vrátila sa k svojim koreňom. Bola pripravená ísť domov.

OSEMNÁSŤ

DEŇ VĎAKYVZDANIA

Keď Luce prešla cez predné dvere rodičovského domu v Thunderbolte, všetko tam bolo rovnaké: Vešiak na kabáty v hale stále vyzeral, že sa už-už zvalí pod ťarchou mnohých búnd. Vôňa obrúskov do sušičky a leštidla na drevo stále robila dom čistejším, než naozaj bol. Kvetinový gauč v obývačke bol vyblednutý od ranného slnka, ktoré presvitalo cez žalúzie. Stolík v obývačke pokrýval štós časopisov o interiérovom dizajne, fľakatých od čaju, v ktorých boli obľúbené strany označené pokladničnými blokmi z potravín a čakali na vzdialený čas, keď sa rodičom splní sen a splatia hypotéku a budú mať konečne trochu peňazí navyše na renováciu domu. Andrew, mamin hysterický trpasličí pudel, pribehol, oňuchal hostí a dôverne rafol Luce do členka.

Otec postavil Lucinu tašku v hale a položil jej ruku na plece. Luce hľadela na ich obraz v úzkom vysokom zrkadle pri dverách: otec s dcérou.

Keď ju pobozkal na temeno jej znova čiernej hlavy, okuliare bez rámu sa mu skĺzli na nose. „Vitaj doma, Lucie,“ povedal. „Chýbala si nám.“

Luce zatvorila oči. „Aj vy ste mi chýbali.“ To bolo po prvý raz za niekoľko týždňov, čo svojim rodičom neklamala.

Dom bol teplý a plný omamných sviatočných vôní. Luce sa nadýchla a v mihu si vedela predstaviť každý tanier zakrytý alobalom, ktorý čakal teplý v rúre. Fritovaná morka s hubovou plnkou – otcova špecialita. Jabkovo-brusnicová omáčka, ľahučké kysnuté žemle a toľko tekvicovo-pekanových koláčov – od jej mamy –, že by nakŕmili celý štát. Musela variť celý týždeň.

Mama chytila Luce za zápästia. Orieškovohnedé oči mala okolo viečok trochu vlhké. „Ako sa ti darí, Luce?“ spýtala sa. „Si v poriadku?“

Byť doma bola taká úľava. Luce cítila, že aj jej vlhnú oči. Prikývla a pritúlila sa k mame.

Mamine tmavé, po bradu siahajúce vlasy boli vyformované a nasprejované, akoby len včera navštívila kadernícky salón. A zrejme to aj urobila, ako ju Luce poznala. Vyzerala mladšia a krajšia, ako si ju Luce pamätala. V porovnaní so staršími rodičmi, ktorých chcela navštíviť v Mount Shasta – dokonca aj v porovnaní s Verou – Lucina mama vyzerala veľmi šťastná a plná života, nedotknutá smútkom.

Bolo to preto, že nikdy nemusela pocítiť to, čo ostatní, keď stratili dcéru. Keď stratili Luce. Jej rodičia vybudovali celý svoj život okolo nej. Keby zomrela, zničilo by ich to.

Nemôže zomrieť, tak ako zomrela v minulosti. Nemôže tentoraz zruinovať rodičom život, keď už vie o svojej minulosti viac. Urobí čokoľvek, aby boli šťastní.

Jej mama pozbierala bundy a čapice štyroch tínedžerov, ktorí stáli v hale. „Dúfam, že sú tvoji priatelia hladní.“

Shelby palcom kývla na Milesa. „Dajte si riadny pozor na to, čo si želáte.“

To boli celí Lucini rodičia: neprekážala im hŕstka na poslednú chvíľu ohlásených hostí pri sviatočnom stole.

Keď Chrysler New Yorker jej otca tesne pred poludním prešiel cez vysokú železnú bránu Meča a kríža, Luce už naňho čakala. Noc predtým nemohla spať. Myslela na to, aké je zvláštne, že je späť na Meči a kríži, a mala nervy z toho, akú zvláštnu skupinku ľudí dala dokopy na nasledujúci deň. Našťastie nasledujúce ráno prešlo bez zvláštnych udalostí; keď otca objala dlhšie a silnejšie ako hocikedy predtým, spomenula mu, že má pár známych, ktorí nemajú na sviatky kam ísť.

O päť minút nato sedeli všetci v aute.

Teraz sa obšmietali po Lucinom dome, prezerali si zarámované fotografie Luce v rôznom veku a pozerali von tými istými francúzskymi oknami, cez ktoré ona hľadievala von nad miskou cereálií vyše desaťročia. Bolo to tak trochu surreálne. Zatiaľ čo Arriane odbehla do kuchyne, aby pomohla mame vyšľahať šľahačku, Miles zasypával jej otca otázkami o obrovskom starom teleskope v pracovni. Luce pocítila hrdosť na svojich rodičov, že všetkých tak vrúcne prijali.

Pri zvuku klaksónu podskočila.

Posadila sa na prehýbajúci sa gauč a nadvihla latku na žalúziách. Pred domom stál s bežiacim motorom červeno-biely taxík a vypúšťal výfukové plyny do studeného jesenného vzduchu. Okná mali tmavé sklá, no pasažierom mohla byť len jedna osoba.

Callie.

Zo zadných dverí taxíka sa vystrčila jedna Callina červená kožená čižma po kolená a postavila sa na betónový chodník. O sekundu neskôr sa zjavila srdiečková tvár Lucinej najlepšej kamošky. Callinu porcelánovú pleť farbil rumenec, gaštanové vlasy mala kratšie, hladko zastrihnuté pri brade. Svetlomodré oči sa jej ligotali. Z nejakého dôvodu sa stále obzerala naspäť do taxíka.

„Na čo pozeráš?“ spýtala sa Shelby a nadvihla ďalšiu latku žalúzií, aby sa aj ona pozrela von. Roland vkĺzol vedľa Luce z druhej strany a tiež vykukol von.

Práve včas, aby videl, ako z taxíka vystupuje Daniel –

Za ktorým vyšiel z miesta vedľa šoféra Cam.

Luce pri pohľade na nich vtiahla dych.

Obaja chalani mali na sebe tmavé kabáty, aké mali oblečené v tej scéne na pláži. Vlasy sa im v slnečnom svetle leskli. A len na moment si Luce spomenula, prečo ju na Meči a kríži na začiatku obaja zaujali. Boli krásni. Nedalo sa tomu uniknúť. Surreálne, nadprirodzene očarujúci.

No čo tu, do pekla, robia?

„Presne včas,“ zašepkal Roland.

Po jej druhom boku sa Shelby opýtala: „Kto ich pozval?“

„Presne na to myslím,“ povedala Luce, no pri pohľade na Daniela takmer padala do mdlôb. Aj keď to medzi nimi bolo teraz chaotické.

„Luce.“ Roland sa zasmial na jej výraze, s akým sledovala Daniela. „Nemyslíš, že by si mala otvoriť dvere?“

Zazvonil zvonček.

„Je to Callie?“ zavolala Lucina mama z kuchyne cez vrčanie mixéra.

„Idem!“ zakričala Luce naspäť a v hrudi pocítila chladnú bolesť. Samozrejme, že chce vidieť Callie, no oveľa ochromujúcejšia než radosť z toho, že uvidí najlepšiu kamarátku, bola jej dychtivosť vidieť Daniela. Dotknúť sa ho, držať ho a nadýchnuť sa jeho vône. Predstaviť ho svojim rodičom.

Uvidia to, nie? Uvidia, že Luce našla niekoho, kto jej navždy zmenil život.

Otvorila dvere.

„Veselé Vďakyvzdanie!“ zatiahol vysoký južanský hlas. Luce párkrát žmurkla, skôr ako sa jej mozog naladil na to, čo pred sebou videla.

Gabbe – na Meči a kríži ten najkrajší anjel s tým najlepším vystupovaním – stála na Lucinej verande v ružových mohérových šatách. Blond vlasy mala v krásnej spleti vrkôčikov pripnuté do malých špirál na vrchu hlavy. Jej pleť sa podobne ako Francescina jemne a pôvabne trblietala. V jednej ruke držala kyticu bielych gladiol a v druhej zasrienený biely plastový téglik so zmrzlinou.

Vedľa nej stála démonka Molly Zaneová, s odrastenými hnedými korienkami na peroxidových vlasoch. Roztrhané čierne džínsy jej ladili s vystrapkaným čiernym svetrom, ako keby ešte stále dodržiavala predpis obliekania z Meča a kríža. Pírsingy na tvári sa jej odvtedy, čo ju Luce videla naposledy, znásobili. Na ohybe lakťa balansoval malý, čierny železný kotlík. Zízala na Luce.

Luce videla ostatných, ako kráčajú po dlhom, oblúkovitom chodníku. Daniel niesol Callin kufor, no Cam sa k nej nakláňal, usmieval sa a mal ruku položenú na Callinom pravom predlaktí, keď sa spolu bavili. Zdalo sa, že nevie, či má byť mierne nervózna, alebo absolútne očarená.

„Len sme šli okolo.“ Gabbe sa zoširoka usmiala a podala Luce kvety. „Spravila som vlastnú vanilkovú zmrzlinu a Molly priniesla predjedlo.“

„Diabolské krevety.“ Molly zdvihla pokrievku kotlíka a Luce vdýchla štipľavý cesnakový vývar. „Rodinný recept.“ Molly plesla pokrievku naspäť a pretlačila sa popri Luce do haly, kde sa potkla o Shelby.

„Dávaj bacha,“ nevrlo povedali obe naraz a nedôverčivo na seba zazreli.

„Och, dobre.“ Gabbe sa naklonila k Luce, aby ju objala. „Molly si našla kamošku.“

Roland vzal Gabbe do kuchyne a Luce sa mohla prvý raz nerušene zahľadieť na Callie. Keď sa im stretli pohľady, nemohli si pomôcť: Obe dievčatá sa mimovoľne usmiali a rozbehli sa k sebe.

Náraz Callinho tela vyrazil Luce dych, no na tom nezáležalo. Rukami sa objali a tváre si zaborili navzájom do vlasov; smiali sa tak, ako sa človek smeje po dlhom odlúčení od veľmi dobrého priateľa.

Luce sa neochotne odtiahla a obrátila sa k dvom chlapcom stojacim asi meter za nimi. Cam vyzeral tak ako vždy: vyrovnaný a v pohode, uhladený a fešák.

No Daniel bol nesvoj – a mal na to dobrý dôvod. Neprehovoril s Luce odvtedy, čo ju videl pobozkať Milesa, a teraz tam stál s Lucinou najlepšou kamarátkou a svojím nepriateľom, ktorý sa zmenil na… bohvie čo už mohol teraz byť Cam Danielovi.

Ale –

Daniel je u nej doma. V dosluchu jej rodičov. Zosypali by sa, keby vedeli, kto naozaj je? Ako má predstaviť chalana, ktorý je zodpovedný za tisíce jej úmrtí, ktorý ju skoro vždy priťahuje ako magnet, ktorý je nemožný a ťažko pochopiteľný a tajnostkársky a niekedy dokonca zlý, ktorého láske nerozumie, ktorý spolupracuje s diablom, preboha, a ktorý – ak si myslí, že ukázať sa tu nepozvaný s démonom je dobrý nápad – ju možno vôbec tak dobre nepozná.

„Čo tu robíš?“ Jej hlas bol suchý, lebo nemohla s Danielom hovoriť bez toho, aby sa nerozprávala aj s Camom, a po Camovi by najradšej šmarila niečo poriadne ťažké.

Prvý prehovoril Cam. „Veselé Vďakyvzdanie aj tebe. Počuli sme, že váš dom je dnes super miesto na návštevu.“

„Na letisku sme náhodou stretli tvoju kamošku,“ dodal Daniel monotónnym hlasom, akým s Luce rozprával na verejnosti. Bolo to formálne, takže Luce bažila po tom, aby s ním mohla byť osamote, len aby sa mohli správať prirodzene. A aby ho mohla zdrapiť za chlopne toho hlúpeho kabáta a triasť ním, až kým jej všetko nevysvetlí. Toto sa už ťahalo pridlho.

„Dali sme sa do reči, vzali spolu taxík,“ nadviazal rozhovor Cam a žmurkol pritom na Callie.

Callie sa na Luce usmiala. „A ja som si predstavovala nejaké malé rodinné stretnutie u Priceovcov, no toto je oveľa lepšie. Teraz sa dostanem k najnovším informáciám.“

Luce cítila, ako Callie hľadá v jej tvári záchytný bod, aby zistila, ako je to s týmito dvoma chalanmi. Vďakyvzdanie veľmi rýchlo smerovalo k ozajstnému fiasku. Takto to nemalo byť.

„Moriak je na stole!“ zavolala mama od dverí. Keď vonku zbadala skupinu ľudí, jej úsmev sa zmenil na zmätenú grimasu. „Luce? Čo sa deje?“ Okolo pása mala zaviazanú starú zeleno-bielu pásikavú zásteru.

„Mami,“ začala Luce gestikulujúc, „toto je Callie a Cam a…“ Chcela sa Daniela dotknúť, spraviť hocičo, aby mame naznačila, že je pre ňu dôležitý, že on je ten pravý. A aby aj jemu dala najavo, že ho stále miluje a že všetko medzi nimi bude v poriadku. No nemohla. Len tam nehybne stála. „… Daniel.“

„Dobre.“ Jej mama venovala každému z nich prižmúrený pohľad. „Nuž, hmm, vitajte. Luce, dušička, môžeš na sekundu?“

Luce nasledovala mamu k vchodovým dverám so vztýčeným prstom, aby Callie dala najavo, že príde hneď naspäť. Šla cez halu, cez šerú chodbu, kde viseli zarámované fotografie malej Luce, do útulnej, lampou osvetlenej rodičovskej spálne. Mama sa posadila na biely posteľný poťah a prekrížila si ruky. „Nechceš mi niečo povedať?“

„Strašne ma to mrzí, mami,“ povedala Luce a klesla na posteľ.

„Nechcem nikoho pripraviť o sviatočnú večeru, no nemyslíš, že treba vedieť, kedy je dosť? Nestačilo jedno plné auto nečakaných hostí?“

„Samozrejme, máš pravdu,“ uznala Luce. „Nepozvala som všetkých tých ľudí. Aj mňa zaskočilo, že sa tu toľkí zjavili.“

„Ide len o to, že na teba máme tak málo času. Veľmi radi spoznáme tvojich priateľov,“ povedala Lucina mama, hladkajúc jej vlasy. „No viac si ceníme čas strávený s tebou.“

„Viem, že je to obrovská záťaž, ale mami,“ Luce si položila líce do maminej otvorenej dlane, „on je výnimočný. Daniel. Nevedela som, že príde, no keď je tu, potrebujem s ním stráviť čas tak isto ako s tebou a otcom. Dáva ti to nejaký zmysel?“

„Daniel?“ zopakovala mama. „Ten krásny blonďavý chlapec? Vy dvaja –“

„Sme do seba zaľúbení.“ Luce sa triasla. Aj keď mala o ich vzťahu pochybnosti, keď vyslovila nahlas pred mamou, že Daniela miluje, stalo sa to skutočnosťou a prinútilo ju to spomenúť si, že ho napriek všetkému skutočne ľúbi.

„Aha.“ Mama prikývla, no jej nalakované hnedé kučery sa ani nepohli. Usmiala sa. „No, nemôžeme predsa vykopnúť všetkých okrem neho, však?“

„Ďakujem, mami.“

„Poďakuj sa aj otcovi. A, zlatko? Nabudúce nás informuj o čosi skôr, prosím. Keby som bola vedela, že privedieš domov ‚toho pravého‘, bola by som doniesla z povaly tvoj bábätkovský album.“ Žmurkla a pobozkala Luce na líce.

Keď sa Luce vrátila do obývačky, ako prvého stretla Daniela.

„Som rád, že si nakoniec s rodinou,“ povedal.

„Dúfam, že sa na Daniela nehneváš za to, že ma zobral so sebou,“ poznamenal Cam, a hoci Luce v jeho hlase hľadala povýšenosť, žiadnu nenašla. „Určite by ste obaja boli radšej, keby som tu nebol, no –“ pozrel na Daniela, „dohoda je dohoda.“

„To určite,“ povedala Luce chladne.

Danielova tvár neprezrádzala nič. Až kým nepotemnela. Z jedálne vyšiel Miles.

„Ehm, tvoj otec ide práve predniesť prípitok.“ Miles upieral oči len na Luce a usiloval sa vyhnúť Danielovmu uprenému pohľadu. „Tvoja mama chce vedieť, kde budeš sedieť.“

„Och, hocikde. Možno vedľa Callie.“ Keď sa Luce vybavili v mysli všetci hostia a uvedomila si, že ich treba od seba posadiť čo najďalej, zachvátila ju mierna panika. Molly bolo treba držať bokom od všetkých. „Mala som vytvoriť zasadací poriadok.“

Roland a Arriane šikovne rozložili pri kraji jedálenského stola skladací stolík, takže banket sa teraz preniesol až do obývačky. Ktosi rozprestrel zlato-biely obrus a Lucini rodičia dokonca vytiahli svoj svadobný porcelán. Zažali sviečky a stopkaté poháre naplnili vodou. A Miles so Shelby už prinášali dnu pariace sa misy so zelenou fazuľkou a zemiakovou kašou, zatiaľ čo Luce si sadla na svoje miesto medzi Callie a Arriane.

Na súkromnej večeri na počesť Vďakyvzdania sa teraz zúčastňovali dvanásti: štyria ľudia, dvaja nefili, šiesti padlí anjeli (traja na strane dobra a traja na strane zla) a jeden pes v kostýme moriaka s miskou zvyškov jedla pod stolom.

Miles mieril na miesto priamo oproti Luce – až kým po ňom Daniel neblysol výhražným pohľadom. Miles cúvol a Daniel si tam šiel práve sadnúť, keď na to miesto vkĺzla Shelby. S úsmevom a miernym výrazom víťazstva si Miles sadol po Shelbinej ľavici oproti Callie, zatiaľ čo Daniel sa s neurčitým otráveným výrazom posadil po jej pravici oproti Arriane.

Ktosi Luce kopal pod stolom a usiloval sa pritiahnuť jej pozornosť, no ona neodtrhla pohľad od taniera.

Keď už boli všetci usadení, Lucin otec, otočený tvárou k jej mame, ktorá sedela na druhej strane, sa za vrchstolom postavil. Vidličkou zacinkal o pohár s červeným vínom. „Som známy svojimi siahodlhými prejavmi v tomto období roka.“ Zasmial sa sám pre seba. „No ešte nikdy sme nekŕmili toľko vyhladovane vyzerajúcich ľudí, ako ste vy, takže prejdem priamo k veci. Som vďačný za svoju milú ženu Doreen, za najlepšie dieťa Lucie a vám za to, že ste sa k nám pridali.“ Zahľadel sa na Luce, vťahujúc dnu líca, ako to robieval, keď bol výnimočne hrdý. „Je úžasné vidieť, ako prekvitáš a je z teba mladá dáma s toľkými výbornými priateľmi. Dúfame, že opäť všetci prídu. Nazdravie všetkým. Na priateľov.“

Luce sa prinútila usmiať, nevšímajúc si zákerné pohľady, ktorými sa všetci jej „priatelia“ častovali.

„Počúvajte!“ Daniel prelomil to neuveriteľne trápne ticho a pozdvihol pohár. „Aký by bol život bez verných, spoľahlivých priateľov?“

Miles naňho sotva pozrel a zaboril servírovaciu lyžicu hlboko do zemiakovej kaše. „To hovorí sám pán Spoľahlivý.“

Priceovci boli príliš zabratí do podávania tanierov na opačný koniec stola, aby si všimli hnusný pohľad, ktorý Daniel upriamil na Milesa.

Molly lyžicou na Milesov tanier naberala kvantá diabolských kreviet, ktorých sa ešte nik nedotkol. „Len povedz stačí, keď budeš mať dosť.“

„Fúha, Mo, nechaj trochu páľavy aj pre mňa.“ Cam sa načiahol po kotlíku s krevetami. „Miles, Roland mi hovoril, že si sa minule blysol zopár parádnymi šermiarskymi ťahmi. Stavím sa, že baby šaleli.“ Naklonil sa dopredu. „Bola si tam, Luce?“

Miles držal vidličku vo vzduchu. Vo veľkých modrých očiach mal zmätený výraz, lebo nepoznal Camove úmysly a akoby dúfal, že Luce povie áno, baby – vrátane nej – naozaj šaleli.

„Roland mi povedal aj to, že Miles prehral,“ pokračoval Daniel pokojne a napichol si kus plnky.

Na druhom konci stola preťala Gabbe napätie hlasným spokojným pradením. „Ó, Bože, pani Priceová, tento ružičkový kel chutí božsky. Však, Roland?“

„Mmm,“ súhlasil Roland. „Naozaj mi pripomína ľahšie časy.“

Lucina mama začala hovoriť o receptoch, zatiaľ čo Lucin otec sa rozhovoril o miestnej poľnohospodárskej výrobe. Luce sa snažila vychutnať si tento vzácny čas so svojou rodinou. Callie sa k nej naklonila a pošepla jej, že všetci sa zdajú byť super, najmä Arriane a Miles, no bolo tam priveľa ďalších situácií, na ktoré bolo treba dozrieť. Luce mala pocit, že každú chvíľu bude musieť zneškodniť bombu.

O pár minút neskôr, keď plnka kolovala okolo stola po druhý raz, Lucina mama povedala: „Vieš, že tvoj otec a ja sme sa zoznámili asi v tvojom veku.“

Luce už počula ten príbeh tritisícpäťstokrát.

„Bol rozohrávačom na Athenskej strednej.“ Jej mama žmurkla na Milesa. „Aj v tých časoch privádzali športovci dievčatá do šialenstva.“

„Áno, Trójania mali počas môjho maturitného ročníka na svojom konte dvanásť víťazstiev a dve prehry.“ Lucin otec sa zasmial a ona čakala na jeho klasickú vetu: „Len som musel Doreen ukázať, že mimo ihriska som nebol až taký drsný chalan.“

„Myslím, že je úžasné, aké máte vy dvaja silné manželstvo,“ povedal Miles a zobral si ďalšiu slávnu kysnutú žemľu Lucinej mamy. „Luce má šťastie, že má rodičov, ktorí sú takí úprimní a otvorení k nej a k sebe navzájom.“

Lucina mama žiarila.

No skôr ako stihla zareagovať, Daniel jej skočil do reči. „Človek môže milovať oveľa viac, Miles. Nemyslíte, pán Price, že skutočný vzťah je čosi viac než len zábava a hry? Že si vyžaduje nejakú námahu?“

„Samozrejme, samozrejme.“ Lucin otec si utrel pery servítkou. „Prečo by sa inak manželstvu hovorilo záväzok? Iste, láska má svoje dobré aj zlé okamihy. Taký je život.“

„Múdro povedané, pán P.“ pochválil ho Roland s hĺbkou, ktorá presahovala jeho hladkú sedemnásťročnú tvár. „Boh mi je svedkom, že som videl dobré aj zlé okamihy.“

„Ale no tak,“ zapojila sa na Lucino prekvapenie do rozhovoru Callie. Chudera Callie, všetkých prítomných brala na základe ich zjavu. „Od vás to vyznieva tak vážne.“

„Callie má pravdu,“ súhlasila Lucina mama. „Vy decká ste mladé a plné nádejí a naozaj by ste sa mali len baviť.“

Baviť. Takže to je teraz cieľom? Môže sa Luce vôbec baviť? Letmo pozrela na Milesa. Usmieval sa. „Ja sa bavím,“ vyslovili jeho pery nečujne.

To podstatne zmenilo Lucin pohľad na vec, a keď sa opäť poobzerala okolo stola, uvedomila si, že napriek všetkému sa baví aj ona. Roland ostreľoval Molly krevetami a tá sa asi po prvý raz v histórii zasmiala. Cam sa pokúšal prejaviť náklonnosť ku Callie, dokonca sa ponúkol, že jej natrie žemľu maslom, čo s vytiahnutým obočím a plachým pokrútením hlavy odmietla. Shelby jedla, ako keby trénovala na súťaž. A niekto sa pod stolom nohou stále pohrával s Lucinou nohou. Oči sa jej stretli s Danielovými fialovosivými. Žmurkol a jej sa rozochvel žalúdok.

Na tomto zhromaždení bolo čosi pozoruhodné. Bol to najživší Deň vďakyvzdania, aký zažili, odkedy zomrela Lucina stará mama a Priceovci prestali chodiť na sviatky k Luisianskému ramenu. Takže toto bola teraz jej rodina: všetci títo ľudia, anjeli, démoni a čo ďalšie ešte boli. V dobrom i zlom, komplikovaná, zradná, plná krušných a šťastných okamihov a niekedy dokonca aj zábavná. Ako povedal jej otec: Taký je život.

A na dievča, ktoré má nejaké skúsenosti so zomieraním, bol život – bodka – tým, za čo bola odrazu nesmierne vďačná.

„No, mne už asi aj stačilo,“ vyhlásila Shelby po pár minútach. „Viete – jedla. Všetci ste už dojedli? Skončime to tu.“ Zapískala a prstom napodobnila krútenie lasa. „Neviem sa dočkať návratu na tú nápravnú školu, na ktorú všetci chodíme – mmm –“

„Ja pomôžem spratať zo stola.“ Gabbe vyskočila a začala skladať taniere na kopu, ťahajúc neochotnú Molly so sebou do kuchyne.

Lucina mama ešte stále hádzala nenápadné pohľady v snahe vidieť posedenie očami svojej dcéry. No to bolo nemožné. Myšlienky o Danielovi sa chopila dosť rýchlo a jej pohľad ustavične behal medzi nimi dvoma. Luce chcela mame ukázať, že to, čo majú s Danielom, je pevné a krásne a nevyrovná sa to ničomu na svete, no okolo nich bolo priveľa ľudí. Všetko, čo malo byť ľahké, sa zdalo ťažké.

Potom Andrew prestal žuvať plstené perie, ktoré mal okolo krku, a začal štekať pri dverách. Lucin otec vstal a načiahol sa po remienok. Aká úľava. „Niekto chce svoju podvečernú prechádzku,“ vyhlásil.

Lucina mama tiež vstala a Luce šla za ňou k dverám, aby jej pomohla do trojštvrťového kabátika. Otcovi podala šál. „Ďakujem, že ste boli dnes večer takí super. Kým budete preč, umyjeme riad.“

Mama sa usmiala. „Sme na teba hrdí, Luce. Nech sa deje čokoľvek. Pamätaj na to.“

„Páči sa mi ten Miles,“ povedal Lucin otec, pripínajúc remienok na Andrewov obojok.

„A Daniel je… jednoducho nevšedný,“ povedala mama otcovi sugestívnym hlasom.

Luce sa začervenala a obzrela sa späť k stolu. Pozrela na rodičov pohľadom, ktorý hovoril: Neprivádzajte ma do rozpakov, prosím. „Okej! Želám príjemnú dlhú prechádzku!“

Luce im podržala dvere a hľadela za nimi, ako vychádzajú do noci s nedočkavým psom, ktorý sa takmer drhol na remienku. Studený vzduch, ktorý prúdil dnu cez otvorené dvere, bol osviežujúci. V dome bolo pri toľkých ľuďoch horúco. Tesne pred tým, ako jej rodičia zmizli dole ulicou, sa Luce zazdalo, že vonku videla čosi sa blysnúť.

Niečo, čo vyzeralo ako krídlo.

„Videli ste to?“ spýtala sa, no nebola si istá, komu tú otázku adresuje.

„Čo?“ obrátil sa jej otec. Vyzeral taký naplnený a šťastný, až Luce z toho skoro puklo srdce.

„Nič.“ Luce sa prinútila usmiať a zatvorila dvere. Priamo za chrbtom niekoho zacítila.

Daniel. Od jeho tepla sa zaknísala.

„Čo si videla?“

Hlas mal mrazivý, nie od hnevu, ale od strachu. Pozrela mu do tváre a siahla po jeho ruke, no on sa odvrátil.

„Cam,“ zavolal. „Dones luk.“

Na druhej strane miestnosti Cam prudko dvihol hlavu. „Už teraz?“

Svišťanie pri dome ho umlčalo. Pohol sa preč od okna a siahol do vnútra saka. Luce zazrela záblesk striebra a spomenula si na šípy, čo pozbieral po Vyhnankyni.

„Povedz ostatným,“ upozornil ho Daniel, skôr ako sa otočil k Luce. Pootvoril pery a zúfalý výraz na jeho tvári jej napovedal, že ju asi pobozká, no on sa len spýtal: „Máte podzemný úkryt?“

„Povedz mi, čo sa deje,“ naliehala Luce. V kuchyni tiekla voda a Arriane a Gabbe si s Callie pri umývaní riadu trojhlasne spievali Heart and Soul. Molly a Roland s vyľakanými tvárami odpratávali zo stola. A odrazu Luce došlo, že celá táto sviatočná večera je len fraška. Zásterka. Len nevedela, čo zakrýva.

Vedľa Luce sa objavil Miles. „Čo sa deje?“

„Nič, s čím by si si mal robiť starosti,“ ozval sa Cam. Nebol drzý, len zhrnul fakty. „Molly. Roland.“

Molly položila horu riadu. „Čo od nás potrebuješ?“

Na to odpovedal Daniel, ktorý zrazu s Molly hovoril, akoby boli na jednej strane. „Povedz ostatným. A nájdi štíty. Budú ozbrojení.“

„Kto?“ spýtala sa Luce. „Vyhnanci?“

Danielov pohľad sa na nej zastavil a tvár mu sklesla. „Dnes večer nás nemali nájsť. Vedeli sme, že je taká možnosť, ale naozaj som sem toto nechcel priniesť. Prepáč –“

„Daniel.“ Cam ho prerušil. „Teraz je dôležitý len náš protiúder.“

Domom sa rozľahlo hlasné klopanie. Cam a Daniel sa inštinktívne pohli k predným dverám, no Luce pokrútila hlavou. „Zadné dvere,“ zašepkala. „Za kuchyňou.“

Všetci zastali a načúvali škripotu otvárajúcich sa zadných dverí. Potom zaznel dlhý, prenikavý výkrik.

„Callie!“ Luce sa rozbehla cez obývačku a striaslo ju pri predstave, aký výjav má jej najlepšia kamarátka pred očami. Keby bola Luce vedela, že sa objavia Vyhnanci, nedovolila by Callie prísť. Nikdy by nebola prišla domov. Ak sa stane niečo zlé, Luce si to nikdy neodpustí. Zbadala Callie, ako prechádza dverami kuchyne, skrytá za Gabbinou úzkou postavou. Aspoň nateraz bola v bezpečí. Luce vydýchla a takmer sa zosypala na múr svalov, ktorý za ňou vytvorili Daniel, Cam, Miles a Roland.

Arriane stála vo dverách s obrovskou mäsiarskou doskou dvihnutou vysoko v rukách. Vyzerala, že je pripravená tresnúť niekoho, koho Luce ešte nemohla vidieť.

„Dobrý večer,“ ozval sa chlapčenský hlas, meravý a formálny.

Keď Arriane spustila mäsiarsku dosku, vo dverách bolo vidieť vysokého, štíhleho chlapca v dlhom hnedom kabáte. Bol veľmi bledý, s úzkou tvárou a masívnym nosom. Vyzeral povedome. Mal krátke peroxidové blond vlasy a prázdne biele oči.

Vyhnanec.

No Luce ho už niekde videla.

„Phil?“ vykríkla Shelby. „Čo tu, doparoma, robíš? A čo máš s očami? Sú celé –“

Daniel sa otočil k Shelby. „Ty poznáš tohto Vyhnanca?“

„Vyhnanca?“ Shelbin hlas sa zatriasol. „Nie je – To je môj mizerný ex – On –“

„Využíval ťa,“ povedal jej Roland, akoby vedel niečo, čo ostatní nie. „Mal som to vedieť. Mal som spoznať, kto to je.“

„Ale nespoznal si,“ povedal Vyhnanec čudesne pokojným hlasom. Siahol do kabáta a z vnútorného vrecka vytiahol strieborný luk. Z druhého vrecka vybral strieborný šíp a svižne ním napol tetivu. Namieril na Rolanda, potom prešiel celú skupinku, mieriac rad radom na každého. „Prosím, odpusťte mi, že som sem tak vtrhol. Prišiel som si odniesť Lucindu.“

Daniel spravil krok k Vyhnancovi. „Neodnesieš si nikoho a nič,“ povedal, „jedine okamžitú smrť, ak odtiaľto ihneď nevypadneš.“

„Ľutujem, to nemôžem,“ odpovedal chlapec a svalnatými rukami stále držal šíp na napnutej tetive. „Mali sme dosť času pripraviť sa na túto noc požehnaného obnovenia.“

„Ako si mohol, Phil?“ zaskučala Shelby a otočila sa k Luce. „Nevedela som to… Fakt, Luce, nevedela. Myslela som si len, že je divný.“

Chlapcove pery sa vykrútili do úsmevu. Jeho strašné, bezduché biele oči boli ako z nočnej mory. „Dajte mi ju bez boja, inak neušetrím nikoho.“

Potom Cam vyprskol do dlhého, hlasného smiechu, ktorý zatriasol kuchyňou a spôsobil, že chlapec vo dverách sa začal nepohodlne krútiť.

„Ty a aká armáda?“ zvolal Cam. „Vieš, myslím, že si prvý Vyhnanec so zmyslom pre humor, ktorého som kedy stretol.“ Rozhliadol sa po preplnenej kuchyni. „Vybavme si to ty a ja vonku. Skončíme to, čo ty na to?“

„S radosťou,“ odpovedal chlapec s nepatrným úsmevom na bledých perách.

Cam zatiahol plecia dozadu, akoby sa snažil rozcvičiť stuhnuté svaly – a tam, kde sa jeho lopatky spojili, sa mu cez sivý kašmírový sveter predrali zlaté krídla. Rozprestreli sa mu za chrbtom a zaberali väčšinu kuchyne. Camove pulzujúce krídla boli také oslnivé, až oslepovali.

„Ježiškove husličky,“ zašepkala Callie a zažmurkala.

„Luce ti to viac-menej vysvetlí,“ povedala Arriane, keď Cam ohol krídla dozadu a vyrútil sa popri Vyhnancovi cez dvere na zadný dvor.

Rolandove krídla sa rozprestreli so zatrepotaním, akoby vzlietal veľký kŕdeľ vtákov. Keď sa pretláčal cez dvere za Camom, svetlo kuchynskej lampy zvýraznilo ich zlato-čiernu mramorovú textúru. Molly a Arriane, vrážajúc do seba, nasledovali hneď za ním. Arriane tlačila svoje žiarivé dúhové krídla pred Mollinými matne bronzovými, a ako sa hrnuli cez dvere, vysielali čosi, čo vyzeralo ako elektrické iskry. Nasledovala Gabbe, ktorej dúhové nadýchané biele krídla sa roztvorili s eleganciou motýľa, no tak rýchlo, že kuchyňou zavial vietor s kvetinovou vôňou.

Daniel vzal Lucinu ruku do svojej. Zatvoril oči, nadýchol sa a rozprestrel svoje masívne biele krídla. Ich šírka by zaplnila celú kuchyňu, no Daniel ich držal blízko pri tele. Trblietali sa a žiarili a celé boli neskutočne nádherné. Luce sa načiahla a dotkla sa ich. Zvonka boli teplé a hladké ako satén, no vnútri boli plné sily, ktorá prúdila cez Daniela do nej. Bola mu taká blízka, celkom ho pochopila. Akoby splynuli do jedného.

Neboj sa. Všetko bude v poriadku. Vždy sa o teba postarám.

No nahlas povedal: „Ostaň v bezpečí. Ostaň tu.“

„Nie,“ povedala prosebne. „Daniel.“

„Hneď som naspäť.“ Potom ohol krídla dozadu a vyletel z dverí.

Neanjeli osameli v dome. Miles sa pritískal k zadným dverám a zízal von cez okienko. Shelby mala hlavu v dlaniach. Callina tvár bola biela ako stena.

Luce vsunula ruku do Callinej. „Asi ti musím pár vecí vysvetliť.“

„Kto je ten chlapec s lukom a šípom?“ zašepkala Callie, ktorá cúvala, no stále pevne držala Luce za ruku. „Kto si?“

„Ja? Ja som len… ja.“ Luce pokrčila plecami a po chrbte jej behal mráz. „Neviem.“

„Luce,“ povedala Shelby a evidentne sa usilovala, aby neplakala. „Cítim sa ako taká mumáčka. Prisahám, že som to vôbec netušila. To, čo som mu povedala, to bolo len ventilovanie. Vždy sa na teba pýtal a bol dobrý poslucháč, tak som… chcem povedať, nemala som potuchy, čím je… nikdy by som, nikdy –“

„Verím ti,“ povedala Luce. Prešla k oknu za Milesom, ktorý pozeral von na malú drevenú terasu, čo pred pár rokmi postavil jej otec. „Čo myslíš, že chce?“

Popadané dubové lístie na dvore bolo pohrabané do úhľadných kôpok. Vo vzduchu bolo cítiť vatru. Kdesi v diaľke húkala siréna. Na spodnom schodíku drevenej terasy stáli bok po boku otočení tvárami k plotu Daniel, Cam, Arriane, Roland a Gabbe.

Nie, to nie je plot, uvedomila si Luce. Stáli tvárou v tvár temnému davu Vyhancov, ktorí boli v pozore so striebornými šípmi namierenými na anjelov. Ten chlapec-Vyhnanec nebol sám. Zhromaždil armádu.

Luce sa musela oprieť o pult. Okrem Cama boli anjeli neozbrojení. A ona už videla, čo tie šípy dokážu.

„Luce, stoj!“ vykríkol Miles, no ona už bežala von z dverí.

Aj potme videla, že všetci Vyhnanci boli pekní a v tvárach mali prázdny výraz. Bolo tam toľko dievčat, čo chlapcov, všetci bledí a odetí v tých istých dlhých hnedých kabátoch, chlapci s kratučkými peroxidovými blond vlasmi a dievčatá s takmer bielymi chvostmi. Z chrbtov sa Vyhnancom klenuli krídla. Boli vo veľmi zlom stave – roztrhané a zodraté a odpudzujúco špinavé, takmer polepené prachom. Nič také ako nádherné krídla Daniela a Cama, alebo ktoréhokoľvek z anjelov a démonov. Stáli tesne vedľa seba, so zvláštne prázdnymi očami hľadiacimi vpred a hlavami naklonenými rôznymi smermi. Vytvárali armádu, ktorá bola ako nočná mora. Ibaže sa z nej nedalo zobudiť.

Keď si Daniel všimol, že Luce stojí s ostatnými na terase, vrátil sa k nej a chytil ju za ruky. Jeho dokonalá tvár vyzerala divá od strachu. „Povedal som ti, aby si zostala dnu.“

„Nie,“ šepla. „Neostanem tam zavretá, zatiaľ čo vy ostatní bojujete. Nemôžem sa len pozerať na to, ako ľudia okolo mňa bezdôvodne zomierajú.“

„Bezdôvodne? O tomto sa môžeme hádať nabudúce, Luce.“ Pohľad mu neustále odbiehal k tmavej línii Vyhnancov pri plote.

Ruky, ktoré jej viseli pri tele, zaťala do pästí. „Daniel –“

„Tvoj život je príliš drahý na to, aby si ho premrhala v záchvate hystérie. Choď dnu. Hneď.“

Zo stredu dvora zaznel hlasný výkrik. Predná línia desiatich Vyhnancov zdvihla zbrane proti anjelom a vystrelila. Luce dvihla hlavu a zazrela, ako sa niekto – niečo – spustil zo strechy.

Molly.

Zletela dole ako temný chuchvalec, mávajúc dvoma hrabľami, ktoré krútila v každej ruke ako mažoretky svoje paličky.

Vyhnanci ju začuli, no nevideli ju prichádzať. Molline hrable sa krútili a kosili letiace šípy, akoby boli úrodou na poli. Pristála na nohách v čiernych kanadách a strieborné šípy s tupými koncami s buchotom padali na zem ako neškodné drevené paličky. No Luce vedela svoje.

„Nebudeme mať s vami žiadne zľutovanie!“ zareval Vyhnanec Phil z druhej strany dvora.

„Vezmi ju dnu a dones hviezdne strely!“ zakričal Cam na Daniela, vyliezol na zábradlie terasy a vytiahol svoj strieborný luk. V rýchlom slede natiahol a vystrelil tri svetelné lúče. Vyhnanci sa začali zvíjať, keď sa traja z nich vyparili v oblaku prachu.

Arriane a Roland prebehli okolo dvora rýchlosťou svetla a krídlami zbierali šípy.

Zatiaľ k nim postupovala druhá línia Vyhnancov, ktorí si pripravovali novú salvu šípov. Keď už-už išli vystreliť, Gabbe vyskočila na zábradlie.

„Hmmm, pozrime sa.“ S neľútostným pohľadom namierila špičku pravého krídla na zem pod nohy Vyhnancov.

Trávnik sa otriasol a potom sa kus zeme – dlhý ako dvor a široký asi meter – v čistom reze roztvoril.

Do hlbokej čiernej rokliny padlo aspoň dvadsať Vyhnancov.

Na ceste do hlbín ich sprevádzal dutý zvuk ich osamelých výkrikov. Vyhnanci stojaci za nimi prudko zastali tesne na kraji tej hroznej priepasti, ktorú Gabbe vyčarila nevedno odkiaľ. Hlavami pohybovali zľava doprava, akoby chceli pomôcť svojim slepým očiam prísť na to, čo sa práve stalo. Zopár ďalších Vyhnancov sa zatackalo na okraji a padlo dnu. O chvíľu nato zem zaškrípala ako zhrdzavené pánty a opäť sa zavrela.

Gabbe si elegantne pritiahla operené krídlo späť k telu. Utrela si obočie. „To by mohlo pomôcť.“

No vtom z oblohy priletela ďalšia spŕška strieborných šípov. Jeden z nich zasiahol horný schod terasy pri Luciných nohách. Daniel vytrhol šíp z dreveného schodu, natiahol rameno a prudko ho šmaril ako otrávenú šípku rovno do čela postupujúceho Vyhnanca.

Zjavil sa záblesk svetla, ako blesk fotoaparátu, a chlapec s bielymi očami nestihol pri zásahu ani vykríknuť – len sa vyparil.

Daniel pátral očami po Lucinom tele, potom po nej prešiel rukami, akoby neveril, že je ešte stále nažive.

Po jej boku Callie preglgla. „Práve ho – Ten chalan sa naozaj –“

„Áno,“ povedala Luce.

„Nerob to, Luce,“ varoval ju Daniel. „Nenúť ma dotiahnuť ťa dnu. Musím bojovať. Musíš odtiaľto odísť. Ihneď.“

Luce videla dosť na to, aby súhlasila. Načiahla sa ku Callie, obrátila sa naspäť k domu, no vtom cez otvorené dvere kuchyne zazrela strašný výjav – Vyhnancov.

Boli traja. Stáli v jej dome. Pripravení strieľať striebornými lukmi.

„Nie!“ zreval Daniel a bežal k Luce, aby ju zakryl telom.

Z kuchyne sa na terasu vytackala Shelby a prudko tresla za sebou dverami.

Druhú stranu dverí zasiahli tri tlmené strely.

„Hej, je zbavená viny!“ zavolal Cam z trávnika, krátko kývol hlavou na Shelby a potom jednej Vyhnankyni prerazil šípom hlavu.

„Okej, máme nový plán,“ zamumlal Daniel. „Nájdite na blízku nejaký úkryt. Všetci.“ Adresoval to Callie, Shelby a po prvý raz za celý večer aj Milesovi. Luce schmatol za ramená. „Vyhýbaj sa hviezdnym strelám,“ prosil. „Sľúb mi to.“ Rýchlo ju pobozkal a potom ich všetkých zahnal k zadnej stene terasy.

Jas toľkých anjelských krídel bol taký silný, že si Luce, Callie, Shelby a Miles museli zatieniť oči. Prikrčili sa a plazili sa po terase, po ktorej pred nimi tancovali tiene zábradlia, zatiaľ čo Luce každého nasmerovala na bočný dvor. Do úkrytu. Nejaký tam niekde musí byť.

Z tieňov vystúpili ďalší Vyhnanci. Objavili sa na vysokých konároch vzdialených stromov, vychádzali spoza vyvýšených záhonov a termitmi prežratej starej hojdačky, na ktorej sa Luce hojdávala ako dieťa. Ich strieborné luky žiarili v mesačnom svite.

Cam bol jediný na druhej strane, kto mal luk. Nikdy nezastal, aby spočítal, koľkých Vyhnancov trafil. Len so smrtonosnou precíznosťou vypúšťal šíp za šípom do ich sŕdc. Ale zdalo sa, akoby zakaždým, čo sa jeden vyparil, objavil sa ďalší.

Keď sa mu minuli šípy, zo zeme vytrhol drevený piknikový stôl a držal ho pred sebou ako štít. Jedna spŕška šípov za druhou sa odrážala od stola a padala mu k nohám. Cam sa len zohýbal, vytrhával šípy a strieľal – zohol sa, vytrhol, vystrelil.

Ostatní museli byť tvorivejší.

Roland mával zlatými krídlami tak silno, že vzduch okolo nich posielal šípy naspäť tam, odkiaľ prišli, čím zabil niekoľkých nevidiacich Vyhnancov naraz. Molly sa znova a znova vrhala na líniu, krútiac hrabľami ako samurajskými mečmi.

Arriane strhla Lucinu starú pneumatikovú hojdačku zo stromu a zatočila ňou ako lasom, odrážajúc šípy do plota, kým Gabbe behala dokola a zbierala ich. Krútila sa ako derviš a sekala, zabíjajúc každého Vyhnanca, čo prišiel príliš blízko, a zakaždým čo im šípy prebodli pokožku, sa sladko usmiala.

Daniel vzal priceovské hrdzavé konské podkovy, ktoré ležali pod terasou. Hádzal ich do Vyhnancov, a niekedy sa jedna odrazila od ich hláv a omráčila troch naraz. Potom sa na nich Daniel vrhol, vytiahol im hviezdne strely z lukov a holými rukami im ich vrazil do srdca.

Z kraja terasy zazrela Luce otcovu kôlňu a naznačila ostatným trom, aby ju nasledovali. Preliezli cez zábradlie do trávy a s prikrčenými hlavami sa ponáhľali do kôlne.

Boli takmer pri jej dverách, keď Luce začula vo vzduchu krátke zasvišťanie. Callie vykríkla od bolesti.

„Callie!“ Luce sa otočila.

No jej kamarátka bola stále tam. Šúchala si plece na mieste, kde ju škrabol šíp, no inak jej nič nebolo. „To príšerne štípe!“

Luce sa jej dotkla. „Ako si…?“

Callie pokrútila hlavou.

„K zemi!“ zrevala Shelby.

Luce padla na kolená, ťahajúc ostatných dole so sebou a potom do kôlne. Shelby sa priplazila k Luce pomedzi špinavé tiene otcovho náradia, kosačky a starého športového náčinia. Leskli sa jej oči a triasla sa.

„Nemôžem uveriť, že sa toto deje,“ zašepkala a chytila Luce za rameno. „Nevieš si predstaviť, ako ma to mrzí. Je to všetko moja vina.“

„Nie je to tvoja vina,“ povedala Luce rýchlo. Samozrejme, že Shelby nevedela, kto Phil naozaj je, čo od nej naozaj chcel a čo prinesie táto noc. Luce vedela, aké to je nosiť v sebe pocit viny za niečo, čomu človek nerozumie. Neželala by to nikomu. Najmä nie Shelby.

„Kde je?“ spýtala sa Shelby. „Mohla by som toho mizerného cvoka zabiť.“

„Nie.“ Luce Shelby zadržala. „Nepôjdeš tam. Mohli by zabiť teba.“

„Nechápem,“ povedala Callie. „Prečo by ti niekto chcel ublížiť?“

Vtedy vošiel do lúča mesačného svitu pri dverách kôlne Miles. Nad hlavou niesol jeden z kajakov Lucinho otca.

„Nikto Luce neublíži,“ povedal a vyšiel s ním von.

Priamo do bitky.

„Miles!“ vykríkla Luce. „Vráť sa –“

Vstala, že pôjde za ním – potom zmrzla, ohromená pohľadom na to, ako hádže kajak rovno do jedného Vyhnanca.

Bol to Phil.

Civel prázdnymi očami, a keď ho kajak trafil, padol s výkrikom k zemi. Uviaznutý a bezbranný, krútil na zemi špinavými krídlami.

Miles v prvom okamihu vyzeral, že je na seba hrdý, a Luce tiež pocítila trošku hrdosti. No potom k nemu pristúpila nízka Vyhnankyňa, natiahla hlavu, ako keď pes začuje tichú píšťalku, a z bezprostrednej blízkosti namierila na Milesovu hruď.

„Bez zľutovania,“ povedala bezvýrazne.

Miles bol pri tomto čudnom dievčati, ktoré akoby nechápalo význam zľutovania ani pri tomto najmilšom a najnevinnejšom chalanovi na svete, bezbranný.

„Dosť!“ vykríkla Luce a vybehla z kôlne so srdcom búšiacim až v ušiach. Vnímala bitku odohrávajúcu sa okolo nej, no videla len šíp, pripravený prepichnúť Milesovu hruď. Pripravený zabiť ďalšieho z jej kamarátov.

Vyhnankyňa nachýlila hlavu. Prázdne oči uprela na Luce, potom sa jej mierne rozšírili, ako keby naozaj uvidela plameň Lucinej duše, ako kedysi povedala Arriane.

„Nestrieľaj doňho.“ Luce sa so zdvihnutými rukami vzdala. „Ja som tá, koho chceš.“

DEVÄTNÁSŤ

NARUŠENÉ PRÍMERIE

Vyhnankyňa zložila luk. Keď uvoľnila šíp, tetiva zaškrípala, ako keď sa otvárajú dvere na povalu. Tvár mala pokojnú ako nehybný rybník za bezveterného dňa. Bola vysoká ako Luce a mala jasnú, sviežu pleť, bledé pery a jamky na lícach napriek tomu, že sa neusmievala.

„Ak si želáš, aby chlapec žil,“ povedala monotónnym hlasom, „podvolím sa ti.“

Ostatní okolo nich prestali bojovať. Hojdačka sa s nárazom o roh plotu zastavila. Rolandove krídla sa spomalili na jemné mávanie a zniesli ho na zem. Nik sa nepohol, no vzduch bol nabitý elektrizujúcim tichom.

Luce na sebe cítila toľko pohľadov: Callin, Milesov a Shelbin. Danielov, Arrianin a Gabbin. Camov, Rolandov a Mollin a slepé pohľady samých Vyhnancov. No nemohla sa odtrhnúť od dievčaťa s bezduchými bielymi očami.

„Nezabiješ ho… len preto, že som povedala, aby si to nerobila?“ Luce bola taká zmätená, že sa zasmiala. „Myslela som, že ma chceš zabiť.“

„Zabiť ťa?“ Dievčinin strojový hlas sa prekvapene zdvihol. „Vôbec nie. Umreli by sme pre teba. Chceme, aby si šla s nami. Si naša posledná nádej. Náš vstup.“

„Vstup?“ Miles vyslovil to, čo Luce od prekvapenia nedokázala povedať. „Kam?“

„Do neba, samozrejme.“ Dievčina uprela na Luce mŕtve oči. „Ty si tá cena.“

„Nie.“ Luce pokrútila hlavou, no dievčinine slová jej tiahli mysľou a z ich ozveny sa cítila taká prázdna, že sa sotva udržala na nohách.

Vstup do neba. Cena.

Luce nerozumela. Vyhnanci ju vezmú a čo urobia? Použijú ju ako nejakú protihodnotu? Toto dievča ani nemôže Luce vidieť a zistiť, kto je. Ak sa Luce niečo na Shoreline naučila, bolo to, že nikto nemá v mýtoch jasno. Sú príliš staré a prekrútené. Všetci vedia, že existuje história, do ktorej bola Luce dlho zapletená, no nik nevie prečo.

„Nepočúvaj ju, Luce. Je to netvor.“ Danielove krídla sa triasli. Ako keby si myslel, že bude v pokušení ísť. Luce začali svrbieť plecia, bolo to horúce pŕhlenie, pri ktorom zvyšok jej tela ostal studený.

„Lucinda?“ zavolala Vyhnankyňa.

„Okej, vydrž sekundu,“ povedala Luce dievčine. Otočila sa k Danielovi. „Chcem vedieť, čo je toto za prímerie? A nehovor mi ‚nič‘ a nehovor mi, že to nemôžeš vysvetliť. Povedz mi pravdu. Dlhuješ mi ju.“

„Dobre,“ povedal Daniel, čím Luce prekvapil. Stále sa ukradomky pozeral na Vyhnankyňu, ako keby sa mohla s Luce v hociktorej chvíli vypariť. „Dohodli sme ho s Camom. Súhlasili sme, že na osemnásť dní dáme svoje nezhody bokom. Všetci anjeli a démoni. Spojili sme sa v love na iných nepriateľov. Ako sú oni.“ Prstom ukázal na Vyhnankyňu.

„Ale prečo?“

„Kvôli tebe. Pretože si potrebovala čas. Naše ciele sú možno rozdielne, no nateraz sme Cam a ja – a všetko naše príbuzenstvo – spojenci. Máme spoločnú jednu dôležitejšiu vec.“

Výjav, ktorý Luce videla v Oznamovateľovi, tá odporná scéna s Danielom a Camom pracujúcimi spolu… to malo byť v poriadku, lebo sa dohodli na prímerí? Aby jej dali čas?

„Niežeby si ho vôbec dodržiaval.“ Cam si odpľul Danielovým smerom. „Načo je prímerie, keď ho nectíš?“

„Ani ty si ho nedodržal,“ povedala Luce Camovi. „Bol si v lese za Shoreline.“

„Chránil som ťa!“ ohradil sa Cam. „Nebral som ťa na nočné promenády!“

Luce sa otočila k Arriane. „Čímkoľvek to prímerie je – alebo nie je –, keď sa skončí, znamená to, že… Cam bude opäť nepriateľom? A aj Roland? To nedáva žiaden zmysel.“

„Stačí povedať, Lucinda,“ povedala Vyhnankyňa. „Vezmem ťa od toho všetkého preč.“

„K čomu? Kam?“ spýtala sa Luce. Na úteku od toho všetkého bolo niečo príťažlivé. Od všetkého toho srdcabôľu, zápasenia a zmätku.

„Neurob niečo, čo oľutuješ, Luce,“ varoval ju Cam. Bolo zvláštne, že Cam v porovnaní s Danielom, ktorý bol prakticky paralyzovaný, znel ako hlas rozumu.

Luce sa po prvý raz, odkedy vyšla z kôlne, porozhliadla. Bitka ustala. Ten istý koberec prachu, ktorý pokryl cintorín na Meči a kríži, ležal teraz na tráve na dvore. Kým skupina anjelov vyzerala byť neporušená a v pohotovosti, Vyhnanci stratili väčšinu svojej armády. Asi desiati stáli v diaľke a pozerali sa.

Vyhnankyňa ešte stále čakala na Lucinu odpoveď. Oči jej v tme svietili, a ako sa k nej anjeli približovali, kúsok po kúsku cúvala dozadu. Keď sa k nej priblížil Cam, dievčina znova pomaly zdvihla strieborný luk a namierila mu ho na srdce.

Luce sledovala, ako stuhol.

„Ty predsa nechceš odísť s Vyhnancami,“ povedal Luce, „najmä nie dnes večer.“

„Nehovor jej, čo má a čo nemá robiť.“ Do reči mu skočila Shelby. „Nehovorím, že má ísť s tými albínskymi čudákmi alebo čo. Len sa o ňu prestaňte všetci starať, akoby bola nejaké batoľa, a nechajte ju pre zmenu spraviť niečo po svojom. To už fakt stačilo.“

Jej hlas zaburácal cez dvor, až od neho Vyhnankyňa podskočila. Šíp namierila na Shelby.

Luce vtiahla dych. Strieborný šíp sa chvel vo Vyhnankyniných rukách. Natiahla tetivu. No skôr ako mohlo dievča vystreliť, jeho sklenené oči sa rozšírili. Luk mu vypadol z rúk – a jeho telo sa vyparilo v matnom sivom záblesku.

Asi pol metra od miesta, kde stála Vyhnankyňa, zložila Molly strieborný luk. Dievča zasiahla čistým výstrelom do chrbta.

„No čo?“ vyštekla Molly, keď sa celá skupina otočila a civela na ňu. „Páči sa mi tá nefilka. Pripomína mi niekoho, koho poznám.“

Ramenom pohla k Shelby, ktorá povedala: „Diky. Vážne. To bolo super.“

Molly pokrčila plecami a neuvedomila si, že za ňou sa týči temná bytosť. Vyhnanec, ktorého Miles zrazil k zemi kajakom. Phil.

Zahnal sa kajakom poza plece, akoby to bola bejzbalová pálka, a poslal Molly letom na druhú stranu trávnika. So zavrčaním pristála na tráve. Vyhnanec odhodil kajak nabok a siahol do kabáta po posledný jagavý šíp.

Mŕtve oči boli jedinou bezvýraznou časťou jeho tváre. Zvyšok –jeho vrčanie, obočie, dokonca aj líca – vyzerali priam dravo. Bielu pokožku mal natiahnutú na kostnatej lebke. Ruky pripomínali skôr pazúry. Hnev a zúfalstvo ho zmenili z bledého a čudného, no pekného chalana na skutočného netvora. Dvihol luk a namieril na Luce.

„Už týždne trpezlivo čakám, kedy príde moja šanca. Ja môžem byť oveľa presvedčivejší než moja sestra,“ zavrčal. „Pôjdeš s nami.“

Po oboch Luciných stranách sa zdvihli luky. Cam znova vytiahol ten svoj z kabáta a Daniel klesol na všetky štyri, aby zobral luk, čo ostal po Vyhnankyni. Zdalo sa, že Phil to očakával. Jeho tvár skrivil temný úsmev.

„Musím najprv zabiť tvojho milého, aby si sa ku mne pripojila?“ spýtal sa, mieriac šípom na Daniela. „Alebo ich musím zabiť všetkých?“

Luce civela na zvláštny, plochý hrot šípu, ktorý bol asi tri metre od Danielovej hrude. Nebola šanca, že by Phil z takejto diaľky netrafil. Dnes večer videla, ako ten šíp zlikvidoval svojím úbohým zábleskom desiatky Vyhnancov. No videla aj, ako skĺzol po Callinej koži, akoby nebol nič iné než tupá palička.

Strieborné šípy hubia anjelov, nie ľudí, uvedomila si odrazu.

Skočila pred Daniela. „Nedovolím, aby si mu ublížil. A tvoje šípy ma nemôžu zraniť.“

Daniel vydal čudný zvuk, napoly smiech, napoly vzlyk. Otočila sa k nemu s rozšírenými očami. Vyzeral, že sa bojí, no viac než to, vyzeral previnilo.

Spomenula si na rozhovor, ktorý mali pod pokrivenou broskyňou na Meči a kríži, keď jej prvý raz povedal o jej reinkarnáciách. Spomenula si, že spolu sedeli na pláži v Mendocine, a on hovoril o svojom mieste v nebi, ešte kým ju nepoznal. Koľko námahy stálo, aby jej povedal o tých raných časoch. No mala pocit, že je toho viac. Muselo toho byť viac.

Vrzgot napínanej tetivy priviedol jej pozornosť naspäť k Vyhnancovi, ktorý naťahoval strieborný šíp. Teraz mieril na Milesa. „Dosť bolo rečí,“ povedal. „Budem tvojich kamarátov brať rad radom, až kým sa nevzdáš.“

Dvor bol chladný a tmavý a kôlňa za nimi plná íverov, drapľavá a skutočná, no všetko to Luce pripadalo ako vo sne. V mysli uvidela jasný záblesk svetla, farebný vír a krútiacu sa montáž jej životov, ktorá sa jej premietala pred očami – mama, otec a Andrew. Rodičia, ktorých videla v Mount Shasta. Vera, korčuľujúca sa na zamrznutom rybníku. Dievča, ktorým bola, plávajúce pod vodopádom v žltých plavkách. Iné mestá, domovy a momenty, ktoré ešte nevedela rozoznať. Danielova tvár z tisícich rôznych uhlov, pod tisícimi rôznymi svetlami. A vzbĺknutie za vzbĺknutím.

Potom žmurkla a bola späť na dvore. Vyhnanci sa približovali, tisli sa k sebe a šepkali Philovi. Stále ich rozrušene odbíjal mávnutím ruky a snažil sa upriamiť na Luce. Všetci boli napätí.

Videla, ako na ňu Miles hľadí. Musel byť vystrašený. Ale nie, nebol vystrašený. Fixoval na ňu svoju pozornosť s takou intenzitou, že mala pocit, akoby jeho pohľad rozvibroval celé jej vnútro. Luce zmalátnela a zahmlilo sa jej pred očami. Nasledoval neznámy pocit, akoby sa z nej niečo dvíhalo. Ako plášť, ktorý niekto snímal z jej pokožky.

A potom začula svoj hlas. „Nestrieľaj. Vzdávam sa,“ povedal.

Lenže nepatril nikomu a Luce tie slová naozaj nepovedala. Pohľadom šla za zvukom a pri tom, čo uvidela, jej zmeravelo celé telo.

Za Vyhnancom stála ďalšia Luce a ťukala mu na plece.

No toto nebol výjav z minulého života. Toto bola ona, vo svojich čiernych skinny džínsoch a kockovanej košeli, na ktorej chýbal gombík. A s krátkymi, čerstvo nafarbenými vlasmi. S orieškovohnedými očami vysmievajúcimi sa Vyhnancovi. S tým istým plameňom v duši, ktorý bol preňho viditeľný. A bol jasne viditeľný aj pre ostatných anjelov. Toto bol jej zrkadlový obraz. Toto bola –

Milesova zásluha.

Jeho dar. Rozdvojil Luce, tak ako jej o svojej schopnosti povedal v prvý deň na Shoreline. Vraví sa, že je to ľahké s ľuďmi, ktorých máš rád alebo ktorých ľúbiš, povedal vtedy.

Ľúbi ju.

Nad tým teraz nemohla rozmýšľať. Kým sa všetky oči upierali na jej obraz, skutočná Luce sa dvoma krokmi stiahla do kôlne.

„Čo sa to deje?“ vyštekol Cam na Daniela.

„Neviem!“ zašepkal Daniel zachrípnuto.

Zdalo sa, že len Shelby to pochopila. „Podarilo sa mu to,“ povedala sama pre seba.

Vyhnanec švihol lukom na druhú stranu a namieril na novú Luce. Akoby nie celkom veril víťazstvu.

„Poďme na to,“ začula Luce svoj hlas zo stredu dvora. „Nemôžem tu s nimi ostať. Je tu priveľa tajomstiev. Priveľa lží.“

Jedna jej časť sa tak naozaj cítila – že už takto nemôže pokračovať ďalej, že sa niečo musí zmeniť.

„Pôjdeš so mnou a pripojíš sa k mojim bratom a sestrám?“ spýtal sa s nádejou Vyhnanec. Z jeho očí sa jej robilo zle. Natiahol mŕtvolné bielu ruku.

„Áno,“ povedal Lucin hlas.

„Luce, nie!“ Daniel sa nadýchol. „To nemôžeš!“

Zvyšok Vyhnancov zdvihol luky proti Danielovi, Camovi a ostatným pre prípad, že by chceli zasiahnuť.

Lucin obraz vykročil vpred. Vsunul svoju ruku do Philovej. „Áno, môžem.“

Netvor ju objal v stuhnutom bielom náručí. Ozval sa ohromný trepot špinavých krídel. Zo zeme sa zdvihlo stuchnuté mračno prachu. Luce v kôlni zadržala dych.

Začula, ako Daniel zhíkol, keď Lucin obraz vyletel s Vyhnancom nahor a von z dvora. Ostatní neveriaco hľadeli. Okrem Shelby a Milesa.

„Čo sa to, do pekla, práve stalo?“ povedala Arriane. „Ona naozaj –“

„Nie!“ vykríkol Daniel. „Nie, nie. Nie!“

Luce zabolelo srdce, keď si trhal vlasy, krútil sa dokola a nechal svoje krídla vykvitnúť do plnej veľkosti.

Letka zvyšných Vyhnancov ihneď rozprestrela zájdené hnedé krídla a vzlietla. Tie krídla boli také tenké, že nimi museli zbesilo mávať, len aby sa udržali vo vzduchu. Blížili sa k Philovi. Snažili sa okolo neho vytvoriť štít, tak aby mohol Luce odniesť tam, kam ju odvádzal.

No Cam bol rýchlejší. Vyhnanci boli v šesťmetrovej výške, keď Luce začula, ako z luku vystrelil posledný šíp.

Camov šíp nebol myslený pre Phila. Bol pre Luce.

A mieril presne.

Luce zmrzla, keď sa jej odraz stratil vo vykvitnutom bielom svetle. Philove potrhané krídla sa na oblohe s trasom roztvorili. Boli prázdne. Z úst sa mu vydral strašný rev. Dal sa do strmhlavého letu ku Camovi a armáda Vyhnancov ho nasledovala. No vtom na polceste zastal. Akoby si uvedomil, že neexistuje dôvod, prečo by mal ísť späť.

„Tak sa to znova začína,“ zavolal dole na Cama. Na nich všetkých. „Mohlo sa to skončiť v mieri. No dnes večer ste si vytvorili novú sektu nesmrteľných nepriateľov. Nabudúce nebudem vyjednávať.“

Potom sa Vyhnanci stratili v tme.

Na dvore Daniel zrazil Cama na zem. „Čo je s tebou?“ kričal a jeho päste dopadali Camovi na tvár. „Ako si mohol?“

Cam sa ho zo všetkých síl snažil zastaviť. Váľali sa po sebe na tráve. „Bol to pre ňu lepší koniec, Daniel.“

Daniel soptil, zápasil s Camom a búchal mu hlavu o zem. Z očí mu šľahali blesky. „Zabijem ťa!“

„Vieš, že mám pravdu!“ zakričal Cam a vôbec sa nebránil.

Daniel stuhol. Zatvoril oči. „Teraz už neviem nič.“ Hlas mal drsný. Držal Cama za chlopňu, no teraz len klesol na zem a tvár si zaboril do trávy.

Luce chcela ísť za ním. Padnúť naňho a povedať mu, že všetko bude v poriadku.

Ibaže to tak nemalo byť.

To, čo dnes večer videla, bolo priveľa. Bolo jej zle pri pohľade na seba – na svoj zrkadlový odraz vytvorený Milesom – a ako zomiera po zasiahnutí hviezdnou strelou.

Miles jej zachránil život. Z toho sa nedokázala spamätať.

A ostatní si mysleli, že Cam ho ukončil. Keď vyšla z tieňa kôlne, aby povedala ostatným, že sa nemajú báť, že je stále nažive, krútila sa jej hlava. No potom zacítila prítomnosť čohosi iného.

Vo dverách sa chvel Oznamovateľ. Luce vyšla von a podišla k nemu.

Pomaly sa odlepil od tieňa, ktorý vrhala kôlňa vo svite mesiaca. Plazil sa cez trávu k nej, pričom zbieral špinavú vrstvu prachu, ktorý tam ostal po boji. Keď sa dostal až k Luce, zatriasol sa a dvíhal sa popri jej tele, až kým sa jej temne nevznášal nad hlavou.

Zatvorila oči a dvihla k nemu ruku. Čiernota jej spočinula na dlani. Vydávala chladné svišťanie.

„Čo je to?“ Daniel pri tom zvuku bleskovo otočil hlavu. „Luce!“

Ani sa nepohla, kým ostatní na ňu civeli, ako stojí pred kôlňou. Nechcela si pozrieť Oznamovateľa. Za jeden večer už toho videla dosť. Ani nevedela, prečo to robí –

Až kým to nespravila. Nehľadala víziu, ale únik. Ďaleké miesto, kam by mohla prejsť. Už dávno nemala príležitosť sama porozmýšľať o veciach. Potrebuje pokoj. Od všetkého.

„Musím ísť,“ povedala.

Tieňové dvere, ktoré sa pred ňou ukázali, neboli dokonalé – mali zubaté okraje a smrdeli ako kanál. No Luce aj tak oddelila ich povrch.

„Nevieš, čo robíš, Luce!“ Rolandov hlas k nej doľahol, keď bola na kraji dverí. „Môže ťa zaviesť kamkoľvek!“

Daniel bol na nohách a bežal k nej. „Čo to robíš?“ V jeho hlase počula obrovskú úľavu z toho, že je nažive, a čistú paniku z poznania, že vie s Oznamovateľom manipulovať. Jeho úzkosť ju len popohnala.

Chcela sa obzrieť späť, ospravedlniť sa Callie, poďakovať Milesovi za to, čo urobil, povedať Arriane a Gabbe, aby sa nebáli, a nechať odkaz rodičom. Chcela povedať Danielovi, aby za ňou nešiel, že toto musí spraviť sama. No šanca uniknúť sa zatvárala. A tak urobila krok dopredu a poza plece zavolala na Rolanda: „Asi na to jednoducho budem musieť prísť.“

Kútikom oka videla Daniela, ako sa ponáhľa k nej. Akoby až doteraz neveril, že to spraví.

Cítila, ako sa jej do hrdla tlačia slová: Milujem ťa. Miluje ho, navždy. Ale ak pre ňu a Daniela existuje navždy, ich láska môže počkať, kým nerozlúšti pár dôležitých vecí o sebe samej. O svojich životoch a o živote, ktorý má pred sebou. Dnes večer mala len čas zakývať na rozlúčku, hlboko sa nadýchnuť a skočiť do ponurého tieňa.

Do temnoty.

Do minulosti.

EPILÓG

PANDEMÓNIUM

„Čo sa práve stalo?“

„Kam šla?“

„Kto ju to naučil?“

Horúčkovité hlasy na zadnom dvore zneli Danielovi roztrasene a vzdialene. Vedel, že ostatní padlí anjeli sa hádajú a hľadajú Oznamovateľov v tieňoch dvora. Daniel bol ostrov, uzavretý pred všetkým, okrem svojho trápenia.

Sklamal ju. Zlyhal.

Ako je to možné? Celé týždne behal do zodratia s jediným cieľom, aby bola v bezpečí, až do chvíle, keď ju už viac nemohol chrániť. Teraz ten okamih prišiel a odišiel – a s ním aj Luce.

Môže sa jej stať čokoľvek. A môže byť kdekoľvek. Nikdy predtým sa tak nehanbil a necítil také prázdno.

„Prečo jednoducho nenájdeme Oznamovateľa, cez ktorého prešla, nedáme ho späť dokopy a nejdeme za ňou?“

Nefilský chlapec. Miles. Bol na kolenách a prstami prečesával trávu. Ako hlupák.

„Tak to nefunguje,“ zavrčal naňho Daniel. „Keď vstúpiš do času, Oznamovateľa berieš so sebou. Preto sa to nikdy nerobí, iba ak…“

Cam takmer ľútostivo pozrel na Milesa. „Prosím ťa, povedz mi, že Luce vie o cestovaní cez Oznamovateľov viac ako ty.“

„Sklapni,“ povedala Shelby, ochranne sa týčiaca nad Milesom. „Keby nevytvoril Lucin obraz, Phil by si ju bol vzal.“

Shelby pôsobila ostražito a ustarostene, nehodila sa medzi padlých anjelov. Pred rokmi bola do Daniela zbláznená – čo on, samozrejme, nikdy neopätoval. No až do tohto večera mal o nej dobrú mienku. Teraz len prekážala.

„Sám si povedal, že bude lepšie, ak Luce zomrie, než aby bola s Vyhnancami,“ povedala, ešte stále obhajujúc Milesa.

„S Vyhnancami, ktorých si sem pozvala ty.“ Do rozhovoru vstúpila Arriane a zaútočila na Shelby, ktorej sčervenela tvár.

„Prečo si sa nazdávala, že nejaké nefilské dieťa dokáže odhaliť Vyhnanca?“ vyzvala Arriane Molly. „Bola si na tej škole. Ty si si mala niečo všimnúť.“

„Buďte všetci ticho!“ Daniel nedokázal normálne rozmýšľať. Dvor bol plný anjelov, no keď tu nebola Luce, zdal sa mu byť úplne prázdny.

Sotva sa dokázal na niekoho pozrieť. Na Shelby za to, že padla do jednoduchej pasce Vyhnanca. Na Milesa za to, že si myslel, že má nejaké miesto v Lucinej budúcnosti. Na Cama za to, čo sa pokúsil urobiť –

Och, ten okamih, keď si Daniel myslel, že Luce zabila Camova hviezdna strela! Jeho krídla boli priťažké na to, aby ich zdvihol. Boli chladnejšie než smrť. V tom okamihu sa vzdal všetkej nádeje.

Ale bol to len očný klam. Odraz, za normálnych okolností nič špeciálne, no dnes večer to posledné, čo Daniel čakal. Spôsobilo mu to strašný šok. Taký, čo ho takmer zabil. Až kým neprišla radosť z jej vzkriesenia.

Ešte je nádej.

Ak ju nájde.

Keď videl Luce otvárať tieň, bol prekvapený. Užasnutý a ohromený a obrovsky ho priťahovala – no najviac bol prekvapený. Koľkokrát to už predtým spravila bez toho, aby o tom vedel?

„Čo myslíš?“ spýtal sa Cam, keď podišiel k nemu. Ich krídla sa k sebe priťahovali starou magnetickou silou a Daniel bol príliš vyšťavený, aby sa odtiahol.

„Idem za ňou,“ povedal.

„Dobrý plán.“ Cam sa ironicky usmial. „Len ‚choď za ňou‘. Hocikam v čase a priestore medzi tisíckami rokov. Načo by ti bola stratégia?“

Pre jeho sarkazmus sa chcel Daniel naňho vrhnúť druhý raz.

„Nežiadam ťa o pomoc alebo o radu, Cam.“

Vo dvore ostali len dve hviezdne strely: jedna po Vyhnankyni, ktorú zabila Molly, a tá, ktorú našiel Cam na pláži na začiatku prímeria.

Bola by to pekná symetria, keby Cam a Daniel boli teraz nepriateľmi – dva luky, dva šípy, dvaja veční nepriatelia.

Ale nie. Ešte nie. Musia eliminovať priveľa iných predtým, než budú môcť opäť stáť jeden proti druhému.

„Cam chce povedať,“ Roland zastal medzi nimi a prihováral sa Danielovi tichým hlasom, „že toto bude vyžadovať tímovú prácu. Videl som, ako tieto decká behajú cez Oznamovateľov. Ona nevie, čo robí, Daniel. Veľmi rýchlo sa dostane do problémov.“

„Ja viem.“

„Dovoľ nám pomôcť ti. Nie je to znak slabosti,“ povedal Roland.

„Ja môžem pomôcť,“ zvolala Shelby. S Milesom si dovtedy šepkali. „Myslím, že viem, kde je.“

„Ty?“ spýtal sa Daniel. „Už si pomohla dosť. Vy obaja.“

„Daniel –“

„Poznám Luce lepšie ako hocikto iný na svete.“ Daniel sa od všetkých odvrátil k temnému, prázdnemu miestu na dvore, odkiaľ vošla dnu. „Oveľa lepšie, než ju ktorýkoľvek z vás kedy bude poznať. Nepotrebujem vašu pomoc.“

„Poznáš jej minulosť,“ povedala Shelby a postavila sa pred neho tak, aby sa na ňu musel pozerať. „Nevieš, čo za týchto posledných pár týždňov zažila. Ja som bola s ňou, keď sa pozerala na minulé životy. Ja som videla jej tvár, keď našla sestru, ktorú stratila, keď si ju pobozkal a ona…“ Shelby stíchla. „Viem, že ma teraz nenávidíš. Ale prisahám na – Čokoľvek, v čo veríte. Odteraz mi môžeš dôverovať. A aj Milesovi. Chceme pomôcť. Pomôžeme vám. Prosím.“ Natiahla sa k Danielovi. „Ver nám.“

Daniel sa jej vytrhol. Dôverovanie ho vždy privádzalo do rozpakov. To, čo má s Luce, je neochvejné. Ich láska jednoducho je.

No za celú večnosť Daniel nikdy nedokázal nájsť vieru v niekoho alebo niečo iné. A teraz s tým začínať nechcel.

Na konci ulice sa ozval psí brechot. Potom znova o čosi hlasnejšie. Bližšie.

Lucini rodičia sa vracali z prechádzky.

Danielove oči našli v tmavom dvore Gabbine. Stála blízko Callie, pravdepodobne ju utešovala. Už mala vtiahnuté krídla.

„Len choď,“ vyslovila nečujne Gabbe na pustom, prachom pokrytom dvore. Chcela povedať: Choď po ňu. Luciných rodičov vyrieši. Dozrie, aby sa Callie dostala domov. Postará sa o všetky podstatné veci, len aby mohol Daniel ísť za tým, na čom naozaj záleží. Hneď ako budeme môcť, nájdeme ťa a pomôžeme ti.

Spoza oblaku sa vynoril mesiac. Danielov tieň sa na tráve pod jeho nohami predĺžil. Sledoval ho, ako sa trochu nafúkol, potom z neho začal vytvárať Oznamovateľa. Keď sa ho dotkla chladná, vlhká temnota, uvedomil si, že časom neprechádzal už celé veky. Zvyčajne sa neobzeral späť.

No ten pohyb mal ešte vždy v sebe, pochovaný v krídlach alebo v duši, či v srdci. Pohyboval sa rýchlo, odlúpol Oznamovateľa od svojho vlastného tieňa a uštipol ho, aby sa oddelil od zeme. Potom ho hodil ako kus hrnčiarskej hliny do vzduchu priamo pred sebou.

Vyformoval zreteľnú, ohraničenú bránu.

Bol súčasťou každého Lucinho života. Neexistuje dôvod, prečo by ju nemal nájsť.

Otvoril dvere. Nemal čas nazvyš. Jeho srdce ho k nej zavedie.

Vo vnútri tušil, že za rohom naňho striehne niečo zlé, no zároveň mal aj nádej, že v diaľke naňho čaká čosi úžasné.

Musí ísť.

Jeho planúca láska k Luce ním prúdila, až sa cítil taký plný, že nevedel, či sa zmestí cez bránu. Krídla si privinul tesne k telu a vrhol sa do Oznamovateľa.

Za ním vo dvore bolo počuť vzdialený ruch. Šepot, šuchot a výkriky.

Bolo mu to jedno. Nezáležalo mu na nikom z nich. Iba na nej.

Keď prerazil dnu, sipivo sa nadýchol. „Daniel.“

Počul hlasy – za ním, idúce mu v pätách, približujúce sa. Volali jeho meno, keď sa predieral hlbšie a hlbšie do minulosti.

Nájde ju?

Nepochybne.

Zachráni ju?

Vždy.

LAUREN KATEOVÁ

SÚŽENIE

Z anglického originálu Fallen (Random House Children’s Books,

New York 2010) preložila Saskia Hudecová.

Redigovala Ina Martinová.

Obálku podľa návrhu Angely Carlino upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 3 387. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-2506-0

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai