Černý dům

Stephen King Peter Straub

(2003)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Volné pokračování románu Talisman. Jack Sawyer kdysi jako malý chlapec přešel do paralelního světa zvaného Teritoria, aby zachránil matku a její dvojnici z Teritorií před krutou smrtí, a tím i ten druhý svět před katastrofou. Z Jacka se později stal detektiv v oddělení vražd policie v Los Angeles. Teď už je v důchodu a žije v zapadlé vesničce ve Wisconsinu. Na svá dobrodružství v Teritoriích zapomněl. Ale zvláštní shoda okolností v něm má probudit dávno zasuté vzpomínky... V západním Wisconsinu dojde k sérii děsivých vražd, které se podobají zločincům, jež před několika desítkami let spáchal šílený Albert Fisch, a proto se neznámému vrahovi začne říkat Rybář. Jackův přítel, velitel místní policie, s takovým druhem zločinu nemá zkušenosti, proto Jacka požádá o pomoc. Jenže - jsou ty vraždy opravdu dílem vyšinutého člověka, nebo v tichém městečku řádí tajemná, zlá síla? Čím to, že Jackovi se zdají při plném vědomí zvláštní sny - pokud to jsou sny - o ptačích vajíčkách a červeném peří? Skoro to vypadá, jako by se mu někdo snažil něco sdělit. Jack už nemůže dál ignorovat ty tajuplné vzkazy a nechá se znovu vtáhnout do Teritorií a také do vlastní skryté minulosti, kde snad najde sílu k tomu, aby nakonec vstoupil do děsivého domu uprostřed pustiny a tam se utkal s nespoutaným zlem...

STEPHEN KING

A

PETER STRAUB

ČERNÝ DŮM

Copyright © Stephen King and Peter Straub, 2001

Published by agreement with the author and the author’s agents,

Ralph M. Vicinanza, Ltd.

Translation © L. Bartošková, 2003

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 80-7306-071-X (Pavel Dobrovský – BETA)

Pro Davida Gernerta a Ralpha Vicinanzu

Vedeš mě na místo, kam nikdy nechodím,

posíláš mi polibky ze zlata,

vložím korunu na tvé kadeře,

všichni pozdravte Královnu světa!

– The Jayhawks

Právě tady a teď…

ČÁST PRVNÍ

Vítejte v Žlebech

1

Právě tady a teď, jak říkával jeden dávný přítel, se nacházíme v proměnlivé skutečnosti, kde ani jasný zrak nezaručí dokonalý obraz. Tady: asi sedmdesát metrů vysoko, kde plachtí orli, nad západní hranicí Wisconsinu, kde zákruty řeky Mississippi tvoří přírodní hranici. Teď: pátek časně ráno uprostřed července, několik málo let po začátku nového století a nového milénia, která se budou ubírat tak nevyzpytatelnými a neznámými zákruty, že i slepý má větší šanci než vy nebo já spatřit to, co leží před námi. Právě tady a teď, těsně po šesté hodině ranní, a slunce visí nízko na čistém východním nebi jako tlustá, sebevědomá žlutobílá koule vstupující jako vždy poprvé do budoucnosti a zanechávající za sebou neustále narůstající minulost, která temní, čím víc se vzdaluje, a činí slepce z nás všech.

Časné slunce se dotýká široké řeky a tvoří na drobných vlnkách měkká zrcátka. Slunce se třpytí na kolejích Burlingtonské severní železnice Santa Fé, která vede mezi břehem řeky a zadními stěnami nevzhledných dvoupodlažních domů stojících podél Okresní silnice 00, které se říká Nailhouse Row, což je nejvzdálenější okraj pohodlného městečka, jež pod námi šplhá do mírného svahu na východ. Zdá se, že život ve Žlebech na chvilku zadržel dech. Nehybný vzduch kolem nás je tak skvěle čistý a příjemný, že by člověk ucítil snad i ředkvičku, kterou někdo míli odtud vytáhl ze země.

Zamíříme k slunci, odplachtíme od řeky a pak pokračujeme nad lesklými kolejemi, dvorky a střechami Nailhouse Row, potom nad řádkou motorek Harley-Davidson zapřených na stojanech. Tyto nepůvabné domky byly postaveny počátkem nedávno skončeného století pro slévače, kadlubáře a baliče zaměstnané v továrně Pederson Nail. Předpokládalo se, že dělníci si sotva budou stěžovat na nedostatky v ubytování částečně placeném zaměstnavatelem, proto byly domky postaveny co nejlevněji. (Pederson Nail, který v padesátých letech trpěl častým krvácením, nakonec v roce 1963 vykrvácel definitivně.) Čekající harleye napovídaly, že dělnictvo nahradil nějaký motorkářský gang. Divoký vzhled majitelů motorek, což jsou všichni do jednoho muži s divokými vlasy, plnovousem, pořádným pupkem a s náušnicemi, černými koženými bundami a zcela nedostatečným souborem zubů, by tuto domněnku podpořil. Avšak jako většina domněnek, i tato představuje jen znepokojivou půlku pravdy.

Současní obyvatelé Nailhouse Row, kterým podezíraví starousedlíci začali říkat Hromská pětka, jakmile si motorkáři zabrali domky u řeky, se nedali tak snadno zaškatulkovat. Vykonávali odbornou práci v Pivovaru Kingsland, který stál kousek za městem směrem na jih a jeden blok východně od Mississippi. Když se podíváme napravo, uvidíme „největší karton piv na světě“, nádrže pomalované gigantickými vinětami Kingslandského staroležáku. Muži, kteří bydlí v Nailhouse Row, se seznámili ve studentském kampusu Urbana-Champaign illinoiské univerzity, kde všichni kromě jednoho studovali angličtinu nebo filozofii. (Tou výjimkou byl lékař z univerzitní nemocnice.) Působilo jim ironické potěšení, když je lidé nazývali Hromskou pětkou: to jméno jim připadalo moc pěkné, jako z kresleného seriálu. Sami si říkali „Hegelovský kal“. Tito pánové tvoří zajímavou partu, později se s nimi seznámíme. V této chvíli máme čas pouze na to, abychom si všimli ručně malovaných plakátů přilepených zepředu na několik domů, dvou kandelábrů a několika opuštěných budov. Na plakátech stojí: rybáři, měl by ses modlit ke svýmu smradlavýmu bohu, abychom tě nechytili my! pamatuj na amy!

Z Nailhouse Row běží do příkrého kopce ulice Chase, kterou tvoří řady domů s ošumělými, nenatřenými fasádami neurčité barvy: stojí tu starý hotel Nelson, kde dosud spí několik chudých hostů, hospoda bez vývěsního štítu, špinavý obuvnický krám s pracovními botami Red Wing za upatlanou výlohou, několik dalších pochmurných budov, které ničím nenaznačují, čemu slouží, a vypadají zvláštně zamlženě a snově. Ty stavby budí dojem tvorů, které někdo zachránil z temného území na západě a neúspěšně se je pokusil vzkřísit, přestože už byli mrtví. Svým způsobem se jim stalo něco velmi podobného. Žlutý vodorovný pruh metr nad úrovní chodníku na fasádě hotelu Nelson a půl metru nad chodníkem na vybledlých stěnách posledních dvou domů stojících naproti sobě v příkré ulici je vodoznakem, který po sobě nechala povodeň v roce 1965, kdy se Mississippi vylila z břehů, zatopila železnici a Nailhouse Row a vystoupala až skoro na začátek ulice Chase.

Tam, kde se ulice Chase zvedá nad hladinu povodně a přechází do rovinky, tam se také rozšiřuje a mění se v hlavní ulici městečka pod námi, French Landing. Jeho prázdné chodníky lemuje kino Agincourt, potom nálevna Bar & Gril, První farmářská státní banka, Fotografické studio Samuel Stutz (které je zavedeno na maturitní fotografie, svatební obrázky a portréty dětí) a opravdové obchody, žádné strašidelné skořápky: drogerie Benton’s Rexall, Spolehlivé železářství, Saturday Night Video, Elegantní oděvy, Schmittovo impérium smíšeného zboží, obchody s elektronikou, časopisy a pohlednicemi, hračkami a sportovním oblečením s nápisy Pivovarníci, Dvojčata, Balírny, Vikingové a Univerzita Wisconsin. Po několika blocích se jméno ulice mění na Lyall Road a domy se rozestoupí a zmenší na přízemní dřevěné stavby, před kterými jsou vývěsky pojišťovacích agentur a cestovních kanceláří. Potom se z ulice stane hlavní silnice, která vede na východ kolem večerky, Síně veteránů Reinholda T. Grauerhammera, velkého obchodu s farmářským nářadím, kterému se tu říká u Goltze, a pak už následují jen rovná, ničím nečleněná pole. Jestli vystoupáme v čisťounkém vzduchu o dalších třicet metrů výš a pohlédneme na to, co leží pod námi a vpředu, uvidíme karové morény, žleby, oblé kopce zarostlé borovicemi, jílovitá údolí, která nejsou ze země vidět, dokud k nim nepřijdete, meandrující řeky, míle a míle čtvercových polí a městečka – jedno z nich, Centralia, tvoří jen několik domů kolem křižovatky dvou úzkých silnic číslo 35 a 93.

French Landing přímo pod námi vypadá, jako by ho uprostřed noci evakuovali. Po chodnících nikdo nejde, nikdo se nesklání, aby zastrčil klíč do zámku některého krámku na ulici Chase. Pravoúhlá parkovací stání před obchody jsou prázdná a dodávky se začnou objevovat až za nějakou hodinku, nejdřív po jedné nebo po dvou a potom ve spořádaných řadách. V oknech kanceláří ani skromných domů v okolních ulicích se nesvítí. O blok dál na sever od Chase, na ulici Sumner, stojí v řadě od západu na východ čtyři stejné domy z červených cihel o dvou podlažích: v jednom je veřejná knihovna, v druhém ordinace Patricka J. Skardy, místního praktického lékaře, a zároveň zde sídlí Bell a Holland, právnická kancelář o dvou lidech, kterou teď vedou Garland Bell a Julius Holland, synové zakladatelů firmy. V dalším domě sídlí Pohřební ústav Heartfield a syn, který nyní patří obrovskému pohřebnickému řetězci se sídlem v St. Louis, a nakonec místní pošta.

Široká příjezdová cesta na pohodlné parkoviště vzadu odděluje tyto domy od budovy na konci bloku, kde ulice Sumner protíná Třetí ulici. Tento dům je také z červených cihel a má dvě podlaží, ale je delší než jeho nejbližší sousedé. Okna vzadu v patře jsou opatřena nenatřenými železnými mřížemi a dvě ze čtyř aut na parkovišti jsou hlídkové vozy se světelnými majáky na střeše a písmeny FLPO na bocích. Zdá se, že policejní auta a zamřížovaná okna nezapadají do zdejší venkovské idyly – jakýpak zločin se tady může přihodit? Určitě nic vážného, nanejvýš drobná krádež v obchodě, řízení v opilosti a občas hospodská rvačka.

Jakoby na důkaz mírumilovnosti a spořádanosti maloměstského života, po Třetí ulici pomalu projíždí červená dodávka, která má na bocích nápis la riviere herald, a ta zastavuje skoro u všech poštovních schránek, aby řidič mohl dnešní noviny, zabalené do modrého plastového sáčku, zastrčit do šedých plechových válečků se stejnými nápisy. Když dodávka zabočí na ulici Sumner, kde domy místo schránek mají škvíry ve dveřích, řidič prostě hází zabalené noviny ke dveřím. Modré balíčky bouchnou postupně do dveří policejní stanice, pohřebního ústavu a kanceláře s ordinací. Pošta noviny nedostane.

Víte však, že se svítí za okny v přízemí policejní stanice. Dveře se otevřou. Ven vyjde vysoký, tmavovlasý mládenec v bledě modré služební košili s krátkými rukávy, s pásem šikmo přes prsa a v tmavě modrých kalhotách. Široký opasek a zlatý odznak na hrudníku Bobbyho Dulaca zasvítí v ranním slunci a všechno, co má na sobě, včetně devítky pověšené na boku, vypadá zbrusu nové, stejně jako sám Bobby Dulac. Sleduje, jak červená dodávka zatáčí na Druhou ulici, a zamračí se na srolované noviny. Šťouchne do nich špičkou černé, nablýskané boty, skloní se jen natolik, aby bylo znát, že se pokouší skrz obal přečíst titulky. Je zřejmé, že tato technika příliš nefunguje. Bobby se stále mračí, shýbne se až dolů a sebere noviny nečekaně jemně, jako kočka, když stěhuje kotě. Podrží noviny kousek před tělem, rychle se rozhlédne ulicí Sumner, hbitě se narovná a couvne dovnitř. My jsme zatím zvědavě sestoupili níž k tomu zajímavému výjevu, který předvedl policista Dulac, a teď vklouzneme za ním.

Šedá chodba vede kolem neoznačených dveří a nástěnky, na které skoro nic nevisí, až ke dvojím kovovým schodištím, jedno vede dolů k malé šatně, sprchám a střelnici, to druhé vzhůru do výslechové místnosti a dvěma řadám cel, ve kterých teď nikdo není. Někde blízko mluví rádio tak hlasitě, až se to nehodí pro tak klidné ráno.

Bobby Dulac otevírá neoznačené dveře a vstupuje dovnitř a my za ním, v patách těch naleštěných bot, a už jsme ve služebně, kterou Bobby před chvílí opustil. U stěny napravo stojí řada kartoték, vedle nich odřený dřevěný stůl, na kterém stojí úhledné stohy papírů ve složkách a tranzistorové rádio, zdroj toho nepatřičného hluku. Z nedalekého studia stanice KDCU-AM, „Vašeho hlasu v Žlebech“, chrlí bujaře dryjáčný George Rathbun na plné pecky svou Balíkovskou baráž, populární ranní pořad. Dobrák George mluví moc hlasitě na to, že je ráno, i když ho tlumíte, jak chcete. Ten chlap prostě moc řve – patří to k jeho stylu.

Uprostřed stěny přímo naproti nám jsou zasklené dveře, jsou zavřené a mléčné sklo, na kterém je napsáno dale gilbertson, policejní velitel, je tmavé. Dale přijde nejdřív za půl hodiny.

V rohu nalevo od nás stojí do pravého úhlu dva kovové stoly, za tím, který je k nám čelem, sedí Tom Lund, světlovlasý policista přibližně stejně starý jako jeho parťák, jenže nevypadá jako ze škatulky, a pozoruje balíček, který Bobby Dulac svírá dvěma prsty pravé ruky.

„Tak jo,“ říká Lund. „Dobře. Nejnovější dodávka.“

„Ty sis myslel, že k nám Hromská pětka znovu zaskočila na zdvořilostní návštěvu? Tu máš. Já ty blbosti číst nechci.“

Neráčí se na noviny ani podívat a atletickým pohybem zápěstí mrskne čerstvým vydáním La Riviere Herald plochým, prudkým obloučkem, takže noviny proletí tři metry nad dřevěnou podlahou, pak se otočí vpravo, pak Bobby udělá dlouhý krok a postaví se před dřevěný stůl těsně před tím, než Tom Lund noviny chytí. Bobby se zahledí na dvě jména a různé podrobnosti načmárané na dlouhé tabuli pověšené na stěně za stolem. Bobby Dulac nevypadá spokojeně. Vypadá, jako by chtěl každou chvíli vyletět vzteky z uniformy.

George Rathbun, tlustý a spokojený, ječí ze studia KDCU: „Pane, s tímhle na mě nechoďte, jo, a nechte si zkontrolovat recept! Mluvíme tu o stejným zápase? Pane –“

„Možná že Wendell dostal rozum a řekl si, že si dá pohov,“ prohodí Tom Lund.

„Wendell,“ opakuje Bobby. Lund vidí jenom hladký tmavý zátylek jeho hlavy, takže úšklebek, který provedou jeho rty, je zbytečný pohyb, ale on ho stejně udělá.

„Pane, dovolte mi jednu otázku, a fakt upřímně, buďte ke mně poctivej. Fakticky jste včera večer ten zápas viděl?“

„Nevěděl jsem, že zrovna Wendell byl tvůj velkej kámoš,“ říká Bobby. „Nevěděl jsem, že ses vůbec dostal tak daleko na jih až do La Riviere. Já si myslel, že když se jdeš rozšoupnout, znamená to pro tebe jedno pivo a partičku kuželek, a teď zjišťuju, že se poflakuješ po vysokoškolským kampusu s novináři. Nejspíš ses spustil i s tou Wisconsinskou krysou, tím chlapem na KWLA. Balíš tak hodně punkaček?“

Pán v rádiu říká, že propásl první odpal, protože musel vyzvednout kluka po nějaké speciální konzultaci v kostele, ale pak už mu rozhodně nic neuniklo.

„Říkal jsem, že je Wendell Green můj kámoš?“ ptá se Tom Lund. Přes Bobbyho levé rameno vidí první jméno na tabuli. Bezmocně na ně zaměří pohled. „Já jsem ho přece jenom potkal po tom Kinderlingovu případu, a nezdálo se, že by to byl špatný chlap. Vlastně se mi docela líbil. Vlastně jsem ho nakonec docela litoval. Chtěl dělat nějaký interview s Hollywoodem a Hollywood se na něho vyflákl.“

Samozřejmě že viděl extra odpaly, říká nešťastný pán, proto ví, že Pokey Reese to krásně sfoukl.

„A pokud jde o tu Wisconsinskou krysu, toho magora bych nepoznal, ani kdybych ho viděl, a podle mě ta takzvaná muzika, co hraje, zní jako nejhorší sračky, co jsem v životě slyšel. Jak vůbec takovej vychrtlej bledej týpek mohl dostat vlastní pořad v rádiu? Na vysokoškolský stanici? Co to asi vypovídá o nádherným univerzitním životě v La Riviere, Bobby? Co to vypovídá o celý naší společnosti? Á, já zapomněl, tobě se ty sračky líbí.“

„Ne, líbí se mi 311 a Korn, a ty seš tak mimo, že nerozeznáš Jonathana Davise od Dee Dee Ramona, ale necháme toho, jo?“ Bobby Dulac se pomalu otočí a usměje se na parťáka. „Přestaň do mě rejpat.“ Jeho úsměv není nijak příjemný.

„Já že rejpu?“ Tom Lund vykulí oči, aby dal najevo raněnou nevinnost. „Páni, kdo to mrsknul novinama přes celou místnost? Já to teda nebyl.“

„Jestli jsi nikdy neviděl Wisconsinskou krysu, jak ses dozvěděl, jak vypadá?“

„Stejně, jako jsem se dozvěděl, že má pitomou barvu vlasů a propíchnutej nos. Stejně, jako jsem se dozvěděl, že věčně tahá frajerský černý kožený sako, ve dne v noci, ať je hezky nebo leje.“

Bobby čekal.

„Kromě toho vydává zvuky. Lidský hlasy jsou plný informací. Chlápek ti řekne, Vypadá to, že bude hezky, a přitom ti vyklopí celej svůj život. Chceš vědět ještě něco o tom Krysákovi? Nebyl u zubaře takových šest, sedm let. Zuby má na sračku.“

Z ošklivé hranaté betonové budovy KDCU, která stojí vedle pivovaru na ulici Peninsula Drive, z rádia, které Dale Gilbertson daroval policejní stanici dávno předtím, než Tom Lund a Bobby Dulac poprvé oblékli uniformu, se rozléhá patentované vzteklé hulákání starého dobrého spolehlivého George Rathbuna, jeho vášnivý, nesmlouvavý řev, který v okruhu sto mil způsobí, že se snídající farmáři usmějí na manželku a projíždějící tiráci se hlasitě zachechtají.

„Přísahám, pane, a tohle platí taky mýmu úplně poslednímu posluchači, kterej se sem dovolal, a každičkýmu z vás tam venku, já vás mám moc rád, na mou duši, mám vás rád, jako moje máma milovala svůj záhon tuřínu, ale jednoho dne se z vás, lidi, ZBLÁZNÍM! Panejo. Závěr jedenáctý směny, dva auty! Šest-sedm, Červení! Muži na druhé a třetí. Pálkař odpálí kraťas do středu pole, Reese vyráží ze třetí, dobrý hod na placku, čistá koncovka, čistá koncovka. I SLEPEJ BY TO ZVLÁDNUL ODPÍSKAT!“

„Hele, já si myslel, že to byla dobrá koncovka, a to jsem to poslouchal jenom v rádiu,“ říká Tom Lund.

Oba muži vyčkávají a oba to vědí.

„A když už jsme u toho,“ řve nepochybně nejoblíbenější moderátor ve Žlebech, „dovolte mi na tomhle místě odbočku, kluci a holky, dovolte mi následující doporučení, jo? Všechny sudí na stadionu Miller Park, ne, každýho sudího v Národní lize vyházejte, a místo nich ať pískají SLEPÍ! A víte co, přátelé? Já vám zaručuju, že soudcování by se o šedesát až sedmdesát procent zlepšilo. DEJTE TU PRÁCI TĚM, KTEŘÍ JI ZVLÁDNOU – SLEPEJM!“

Na hladkém obličeji Toma Lunda se objeví úsměv. Ten George Rathbun, páni, ten má ale vyřídilku. Bobby říká: „Takže dobrý, jo?“

Lund s úsměvem vytahuje složené noviny z obalu a rozkládá je na stole. Tvář mu ztuhne. Úsměv se sice nezmenší, ale promění se v kámen. „Ale ne. A sakra.“

„Co?“

Lund neurčitě zamručí a zavrtí hlavou.

„Ježíši. Radši to ani nechci vědět.“ Bobby vrazí ruce do kapes, pak se dokonale narovná, pravačku vyškubne z opasku a přitiskne si ji na oči. „Jsem slepej, jasný? Udělejte ze mě sudího – už nechci být poldou.“

Lund mlčí.

„Je to v titulku? V titulku přes celou stránku? Jak je to zlý?“ Bobby odtahuje ruku z očí a strne s dlaní ve vzduchu.

„No,“ říká mu Lund, „vypadá to, že Wendell pořád ještě nedostal rozum a v žádným případě si nemíní dát pohov. Nechápu, jak jsem mohl říct, že jsem toho grázla měl docela rád.“

„Prober se,“ pošklebuje se Bobby. „Copak ti nikdo neřekl, že policajti stojí na opačný straně barikády než novináři?“

Statný trup Toma Lunda se nakloní nad stůl. Čelo mu rozděluje silná podélná štěrbina podobná jizvě a hladké tváře mu hoří. Namíří na Bobbyho Dulaca prst. „Tohle mě na tobě fakticky bere, Bobby. Jak jsi tu dlouho? Pět šest měsíců? Dale mě přijal před čtyřma rokama, a když pak s Hollywoodem nasazovali želízka panu Thornbergovi Kinderlingovi, a to byl největší případ v tomhle okrese za posledních nejmíň třicet let, nemohl jsem si přičíst ani kousek k dobru, ale aspoň jsem zatáhl za tu nitku, kterou jsem měl v ruce. Pomohl jsem dát kousek tý skládačky dohromady.“

„Jeden kousek,“ upřesní Bobby.

„Připomněl jsem Daleovi tu barmanku v Nálevně a Dale to řekl Hollywoodovi a Hollywood si promluvil s tou holkou, a to byl pořádně velkej kousek. Stačilo to, aby ho zabásli. Tak přestaň se mnou takhle mluvit.“

Bobby Dulac nasadí kajícný výraz, dokonale falešný. „Promiň, Tome. Myslím, že jsi mě vyřídil a spráskal na hromadu.“ Myslí si však: Tak máš náskok pár roků a kdysi jsi předal Daleovi nějakou nepatrnou informaci, no a co, stejně jsem lepší polda, než jakej kdy budeš ty. A vůbec, jakej hrdina jsi byl včera v noci?

Včera v noci ve čtvrt na dvanáct přiburácel Armand „Frňák“ St. Pierre se svými motorkářskými kamarády z Hromské pětky rovnou z Nailhouse Row, nahrnuli se na policejní stanici a požadovali od tří lidiček, které tam zastihli a kteří měli jeden jako druhý za sebou osmnáctihodinovou směnu, přesné podrobnosti o tom, jak pokračuje případ, který je všechny zajímal nejvíc. Co se sakra děje? A co ta třetí, ta Irma Freneauová? Už ji našli? Mají tihle šašci vůbec něco, nebo si tu jenom vypalují zobáky? Potřebujete pomoct? Frňák řval: Tak z nás udělejte zástupce, my vám pomůžeme, co hrdlo ráčí, a ještě o trochu víc. Jakýsi obr, který se jmenoval Myšák, přikráčel s úsměvem na rtech k Bobbymu Dulacovi a kráčel pořád dál, mohutné břicho proti pivnímu mozolu, dokud Bobby nenarazil zády na kartotéku, načež se ten obr Myšák začal tajuplně vyptávat, zahalen v oparu piva a marihuany, jestli se Bobby někdy namočil do záležitostí jakéhosi gentlemana jménem Jacques Derrida. Když Bobby odpověděl, že o tom gentlemanovi v životě neslyšel, řekl Myšák: „Nekecej, Sherlocku,“ a popošel, aby se podíval na jména na tabuli. Za půl hodiny Frňáka, Myšáka a jejich kumpány dostali pryč, sice nespokojené, bez odznaků zástupců šerifa, ale zpacifikované, a Dale Gilbertson řekl, že musí jít domů a trochu se vyspat, ale Tom by měl zůstat, pro všechny případy. Oba chlapi, kteří měli mít normální noční směnu, si našli výmluvu, proč nemůžou přijít. Bobby řekl, že také zůstane, žádnej problém, šéfe, a to je důvod, proč jsme tyto dva muže zastihli na stanici tak brzy ráno.

„Dej mi to,“ říká Bobby Dulac.

Lund zvedá noviny, obrací je a podrží je tak, aby Bobby uviděl text: rybář stále děsí french landing, stojí v titulku nad článkem, který zabírá tři odstavce v levé horní čtvrtině přední strany. Sloupce jsou vytištěny na bledě modrém podkladu a od zbytku stránky je odděluje černý rámeček. Podtitulek, vysázený menším písmem, zní: Totožnost šíleného vraha je pro policii stále záhadou. Řádek pod podtitulkem, vyvedený ještě menším písmem, připisuje článek Wendellu Greenovi, ve spolupráci s redakcí.

„Rybář,“ říká Bobby. „Hned od začátku je to tvýmu kamarádovi jasný jako facka. Rybář, Rybář, Rybář. Kdybych se najednou proměnil v patnáctimetrovou opici a začal dupat po barácích, říkal bys mi King Kong?“ Lund spustí noviny a usměje se. „No jo,“ připustí Bobby, „špatnej příklad. Řekněme, že vyberu pár bank. Nazval bys mě Johnem Dillingerem?“

„No,“ usmívá se Lund ještě víc, „říká se, že Dillingerovo nádobíčko bylo tak obrovský, že ho naložili do zavařovačky v Smithsoniánském institutu. Takže…“

„Přečti mi první větu,“ přeruší ho Bobby.

Tom Lund se podívá dolů a čte: „Jelikož se policii ve French Landingu stále nedaří najít vodítko směřující k totožnosti ďábelského dvojnásobného vraha a sexuálního násilníka, kterému tento reportér přezdívá ‚Rybář‘, šíří se ulicemi malého městečka stále strašidelnější přízraky strachu, zoufalství a podezřívání, a odtud se šíří na farmy a do vesnic po celém okresu French, a tam, kde se objeví, potemní každičký kousek Žlebů.“

„Přesně to jsme potřebovali,“ zavrčí Bobby. „Ježíši!“ A už je na druhé straně místnosti a naklání se Tomu Lundovi přes rameno a čte první stránku Heraldu s rukou na pažbě svého glocku, jako by se chystal rovnou na místě vypálit do novin díru.

„Naše tradiční důvěřivost a dobré sousedské vztahy, náš zvyk být ke všem milý, vstřícný a štědrý (píše Wendell Green, až se mu od redaktorského pera kouří), se každým dnem rozpadají pod zhoubným útokem strašných pocitů. Strach, zoufalství a podezření jsou jedem pro duši každého společenství, malého nebo velkého, protože obracejí souseda proti sousedovi a dělají ze zdvořilých způsobů hlupáctví.

Dvě děti byly ohavně zavražděny a jejich pozůstatky byly částečně zkonzumovány. A teď zmizelo třetí dítě. Osmiletá Amy St. Pierrová a sedmiletý Johnny Irkenham se stali obětí vášní jakési zrůdy v lidské podobě. Ani jeden z nich nepozná šťastnou dobu dospívání ani úspěchy dospělosti. Jejich truchlící rodiče nikdy nepoznají vnoučata, která by hýčkali. Rodiče Amyiných a Johnnyho kamarádů schovávají své děti v bezpečí svých domovů, stejně jako rodiče dětí, které zemřelé neznaly. Výsledkem je, že prázdninové hry a ostatní programy pro děti byly zrušeny prakticky v každém městečku a obci v okrese.

Když sedm dní po smrti Amy St. Pierrové a pouhé tři dny po zmizení Johnnyho Irkenhama zmizela desetiletá Irma Freneauová, trpělivost veřejnosti téměř přetekla. Jak už hlásil náš dopisovatel, dvaapadesátiletého Merlina Graasheimera, nezaměstnaného farmářského dělníka bez stálého bydliště, ve čtvrtek pozdě večer napadla a zbila neznámá skupina mužů v jedné postranní ulici v Graingeru. K další podobné epizodě došlo v časných ranních hodinách ve čtvrtek ráno, když tři muži, rovněž neznámí, napadli šestatřicetiletého Elvara Praetoriouse, švédského turistu, který cestoval sám a právě spal v parku Leifa Erikssona v La Riviere. Zranění Graasheimera a Praetoriouse si vyžádala jen běžné lékařské ošetření, ale další případy samozvaných strážců zákona skoro jistě skončí vážněji.“

Tom Lund se podívá na další odstavec, kde se popisuje, jak malá Freneauová najednou zmizela z chodníku ulice Chase, a odsune se od stolu.

Bobby Dulac chvíli potichu čte a pak říká: „Tyhle kecy musíš slyšet, Tome. Takhle to končí:

‚Kdy Rybář zaútočí znovu?

Protože on znovu zaútočí, přátelé, nemylte se.

A kdy velitel policie z French Landingu, Dale Gilbertson, bude konat svou povinnost a zachrání obyvatele tohoto okresu před odporným řáděním Rybáře a pochopitelným násilím, které vyvolává jeho vlastní nečinnost?‘“

Bobby Dulac oddusá do středu místnosti. Strašně zrudl. Nadechne se, potom vydechne obrovské množství vzduchu. „Co takhle, až Rybář příště zaútočí,“ říká Bobby, „co takhle prošpikovat Wendellovi Greenovi ten povadlej zadek?“

„Já ti rozumím,“ prohodí Tom Lund. „Chápeš toho blbce? ‚Pochopitelné násilí?‘ Říká lidem, že je v pořádku, když se vrhnou na každýho, kdo se jim nebude pozdávat!“

Bobby namíří ukazovák na Lunda. „Já osobně tohodle chlapa prošpikuju. To slibuju. Dostanu ho, živého nebo mrtvého.“ Pro případ, že by to Lundovi třeba nedošlo, zopakuje: „Osobně.“

Tom Lund, který se moudře rozhodl, že neřekne nahlas to, co mu jako první přišlo na mysl, jen přikývne. Ukazovák na něj stále míří. Tom povídá: „Jestli s tím chceš pomoct, třeba bys měl promluvit s Hollywoodem. Dale neměl štěstí, ale tobě se to třeba povede.“

Bobby jen mávne rukou. „Obejdu se. Dale a já… a ty taky, samozřejmě, my to zvládneme. Ale já osobně dostanu tohohle chlapa. To ti zaručuju.“ Na vteřinu se odmlčí. „Kromě toho šel Hollywood do důchodu, když se sem nastěhoval, nebo jsi zapomněl?“

„Hollywood je na důchod moc mladý,“ namítne Lund. „Ještě když sloužil, byl sotva kluk. Takže ty musíš být teprve ve stadiu plodu.“

A zatímco se společně chechtají, my sklouzneme o blok dál na sever, do Queen Street.

Když se přesuneme o několik bloků na východ, spatříme pod sebou jakousi nízkou, rozlehlou stavbu, rozbíhající se ze středové osy, která svou travnatou zahradou, kde tu a tam rostou vysoké duby a javory, zabírá celý blok lemovaný křovinatými živými ploty, jež by potřebovaly pořádně sestřihnout. Očividně jde o jakousi instituci, stavba nejprve připomíná nějakou futuristickou základní školu, ve které jsou jednotlivá křídla třídami bez stěn a v hranaté středové ose se nachází jídelna a kanceláře. Když se sneseme níž, uslyšíme, že se z několika oken rozléhá bodré hulákání George Rathbuna. Veliké skleněné hlavní dveře se rozrazí a do jasného rána vyjde upravená žena s kočičími brýlemi, v jedné ruce plakát a v druhé roličku lepicí pásky. Okamžitě se obrací a rychlými, účelnými pohyby přilepí plakát na dveře. Slunce se odráží od kouřového drahokamu velikosti lískového ořechu na prostředníku její pravé ruky.

Zatímco se na chvilku zastavuje, aby se pokochala svým dílem, nakoukneme jí přes úhledné rameno a uvidíme, že ten plakát oznamuje v oblaku veselých kreslených balónků, že dnes je jahodová slavnost!!! Když se žena vrátí dovnitř, skrz sklo nezakryté veselým plakátem zaznamenáme dvě nebo tři složená kolečková křesla. Za křesly vidíme tu ženu, která si své kaštanové vlasy sepnula do umného uzlu na zátylku, jak rázuje na vysokých podpatcích příjemnou halou se světlými dřevěnými židlemi a dřevěnými stoly s pečlivě rozmístěnými časopisy, pak pochoduje kolem jakési prázdné strážnice nebo recepce, jež stojí před pěknou zdí obloženou obyčejným kamenem, až mírným poskokem mizí za leštěnými dveřmi s nápisem william maxton, ředitel.

Co je to za školu? Proč je otevřená, proč pořádá slavnosti, když máme polovinu července?

Mohli bychom ji nazvat postgraduální školou, protože ti, kdo tu bydlí, absolvovali už všechna stadia své existence kromě toho posledního, které zde prožívají den za dnem pod ledabylým dohledem pana Williama „Chippera“ Maxtona, ředitele. Toto zde je totiž Maxtonovo zařízení pro péči o staré občany, kdysi – za nevinnějších časů a před kosmetickými úpravami z osmdesátých let – známé coby Maxtonův pečovatelský domov, který vlastnil a řídil Herbert Maxton, Chipperův otec. Herbert byl slušný, i když nevýrazný muž, který, jak můžeme směle říct, by se zhrozil nad některými věcmi, kterých se dopustil jediný plod jeho slabin. Chipper nikdy nechtěl převzít „rodinnou ohrádku“, jak tomu říkal, zaplněnou „bezzubáky“, „zombii“, „pochcávači“ a „uslintanci“, a sotva získal diplom z účetnictví na univerzitě v La Riviere (s tvrdě zaslouženým absolutoriem z vedlejších předmětů, jako je promiskuita, hazardní hry a pivaření), přijal náš chlapec místo v Madisonu ve Wisconsinu, v kanceláři Služeb vnitřních výnosů, a to zejména za účelem získání znalostí, jak nepozorovaně krást z vládního měšce. Pět let u SW ho naučilo hodně užitečného, ale když následná kariéra na volné noze nesplnila jeho očekávání, vyhověl otcovým stále tišším prosbám a zakotvil na místě plném nemrtvých a uslintaných. S jistým pochmurným uspokojením Chipper uznal, že je to místo sice zoufale neoslnivé, ale otcův podnik mu aspoň poskytne možnost, jak okrádat klienty i vládu rovným dílem.

Vklouzneme dovnitř velkými skleněnými dveřmi, přesuneme se pěknou halou (přičemž si povšimneme vůně osvěžovače vzduchu prolínající se s pachem čpavku, které jsou cítit ve společných prostorách všech takových zařízení), projdeme dveřmi s Chipperovým jménem a zjistíme, co ta pěkně upravená mladá dáma tady tak brzy dělá.

Za Chipperovými dveřmi se nachází malá místnost bez oken, vybavená stolem, věšákem a malou policí plnou počítačových sjetin, brožur a letáků. Vedle stolu jsou otevřené dveře. Jimi vidíme mnohem větší kancelář, obloženou stejným leštěným dřevem, z jakého jsou ředitelovy dveře, a jsou tam kožená křesla, kávový stolek se skleněnou deskou a pohovka barvy ovesné kaše. Na opačném konci místnosti se rýsuje ohromný stůl zavalený hromadami papíru a tak velice naleštěný, že téměř svítí.

Naše mladá žena, která se jmenuje Rebeka Vilasová, sedí na okraji stolu a nohy má složeny obzvláštně umným způsobem. Jedno koleno překrývá druhé a lýtka tvoří dvě pěkně modelované, zhruba rovnoběžné linie táhnoucí se až dolů k trojúhelníkovým špičkám černých lodiček na vysokém podpatku, z nichž jedna ukazuje na čtvrtou a druhá na šestou. Rebeka Vilasová, jak pochopíme, se naaranžovala, aby byla vidět, a zaujala pozici, která má být náležitě oceněna, rozhodně ne námi.

Oči za skly apartních brýlí se dívají skepticky a pobaveně, my však nevidíme, co tyto pocity vzbudilo. Domýšlíme si, že je to Chipperova sekretářka, ale tato domněnka je pouze polovinou pravdy: jak napovídají její nenucené způsoby a ironický výraz, povinnosti slečny Vilasové dávno překročily čistě sekretářský obor. (Mohli bychom spekulovat o tom, odkud se vzal ten pěkný prsten, který má na ruce; pokud jsme řádně podezíraví, budeme mít s těmi penězi pravdu.)

Protáhneme se otevřenými dveřmi, protože sledujeme Rebečin stále netrpělivější pohled, a zjistíme, že hledíme rovnou na statný zadek oblečený v khaki, protože její zaměstnavatel klečí s hlavou až po ramena vraženou do velikého sejfu, v němž zahlédneme hromádky účetních knih a spoustu úředních obálek, nejspíš nacpaných penězi. Když Chipper vytahuje obálky ze sejfu, několik bankovek z nich vyklouzne.

„Zařídila jsi to s tím oznámením, ten plakát?“ ptá se, ani neotočí hlavu.

„Dle rozkazu,“ říká Rebeka Vilasová. „A bude to nádhernej den, pro takovou příležitost jako objednanej, všechno bude epes páres.“ Mluví překvapivě podařeným irským přízvukem, i když trochu moc zeširoka. Nikdy necestovala dál než do Atlantic City, kam ji před dvěma lety provázel Chipper na pět kouzelných dnů, aby využil prémie letecké společnosti za nalétané míle. Ten přízvuk se naučila ze starých filmů.

„Nenávidím Jahodovou slavnost,“ prohlásí Chipper, zatímco loví poslední obálku ze sejfu. „Celé odpoledne se okolo budou motat manželky a děti těch zombií a zblbnou je tak, že je budeme muset nacpat sedativy až do komatu, abychom měli trochu klidu. A jestli chceš znát pravdu, nenávidím balónky.“ Vyhazuje peníze na koberec a začíná bankovky třídit do balíčků podle hodnoty.

„Jenom se divim, protože jsem vobyčejnej venkovskej balík,“ říká Rebeka, „proč se po mně chce, abych se vobjevila hned po rozbřesku toho slavnýho dne.“

„Víš, co ještě nenávidím? Všechno kolem té muziky. Zombiové zpívají, a k tomu ten pitomý dýdžej. Symfonický Stan a jeho bigbandové desky, páni drazí, to bude nářez.“

„Předpokládám,“ říká Rebeka už bez přehnaného irského přízvuku, „že po mně chceš, abych s těmi penězi něco udělala, než akce začne.“

„Nejvyšší čas znovu si zajet do Milleru.“ Na účet na vymyšlené jméno ve Státní spořitelně v Milleru, který je asi čtyřicet mil odtud, jsou ukládány pravidelné platby v hotovosti, posbírané z úspor pacientů, které mají sloužit k úhradě zvláštních služeb a zboží. Chipper se na kolenou otočí a s hrstmi plnými peněz pohlédne na Rebeku. Klesne na paty a nechá ruce padnout do klína. „Páni, ty máš krásné nohy. S takovýma nohama bys měla být slavná.“

„Už jsem si myslela, že si jich vůbec nevšimneš,“ říká Rebeka.

Chipperu Maxtonovi je dvaačtyřicet let. Má zdravé zuby, všechny vlasy, širokou, upřímnou tvář a úzké hnědé oči, které stále vypadají trochu uslzeně. Má také dvě děti, devítiletou Trey a sedmiletého Ashleyho, kterému nedávno lékaři potvrdili poruchu schopnosti soustředění, což bude Chippera podle vlastního odhadu stát nějaké dva tisíce ročně jenom na prášcích. A samozřejmě má manželku, svou životní partnerku Marion, stáří třicet devět let, sto šedesát tři centimetry a nějakých pětaosmdesát kilo. Ke všem těmto požehnáním dluží Chipper od minulého večera svému bookmakerovi třináct tisíc dolarů, což je výsledek nemoudré investice do toho zápasu Pivovarníků, o kterém pořád ještě v rádiu vyřvává George Rathbun. Chipper si samozřejmě všiml, ach ano, nádherně přehozených nohou slečny Vilasové.

„Ještě než tam zajedeš,“ navrhne, „co kdybychom se trochu natáhli na pohovku a zašpásovali si?“

„Ach,“ vzdychne Rebeka. „Co přesně znamená zašpásovat si?“

„Hamsty chramsty,“ říká Chipper a šklebí se jako satyr.

„Ty jeden romantický ďáble,“ odvětí Rebeka a tato poznámka jejího zaměstnavatele naprosto zbaví zábran. Chipper si myslí, že je opravdu romantický.

Rebeka elegantně sklouzne ze stolu a Chipper se neelegantně vyhrabe na nohy a patou zabouchne dveře sejfu. Oči mu vlhce blýskají a několika topornými kroky přejde ke stolu, uchopí Rebeku Vilasovou kolem štíhlého pasu a z druhé ruky nechá vyklouznout úřední obálky. Začne škubat opaskem dřív, než se pokusí odtáhnout Rebeku k pohovce.

„Tak můžu ho vidět?“ říká chytrá Rebeka, která velmi dobře ví, jak proměnit mozek svého milence v ovesnou kaši…

… a než ji Chipper poslechne, zachováme se rozumně a vrátíme se do haly, ve které je stále prázdno. Chodba nalevo od recepce nás zavede ke dvěma velkým světlým proskleným dveřím s nápisem sedmikráska a zvonek, což jsou názvy křídel, do kterých dveře vedou. Daleko v šedivé chodbě Zvonku jakýsi muž v plandavých montérkách odklepává popel z cigarety na dlaždičky, které neobyčejně pomalu přejíždí špinavým mopem. Přesuneme se do Sedmikrásky.

Vlastní prostory Maxtonu jsou mnohem méně atraktivní než ty veřejně přístupné. Po obou stranách chodby jsou číslované dveře. Pod čísly jsou v plastových obalech karty s ručně napsanými jmény obyvatel. Za čtvero dveřmi je stůl, u kterého sedí tlustý hlídač v neprané bílé uniformě a dřímá, a takto hlídá vchody na pánské a dámské umývárny – jenom v těch nejdražších pokojích v Maxtonu, což je na druhé straně haly v Asfodelu, je něco víc než umyvadlo. Na dlažbě, která se táhne do daleka, tuhnou a usychají špinavé šmouhy od mopu. Zdá se, že i zde mají stěny a vzduch stejně šedivý odstín. Když se pozorně zadíváme na rohy chodby, na místo, kde se spojuje stěna se stropem, uvidíme pavučiny, staré skvrny, nahromaděnou špínu. Ve vzduchu se vznáší pach saponátu, čpavku, moči a ještě horších věcí. Jak s oblibou říká jedna starší dáma ve Zvonku, když žijete s partou lidí, kteří jsou staří a trpí inkontinencí, nikdy pachu hoven neuniknete.

Samotné pokoje se různí podle stavu a schopností obyvatel. Jelikož skoro všichni spí, můžeme nahlédnout jenom do několika pokojů. V čísle D10, což je jednolůžkový pokoj nedaleko od dřímajícího pracovníka, leží stará Alice Weathersová (jemně chrápe a zdá se jí o tom, jak v dokonalé souhře tančí s Fredem Astairem po bílé mramorové podlaze) obklopená tolika proprietami z bývalého života, že se musíme proplétat kolem židlí a kávových stolečků, abychom se dostali od dveří k posteli. Alici stále zůstává víc rozumu, než kolik jí zůstalo ze starého nábytku, a sama si pečlivě uklízí. Vedle v čísle D12 spí dva staří farmáři, jmenují se Thorvaldson a Jesperson, kteří už roky spolu nepromluvili, i když je odděluje jen tenký závěs, a oba obklopují barevné houfy rodinných fotografií a výkresy vnoučat.

Hlouběji v chodbě číslo D18 skýtá podívanou naprosto odlišnou od čistého, i když přecpaného pokoje D10, stejně jako jeho obyvatel Charles Burnside, kterého bychom mohli považovat za pravý opak Alice Weathersové. V D18 nejsou žádné kávové stolečky, kredence, polstrované židle, zlacená zrcadla, lampy, pletené koberečky nebo sametové závěsy: v tomto strohém pokoji je jenom kovová postel, plastová židle a prádelník. Na prádelníku nestojí žádné fotografie dětí a vnoučat a stěny nezdobí žádné neumělé kresby domků a toporných postav. Pana Burnsidea vůbec nezajímají domácí práce a podlahu, parapet a horní desku prádelníku pokrývá tenká vrstva prachu. Pokoj D18 je zbaven historie, nemá ani kousek osobitosti. Vypadá syrově a bezduše jako vězeňská cela. Ve vzduchu se vznáší silný zápach výkalů.

Z veškeré podívané, kterou nabízí Chipper Maxton, a z veškerého kouzla Alice Weathersové, si vybereme hlavně Charlese Burnsidea, zvaného Burny.

2

O Chipperovi toho víme dost. Alice přišla k Maxtonovi z jednoho velkého domu na Gale Street, z té staré části Gale Street, kde přežila dva manžely, vychovala pět synů a naučila hrát na klavír čtyři generace dětí z French Landingu, z nichž se sice nestali žádní profesionální klavíristé, ale všichni na ni rádi a s láskou vzpomínají. Alice sem přijela jako většina lidí v autě, které řídilo jedno z jejích dětí, a se smíšenými pocity, ve kterých nechyběl vzdor a rezignace. Byla už moc stará na to, aby bydlela sama v tom velkém domě ve staré části Gale Street. Měla dva dospělé ženaté syny, kteří byli docela laskaví, ale ona nesnesla pomyšlení, že by jim přidělávala starosti. Alice Weathersová strávila celý svůj život ve French Landingu a nijak netoužila žít jinde. V podstatě vždycky věděla, že skončí u Maxtona, který sice nebyl nijak luxusní, ale celkem přijatelný. V den, kdy ji syn Martin přivezl, aby si toto zařízení prohlédla, si uvědomila, že zde zná nejméně půlku lidí.

Charles Burnside, ten vysoký hubený stařec, který před námi leží přikrytý dekou na kovové posteli, není na rozdíl od Alice zcela při smyslech, ani se mu nezdá o Fredu Astairovi. Jeho žilnatá pleš na úzké hlavě se stáčí k obočí podobnému chomáčům šedého drátu, pod kterým po stranách masitého zahnutého nosu svítí úzké oči, zaměřené k oknu na sever a k lesům za Maxtonem. Burny je jediný ze všech obyvatel křídla Sedmikráska, který nespí. Oči mu září a rty má zkřivené do divného úsměvu – ale tyto podrobnosti nic neznamenají, protože mozek Charlese Burnsidea je prázdný asi stejně jako jeho pokoj. Burny už spoustu let trpí Alzheimerovou chorobou a to, co vypadá jako agresivní projev potěšení, může být pouhé tělesné uspokojení naprosto elementárního charakteru. Pokud bychom neuhodli, že to on je původcem zápachu v pokoji, prozradily by to skvrny vsakující do pokrývky. Právě se vyprázdnil, a to mohutně, přímo na lůžku, a jeho reakce prozrazuje pouze tolik, že mu to ani trochu nevadí. Kdepak, stud k němu nepatří.

Ale i když už Burny nemá všech pět pohromadě – na rozdíl do delikátní Alice – není ani typickým pacientem s Alzheimerovou chorobu. Stráví třeba den nebo dva tím, že si cosi mumlá do talíře jako zbytek Chipperových zombií, ale pak se vzpamatuje a znovu se přidá k živým. Když není nemrtvý, obvykle se mu podaří dostat se chodbou na záchod, pokud je to nutné, a celé hodiny se docela sám šourá po budovách nebo obchází zahradu a na všechny je nepříjemný až útočný. Když se probere a není zombie, je mazaný, tajnůstkářský, protivný, jízlivý, tvrdohlavý, zlý, nesnášenlivý a sprostě mluví, jinými slovy – ve světě podle Chippera – je to pokrevný příbuzný ostatních starců, kteří žijí u Maxtona. Některé zdravotní sestry, pomocné síly a ošetřovatelé pochybují, že Burny nějakého alzheimera opravdu má. Jsou přesvědčeni, že to hraje, že si to tak vybral v tom svém ponížení, že je úmyslně nutí tvrdě pracovat a on si mezitím odpočívá a sbírá síly pro další nepříjemnou epizodku. Ani se nedivíme, že mají takové podezření. Pokud nebyla u Burnyho chybně stanovena diagnóza, pak je nejspíš jediným pacientem na světě s touto chorobou v pokročilém stadiu, u kterého se dostavují poměrně dlouhá období remise.

V roce 1996, kdy bylo Charlesu Burnsideovi sedmdesát osm let, přijel do Maxtonu v sanitce z Všeobecné nemocnice v La Riviere, nikoli v autě řízeném ochotným příbuzným. Prý se v nemocnici jednou ráno objevil na pohotovosti s dvěma těžkými kufry se špinavým prádlem a hlasitě se dožadoval lékařské péče. Jeho požadavky nezněly souvisle, byly však jasné. Tvrdil, že šel pěšky hrozně daleko, než došel do nemocnice, a chtěl, aby se ta nemocnice o něj postarala. Vzdálenost, kterou urazil, se měnila při každém vyprávění – deset mil, patnáct mil, pětadvacet. Několikrát přespal (nebo také nepřespal) v polích nebo u silnice. Jeho celkový stav a zápach naznačovaly, že skutečně putoval krajem a spal kdoví kde možná celý týden. Pokud měl někdy náprsní tašku, tak ji ztratil cestou. Všeobecná nemocnice v La Riviere ho umyla, nakrmila, dala mu postel a pokusila se z něj něco vypáčit. Většinou však jeho řeč přecházela v nesrozumitelné bláboly, ale i když jakékoli doklady chyběly, zdálo se, že aspoň tři věci jsou jisté: Burnside byl spoustu let místní tesař, rámař a štukatér, pracoval na volné noze a na smlouvu. Nějaká teta, která bydlela v městečku Blair, mu nechala pokojík.

Takže ušel z Blairu do La Riviere osmnáct mil? Ne, jeho cesta začala jinde, ale nemohl si vzpomenout kde, ale bylo to deset mil daleko, ne, pětadvacet, v nějakém městečku, a lidé v tom městečku byly mizerní hajzlové. Jak se jmenovala teta? Althea Burnsideová. Jakou měla adresu a telefon? Neměl ponětí, nevzpomněl si. Měla teta nějakou práci? Ano, byla to mizerná mrcha na plnej úvazek. Ale dovolila mu, aby bydlel v jejím domě? Kdo? Co že dovolila? Charles Burnside nepotřeboval ničí povolení, dělal si, co sakra chtěl. Vykázala ho teta z domu? O kom to mluvíte, vy mizerní hajzlové?

Přijímající lékař napsal jako počáteční diagnózu Alzheimerovu chorobu, když uvážil výsledky různých testů, a sociální pracovnice si sedla k telefonu a vyžádala si adresu a telefonní číslo jakési Althey Burnsideové, která momentálně žije v Blairu. Telefonní společnost jí odpověděla, že v seznamu v Blairu není žádná taková osoba, a není ani v Ettricku, Cochraneu, Fountainu, Spartě, Onalasce, Ardenu, La Riviere ani v jiném městečku nebo městu v okruhu padesáti mil. Sociální pracovnice rozšířila síť, obrátila se na registr a úřad sociálního zabezpečení, registr řidičských průkazů a daňaře, aby jí poskytli informace o Althee a Charlesovi Burnsideovi. Ze systému vypadly dvě Althey, z nichž jedné patřila kavárna v Butternutu daleko na severu státu, a ta druhá byla černoška, která pracovala v Milwaukee v denním pečovatelském středisku. Ani jedna neměla nic společného s mužem ve Všeobecné nemocnici v La Riviere. Charlesové Burnsideové vyhledaní v záznamech nesouhlasili s Charlesem Burnsidem, kterého měla sociální pracovnice. Zdálo se, že Althea neexistuje. Zdálo se, že Charles patří mezi ty kluzké lidi, kteří proplují životem, aniž platí daně, registrují se k volbám, požádají o kartu sociálního zabezpečení, otevřou si účet v bance, vstoupí do armády, dostanou řidičák nebo stráví několik sezon ve státním podniku.

Výsledkem dalšího kola telefonátů bylo uznání, že nevyzpytatelný Charles Burnside patří do okresu a bude přijat do Maxtonova pečovatelského zařízení, dokud se ve státní nemocnici ve Whitehallu nenajde ubytování. Sanitka převezla Burnsidea k Maxtonovi na veřejné útraty a Chipper ho mrzutě strčil do křídla Sedmikráska. Za šest týdnů se ve státní nemocnici objevilo volné lůžko. Chipperovi to zatelefonovali několik minut poté, co mu poštou přišel šek podepsaný nějakou Altheou Burnsideovou z jakési banky v De Pere, za ubytování Charlese Burnsidea v Maxtonově zařízení. Althea Burnsideová uváděla jako zpáteční adresu poštovní schránku v De Pere. Když zavolala státní nemocnice, Chipper jim oznámil, že občanská povinnost mu velí, aby se dál staral o pana Burnsidea v Maxtonově středisku. Ten stařík mu prostě přirostl k srdci. Chipper se nemusel uchýlit k žádné své obvyklé levotě, a přitom se mu díky Burnymu zdvojnásobily příjmy.

Během dalších šesti let stařík nezadržitelně klesal do temnoty Alzheimerovy choroby. Pokud ji předstíral, počínal si zatraceně dobře. Mířil stále hlouběji po sestupných stanicích inkontinence, inkoherence, častých výbuchů vzteku, ztráty paměti a ztráty schopnosti najíst se, a celé dny trávil připoutaný v kolečkovém křesle. Chipper truchlil nad nevyhnutelnou ztrátou neobvykle vstřícného pacienta. Potom, v létě před současnými událostmi, došlo k úžasnému obratu. Burnyho povislý obličej ožil a Burny začal vehementně vyrážet nesmyslné slabiky. Abbalah! Gorg! Munshun! Gorg! Chtěl sám jíst, chtěl si protáhnout nohy, šourat se kolem a seznamovat se s prostředím. Během týdne používal slůvka, kterými se dožadoval vlastních šatů a možnosti zajít si na záchod. Přibral na váze, získal sílu a znovu začal všechny otravovat. Nyní, a často během jediného dne, přecházel ze strnulosti v posledním stadiu alzheimera do ostražité zapšklé nálady, v pětaosmdesáti tak zdravé, že by se Burnymu mohlo říkat statný jonák. Burny je jako muž, který přijel do Lurd, kde se začal uzdravovat, ale odjel dřív, než léčba skončila. Pro Chippera je zázrak zázrakem. Pokud ten starý pošuk zůstane naživu, vůbec ho nezajímá, jestli se potuluje po zahradě, nebo visí v řemenech na pojízdném křesle.

Jdeme blíž. Snažíme se nevšímat si zápachu. Chceme vidět co nejvíc z obličeje toho zvláštního chlapíka. Nikdy to nebyla pěkná tvář a teď má kůži našedlou a tváře hluboko propadlé. Vystupující modré žíly brázdí šedou kůži na hlavě plné skvrn jako u ptačího vajíčka. Nos jako z gumy mírně zahýbá napravo, což tváři dodává potměšilý a lišácký výraz. Tenké rty se křiví v nepříjemném úsměvu – úsměvu žháře, jenž uvažuje o tom, jak zapálí dům –, který však může být pouhou grimasou.

Je to opravdový americký samotář, místní tulák, tvor z ušmudlaných pokojů a laciných bufetů, bezcílných cest podniknutých bez radosti, sběratel ran a zranění s láskou stále dokola rozrýpávaných. Je to špion bez příčiny, která by ho přesahovala. Burny se doopravdy jmenuje Carl Bierstone a pod tímto jménem vedl v Chicagu od svých pětadvaceti až do šestačtyřiceti tajnou, zběsilou, neoficiální válku, v níž spáchal ohavné skutky kvůli radostem, které mu tyto skutky přinášely. Carl Bierstone je Burnyho velké tajemství, protože nemůže nikomu dovolit, aby poznal jeho předchozí vtělení, jeho bývalé já, které stále žije v jeho kůži. Odporné radosti Carla Bierstonea, jeho ohavné hračky, patří také Burnymu, a on je musí skrývat v temnotě, kam také patří.

To je tedy odpověď na Chipperův zázrak? Že Carl Bierstone našel způsob, jak se proplížit škvírou v Burnyho strnulosti a převzít velení potápějící se lodi? V lidské duši je přece jen bezpočet pokojů, některé jsou veliké, jiné sotva větší než komora na smetáky, další jsou zamčené a jen málo z nich je prosyceno zářivým světlem. Skláníme se blíž k žilnaté pleši, svěšenému nosu, huňatému obočí; noříme se do pachu, abychom prozkoumali ty zajímavé oči. Jsou jako černé neony. Třpytí se jako měsíční světlo na bahnitém břehu řeky. Celkem vzato vypadají podivně radostně, ale nepříliš lidsky. Tady se příliš nedovíme.

Burnyho rty se pohnou: stále se usmívá, pokud ten zející otvor můžeme nazvat úsměvem, ale začal cosi šeptat. Co to říká?

Schofáfají se f těch satrracených dírrách a schofáfají si oči, kňučí chrůsou, chuďátka strracený… Ne, ne, to nepomůše, fidíš? Á, koukej na ty mašiny, jo, ty krrásný krrásný mašiny, to je pochlet, ty krrásný mašiny f ohni, jak pšedou, jak pšedou a choří… fidím díru, jo, jo, takojy světlo kolem těch čerrných ochrnutých okrrajů…

Možná se tak ohlašuje Carl Bierstone, ale z jeho blábolů se nedá nic poznat. Sledujeme pohled Burnyho temně třpytivých očí v naději, že nám prozradí, co tak starocha vzrušilo. Doslova vzrušilo, jak poznáváme podle obrysu pod pokrývkou. Zdá se, že je s Chipperem na jedné vlně, protože oba jsou v pozoru, až na to, že Burnymu se nedostává odborné pozornosti Rebeky Vilasové a jeho jediným dráždidlem je pohled z okna.

Ten pohled se slečně Vilasové zdaleka nevyrovná. Charles Burnside s hlavou mírně zvednutou polštářem nehnutě hledí na nevelkou travnatou zahradu, za kterou je řada javorů a pak začínají rozsáhlé lesy. Ještě dál se tyčí mohutné, listnaté koruny dubů. V lesním šeru svítí jako svíčky několik březových kmenů. Podle výšky dubů a pestrosti porostu poznáváme, že se díváme na pozůstatky nádherného rozsáhlého lesa, který kdysi pokrýval velkou část této země. Stejně jako všechny pozůstatky pralesů, tak i tyto lesy táhnoucí se na sever a východ od Maxtonu vyprávějí o hlubokých tajemstvích hlasem tak hlubokým, že je ho sotva slyšet. Čas a klid pod jeho zeleným baldachýnem skrývají krveprolití a smrt. Násilí se odehrává v skrytu, neustále, prostupuje každým zákoutím ztichlé krajiny, která nikdy neustrne, ale pohybuje se beze spěchu jako ledovec. Měkkou půdu posetou slunečními zrcátky pokrývají ve vrstvách miliony poházených kostí. Vše, co zde roste a zraje, dozrává na hnilobě. Světy se hemží v jiných světech a bok po boku bzučí veliké, uspořádané vesmíry a každý nevědomky přináší svým sousedům, o nichž nemá ponětí, hojnost i zkázu.

Že by Burny o tom lese rozjímal, oživilo ho snad něco, co v těch lesech vidí? Nebo ve skutečnosti stále spí a za zvláštníma očima Charlese Burnsidea se mihotá Carl Bierstone?

Burny šeptá: Lišky f norách, krrysy f tírrách, chyeny s prástnými bšichy fyjí, ocho acha, to je moc moc pěkný, pšátelé, talší a talší tětičky se trrmácejí trrmácejí trrmácejí ocho na krfácejících nošičkách…

Radši vypadneme, co říkáte?

Odplujeme od Burnyho odporných úst – stačilo to. Pojďme za čerstvým vzduchem, poletíme na sever, nad lesy. Lišky v norách a krysy v děrách možná kvílí, pravda, tak to chodí, ale my se nechystáme hledat v západním Wisconsinu vyhladovělé hyeny. Ty jsou stejně vždycky hladové. A nikdo je nelituje. To byste museli být opravdu citlivky, abyste litovali zvíře, které nedělá nic jiného, než se potuluje kolem jiných zvířat až do chvíle, kdy se s chechtotem a úšklebkem může vrhnout na zbytky. Honem pryč, a přímo střechou.

Na východ od Maxtonu se táhne lesní porost asi míli nebo dvě, kde do něj ze silnice číslo 35 odbočuje úzká lesní cesta, zakroucená jako nedbalý pramen vlasů. Les pak pokračuje ještě asi sto metrů a pak následuje třicet roků stará sídlištní zástavba, ve které jsou dvě ulice. U skromných domů na Schubertově ulici a ulici Gale stojí basketbalové koše, houpačky na zadním dvorku a na příjezdových cestičkách čekají trojkolky, bicykly a autíčka. Děti, které na ně nasednou, ještě leží a zdá se jim o cukrové vatě, štěňatech, baseballu, výpravách do vzdálených zemí a jiných radostech. Spí také jejich ustaraní rodiče odsouzení k ještě větším starostem, až si přečtou článek Wendella Greena na první stránce dnešního Heraldu.

Něco nás upoutá – ta úzká lesní cesta odbočující do lesa z hlavní silnice. Je to spíš pěšina než pořádná cesta, a zdá se soukromá, což je v protikladu s tím, jak neužitečně vypadá. Pěšina zatáčí do lesa a po kilometru končí. Jaký má cíl, k čemu je? Z výšky, ve které jsme, ta pěšina připomíná slabou čáru nakreslenou tužkou číslo čtyři – prakticky potřebujete orlí zrak, aby byla vůbec vidět – ale někdo si dal velkou práci, aby tu čáru v lese nakreslil. Musel vykácet stromy, odtahat větve a vydobýt pařezy. Pokud to udělal jeden člověk, padlo na to několik měsíců potu a namáhavé práce. Výsledek té nelidské dřiny se vyznačoval zejména tím, že se skrýval, že unikal zraku, takže když člověk nedával pozor, klidně cestu přehlédl a musel ji znovu hledat. Mohla by nám připomenout trpaslíky a tajné trpasličí doly, stezku k tajné dračí skrýši plné zlata – k pokladu tak střeženému, že cestu k němu schovalo tajné kouzlo. Ne, trpasličí doly, dračí poklady a tajná kouzla jsou příliš dětinská, ale když se sneseme níž, abychom viděli lépe, uvidíme, že na začátku stezky stojí vybledlá značka zákaz vjezdu, což je důkaz, že někdo si tu něco hlídá, byť by šlo jen o soukromí.

Když jsme zaznamenali značku, znovu se podíváme na konec stezky. Zdá se, že dole v šeru pod stromy je jedno místo temnější než okolí. I když se krčí ve tmě, je znát, že je to cosi nepřirozeně pevného, co ho odlišuje od okolních stromů. Aha oho, napodobíme Burnyho blábolení, co to tu máme, nějakou zeď? Hladká je na to dost. Když se ocitneme v polovině oblouku, který stezka tvoří, najednou se z trojúhelníkovitého temného tvaru, téměř zakrytého korunami stromů, vyloupne špičatá střecha. Teprve když jsem skoro u ní, přeskupí se celá ta struktura do trojpodlažního dřevěného domu zchátralé konstrukce a s propadlou přední verandou. Tento dům byl očividně dlouho prázdný, a jakmile si zvykneme na jeho neobvyklé vzezření, povšimneme si především toho, jak je nepřátelský vůči případným novým držitelům. Celkový dojem z budovy podtrhuje druhá cedule s nápisem zákaz vstupu, opřená v neuvěřitelném úhlu o sloupek.

Špičatá střecha kryje pouze střední část domu. Levé křídlo sahá až do lesa. Napravo se budova rozrostla o různé přístavky, spíše nádory než konstrukce. Ta budova vypadá nevyváženě, a to v obou smyslech slova: byla nápadem nevyrovnaného mozku a z toho nápadu vznikla vyšinutá skutečnost. Neurovnaný výsledek uhýbá před jakýmkoli zkoumáním a vzpírá se výkladu. Z cihel a prken vyzařuje jakási podivná, monolitická nezranitelnost, bez ohledu na škodu způsobenou časem a podnebím. Dům byl určitě postaven tak, aby byl co nejvíc v ústraní či přímo odloučení, ale zdá se, jako by mu to stále nestačilo.

Nejpodivnější ze všeho je, že z našeho vyvýšeného postavení dům vypadá, jako by byl celý natřen načerno – nejen dřevo, ale každý kousek vnějšího pláště, verandy, trámů, okapů, dokonce oken. Odshora až dolů je dům černý. A to přece není možné. V tomto přívětivém, upřímném koutu světa by ani ten nejbláznivější morous neproměnil svůj dům ve vlastní stín. Sneseme se až těsně nad zem a přiblížíme se po úzké stezce…

Když jsme tak blízko, abychom mohli vynášet spolehlivé soudy, což znamená nepříjemně blízko, zjistíme, že podivínství některých majitelů domů může zajít dál, než jsme předpokládali. Dům sice už není černý, ale býval takový. Ve srovnání s nynějším vybledlým odstínem musel i původní nátěr vypadat lépe. Dům totiž získal olověnou šedočernou barvu bouřkových mračen a zlověstného moře a trupů ztroskotalých lodí. Černá barva by byla lepší než toto naprosté bezživotí.

Můžeme si být jisti, že jen málokdo z dospělých, kteří bydlí v nedaleké čtvrti, a vlastně ze všech dospělých ve French Landingu i okolních městečkách, neuposlechl varování na cestě číslo 35 a odvážil se na úzkou stezku. Skoro nikdo si už toho nápisu ani nepovšiml. Nikdo nevěděl, že tu černý dům stojí. Stejně tak si však můžeme být jisti, že spousta jejich dětí tu stezku prozkoumalo a že některé děti se odvážily tak daleko, že došly až k domu. Viděly ho tak, jak ho jejich rodiče vidět nemohli, a to, co viděly, je zahnalo úprkem zpátky na hlavní silnici.

Zdá se, že černý dům se zde v západním Wisconsinu vyjímá stejně jako mrakodrap nebo hrad obehnaný vodním příkopem. Po pravdě řečeno, ten černý dům by se divně vyjímal kdekoli na světě, uplatnil by se snad jen jako „Strašidelný dům“ nebo „Hrad hrůzy“ v zábavním parku, kde by ho však během týdne vyřadila z provozu vlastní schopnost odpuzovat zákazníky. Přesto by nám v jistém specifickém ohledu mohl připomínat pochmurné budovy ve svažité ulici Chase, stoupající od řeky a Nailhouse Row k suchu a úctyhodnosti. Ošuntělý hotel Nelson, podezřelá hospoda, obchod s obuví a další krámky, poznamenané vodorovným pruhem namalovaným mastnou tužkou říčního bahna, mají stejnou přízračnou, snovou, zpola neskutečnou atmosféru, kterou je ten černý dům prosáknut.

V této chvíli našeho průzkumu – a vlastně i potom – uděláme moc dobře, když si zapamatujeme, že tato divná snová a mírně nepřirozená atmosféra je typická pro pohraničí. Dá se vystopovat v každém švu mezi jednotlivými kraji, ať už jde o významnou, nebo nevýznamnou hranici. Pohraničí je jiné než zbytek kraje. Je pohraniční.

Řekněme, že náhodou poprvé projíždíte venkovskou částí okresu Oostler ve svém rodném státu, protože jedete na návštěvu k nedávno rozvedené přítelkyni (nebo příteli), která se náhle a podle vašeho názoru nerozumně odstěhovala do malého městečka v sousedním okresu Orelost. Na vedlejším sedadle, na piknikovém košíku se dvěma lahvemi skvělého bordó obloženými různými pochoutkami v úhledných krabičkách leží mapa pečlivě přeložená tak, aby byl vidět příslušný kraj. Možná nevíte, kde přesně jste, ale jste na správné silnici a máte dobrý čas.

Postupně se krajina mění. Krajnice přestává být pevná, silnice se začíná stáčet do nevysvětlitelných zatáček. Po obou stranách se hrbí stromy. Pod jejich pokřivenými větvemi se občas objevují domy, stále menší a špinavější. Vpředu se živým plotem prosmýkne trojnohý pes a s vyceněnými zuby se vrhne na vaši pravou přední pneumatiku. Z houpacího křesla na verandě k vám zvedne zarudlé oči jakýsi chlap ve slamáku a v čemsi, co vypadá jako rubáš. O dva dvorky dál malá holčička v kostýmu ze špinavě růžové průsvitné látky a s alobalovou korunou máchá třpytivou hůlkou s hvězdou na konci nad hromadou hořících pneumatik. Potom se před vámi objeví obdélníková cedule s nápisem vítejte v okrese orelost. Stromy se za chvíli narovnají a silnice se také vylepší. Spadne z vás úzkost, které jste si sotva všimli, dokud nezmizela, a šlápnete na plyn a spěcháte ke své přítelkyni.

Pomezí nemá dost řádu a je jaksi deformované. Všechno podivné, nepředvídatelné a bezprávné v něm zapouští kořeny a vzkvétá. Hlavní znak pomezí je rozklad. A tak uprostřed podivuhodné přírodní nádhery cestujeme pomezím s přírodní hranicí, vyznačenou širokou řekou a dalšími, menšími říčkami a širokými ledovcovými morénami, vápencovými útesy a údolími, které zůstávají neviditelné jako ten černý dům, dokud nezabočíte za ten správný roh a nestanete jim tváří v tvář.

Viděli jste někdy takového toho vzteklého bezdomovce v ošuntělých šatech, který tlačí prázdný nákupní vozík pustou ulicí a mumlá cosi o „zatracených hajzlech“? Někdy má baseballovou čepici, jindy sluneční brýle s jedním popraskaným sklem.

Schovali jste se někdy polekaně do dveří a sledovali, jak vojácky vypadající muž s klikatou jizvou na tváři vtrhne do hloučku opilců a na zemi najde ležet mrtvého chlapce s rozbitou hlavou a obrácenými kapsami? Viděli jste, jak zmrzačenou tváří toho muže prolétl vztek a lítost?

To jsou znaky rozkladu.

Další znak leží ukryt pod námi na předměstí French Landingu, a i když ho obklopuje hrůza a žal, nemáme na vybranou, musíme být jeho svědky. Tím, že budeme jeho svědky, prokážeme mu čest podle svých vlastních schopností. A on tím, že je pozorován, čímž vydá svědectví našemu němému zraku, nám oplatí mnohem víc.

Jsme zase ve vzduchu a Francouzský okres se pod námi prostírá – mohli bychom říct rozvaluje – jako mapa. Ranní slunce, už silnější, osvětluje zelená obdélníková pole a blýská na hromosvodech trčících ze stodol. Silnice vypadají čistě. Tekuté kaluže světla se lesknou na střechách několika aut sunoucích se kolem polí k městečku. Holštýnské krávy strkají do branek z pastviny, připraveny k uvázání ve stáji a ranní schůzce s dojačkou.

V bezpečné vzdálenosti od černého domu, který představuje skvělý příklad rozkladu, klouzáme na východ, přeneseme se přes rovnou Jedenáctou ulici a zahájíme cestu do předměstského areálu s řídkou zástavbou a malými obchody před silnicí číslo 35, která protíná skutečnou zemědělskou krajinu. Mineme večerku a Síň veteránů, na jejímž stožáru ještě dalších pětačtyřicet minut nezavlaje vlajka. V domě kus od silnice jedna žena, která se jmenuje Wanda Kinderlingová, manželka Thornberga Kinderlinga, mazaného a pošetilého muže odsouzeného na doživotí v kalifornském vězení, se probudí, odhadne hladinu vodky v lahvi na stolku u postele a rozhodne se, že odloží snídani o další hodinu. Na padesáti metrech se blýská řada traktorů jako vojáci, postavení čelem k obrovské ocelové a skleněné bublině prodejny Teda Goltze, podnik se jmenuje Farmářské nářadí Francouzského okresu, kde se bude brzy hlásit do práce slušný, ustaraný manžel a otec Fred Marshall, se kterým se zanedlouho seznámíme.

Před okázalou skleněnou bublinou a asfaltovým mořem Goltzova parkoviště se táhne půl míle kamenitého, dlouho zanedbávaného pole, které degeneruje v jalovou zem zarostlou chudým plevelem. Na konci dlouhé, zarostlé odbočky, v místech mezi starou garáží a starožitnou benzínkou, stojí cosi, co vypadá jako hromada hnijícího harampádí. Zde je náš cíl. Snášíme se k zemi. Ukáže se, že ta hromada je vratká, rozpadající se stavba, která se může každou chvíli zřítit. Vpředu se o chatrč opírá starý plechový poutač na coca-colu s dírami po kulkách. Po zarostlé zemi jsou poházeny plechovky od piva a staré cigaretové špačky. Zevnitř se ozývá rovnoměrný, ospalý bzukot bezpočtu much. Nejradši bychom se vrátili na čistý vzduch a odešli. Ten černý dům byl dost zlý, byl vlastně hrozný, ale tohle… tohle bude ještě horší.

Podpůrná definice rozkladu zní: pocit, že je najednou hůř nebo že zanedlouho hůř bude.

Zteřelá bouda před námi, podobná skříni náklaďáku, dřív sloužila jednomu komicky neefektivnímu a nehygienickému zařízení, které se jmenovalo Edovo občerstvení. Za nesmírně špinavým pultem stávala rozchechtaná a ukecaná stopadesátikilová hromada masa, jež se jmenovala Ed Gilbertson, který tu malé, nenáročné klientele, většinou místním dětem, které sem jezdily na kole, prodával mastné, připálené hamburgery, tlusté majonézové sendviče zdobené černými otisky prstů a rozteklou zmrzlinu. Ed, který už dávno zemřel, byl dobrosrdečný prosťáček, kterého tu každý znal, a zároveň byl jedním z početných strýců policejního velitele ve French Landingu, Dalea Gilbertsona. Kuchařskou zástěru měl nepopsatelně špinavou. Stav jeho rukou a nehtů by zvedl žaludek každé hygienické inspekci. Jeho nádobí snad myly kočky. Hned za pultem se v žáru ulepeného grilu tavila zmrzlina. Shora visela mucholapka, zcela ukrytá pod vrstvou tisíce muších mrtvolek. Nepěknou pravdou je, že Edovo občerstvení bylo po celé desítky let množírnou mikrobů a choroboplodných zárodků, které se bez zábran hemžily po podlaze, pultu a grilu – přičemž nezaváhaly kolonizovat také Eda – odkud se přesouvaly na špachtli, vidličku a nemytou zmrzlinovou lžíci, a odtud do toho strašného jídla a nakonec do úst a útrob dětí, které to všechno jedly, a občas do útrob některé matky, jež se zde zastavila.

Je pozoruhodné, že nikdo na Edovo jídlo nezemřel, a poté co majitele sklátil dávno zasloužený infarkt, když se jednoho dne vyšplhal na židli, aby konečně pověsil tucet nových mucholapek, nikdo neměl odvahu podívat se do jeho boudy a pořádně tu vysmejčit. Pětadvacet let ta rozpadající se bouda skýtala temnou skrýš romantickým mladým milencům nebo partám kluků a holek, kteří hledali vhodné ústraní, ve kterém by mohli poprvé v dějinách, jak jim jistě připadalo, zakusit svobodu poskytovanou opilostí.

Vzrušené bzučení much nám napoví, že to, co v boudě najdeme, nebudou vyčerpaní mladí milenci ani pár hloupých opilých dětí. To tiché, chtivé burácení, které z cesty není slyšet, ohlašuje přítomnost věcí konečných. Mohli bychom říct, že je zde jakýsi portál.

Vstoupíme dovnitř. Mírné slunce pronikající škvírami ve východní stěně a rozbité střeše maluje světelné pruhy po špinavé podlaze. Přes stopy zvířat a nezřetelné otisky bot dávných návštěvníků víří a poletují pírka a prach. U stěny nalevo leží zmuchlané odrbané armádní deky pokryté skvrnami plísně. Pár kroků od nich stojí benzínová lampa s popraskaným skleněným krytem, obklopená prázdnými pivními plechovkami a rozšlapanými cigaretovými špačky. Slunce maluje teplé proužky přes čerstvé otisky bot postupující širokým obloukem kolem pozůstatků Edova odpudivého pultu až k prázdnému místu, kde dřív stával sporák, dřez a řada polic. Tam, kde bývalo Edovo výlučné panství, stopy mizí. Prach a špínu tam rozvířil jakýsi zuřivý pohyb a u zadní stěny, bez ladu a skladu v temné kaluži lepkavé tekutiny leží cosi, co není žádná stará armádní deka, i když bychom si to přáli. Omámené mouchy se vznášejí kolem a usedají do tmavé kaluže. V opačném rohu se zrzavý toulavý pes s ježatou srstí zakusuje do kusu masa a kosti trčící z bílého předmětu, který svírá předními prackami. Ten bílý předmět je sportovní bota, teniska. Přesněji řečeno teniska značky New Balance. Ještě přesněji řečeno dětská teniska značky New Balance, velikost 5.

Chceme sebrat sílu k letu a vypadnout odtud. Chceme proniknout chatrnou střechou, dostat se na čistý vzduch, ale nemůžeme, musíme se stát svědky. Ten ošklivý pes okusuje dětské chodidlo, a snaží se je vyprostit z bílé tenisky New Balance. Psův hubený hřbet se hrbí a natahuje, ježatá ramena a úzká hlava se spouštějí níž, kostnaté přední pracky toporně sevřou kořist a pes tahá a tahá, ale teniska má zavázané tkaničky – to je pro psa špatné.

Pokud jde o tu věc, která není starou armádní dekou a leží za vírem prašných stop a rýh na opačném konci místnosti, pak ta bledá věc leží na zemi tváří vzhůru a její horní půlka přesahuje ven z tmavé kaluže. Jedna paže je ochable natažená ve špíně. Druhá se opírá o stěnu. Prsty obou rukou jsou zaťaté do dlaní. Rovné slámově žluté vlasy jsou shrnuté z drobného obličeje. Pokud se dá rozeznat, jestli oči a ústa vyjadřují nějaký výraz, pak je to mírné překvapení. Je to náhodné seskupení rysů. Nic neznamená, protože tento dětský obličej vypadal lehce překvapeně i ve spánku. Na lícních kostech, spánku a krku jsou modřiny podobné inkoustovým skvrnám a šmouhám po gumě. Bílé tričko se znakem Pivovarů Milwaukee a potřísněné špínou a uschlou krví zakrývá tělo od krku po pupek. Spodní polovina těla, kouřově bledá kromě míst od krve, leží v tmavé kaluži, na kterou usedají hladové mouchy. Holá, štíhlá levá noha s odřeným kolenem končí zakrvácenou teniskou New Balance velikost 5, s tkaničkami na dvojitou kličku a špičkou obrácenou ke stropu. Tam, kde by měl být protějšek této nohy, je prázdno, protože pravá noha končí potrhaným pahýlem.

Jsme zde s třetí obětí Rybáře, desetiletou Irmou Freneauovou. Vlna úleku, která se zdvihla poté, co včera odpoledne zmizela z chodníku před videopůjčovnou, nabude na síle, až Dale Gilbertson za dalších čtyřiadvacet hodin od této chvíle najde její tělo.

Rybář ji sebral na ulici Chase a dopravil ji – nevíme jak – přes celou ulici Chase a Lyall Road, kolem večerky a Síně veteránů, kolem domu, kde se opíjí Wanda Kinderlingová, kolem lesklé skleněné kosmické lodi Goltz a přes hranici mezi městečkem a poli.

Byla naživu, když ji Rybář prostrkal dveřmi vedle proděravělého poutače na coca-colu. Určitě se bránila, určitě křičela. Rybář ji dotáhl k zadní stěně a umlčel ji několika fackami. Velmi pravděpodobně ji uškrtil. Položil její tělo na podlahu a rozložil jí údy. Kromě tenisek New Balance jí stáhl všechny šaty od pasu dolů, prádlo, džíny, šortky, nebo co měla Irma na sobě, když ji unesl. Potom jí Rybář amputoval pravou nohu. Použil k tomu nějaký dlouhý, silný nůž, a bez pomoci sekáčku nebo pily odřezával maso a kosti, dokud se mu nepodařilo nohu oddělit od těla. Potom, možná jen dvěma nebo třemi řezy do kotníku, odřízl chodidlo. Chodidlo, stále uvězněné v bílé tenisce, zahodil. Irmino chodidlo nebylo pro Rybáře důležité – chtěl jenom její nohu.

Drazí přátelé, toto je skutečný rozklad.

Vypadá to, jako by se drobné, nehybné tělo Irmy Freneauové zploštilo a snažilo se vsáknout do hnijící podlahy. Opilé mouchy zpívají. Pes se dál snaží vytrhnout celou šťavnatou kořist z tenisky. Kdybychom mohli prostomyslného Eda Gilbertsona vzkřísit a postavit vedle nás, padl by na kolena a plakal. My však…

Nejsme zde, abychom plakali. Aspoň ne jako Ed, který by plakal hrůzou, hanbou a úžasem. V této chatrči se skrývá nezměrné tajemství a jeho stopy a důsledky se vznášejí všude kolem nás. Přišli jsme sem, abychom vše vypozorovali, zaznamenali a zapamatovali si ty dojmy, stopy obrazů zanechané v ohonu komety tohoto tajemství. Promlouvá svými podrobnostmi, proto prodlévá ve své vlastní stopě, proto nás obklopuje. Z celé scény čiší hluboký smutek a ten smutek nás zahanbuje. Zahanbení je naše nejlepší a nejpřesnější první reakcí. Bez něj by nám unikl smysl. To velké tajemství by nám uniklo a my bychom zůstali slepí a hluší, nevědomí jako prasata. Nesmíme odejít jako prasata. Musíme tuto scénu uctít – mouchy, psa zápasícího s uřezaným chodidlem, ubohé bledé tělo Irmy Freneauové, celou obrovitost toho, co se stalo Irmě Freneauové – tím, že poznáme svou malost. Ve srovnání s tím nejsme víc než pára.

Prázdným okenním rámem v boční stěně dva metry od Irmina těla sem zabloudí tlustá včela a pomalu opíše průzkumný okruh zadní částí chatrče. Včela zavěšená pod rozvířenými křídly vypadá, že je skoro příliš těžká na létání, ale pohybuje se snadno, beze spěchu, vysoko nad zakrvácenou podlahou. Mouchy, pes a Irma jí nevěnují žádnou pozornost.

Pro nás však ta včela, která se dál spokojeně proletuje komnatou hrůzy, přestala být vítaným rozptýlením a stala se součástí zdejšího tajemství. Je detailem této scény a také vyžaduje naši pokoru a promlouvá. To namáhavé, těžké drnčení jejích křídel jako by se stalo středem všech zvukových vln, i když pronikavějších, které vydávají chtivé mouchy: jako zpěvák u mikrofonu před sborem, i ta včela vévodí zvukovému podkladu. Ten zvuk se soustřeďuje a blíží se k vážnému místu. Když se včela přiloudá do paprsku žlutého světla proudícího východní stěnou, její pruhy černě a zlatě zazáří a křídla se slijí do jednoho víru a včela se promění v podivuhodný létající zázrak. Zabitá dívka se propadá do zakrvavených prken v podlaze. Náš stud, náš pocit malosti, naše vědomí smutku vyvěrajícího z této scény nám umožňuje pocítit síly a mocnosti, které se vymykají našemu chápání, tak velkolepé a vždy přítomné a pracující, které však můžeme vnímat jen ve chvílích, jako je tato.

Byli jsme poctěni, ale ta pocta je nesnesitelná. Výmluvná včela zakrouží zpět k oknu a vyletí do jiného světa a my ji následujeme ven z okna, do slunce a do čistého vzduchu.

Pach výkalů a moči v Maxtonově středisku pro přestárlé. V opuštěném domě na sever od silnice číslo 35 křehký, klouzavý pocit rozkladu. Bzukot much a pohled na krev v bývalém Edově občerstvení. Ach! Fuj! Copak tu ve French Landingu není žádné místo, kde se skrývá něco pěkného? Můžeme se ptát. Jinak řečeno, kde to, co vidíme, také dostaneme?

Krátce řečeno, nikde. French Landing by mělo být označeno na každé přístupové cestě velkými nápisy: pozor! pokročilý rozklad! průjezd na vlastní nebezpečí!

Kouzlo, které zde pracuje, se jmenuje Rybářovo kouzlo. To způsobilo, že „pěkné“ je aspoň dočasně vyřazeno z oběhu. Můžeme však jít jinam, kde je to pěknější, a nejspíš bychom to měli udělat, protože si potřebujeme odpočinout. Možná nedokážeme uniknout rozkladu, ale můžeme aspoň navštívit místo, kde nikdo nedělá do postele ani nekrvácí na podlahu (aspoň zatím).

Včela tedy letí svou cestou a my jdeme svou. Ta naše nás vede na jihozápad, přes další lesy vydechující vůni života a kyslíku – není nad zdejší vzduch, aspoň v tomto světě – a pak zase zpátky k dílu lidských rukou.

Tato část města se jmenuje Libertyville, pojmenovala ji tak městská rada French Landingu v roce 1976. Nebudete tomu věřit, ale břichatý Ed Gilbertson, král párků v rohlíku, byl členem této party městských tatíků volené na dva roky. Byly to divné časy, paní, opravdu divné časy. Ale ne tak divné jako ty dnešní. Ve French Landingu nastaly časy Rybáře, časy rozkladu.

Ulice Libertyville mají jména, která dospělým připadají barvitá a dětem příšerná. O některých dětech je známo, že této části města říkají Teploušov. Sestupme níž tím sladkým ranním povětřím (už se otepluje, dnes bude den pro Jahodovou slavnost jako vyšitý). Tiše křižujeme nad ulicí Camelot, přes křižovatku Camelot a Avalon a pak putujeme po Avalonu k cestě Panny Mariany. Odtud pokračujeme – překvapuje vás to? – uličkou Robina Hooda.

Tady stojí dům číslo 16, líbezný domeček, který se přesně hodí pro slušnou, tvrdě pracující rodinu na vzestupu, a ten dům má otevřené okno. Voní z něj káva a topinky, skvělá kombinace vůní, která popírá jakýkoli rozklad (škoda, že víme to, co víme, škoda, že jsme viděli toho psa, vyžírajícího chodidlo z tenisky, jako by dítě vyjídalo párek z rohlíku), a my jdeme za tou vůní dovnitř. Je báječné být neviditelný, viďte? Pozorovat a mlčet jako Bůh. Kéž by to, co náš božský zrak viděl, nás tak zatraceně nerozčilovalo! Ale nedá se nic dělat. Už jsme v tom, ale ať to přinese cokoli, my se budeme radši držet svého. Už je bílý den, jak se říká v této části světa.

V kuchyni domu číslo 16 sedí Fred Marshall, jehož fotografie je momentálně v rámečku Prodavače měsíce v reprezentační místnosti Farmářského nářadí Francouzského okresu. Fred byl také třikrát za poslední tři roky jmenován Zaměstnancem roku (před dvěma lety dal Ted Goltz tuto cenu Ottovi Eismanovi, jen aby byla změna), a když je v práci, nikdo není šarmantnější, osobitější a milejší. Chcete někoho milého? Dámy a pánové, představujeme vám Freda Marshalla.

Jenže teď jeho sebevědomý úsměv není vidět a jeho vlasy, vždycky do práce pečlivě učesané, ještě neviděly hřeben. Na sobě má trenýrky Nike a tričko místo svých obvyklých nažehlených khaki kalhot a sportovní košile. Na stole leží Marshallův výtisk novin La Riviere Herald, otevřený na vnitřní stránce.

Fred si svůj díl problémů vybral nedávno – tedy spíš jeho manželka Judy má problémy, a co je její, je také jeho, jak řekl pastor, když je spojoval do svatého svazku – a to, co Fred právě čte, mu nijak nevylepšuje náladu. Zdaleka ne. Je to sloupek k hlavnímu článku na přední stránce a jeho autorem je samozřejmě ta všeobecně oblíbená hyena Wendell „rybář stále útočí“ Green.

Sloupek opakuje základní fakta prvních dvou vražd (Strašná a strašnější, tak o nich přemýšlí Fred), a zatímco čte, ohýbá Fred nejprve levou nohu a potom pravou, protože si protahuje důležité stehenní svaly a připravuje se na ranní běh. Co by mohlo lépe účinkovat proti rozkladu než ranní běh? Co by mohlo být pěknější? Co by vůbec mohlo zkazit tak krásný začátek nádherného dne ve Wisconsinu?

No, a co tohle:

Johnny Irkenham měl docela jednoduché sny, jak řekl jeho žalem zničený otec. (Žalem zničený otec, pomyslí si Fred, protahuje se a představuje si svého syna, který spí nahoře. Pane Bože, nedopusť, abych byl někdy žalem zničený otec. Samozřejmě neví, jak brzy bude muset tuto roli přijmout.) „Johnny chtěl být astronautem,“ prozradil George Irkenham a jeho vyčerpanou tváří probleskl úsměv. „Tedy když zrovna nepomáhal hasičům z French Landingu nebo nebojoval se zločinem s Justiční ligou Ameriky.“

Tyto nevinné sny skončily noční můrou, kterou si neumíme představit. (Ale vy se o to určitě pokusíte, pomyslí si Fred a začne si protahovat špičky nohou.) Počátkem tohoto týdne jeho tělo zbavené údů objevil Spence Hovdahl z Centralie. Hovdahl, úvěrový úředník z První farmářské státní banky, prohlížel jednu opuštěnou farmu ve French Landingu, která patřila Johnu Ellisonovi ze sousedního okresu, protože zamýšlel zahájit zabavovací řízení. „Vůbec jsem tam nechtěl být,“ řekl Hovdahl našemu reportérovi. „Nejvíc ze všeho nesnáším všechny ty záležitosti spojené se zabavením věci. (Jelikož věděl, jaký je Spence Hovdahl, Fred velmi pochyboval, že použil slovo „záležitosti“.) Ještě horší to bylo, když jsem vešel do slepičárny. Je rozbitá a na spadnutí a určitě bych nešel dovnitř, kdybych neslyšel ty včely. Napadlo mě, že je tam třeba úl. Včely jsou mým koníčkem a já byl zvědavý. Bože pomoz mi, ale já byl zvědavý. Doufám, že mě zvědavost navěky opustila.“

Ve slepičárně našel tělo sedmiletého Johna Wesleyho Irkenhama. Tělo nemělo údy, ty visely na řetězech z prohnilých trámů. I když to policejní velitel Dale Gilbertson nepotvrdil ani nepopřel, spolehlivé policejní zdroje v La Riviere tvrdí, že stehna, trup a hýždě nesly stopy kousnutí –

Tak jo, to by Fredovi stačilo, všichni alou z bazénu. Rázně noviny zavře a odstrčí je po stole až ke kávovaru. Panebože, když byl kluk, tak takové věci v novinách nikdy nepsali. A proč zrovna Rybář, prokristapána? Proč musejí každému monstru dávat nějakou chytlavou přezdívku a dělat z toho neřáda Nechutnou osobnost měsíce?

Samozřejmě, když on byl v Tylerově věku, nic takového se nikdy nestalo, ale už ta podstata… ta zatracená podstata téhle záležitosti…

Fred přestane procvičovat špičky, protože si vzpomene, že musí promluvit s Tylerem. Bude to těžší než jejich pohovor o tom, proč mu to občas tvrdne, ale nemůže se tomu vyhnout. Jánabráchismus, řekne Fred. Teď se musíš držet svých kamarádů, Tylere. Nějakou dobu se přestaneš potulovat na svý triko, jasný?

Ale myšlenka, že by byl Ty opravdu zavražděn, připadá Fredovi vzdálená. To patří do televizních hraných dokumentů nebo do nějakého filmu Wese Cravena. Dejme tomu Vřískot 4: Rybář. Nebyl vlastně nějaký takový film? Chlap v rybářském obleku se potuluje po okolí a zabíjí mládež hákem? Možná, ale ne tak malé děti, přímo mimina jako Amy St. Pierre a Johnny Irkenham. Ježíši, svět se mu rozpadá přímo před očima.

Části těla zavěšené na řetězech v rozpadající se slepičárně, tohle ho děsilo nejvíc. Může se něco takového doopravdy stát? Může se to stát tady, přímo tady a teď, v kraji Toma Sawyera a Becky Thatcherové?

No, nechme to být. Je čas jít si zaběhat.

Ale dnešní noviny se možná nějak ztratily, pomyslí si Fred, zvedne je ze stolu a skládá je, dokud nevypadají jako tlustá brožovaná knížka (ale kus titulku ho i tak obviní: rybář stále ú). Možná že se ty noviny, co já vím, přestěhovaly rovnou do popelnice za domem.

Ano, dobrý nápad. Protože Judy byla poslední dobou divná a šťavnaté historky Wendella Greena o Rybářovi nikomu náladu nezvednou (Stopy kousnutí na stehnech a trupu, pomyslí si Fred, když našlapuje tichým domem ke dveřím, a když už jste u toho, číšníku, ať mi uříznou pěkný kousek syrových hýždí). Judy čte historky v novinách jako posedlá, i když je nekomentuje, ale Fredovi se nelíbí, jak jí rejdí oči kolem, nebo další tik, který se jí objevil: například jak se nutkavě dotýká jazykem horního rtu… a někdy, poslední dva tři dny, viděl, že si jazykem dosáhla až do jamky těsně pod nosem, kterýžto kousek by považoval za nemožný, kdyby ho znovu neuviděl včera večer, při místních zprávách. Chodí spát čím dál dřív a někdy mluví ze spaní – divná nesrozumitelná slova, která vůbec nevypadají na angličtinu. Někdy, když na ni Fred promluví, vůbec nezareaguje, prostě hledí do prázdna, oči dokořán, lehce pohybuje rty a mačká si ruce (na hřbetech rukou se jí začaly objevovat říznutí a škrábance, i když si nehty stříhá na rozumnou délku).

Tyler si také všiml, že je matka stále divnější. V sobotu, kdy otec a syn spolu obědvali – Judy byla nahoře a dávala si pořádného šlofíka, což byla další svízel – se chlapec zčistajasna zeptal: „Co je s mámou?“

„Tylere, s mámou nic –“

„Ale je! Tommy Erbter říká, že vypadá, jako by jí v mekáči nedali k Happy Meal slíbenou colu.“

Že by se v té chvíli téměř natáhl přes rajskou polévku a opečené sýrové topinky a svého syna praštil? Své jediné dítě? Miláčka Tye, který pouze projevil starost? Bůh mu pomoz, skoro ho uhodil.

Venku, na začátku betonového chodníku vedoucího k ulici, se Fred začíná pomalu rozklusávat na místě, zhluboka se nadechovat, zbavovat se kyslíku, který vzápětí vdechne. Pro něj je to obvykle nejlepší část dne (za předpokladu, že se s Judy nemilují, a poslední dobou i toho bylo pomálu). Má rád ten pocit – tu jistotu – že jeho chodník může být začátkem silnice, která vede kamkoli, že by mohl začít tady v Libertyville ve French Landingu a skončit v New Yorku… San Francisku… Bombaji… horských průsmycích v Nepálu. Každý krok, který udělá za dveře, vede do světa (možná až do vesmíru), a to je něco, čemu Fred Marshall intuitivně rozumí. Prodává traktory John Deere a kultivátory Case, ano, dobře, ale nechybí mu fantazie. Když s Judy studovali na wisconsinské univerzitě v Madisonu, chodili ze začátku na rande do kavárny za kampusem, takového jazzově poetického kávového zapadáku, který se jmenoval Čokoládová hlídka. Nebylo by tak docela nefér, kdybychom řekli, že se zamilovali do opileckých hlasů, zlostně deklamujících díla Allena Ginsberga a Garyho Snydera do místního laciného, ale neobyčejně hlasitého ozvučovacího systému.

Fred se znovu hluboce nadechne a rozběhne se. Uličkou Robina Hooda na cestu Panny Mariany, kde zamává Dekovi Purvisovi. Deke v županu a sandálech si zrovna z prahu sbírá denní dávku neštěstí od Wendella Greena. Potom zabočí na ulici Avalon, kde trochu zrychlí, až se mu v ránu zablýsknou paty.

Ale starostem neuteče.

Judy, Judy, Judy, pomyslí si hlasem Caryho Granta (vtípek, který se za ta léta trochu obrousil).

Drmolí ze spaní. Očima rejdí sem a tam. A navíc ta příhoda (před třemi dny), kdy šel za ní do kuchyně a ona tam nebyla – ukázalo se, že je za ním a schází zrovna ze schodů. A jak tohle provedla, mu připadá méně důležité než to, proč to provedla, proč se prosmýkla po zadních schodech a pak dusala dolů po předních schodech (protože tohle určitě udělala, jiné řešení nevymyslel). Potom to věčné olizování a rejdění jazykem. Fred ví, čemu to všechno přičíst: Judy se chová jako vystrašená žena. Začalo to ještě před tím, než zavraždili Amy St. Pierreovou, takže za to nemůže Rybář, aspoň ne za všechno.

A je tu něco horšího. Ještě před několika týdny by vám Fred řekl, že jeho manželka se nebojí ani čerta. Měla sice jen nějakých sto padesát pět centimetrů („Páni, ty jsi jako za groš kudla!“ nechala se slyšet jeho babička, když se seznamovala s Fredovou nastávající), ale Judy měla srdce lva, vikinského válečníka. To není žádný kec ani přehánění, žádná básnická nadsázka. Je to prostá pravda, jak ji Fred chápe, a právě ten rozpor mezi tím, co vždy věděl, a tím, co vidí teď, ho děsí nejvíc.

Od Avalonu běží na Camelot, bez rozhlédnutí přeběhne křižovatku, utíká mnohem rychleji než jindy, skoro sprintuje, místo aby klusal. Vzpomene si na něco, co se stalo asi měsíc poté, kdy začali spolu chodit.

Šli do Čokoládové hlídky jako obvykle, jenomže tentokrát už odpoledne, aby si poslechli jazzové kvarteto, které bylo fakticky docela dobré. Ne že by moc poslouchali, jak si teď Fred vzpomíná; většinou vyprávěl Judy o tom, jak se mu líbí na vysoké zemědělské (hnojárna, jak jí říkali snobové) a jak málo se mu líbí nevyslovené přání rodiny, aby se po dostudování vrátil domů a pomohl Philovi vést rodinnou farmu ve French Landing. Představa, že stráví život zapřažený vedle Phila, výrazně kazila Fredovi náladu.

A co teda chceš? zeptala se Judy. Držela ho za ruku položenou na stole, v zavařovačce hořela svíčka, kombo na pódiu vyhrávalo líbezný kousek „Budu tady pro tebe“.

Já nevím, řekl, ale něco ti povím, Jude, měl bych být na ekonomce, ne na kravárně. Sakra líp prodávám než pleju.

Tak proč tam nepřejdeš?

Protože naši si myslí –

Vaši nebudou muset žít tvůj život, Frede – ty ano.

To se lehko řekne, pomyslel si tehdy, ale pak se cestou zpátky do kampusu cosi stalo, cosi tak úžasného, co se natolik vymykalo jeho chápání života běhu, že užasne ještě teď, o nějakých třináct let později.

Pořád mluvili o jeho budoucnosti a jejich společné budoucnosti (Mohla bych být farmářovou manželkou, řekla Judy, ale jenom kdyby můj manžel opravdu chtěl být farmář). Byli zabraní do hovoru. Nechali nohy, aby je nesly, kam chtějí. A potom, na křižovatce Státní a Gorhamské, jejich rozhovor přerušilo skřípění brzd a pořádné kovové zařinčení. Fred a Judy se rozhlédli a uviděli dodávku dodge, která si skoro propletla nárazník s postarším stejšnem fordkou.

Ze stejšnu, který docela jasně přehlédl stopku na konci Gorhamské, vylézal muž středního věku ve středně obnošeném hnědém obleku. Vypadal polekaně a také otřeseně, a Fred si pomyslel, že není divu. Ten muž, který se k němu blížil z druhého vozidla, byl mladý, podsaditý (Fred si zejména zapamatoval břicho, které se mu boulilo nad džínami), s heverem v ruce. Ty pitomče, to nemůžeš dávat pozor! zakřičel ten mladý a podsaditý. Koukni, cos provedl s mým auťákem! To je auto mýho táty, ty pitomče zatracenej!

Muž v obnošeném obleku couval, oči vytřeštěné, ruce pozvednuté, a Fred, který stál před Rickmanovým železářstvím, je fascinovaně sledoval a myslel si, Ach ne, pane, to není dobrý nápad. Před takovým chlapem necouvejte, musíte jít proti němu, i když má vztek. Provokujete ho – copak nevidíte, že ho provokujete? Byl tak fascinovaný, že si neuvědomil, že už nedrží Judy za ruku, a poslouchal se zvrácenou jistotou, jak pán v obnošeném obleku, který stále couval, brebentí cosi o tom, že lituje… byla to jeho vina, nedíval se, nepřemýšlel… pojistka… Státní farmářská… nakreslí plánek… zavolá policistu, aby sepsal protokol…

A celou dobu ten mladý a statný muž postupoval k němu, pleskal heverem o dlaň a neposlouchal. Tady nešlo o pojistku nebo náhradu; tady šlo o to, že si klidně jel a myslel na svoje záležitosti a poslouchal, jak Johnny Paycheck zpívá „Vem ten džob a padej“, a najednou ho k smrti vyděsí pán v obnošeném obleku. Mladý a statný muž měl v úmyslu oplatit tomu druhému ten úlek a tu ránu břichem do volantu… musel to udělat, protože pach toho druhého muže ho provokoval, ten pach strachu a vrozené bezbrannosti, žlutý jako moč. Byl to případ králíka a loveckého psa, a najednou ten králík už neměl kam couvat; pán v obnošeném obleku se tiskl zády ke svému stejšnu a v té chvíli se hever začal zvedat a krev už málem stříkala.

Jenomže k žádnému krveprolití nedošlo a hever ani jednou nezasvištěl vzduchem, protože najednou tam byla Judy DeLoisová, velká sotva jako za groš kudla, ale stála mezi nimi a nebojácně hleděla vzhůru do brunátného obličeje toho mladého a statného muže.

Fred zamžikal a podivil se, jak se tam ve jménu Božím ocitla tak rychle. (Mnohem později bude mít podobný pocit, až půjde za ní do kuchyně a najednou ji uslyší, jak sestupuje po předních schodech.) A potom? Potom Judy praštila toho mladého a statného do paže! Plesk, přímo do masitého bicepsu ho praštila, až na opálené pihovaté kůži pod rukávem roztrhaného trička toho muže zůstal bílý otisk dlaně. Fred to viděl, ale nevěřil tomu.

Nechte toho! křičela Judy mladému a statnému muži do obličeje, který vypadal překvapeně a čím dál udiveněji. Položte to, nechte toho! Nechovejte se tak hloupě! Chcete se nechat zavřít kvůli škodě za sedm stovek dolarů? Položte to! Přemýšlejte, jste přece dospělý! Položte… ten… krám!

Nastala vteřina, kdy si byl Fred jist, že mladík se tím heverem stejně rozmáchne a přímo proti pěkné hlavičce jeho přítelkyně. Ale Judy neuhnula. Nespouštěla oči z mladíka s heverem, který byl nejméně o třicet čísel vyšší než ona a těžší určitě o pár desítek kilo. Toho dne z ní rozhodně nečpěl žádný nažloutlý strach, neolizovala si jazykem horní ret ani důlek pod nosem; její rozhořčený pohled neuhnul.

A mladík po chvilce hever odložil.

Fred si neuvědomoval, že kolem se shromáždili lidé, dokud neuslyšel, jak nějakých třicet čumilů spontánně zatleskalo. Přidal se k nim, nikdy na ni nebyl pyšnější než v té chvíli. A Judy se teprve v té chvíli lekla. Ale vydržela na místě, i když polekaná. Dala ty dva dohromady, přitáhla pána v obnošeném obleku za paži blíž a přímo je donutila, aby si potřásli rukama. To už přijeli policajti, mladík a pán v obnošeném obleku seděli vedle sebe na obrubníku a prohlíželi si svoje pojistky. Případ uzavřen.

Fred a Judy šli dál ke kampusu a znovu se drželi za ruce. Celé dva bloky Fred nepromluvil. Bylo to uctivou bázní? Teď si myslí, že ano. Nakonec řekl: To bylo úžasné.

Podívala se na něj trochu nejistě, pousmála se nejistě. Ale nebylo, řekla. Jestli to chceš nějak nazvat, tak tomu říkej smysl pro občanskou povinnost. Viděla jsem, jak se ten chlap chystá rovnou do vězení. To jsem nechtěla. Ani aby tomu druhému něco udělal.

Ale říkala to, jako by ji to napadlo teprve v té chvíli, a Fred poprvé vycítil její kuráž a hlavně její neústupné vikinské srdce. Byla na straně toho mladého a statného, protože… inu, protože ten druhý chlapík se bál.

A to ses nebála? zeptal se. Pořád byl tak ohromen tím, co viděl, že ho zatím vůbec nenapadlo, že by se sám měl trochu stydět; nakonec to byla jeho dívka, kdo mezi ně skočil, a ne on, a to vůbec nebylo podle hollywoodských pravidel. Copak ses nebála, že ten chlap je tak v ráži, že tě tím heverem přetáhne?

Judy se na něj překvapeně zahleděla. To mě vůbec nenapadlo, odpověděla.

Ulice Camelot nakonec přešla v ulici Chase, odkud je za takových jasných dní, jako je tento, vidět kousek třpytivé hladiny Mississippi, ale Fred tak daleko neběží. Otočí se na konci Liberty Heights a zamíří zpátky stejnou cestou, jakou přiběhl, a triko už má promáčené potem. Když si zaběhá, obyčejně je mu lépe, ale dnes ne, aspoň ne zatím. Nebojácná Judy z onoho dávného odpoledne na rohu Státní a Gorhamské se tak málo podobá té těkavé, často nepřítomné Judy, která nyní bydlí v jeho domě – ta věčně ospalá Judy, která si nervózně mne ruce – že Fred o ní promluvil s Patem Skardou. Stalo se to včera, když byl doktor u Goltze, kde si prohlížel sekačky na trávu.

Fred mu jich několik ukázal, značku Deere a Honda, vyptal se na jeho rodinu a potom se zeptal (doufal, že nenápadně): Hele, doktore, řekněte mi něco – myslíte, že je možné, aby se člověk jen tak zbláznil? Úplně bez varování?

Skarda se na něj podíval pronikavěji, než se Fredovi zamlouvalo. Mluvíme o dospělém, nebo mladistvém, Frede?

No, vlastně nemluvíme o nikom. Srdečně, hlasitě se zasmál – neznělo to přesvědčivě ani Fredovi a soudě podle pohledu Pata Skardy, ani jeho to příliš nepřesvědčilo. Aspoň o nikom opravdovém. Ale čistě teoreticky, řekněme, že je to dospělá osoba.

Skarda o tom přemýšlel, potom zavrtěl hlavou. V medicíně je jenom pár jistot a ještě míň je jich v psychiatrii. Tím pádem vám musím říct, že podle mě je velmi nepravděpodobné, aby se člověk „jen tak zbláznil“. Může to být poměrně rychlý proces, ale je to proces. Lidi třeba říkají „ruplo mu v bedně“, ale to se stane málokdy. Mentální dysfunkce – neurotické nebo psychotické chování – se rozvíjí nějakou dobu, a ten proces je obvykle provázen příznaky. Jak se má poslední dobou vaše máma, Frede?

Máma? Aha, dobře. Jako v bavlnce.

A Judy?

Chvilku mu trvalo, než nastartoval úsměv, ale jakmile se mu to podařilo, usmál se od ucha k uchu. Vesele a srdečně. Judy? Ta je také jako v bavlnce, doktore. Samozřejmě. Jako vždycky.

Jistě. Jako vždycky. Akorát má pár příznaků, nic víc.

Možná to přejde, myslí si. Staré dobré endorfiny konečně zabírají a svět najednou vypadá přijatelně. Optimismus je pro Freda přirozenější, protože on nevěří v rozklad, a na tváři se mu objeví mírný úsměv – toho dne první. Možná ty příznaky přejdou. Možná že to, co se jí stalo, zase rychle pomine. Možná to nějak souvisí s menstruací. Jako premenstruační syndrom.

Bože, kdyby to nebylo nic horšího, to by byla úleva! Mezitím je třeba přemýšlet o Tylovi. Musí si s Tylerem promluvit o systému kamarádů, protože Fred sice nevěří tomu, co se jim očividně snaží namluvit Wendell Green, totiž že se tady v Žlebech z nějakého důvodů objevil duch slavného kanibala a všeobecně známého strašáka z přelomu století, který se jmenoval Albert Fish, ale někdo tady nepochybně je, a ten někdo zavraždil dvě děti a provedl s jejich těly nepředstavitelné věci (nepředstavitelné pro všechny kromě Wendella Greena).

Stopy kousnutí na stehnech, trupu a hýždích, myslí si Fred a běží rychleji, i když už ho píchá v boku. Ale všechno se začíná opakovat: nevěří, že se ty hrůzy mohou opravdu týkat jeho syna, ani nechápe, jak by mohly způsobit Judyin stav, protože začala být divná, ještě když Amy St. Pierreová byla naživu, i Johnny Irkenham, a oba si spokojeně hráli na svých dvorcích.

Možná tohle, možná tamhleto… ale dost už Freda a jeho starostí, souhlasíte? Odpoutáme se od jeho ustarané hlavy a předběhneme ho do domu čísla 16 v uličce Robina Hooda – zamíříme přímo ke zdroji jeho starostí.

Okno v manželské ložnici v patře je otevřené a síťka proti hmyzu pro nás určitě neznamená problém; protáhneme se dovnitř jako vítr a první zvuky probouzejícího se dne.

Zvuky, kterými se probouzí French Landing, neprobudí Judy Marshallovou. Ne, byla dokonale vzhůru už od tří, pátrala ve stínech, sama neví po čem, utíkala před sny tak hroznými, že si je ani nepamatuje. Ale cosi si pamatuje, i když nechce.

„Viděla jsem znovu to oko,“ pronese do prázdného pokoje. Jazyk se jí vysune z úst, a protože tu není Fred, aby ji pozoroval (ví, že ji pozoruje, je sice vyšinutá, ale ne hloupá), tak ten jazyk nejenže dosáhne do důlku pod nosem, ale přilípne se tam, jako psí jazyk olizující drobky po dobrém obědě. „Je to červené oko. Jeho oko. Oko Krále.“

Podívá se nahoru na stíny stromů. Tancují po stropě, tvoří postavy a tváře, postavy a tváře.

„Oko Krále,“ opakuje a už se přidávají ruce: mnou se, mačkají, kroutí se a zatínají prsty. „Abbalah! Lišky v norách! Abbalah-dun, Karmínový král! Krysy v děrách! Abbalah Munshun! Král ve své Věži, pojídá chléb a med! Bořitelé ve sklepě vydělávají peníze!“

Vrtí hlavou. Ach, ty hlasy přicházejí ze tmy a ona se někdy budí s jakousi vidinou, která ji pálí za očima, vidinou obrovské břidlicově šedé věže stojící v poli růží. V poli krve. Potom kdosi začne mluvit, mluví naléhavě, je to svědectví, slovům nerozumí, natož aby ta slova ovládala, je to smíšený proud angličtiny a jakéhosi drmolení.

„Plahočí se, plahočí, plahočí,“ říká. „Dětičky se plahočí na svých zakrvácených nohou… ach Kriste pane, copak to nikdy nepřestane?“

Vyplázne jazyk a olízne si špičku nosu. Na okamžik se jí nosní dírky ucpou vlastními slinami a pak se jí hlava rozburácí

– Abbalah, Abbalah-dun, Ken-teh Abbalah –

těmi strašnými neznámými slovy, těmi strašnými živými obrazy Věže a jeskyní, které pod ní hoří, jeskyní, kterými se plahočí drobotina na zakrvácených nohou. Její mozek je napjat k prasknutí a je jen jedna možnost, jak je zastavit, jediná cesta, jak si ulevit.

Judy Marshallová se posadí. Na stolku vedle ní stojí lampa, nejnovější román Johna Grishama, bloček papíru (dárek k narozeninám od Tye, každý papír má nadpis zde je můj další výborný nápad!) a propiska s nápisem la riviere sheraton.

Judy popadne propisku a začne čmárat do bloku.

Žádný Abbalah žádný Abbalah-dun žádná Věž žádní Bořitelé žádný Karmínový král jenom sny to jsou jenom sny

To stačí, ale pero se kamsi rozběhne, a než Judy stačí oddělit jeho špičku od narozeninového papíru, napíše ještě jeden řádek:

Černý dům je dveřmi do Abbalahu vchodem do pekla Šeol Munshun ke všem těm světům a duchům

Už ne! Milosrdný Bože, už ne! A to je nejhorší: co když to všechno začíná dávat smysl?

Odhodí propisku na stolek, ta se odkutálí k lampičce a znehybní. Potom Judy vytrhne stránku z bloku, zmačká ji a strčí do úst. Zuřivě žvýká, sice ji nerozkouše, ale aspoň ji pořádně sežmoulá, aby ji mohla polknout. Nastane ohavná chvilka, kdy jí papír uvízne v krku, ale pak pokračuje dolů. Slova a světy ustupují a Judy padá vyčerpaně zpátky na lůžko. Je bledá a zpocená, oči plné slz, ale ty pohybující se stíny na stropě už jí nepřipomínají žádné tváře – tváře plahočících se dětí, krys v děrách, lišek v norách, oko Krále, Abbalah-Abbalah-dun! Teď jsou to zase jenom stíny stromů. Je opět Judy DeLois Marshallovou, Fredovou manželkou, matkou Tye. Tady je Libertyville, tady je French Landing, tady je Francouzský okres, tady je Wisconsin, tady je Amerika, tady je severní polokoule, tady je tento svět a žádný jiný než tento. Ať to tak zůstane.

Ach, ať to tak zůstane.

Oči se jí zavírají, a když Judy nakonec znovu usíná, my proklouzneme pokojem ke dveřím, ale než se tam dostaneme, pronese Judy Marshallová ještě něco – řekne to, když překračuje hranici mezi bděním a spánkem.

„Burnside, tak se nejmenuješ. Kde je tvoje díra?“

Dveře ložnice jsou zavřené, a tak použijeme klíčovou dírku, protáhneme se jí jako povzdech. Jdeme halou kolem rodinných fotografií Judy a Freda, také kolem fotky Marshallovy rodinné farmy, kde Fred a Judy strávili strašlivé, ale naštěstí krátké období chvíli po svatbě. Chcete dobrou radu? Nemluvte před Judy Marshallovou o Fredovu bratru Philovi. Nenasírejte ji, jak by určitě řekl George Rathbun.

Na konci chodby není ve dveřích žádná klíčová dírka, a tak proklouzneme spodem jako telegram do pokoje, kde okamžitě poznáme, že je to chlapecký pokoj: poznáme to podle různých pachů špinavých ponožek z tělocviku a mazání na nohy. Je malý, tenhle pokoj, ale vypadá větší než Fredův a Judyin na konci chodby, nejspíš proto, že tu chybí ten úzkostný odér. Na stěnách jsou obrázky Shaquilee O’Neala, Jeromyho Burnitze, loňského týmu Milwaukee Bucks… a idolu Tylera Marshalla, Marka McGwirea. McGwire hraje za Cards, a Cards jsou nepřítel, ale krucinál, to neznamená, že mužstvo Pivovarů Milwaukee je vůbec nějaká konkurence. Ti dělali rohožku v Americké lize, a stejně tak dělali rohožku v Národní lize. A McGwire… no, to je hrdina, ne? Je silný, skromný a umí odpálit míček na míli daleko. Dokonce i Tylerův táta, který je skalním fanouškem wisconsinských týmů, si myslí, že McGwire je něco extra. „Nejlepší pálkař v dějinách baseballu,“ vyjádřil se po sedmdesátém homerunu a Tyler, i když v tom slavném roce byl ještě skoro malé děcko, na to nikdy nezapomněl.

Na stěně u toho malého chlapce, který bude brzy čtvrtou Rybářovou obětí (ano, třetí už také byla, jak jsme viděli), na čestném místě přímo nad postelí visí plakát z cestovní kanceláře, na kterém je dlouhá zamlžená louka a na jejím konci veliký temný hrad. Dole na plakátě, který si chlapec přilepil na stěnu lepicí páskou (máma striktně zakázala připínáčky), stojí velkými zelenými písmeny vraťte se do auld sod. Tyler už dlouho uvažuje o tom, že plakát sundá a ten kousek s písmeny ustřihne. Ten plakát se mu nelíbí proto, že by ho zajímalo Irsko. Jemu ten plakát vypráví o něčem jiném, o něčem Úplně Jiném. Je to jako fotografie nádherného tajuplného království, kde v lesích pobíhají jednorožci a v jeskyních se skrývají draci. Zapomeňte na Irsko; zapomeňte i na Harryho Pottera. Bradavice vystačí na letní odpoledne, ale tento hrad stojí v Úplně Jiném Království. Je to první, co Tyler Marshall ráno vidí, a to poslední, co vidí večer, a přesně tak se mu to líbí.

Leží schoulený na boku, na sobě má trenýrky, vypadá jako lidská čárka s rozcuchanými, tmavě plavými vlasy a palcem tak blízko pusy, že chybí sotva pár centimetrů, aby si ho začal cucat. Zdá se mu sen – vidíme, jak se mu za zavřenými víčky pohybují oči. Rty se mu také pohybují… cosi šeptá… Abbalah? Šeptá matčina slova? Určitě ne, ale…

Nakloníme se blíž, abychom si to poslechli, ale než něco uslyšíme, obvod v Tylerově červeném budíku s rádiem se spojí a pokoj najednou zaplní hlas George Rathbuna, který volá Tylera ze snů, jež se odehrávaly pod tou rozcuchanou kšticí.

„Fanoušci moji, teď mě musíte poslouchat, kolikrát jsem vám to už říkal? Jestli neznáte Nábytek bratrů Henreidových z French Landingu a Centralie, tak nevíte, co je to nábytek. Přesně tak, mluvím o bratrech Henreidových z Colonial Browout. Obývací stěny, jídelny, ložnice, slavný jména, který znáte a kterým důvěřujete, jako La-Z-Boy, Breton Woods a Moosehead, DOKONCE I SLEPEJ POZNÁ, ŽE BRATŘI HENREIDOVÉ ZNAMENAJÍ KVALITU!“

Ty Marshall se směje, ještě než pořádně proloupne oči. Má George Rathbuna moc rád; George je naprostej úlet.

A hned, bez přeřazení, z reklamy do normálu: „Lidičky, určitě máte chuť na Pivovarnickej nářez, že jo? Poslali jste mi koresponďáky se svým jménem, adresou a el teléfono, že jo? To doufám, protože soutěž skončila o půlnoci. Jestli jste to propásli… soráč, kámo!“

Tyler znovu zavře oči a třikrát potichu opakuje jedno slovo: sakra, sakra, sakra. Zapomněl lístek poslat a teď může jen doufat, že jeho táta (který ví, jak zapomnětlivý je jeho syn) si vzpomněl a zúčastnil se soutěže za něj.

„Hlavní cena?“ říká George. „POUZE šance pro vás nebo vašeho mladýho oblíbence starat se o pálky mužstva Pivovarů po celou sérii v Cincinnati. POUZE šance získat podepsanou pálku Richie Sexsona, to DŘEVO, ve kterým je skrytej BLESK! Nemluvě o padesáti volných sedadlech na straně u první základny přímo vedle mě, George Rathbuna, putovní místní vejšky baseballového učení. ALE PROČ VÁM TO POVÍDÁM? Jestli jste to propásli, je pozdě. Krabice je zavřená, hra skončila, zapněte si poklopec! Aha, já vím, proč jsem s tím přišel – abych se ujistil, že si mě naladíte i příští pátek, abyste zjistili, jestli v rádiu vyslovím VAŠE JMÉNO!“

Tyler zasténá. Jsou jenom dvě možnosti, jak by George mohl vyslovit v rádiu jeho jméno: jedna je chabá a druhá žádná. Ne že by tak stál o to, starat se o výstroj týmu, oblékat se do volného dresu Pivovarů a pobíhat před všemi těmi lidmi v Miller Parku, ale mít vlastní pálku Richieho Sexsona, dřevo s bleskem… to by byl kingem!

Tyler se vykulí z postele, přičichne si k podpaždí včerejšího trička, zahodí ho, vytáhne ze zásuvky jiné. Jeho táta se ho občas ptá, proč si nastavuje budík tak brzy – přece jsou prázdniny – a Tyler ho zřejmě nedokáže přesvědčit, že každý den je důležitý, zvlášť když je teplý a slunečný a bez zvláštních povinností. Jako by hluboko v něm byl nějaký hlásek, který ho upozorňuje, aby neztrácel ani minutu, ani jedinou, protože času je málo.

To, co George Rathbun řekne vzápětí, vyžene ospalost Tylerovi z hlavy jako studená sprcha. „Hej tam, Žleby, chcete si poklábosit o Rybářovi?“

Tyler strne bez hnutí, po zádech a po pažích mu přeběhne divné zamrazení. Rybář. Nějaký blázen, který zabíjí děti… a pojídá je? No, už o tom slyšel, hlavně od větších kluků na baseballovém hřišti nebo v hudební prodejně ve French Landing, ale kdo by dělal něco tak odporného? Lidožroutství, fuj!

George klesne hlasem. „Teď vám povím jedno tajemstvíčko, tak nastavte strýčkovi Georgeovi uši.“ Tyler se posadí na postel, v rukou drží šňůrky tenisek a bedlivě poslouchá svého strýčka George, jak zněl rozkaz. Zdá se divné, že George Rathbun mluví o tématu tak… tak nespolečenském, ale Tyler mu důvěřuje. Copak George Rathbun před dvěma lety nepředpověděl, že místní Balíci postoupí nejméně do Elitní osmy, když všichni ostatní tvrdili, že puknou v prvním kole Velkého tanečku? Jo, předpověděl. Případ uzavřen, hra skončila, zapněte si poklopec.

George klesne hlasem ještě níž, takže skoro důvěrně šeptá. „Ten původní Rybář, kluci a holky, Albert Fish, je mrtvej a tuhej už šedesát sedm let, a pokud vím, nepouštěl se moc daleko na západ od New Jersey. Navíc to byl nejspíš ZATRACENEJ FANOUŠEK YANKEES! TAKŽE KLÍDEK, ŽLEBY! HLAVNĚ KLÍÍÍDEK!“

Tyler se uvolní, usměje se a začne si nazouvat tenisky. Klídek, přesně tak. Je nový den, máma je sice poslední dobou trochu šibnutá, ale ona se z toho dostane.

Odejdeme s touto optimistickou koncovkou – proměníme se v amébu a rozdělíme se, jak by řekl proslulý George Rathbun. A když mluvíme o Georgeovi, o tom všudypřítomném hlasu ranních Žlebů, neměli bychom ho vyhledat? To není špatný nápad. Hned se do toho pustíme.

3

Prolétneme Tylerovým oknem a už míříme z Libertyville pryč, šikmo na jihozápad, nikde se nezdržujeme, ale pořádně se rozmáchneme křídly. Míříme k heliografovému záblesku ranního slunce na Matce všech vod a zároveň k největšímu kartonu piv na světě. Mezi řekou a Okresní cestou 00 (můžeme jí říkat Nailhouse Row, jestli chceme, už jsme prakticky čestnými občany French Landing) stojí rádiový vysílač s varovným majákem nahoře, který teď v jasném slunci časného červencového dne není vidět. Cítíme trávu a stromy a zahřívající se zemi, a jak se blížíme k věži, cítíme také kvasnicové, bohaté aroma piva.

Vedle rádiového vysílače, v průmyslové zóně na východ od Peninsula Drive, stojí malá budova ze škvárobetonových tvárnic s parkovištěm akorát pro půl tuctu aut a jedno hlídkové policejní auto, což je věkovitý Ford Econoline nalakovaný růžovou barvou kandovaného jablka. Jak se den sklání a odpoledne se mění ve večer, kuželovité stíny kartonu piv se nejprve natáhnou přes ceduli na vylysalém trávníku u silnice, potom přes budovu, nakonec přes parkoviště. KDCU-AM, hlásá nápis na ceduli, váš hlas v žlebech. Přes něj je růžovou barvou, skoro stejnou jako je barva hlídkového vozu, nasprejováno horkokrevné prohlášení: troy myluje maryanu! jo! Později (nejspíš během představení Rushe Limbaugha, což je federální satelitní vysílání, totálně automatizované) Howie Soule, údržbář z U-Crew, nápis smaže, ale vyznání prozatím zůstává a říká nám všechno, co potřebujeme vědět o lásce na maloměstě uprostřed Ameriky. Zdá se, že přece jen najdeme něco pěkného.

Když se přiblížíme, z bočních dveří stanice vyjde štíhlý muž oblečený v nažehlených kalhotách Dockers, bílé košili z egyptské bavlny zapnuté až ke krku, sice bez kravaty, ale s hnědými šlemi (jsou tenké jako on, ty šle, a příliš elegantní, než aby se jim dalo říkat kšandy; kšandy jsou vulgární a nosí je jen takoví tvorové jako Chipper Maxton a Sonny Heartfield z pohřebního ústavu). Tento stříbrovlasý chlapík má také velmi elegantní slamák, stařičký, ale krásně udržovaný. Hnědá stuha ladí se šlemi. Oči mu zakrývají sluneční brýle v aviatickém stylu. Zaujme pozici na trávníku nalevo ode dveří pod otlučeným amplionem, ze kterého vychází současné vysílání KDCU: místní zprávy. Potom bude následovat chicagské zemědělské hlášení, které mu odměří deset minut, než se bude muset znovu usadit za mikrofon.

Stále zmateněji se díváme, jak muž vytahuje z kapsičky u košile krabičku cigaret American Spirit a jednu cigaretu si zapaluje zlatým zapalovačem. Tento elegantní chlapík se šlemi, v kalhotách Docker a skvělých brýlích určitě nemůže být George Rathbun. V duchu jsme si už utvořili Georgův obrázek, a tenhle chlapík je úplně jiný. My v duchu vidíme chlapa s mohutným břichem přetékajícím přes bílý opasek károvaných kalhot (to má z těch buřtů u stánku), s brunátnými tvářemi (to má z těch piv u stánku, nemluvě o tom, jak pořád řve na ty zatracené rozhodčí) a širokým býčím krkem (dokonalý obal pro azbestové hlasivky). George Rathbun podle našich představ – a podle představ celých Žlebů, samo sebou – má vypoulené oči, široký zadek, rozcuchané vlasy, gumové plíce, chevroletku, chroustá větrové bonbony, volí republikány a je vůbec infarktózní typ, překypující sportovními znalostmi, šíleným entuziasmem, bláznivými předsudky a vysokým cholesterolem.

Tento chlapík není takový. Tento chlapík se pohybuje jako tanečník. Tento chlapík je jako ledový čaj za horkého dne, elegantní jako pikový král.

Ale poslyšte, v tom je právě ten vtip, ne? Ale ano. Vtip o tlustém dýdžejovi s chraptivým hlasem, jenomže obrácený naruby. V jistém velmi reálném ohledu George Rathbun vůbec neexistuje. Je to pouze aktivní koníček, zhmotnělá fikce a jenom jedna z mnoha osobností tohoto štíhlého muže. Lidé v KDCU znají jeho pravé jméno a myslí si, že tomu vtipu rozumějí (za pointu samozřejmě považují známou Georgeovou hlášku o tom, že „i slepej by atakdál“), ale znají sotva půlku. A to není žádná metafora. Znají přesně jednu třetinu, protože ten muž v kalhotách značky Docker a slamáku v sobě tají ve skutečnosti čtyři lidi.

George Rathbun je každopádně pro KDCU záchrana, protože KDCU je poslední žijící stanicí s AM na dravém trhu FM. Pětkrát týdně ráno, týden za týdnem, je bonanzou sledovanosti. Lidé z U-Crew (jak si sami říkají) ho milují málem k smrti.

Reproduktor nad ním chrochtá: „– stále žádné stopy, jak tvrdí velitel Dale Gilbertson, který se vyjádřil o reportérovi z Heraldu Wendellu Greenovi jako o ‚přespolním strašákovi, kterého víc zajímá prodejnost novin, než jak pracujeme ve French Landingu‘.

Dále, v Ardenu při požáru domu zahynul starý farmář s manželkou. Horst P. Lepplemier a jeho manželka Gertruda, kterým bylo osmdesát dva…“

„Horst P. Lepplemier,“ říká štíhlý muž a potahuje z cigarety s velkým potěšením, jak se zdá. „Zkus to říct desetkrát rychle za sebou, ty moulo.“

Napravo za ním se znovu otevřou dveře, a i když kuřák stále stojí přímo pod reproduktorem, slyší ty dveře velmi dobře. Oči za leteckými brýlemi měl mrtvé celý život, ale sluch má výtečný.

Nově příchozí má nezdravou barvu v obličeji a mžiká do ranního slunce jako krteček, kterého zrovna vyorala radlice pluhu. Hlavu má vyholenou až na mohawský pruh ve středu lebky a copánek, který začíná těsně nad zátylkem a sahá mu k lopatkám. Pruh vlasů je nabarvený zářivě červeně, copánek svítivě modře. Z jednoho ušního lalůčku mu visí náušnice ve tvaru blesku, která podezřele připomíná nacistické insignie SS. Na sobě má potrhané černé tričko s nápisem usmrkanci ’97: turné tvrdneme pro ježíše. V ruce tohoto obarveného chlapíka vidíme krabičku s CD.

„Ahoj, Morrisi,“ říká štíhlý muž ve slamáku, aniž se otočí.

Morris se lekne a v tom překvapení vypadá jako pěkný židovský mladík, což také opravdu je. Morris Rosen sem přišel na letní brigádu z Oshkoshké fakulty místní univerzity. „Člověče, tuhle neplacenou makačku miluju!“ slyšeli říkat manažera stanice Toma Wigginse, který si při tom obvykle horečně mnul ruce. Žádná šeková knížka nikdy nebyla hlídána tak pečlivě jako ta, kterou hlídá Wiggins v KDCU. Je jako drak Šmak sedící na hromadě zlata (ne že by nějaké hromady byly na účtech KDCU; opakujeme, že jako rádio vysílající na AM má stanice štěstí, že vůbec žije).

Morrisův překvapený pohled – dalo by se klidně říct, že nepříjemně překvapený pohled – se promění v úsměv. „Páni, pan Leyden! Dobrý zásah! To jsou ale uši!“

Pak se zamračí. Když už pan Leyden – který stojí přímo pod venkovním chraplákem, na to nelze zapomenout – slyšel, že někdo vyšel ven, jak proboha poznal, kdo to je?

„Jak jste poznal, že jsem to já?“ zeptá se.

„Jenom dva lidi tady smrdí hned po ránu marjánkou,“ odpoví Henry Leyden. „Jeden z nich ranní šluk spláchne ústní vodou. Ten druhý – to jsi ty, Morrisi – ji prostě nechá vyniknout.“

„Páni,“ říká Morris uctivě. „To je teda vymakaný.“

„Já jsem vymakaný,“ souhlasí Henry. Mluví mírně a zamyšleně. „Je to fuška, ale někdo to musí dělat. Pokud jde o tvé ranní dostaveníčko s nepopiratelně chutnou thajskou cigaretou, mohu ti nabídnout jeden appalačský aforismus?“

„Klidně, frajere.“ Morris poprvé doopravdy hovoří s Henrym Leydenem, který je do puntíku přesně taková bedna, jak Morrisovi vyprávěli. Do puntíku a ještě víc. Už není tak těžké věřit, že by mohl mít jinou totožnost… nějakou tajnou totožnost, jako Bruce Wayne. Ale stejně… připadá si jako práskač.

„Co děláme v dětství, vytváří zvyk,“ říká Henry stejně mírným hlasem, úplně odlišným od hlasu George Rathbuna. „Tak zní má rada, Morrisi.“

„Jo, jasně,“ říká Morris. Nemá ponětí, o čem to pan Leyden mluví. Ale pomalu, stydlivě natáhne ruku s krabičkou CD. Chvilku, když se Henry nepokusí krabičku převzít, je Morris zklamaný, najednou je mu znovu sedm let a snaží se ohromit svého stále zaměstnaného otce obrázkem, který maloval ve svém pokoji celé odpoledne. Pak si pomyslí, Je přece slepý, pitomče. Možná dokáže vyčenichat trávu v dechu a možná má uši jako netopýr, ale jak má vědět, že mu podáváš pitomý cédéčko?

Váhavě, trochu polekaný vlastní opovážlivostí, vezme Morris Henryho za zápěstí. Ucítí, že muž trochu strnul, ale potom si Leyden nechá ruku dovést k ploché krabičce.

„Aha, cédéčko,“ říká Henry. „A co je to, povíš mi to laskavě?“

„Musíte dnes večer ve svém pořadu hrát sedmou nahrávku,“ říká Morris. „Prosím.“

Henry poprvé vypadá polekaně. Potáhne z cigarety, pak ji upustí (bez dívání – ha, ha, samozřejmě) do umělohmotného kýble s pískem u dveří.

„Jaký pořad máš na mysli?“ ptá se.

Místo aby odpověděl přímo, zamlaská Morris rty jako malý, ale hladový masožravec požírající nějakou dobrotu. A aby toho nebylo dost, doplní svou produkci slavnou Krysákovou hláškou, známou lidem v Morrisově věkové skupině, stejně jako je jejich rodičům znám chraptivý výkřik George Rathbuna „dokonce i slepej“: „Sežvejkej to, spolykej to, spláchni to, všechno to končí na stejnýýým místě!“

Moc mu to nejde, ale není pochyb o tom, koho předvádí: jedinečnou Wisconsinskou krysu, jejíž večerní velmi sledovaný program na KWLA-FM je v Žlebech velmi proslavený (až na to, že my bychom řekli „nechvalně proslavený“). KWLA je maličká vysokoškolská stanice FM v La Riviere, sotva víc než šmouha na tapetě wisconsinského rádia, ale Krysa má obrovské posluchačstvo.

A pokud někdo zjistil, že ten pohodový George Rathbun, milovník piva, republikánů a stanice AM je zároveň Krysákem – který kdysi do písní Backstreet Boys barvitě vyprávěl v živém vysílání o vyprazdňování svých střev – mohly by nastat potíže. Možná docela vážné, včetně dopadů mimo malou semknutou rádiovou komunitu.

„Co tě proboha vedlo k tomu, že bych byl Wisconsinská krysa, Morrisi?“ ptá se Henry. „Ani pořádně nevím, o kom to mluvíš. Kdo ti nasadil tak divný nápad do hlavy?“

„Jeden informovaný zdroj,“ odpoví Morris mazaně.

Neprozradí Howieho Soulea, ani kdyby mu trhali nehty rozpálenými kleštěmi. Kromě toho to Howie zjistil jenom náhodou: jednoho dne, když už Henry odešel, skočil si Howie na záchod na stanici a zjistil, že Henrymu vypadla ze zadní kapsy peněženka, když trůnil. Člověk by si pomyslel, že chlap, který má ostatní smysly tak nabroušené, by si všiml, že mu něco chybí, ale Henry nejspíš myslel na něco jiného – bylo vidět, že je to těžkej frajer, co celé dny určitě usilovně přemýšlí. Prostě v Henryho peněžence (kterou si Howie prohlédl „z přátelské zvědavosti“, jak se vyjádřil) byla karta KWLA a na řádku, kde má být jméno, někdo dal malé inkoustové razítko krysy. Případ uzavřen, hra skončena, zapněte si poklopec.

„V životě jsem ani nevkročil do KWLA,“ říká Henry a to je čistá pravda. Vyrábí pásky Wisconsinské krysy (nejen ty) ve svém domácím studiu a ty pak do stanice posílá z městské agentury Poštovní schránky atd., kterou používá pod jménem Joe Strummer. Kartička s razítkem krysy byla spíš pozvánkou od štábu KWLA než co jiného, které nikdy nevyužil… ale tu kartu si nechal.

„Stal ses ještě něčím dobře informovaným zdrojem, Morrisi?“

„Co?“

„Řekl jsi někomu, že si myslíš, že jsem Wisconsinská krysa?“

„Ne! Jasně že ne!“ Dobře víme, že tohle lidé říkají vždycky. Henry má štěstí, že tentokrát je to náhodou pravda. Aspoň prozatím, ale den je stále mladý.

„A ani neřekneš, že? Protože pověsti se lehce uchytí. Jako jisté zlozvyky.“ Henry napodobí nasávání a vyfukování kouře.

„Umím držet jazyk za zuby,“ prohlásí Morris s hrdostí, která je možná nepatřičná.

„To doufám. Protože kdybys to rozhlásil, musel bych tě zabít.“

Rozhlásil, pomyslí si Morris. Páni, ten chlap je číslo.

„Tak mě zabij, jo,“ směje se Morris.

„A snědl bych tě,“ pokračuje Henry. On se nesměje, ani se neusmívá.

„Jo, jasně.“ Morris se znovu směje, ale i jemu ten smích zní nuceně. „Jako že jste Hannibal Lecter.“

„Ne, jako že jsem Rybář,“ říká Henry. Pomalu otáčí své letecké brýle k Morrisovi. Odráží se v nich slunce a na okamžik se promění v řeřavé ohnivé oči. Morris o krok couvne, aniž si uvědomí, že to udělal. „Albert Fish rád začínal zadkem, věděl jsi to?“

„N –“

„Opravdu. Tvrdil, že pořádný kus mladého zadku je lahodný jako telecí kotleta. Přesně tak se vyjádřil. Napsal to v dopise matce jedné své oběti.“

„To je síla,“ říká Morris. Slyší svůj hlas, slabý jako hlásek tlustého prasátka, které odmítá pustit do domečku velkého zlého vlka. „Ale já se zase tak moc nebojím, že jste Rybář.“

„Ne? Proč ne?“

„Kámo, vždyť jste slepej, to za prvý!“

Henry nic neřekne, jen hledí na již velmi neklidného Morrise svýma ohnivýma skleněnýma očima. A Morris si pomyslí: Ale je vůbec slepý? Na slepce se pohybuje nějak moc dobře… a jak mě vyhmátl, sotva jsem se tu octl, není to divný?

„Budu držet hubu,“ říká. „Přísahám Bohu.“

„Nic víc ani nechci,“ prohlásí Henry mírně. „Když jsme si to tedy vyjasnili, co jsi mi vlastně přinesl?“ Pozvedne cédéčko – ale jinak, než kdyby se na něj opravdu díval, jak si Morris s ohromnou úlevou všimne.

„To je, hm, ta Racinova skupina. Dirtysperm. A oni udělali coververzi ‚Where Did Our Love Go?‘, toho starýho fláku od Supremes. Jenomže to udělali při sto padesáti úderech za minutu. Je to děsně skvělý. Teda jako že to ničí celej ten popík, kámo, úplně ho rozflákali!“

„Dirtysperm,“ opakuje Henry. „Nejsou to bývalí Jane Watt’s Clit?“

Morris se podívá na Henryho s úctou, která by se mohla snadno přeměnit v lásku. „Vedoucí kytarista Dirtysperm, no, stvořil JWC, kámo. Pak on a basák měli ten politickej úlet, cosi o Deanu Kissingerovi a Henrym Achesonovi, a Ucky Ducky – to je kytarista – odešel a dal dohromady Dirtysperm.“

„Where Did Our Love Go?“ přemýšlí Henry nahlas a pak cédéčko vrací. A řekne, jako by viděl, jak Morris protahuje obličej. „S něčím takovým mě nemůžou vidět – mysli trochu. Strč mi to do skříňky.“

Morrisovy chmury mizí a Morris se celý rozzáří. „Jo, jasně! To bez debaty, pane Leydene!“

„A ne, aby tě při tom někdo viděl. Zvlášť ne Howie Soule. Howie je trochu čmuchal. Uděláš dobře, když nebudeš jako on.“

„V žádným případě, kámo!“ Morris se stále usmívá a je celý blažený nad tím, jak všechno dobře proběhlo. Morris sáhne po klice dveří.

„A Morrisi?“

„Jo?“

„Protože znáš moje tajemství, možná bys mi měl říkat Henry.“

„Henry! Jo!“ Že by dnes bylo pro Morrise nejlepší ráno tohoto léta? Klidně tomu věřte.

„A ještě něco.“

„Jo? Henry?“ Morris se odváží představit si den, kdy se propracují k Hankovi a Morriemu.

„O té Kryse drž jazyk za zuby.“

„Už jsem ti říkal –“

„Jo, a já ti věřím. Ale pokušení se připlíží, Morrisi, pokušení se připlíží jako zloděj v noci nebo jako vrah hledající kořist. Jestli tomu pokušení podlehneš, poznám to. Vycítím to na tvé kůži jako mizernou kolínskou. Věříš mi?“

„Ehm… jo.“ A věří. Později, až bude mít čas si oddychnout a popřemýšlet, Morrise napadne, že je to směšná představa, ale v té chvíli tomu věří. Věří mu. Jako by byl zhypnotizovaný.

„Velmi dobře. Teď jdi. Chci, abys mi nachystal do první série Ace Hardware, Zaglat Chevy a Mr Tastee Ribs.“

„Rozumím.“

„Taky včerejší večerní zápas –“

„Jak Wickman odpálil do strany v osmé? Podělal to. Totálně, byl úplně mimo.“

„Ne, myslím, že si dáme homerun Marka Loretty v páté. Loretta moc neodpaluje a fandové ho mají rádi. Nechápu proč. Dokonce i slepý vidí, že nemá trefu, zvlášť když mu teče do bot. Tak běž, synu. Dej mi to CD do skříňky, a jestli uvidím Krysu, dám mu ho. Určitě ho pustí.“

„Tu písničku –“

„Sedmičku, sedmičku, co zní jako v nebíčku. Nezapomenu a on taky ne. Tak už běž.“

Morris se na něj naposledy vděčně podívá a vrátí se dovnitř. Henry Leyden alias George Rahtbun alias Wisconsinská krysa a také alias Henry Šejk (k tomu se ještě dostaneme, ale ne hned, máme trochu zpoždění) si zapálí další cigaretu a zhluboka potáhne. Nebude mít čas dokouřit; zemědělské hlášení je už v plném proudu (prasečí břicha nahoru, budoucnost pšenice dolů a kukuřice je vysoko jako sloní oko), ale potřebuje několik šluků, aby se uklidnil. Čeká ho dlouhý, předlouhý den, který bude končit Jahodovou slavností v Maxtonově středisku pro přestárlé, v tom domě antikvárních hrůz. Bůh ho ochraň před prackami Williama „Chippera“ Maxtona, na to myslel často. Kdyby si měl vybrat, zda zakončit své dny v Maxtonu, nebo si spálit obličej opalovačkou, sáhl by rozhodně po opalovačce. Později, pokud toho nebude mít plné zuby, se pro něho možná zastaví jeho přítel, a pak můžou začít dlouho slibované čtení Ponurého domu. To bude odměna.

Uvažuje, jak dlouho dokáže Morris Rosen udržet své veliké tajemství. Inu, Henry to určitě zjistí. Má Krysu příliš rád, než by se jí vzdával, pokud nebude bezpodmínečně muset; to je nepopiratelný fakt.

„Dean Kissinger,“ zamumlá. „Henry Acheson. Ucky Ducky. Bůh nás ochraňuj.“

Znovu si potáhne z cigarety, pak ji upustí do vědra s pískem. Je čas, aby se vrátil dovnitř, čas přehrát homerun Marka Loretty ze včerejšího večera, čas brát další telefonáty oddaných sportovních fanoušků z Žlebů.

A čas, abychom se vzdálili. Na věži luteránského kostela odbíjí sedm.

Ve French Landingu začíná život nabírat na obrátkách. V tomto koutě světa nikdo dlouho nevyspává a my si musíme pospíšit, abychom ukončili svou cestu. Brzy se začnou dít věci a možná se budou dít rychle. Přesto jsme si vedli dobře, takže nás čeká už jen jedna zastávka, než dorazíme k cíli.

Stoupáme na teplých letních vzestupných proudech a chvilku se vznášíme u vysílače KDCU (jsme tak blízko, že slyšíme tikání majáku a tiché, trochu zlověstné hučení elektřiny), podíváme se na sever a zorientujeme se. Osm mil proti proudu řeky je městečko Great Bluff pojmenované podle vápencových skal, které tam vystupují ze země. V těch skalách prý straší, protože v roce 1888 náčelník indiánského kmene Fox (jmenoval se Daleký zrak) svolal své bojovníky, šamany, squaws a děti a řekl jim, aby se uskákali k smrti a tím unikli jakémusi příšernému osudu, který spatřil ve snech. Následovníci Dalekého zraku, stejně jako následovníci Jima Jonese, učinili, jak jim bylo poručeno.

Proti proudu řeky se však nepustíme; stačí nám duchové, se kterými máme co dělat přímo ve French Landingu. Místo toho znovu přeletíme nad Nailhouse Row (harleye jsou pryč; Frňák St. Pierre odvedl Hromskou pětku na každodenní šichtu v pivovaru), nad Queen Street a Maxtonovým střediskem pro přestárlé (Burny tam leží a stále hledí z okna – hm), až do Bluff Street. Jsme znovu skoro na venkově. Dokonce i teď, v jedenadvacátém století, městečka v Žlebech rychle přecházejí v lesy a pole.

Z Bluff Street odbočuje nalevo Herman Street, je to v místech, které není ani městečkem, ani volnou přírodou. Tam v důkladném cihlovém domě na konci půlmílové louky, kterou dosud neobjevili podnikatelé (dokonce i tady je několik podnikatelů, nevědomých agentů rozkladu), bydlí Dale Gilbertson s manželkou Sárou a šestiletým synem Davidem.

Nemůžeme se zdržet dlouho, ale aspoň proletíme kuchyňským oknem. Koneckonců je otevřeno a je tu dost místa, abychom se usadili na lince mezi mixérem a opékačem topinek. Za kuchyňským stolem sedí velitel Gilbertson osobně, čte noviny a strká si do úst vločky, ale vůbec neví, jak chutnají (když uviděl další sloupek Wendella Greena na přední stránce Heraldu, zapomněl na cukr i plátky banánu). Není pochyb o tom, že dnes ráno je mu nejmizerněji ze všech lidí ve French Landing. Brzy se setkáme s jeho jediným konkurentem na toto pochybné vítězství, ale prozatím zůstaneme s Dalem.

Rybář, přemýšlí chmurně a jeho myšlenky se velmi podobají těm, které má Bobby Dulac a Tom Lund. Proč jsi mu nedal nějaké modernější jméno, ty škrabale otravnej? Nějaký, co by pocházelo spíš odtud? Třeba Dahmerboy, to by bylo dobrý.

Ale Dale ví proč. Podobnost mezi Albertem Fishem, který odvedl svou práci v New Yorku, a jejich chlapíkem tady ve French Landingu, je prostě příliš lákavá – příliš lákavá –, než aby jí nevyužil. Fish své oběti škrtil, a Amy St. Pierre a Johnny Irkenham byli také uškrceni. Fish na svých obětech hodoval a na té dívce a chlapci také kdosi hodoval. Fish a ten zdejší chlapík projevovali zvláštní zálibu v… no, v zadnějších částech anatomie.

Dale se podívá na své vločky, pak upustí lžíci do kaše a odstrčí hranou ruky misku.

A ty dopisy. Nemůže zapomenout na ty dopisy.

Dale pohlédne na kufřík opřený o nohu židle jako věrný pes. Je v něm spis a ten ho přitahuje, jako shnilý bolavý zub přitahuje jazyk. Možná od něj dokáže zahánět ruce, aspoň dokud je doma, kde si hraje se synem a miluje se s manželkou, ale zahánět myšlenky… to je jiný kafe, jak se v tomto kraji říká.

Albert Fish napsal dlouhý a hrůzně podrobný dopis matce Grace Buddové, oběti, která nakonec zařídila starému kanibalovi cestu na elektrické křeslo. („Jaké vzrušení mi poprava poskytne!“ řekl prý Fish svým žalářníkům. „Jediné, jaké jsem ještě neokusil!“) Ten místní chlapík napsal podobné dopisy, jeden adresoval Heleně Irkenhamové, druhý Amyinu otci, tomu hroznému (ale nefalšovaně zkroušenému, jak se Dale domníval) Armandu „Frňákovi“ St. Pierreovi. Bylo by dobré, kdyby Dale mohl věřit, že ty dopisy napsal nějaký blbec, který nemá s vraždami nic společného, ale v obou byly informace, ke kterým neměl tisk přístup, informace, které mohl znát jen vrah.

Dale nakonec podlehne pokušení (jak dobře by mu Henry Leyden rozuměl) a zvedne kufřík. Otevře ho a položí tlustý spis na místo, kde ještě před chvilkou stála miska s kaší. Vrátí kufřík vedle židle, pak spis otevře (je nadepsán st. pierreová/irkenham, a ne rybář). Prolistuje dojemné školní fotografie dvou usměvavých dětí s křivými zuby, lékařské zprávy příliš hrozné, než aby se daly číst, a fotografie z místa činu příliš hrozné, než aby se na ně mohl dívat (ach, ale stejně se na ně musí dívat, znovu a znovu se na ně musí dívat – ty řetězy ulepené krví, mouchy, otevřené oči). Jsou tady také různé zápisy, nejdelší z výslechu Spencera Hovdahla, který našel malého Irkenhama a kterého chvilku podezřívali.

Potom následují xeroxy těch tří dopisů. Jeden byl poslán Georgeovi a Heleně Irkenhamovým (adresován pouze Heleně, jako by na tom záleželo). Jeden putoval k Armandu „Frňákovi“ St. Pierreovi (adresován přesně tak, včetně přezdívky). Třetí byl poslán matce Grace Buddové z New York City poté, co byla zavražděna její dcera, čili koncem jara roku 1928.

Dale vytáhne ty tři dopisy a položí je vedle sebe.

Grace mi seděla na klíně a líbala mě. Rozhodl jsem se, že ji sním. Tohle napsal Fish paní Buddové.

Amy mi seděla na klíně a objímala mě. Rozhodl jsem se, že ji sním. Tohle kdosi napsal Frňákovi St. Pierreovi, a mohl se někdo divit, že ten muž vyhrožoval, že vypálí policejní stanici ve French Landing do základů? Dale neměl toho hromotluka rád, ale musel připustit, že na jeho místě by se cítil stejně.

Šel jsem nahoru a svlékl si všechny šaty. Věděl jsem, že kdybych to neudělal, měl bych na nich její krev. Fish, paní Buddové.

Zašel jsem za slepičárnu a stáhl si všechny šaty. Věděl jsem, že kdybych to neudělal, měl bych na nich její krev. Anonym, Heleně Irkenhamové. A nabízela se otázka: jak mohla matka přečíst takový dopis a zachovat si zdravý rozum? Bylo to možné? Dale si myslel, že ne. Helena odpovídala na otázky souvisle, dokonce mu nabídla kávu, když u ní naposledy byl, ale měla skelný, nepřítomný pohled, který napovídal, že funguje zcela automaticky.

Tři dopisy, dva nové, jeden skoro pětasedmdesát let starý. A přesto si všechny tři byly podobné. Dopis St. Pierreovým a Irkenhamovým napsal tiskacími písmeny nějaký levák, aspoň podle expertů ze státní policie. Papír byl obyčejný bílý na kopírování, k dostání v každých kancelářských potřebách v Americe. Pero bylo nejspíš značky Bic – aspoň tohle byla stopa.

Fish paní Buddové v r. 1928: Já ji nepíchal, i když jsem mohl, kdybych chtěl. Umřela jako panna.

Anonym Frňákovi St. Pierreovi: Já ji Nepíchal, i když jsem mohl, kdybych chtěl. Umřela jako PANNA.

Anonym Heleně Irkenhamové: Možná vás uklidní, že jsem ho Nepíchal, i když jsem mohl, kdybych chtěl. Umřel jako PANIC.

Dale se tu ocitá mimo svoje hřiště a ví to, ale doufá, že není úplný blázen. Ten pachatel, i když nepodepisuje své dopisy jménem starého kanibala, jasně chtěl, aby si ho s ním spojovali. Provedl všechno kromě toho, že by nechával několik mrtvých pstruhů na skládkách.

Dale hořce vzdychne a strčí dopisy zase do spisu a spis do kufříku.

„Dale? Zlato?“ Shora od schodů se ozve Sářin ospalý hlas.

Dale provinile nadskočí jako člověk, kterého skoro nachytali při něčem ošklivém, a rychle kufřík zavře. „Jsem v kuchyni,“ zavolá. Nemusí se bát, že probudí Daveyho, ten spí každý den jako zabitý až do půl osmé.

„Jdeš pozdě?“

„Mhm.“ Často odchází pozdě, pak to vynahrazuje tím, že pracuje večer do sedmi nebo osmi, někdy i do devíti. Tohle Wendella Greena nezajímalo… aspoň ne zatím, ale dejme mu trochu času. Napište nám o svých kanibalech!

„Zalej kytky, než půjdeš, ano? Je moc sucho.“

„Určitě.“ Zalévání Sářiných květin je úkol, který má Dale rád. Se zahradní hadicí v ruce se mu v hlavě líhnou nejlepší myšlenky.

Nahoře je chvilku ticho… ale neslyšel, že by se její sandály odšoupaly zpátky k ložnici. Čeká. A nakonec. „Je ti dobře, zlato?“

„Fajn,“ odpoví a napumpuje do hlasu ten správný srdečný tón, jak doufá.

„Protože jsi sebou pořád házel, když jsem usnula.“

„Ale ne, je mi dobře.“

„Víš, na co se mě včera večer ptal Davey, když jsem mu myla vlasy?“

Dale obrátí oči v sloup. Nesnáší tyhle dálkové hovory. Sára je miluje, jak se zdá. Vstane a nalije si další šálek kávy. „Ne, na co?“

„Zeptal se: ‚Přijde táta o práci?‘“

Dale se zarazí s šálkem na půl cesty k ústům. „Co jsi řekla?“

„Že ne. Samozřejmě.“

„Tak to jsi odpověděla správně.“

Počká, ale už se nic neozývá. Když do něj Sára vpravila další dávku jedovatých starostí – o Davidovu křehkou psychiku, stejně jako o to, co by jistý týpek mohl chlapci provést, kdyby měl David tu smůlu a narazil na něj – odšourá se Sára zpátky do ložnice a pak nejspíš do sprchy.

Dale se vrátí ke stolu, usrkne kávu, pak si položí ruku na čelo a zavře oči. V této chvíli dobře vidíme, jak je vyděšený a jak je mu zle. Daleovi je dvaačtyřicet let a je to muž střídmých zvyklostí, ale v tom krutém ranním světle, které sem padá oknem, jímž jsme vstoupili, vypadá jako nemocný šedesátník.

Má strach o svou práci, ví, že jestli ten chlap, který zabil Amy a Johnnyho, toho nenechá, skoro jistě ho příští rok vyrazí z práce. Má také strach o Daveyho… i když Davey není jeho největší starostí, protože stejně jako Fred Marshall si nedokáže doopravdy představit, že by Rybář mohl napadnout zrovna jeho a Sářino dítě. Ne, bojí se spíš o ostatní děti ve French Landingu, možná také o děti z Centralie a Ardenu.

Nejvíc se bojí toho, že prostě není tak dobrý, aby dokázal toho parchanta chytit. Že dojde k třetí vraždě, čtvrté, možná jedenácté a dvacáté.

Bůh ví, že žádal o pomoc. A dostal ji… svým způsobem. K případu byli přiděleni dva detektivové ze státní policie a neustále je kontroluje chlápek z FBI v Madisonu (ovšem neformálně, FBI není do případu oficiálně zapojena). Ale i tato pomoc zvenčí připadá Daleovi surrealistická, k čemuž přispěla zvláštní shoda jmen. Chlapík z FBI je agent John P. Redding. Detektivové ze státní policie se jmenují Perry Brown a Jeffrey Black. Takže má v týmu Browna, Blacka a Reddinga. Barevné komando, jak jim říká Sára. Všichni tři dávají jasně najevo, že jsou mu zcela podřízeni, aspoň prozatím. Dávají jasně najevo, že tím člověkem, který stojí v epicentru, je Dale Gilbertson.

Kristepane, kéž by mi s tím chtěl Jack píchnout, pomyslí si Dale. Na fleku bych z něho udělal zástupce, přesně jako v těch starejch filmovejch kovbojkách.

Opravdu. Na fleku.

Když se Jack přistěhoval do French Landingu, což už byly skoro čtyři roky, Dale nevěděl, co si má myslet o muži, kterému Daleovi podřízení okamžitě dali přezdívku Hollywood. Ve chvíli, kdy Dale s Jackem sebrali Thornberga Kinderlinga – ano, toho tichého drobného Thornberga Kinderlinga, těžko uvěřit, ale čistá pravda – věděl přesně, co si o něm myslet. Ten chlap byl nejlepší přirozený detektiv, jakého Dale v životě potkal.

Jedinej přirozenej detektiv, chceš říct.

Ano, správně. Jedinej. A i když se o zásluhy podělili (na tom nováček z L.A. neústupně trval), byla to Jackova detektivní práce, která jim vytrhla trn z paty. Byl skoro jako detektiv z knížky… Hercule Poirot, Ellery Queen, někdo takový. Jenomže Jack vlastně nededukoval, ani nechodil sem a tam a neťukal si do spánku a nemluvil o „malých šedých buňkách“. On prostě…

„Naslouchal,“ zamumlá Dale a vstane. Zamíří k zadním dveřím, pak se vrátí pro kufřík. Položí ho na zadní sedadlo hlídkového vozu, než zaleje záhony. Nechce mít ty hnusné fotky v domě o nic déle, než je nezbytně nutné.

On naslouchá.

Naslouchal tak Janně Massengaleové, barmance v Nálevně. Dale netušil, proč Jack trávil s tou křepelkou tolik času; dokonce ho napadlo, že pán z Los Angeles v pláťákách se ji snaží zatáhnout do postele, aby se pak mohl vrátit domů a vyprávět kamarádům na Rodeo Drive, že získal další trofej ve Wisconsinu, kde je vzduch jako víno a nohy pevné a dlouhé. Ale tak to vůbec nebylo. On naslouchal a ona mu nakonec pověděla, co potřeboval vědět.

Jo, jasan, lidi mívaj divný zvyky, když pijou, řekla Janna. Je tu jeden chlap, který začne dělat tohle, když si dá pár panáků. Stiskla si nos špičkami prstů… jenomže přitom obrátila ruku, takže měla dlaň vystrčenou ven.

Jack, který se pořád klidně usmíval a pořád ucucával limonádu: Vždycky dlaň otočí ven? Takhle? A napodobil to gesto.

Janna, s úsměvem a napůl zamilovaná: Přesně tak, chlapečku – rychle se učíš.

Jack: Někdy asi jo. Jak se ten chlap jmenuje, zlato?

Janna: Kinderling. Thornberg Kinderling. Zahihňala se. Jenomže po nějakým tom panáku – jakmile si začne mačkat ten nos – chce, aby mu všichni říkali Thorny.

Jack, stále s úsměvem: A pije bombajský gin, zlato? S jednou kostkou ledu a troškou bitteru?

Jannin úsměv začíná mizet a už se na něj dívá, jako by snad byl čaroděj: Jak to víš?

Ale na tom nezáleželo, jak to ví, protože z faktů už byl pěkný balíček, úplný a převázaný úhlednou mašlí. Případ uzavřen, hra skončila, zapněte si poklopce.

Nakonec Jack odletěl zpátky do Los Angeles se zatčeným Thornbergem Kinderlingem – Thornbergem Kinderlingem, tím tichým, obrýleným zemědělským pojišťovákem z Centralie, který by neublížil mouše a neřekl by sprostého slova, ale který v tom Městě andělů zabil dvě prostitutky. Thorny neškrtil; pracoval nožem značky Buck, který Dale osobně nakonec vysledoval až do Sportovního zboží Lapham, toho špinavého obchůdku hned vedle baru Sand, nejhorším pijáckém zapadáku v Centralii.

To už test na DNA přibil Kinderlingův zadek na vrata stodoly, ale Jack byl rád, že zná původ vražedné zbraně. Osobně zavolal Daleovi, aby mu poděkoval, a Dale, který v životě nebyl západně od Denveru, byl tou zdvořilostí skoro absurdně dojatý. Jack několikrát během vyšetřování říkal, že nikdy není dost důkazů, když je pachatel opravdu mizerný parchant, a jak se ukázalo, Thorny Kinderling byl tak strašný parchant, jakého je možno si představit. Chtěl to uhrát na nepříčetnost, samozřejmě, a Dale – který v koutku duše doufal, že by mohl být povolán jako svědek – byl celý blažený, když porota odmítla tento argument obhajoby a odsoudila ho k několika doživotním trestům.

A jak se to stalo? Co bylo úplně na počátku? Přece člověk, který naslouchal. Nic víc. Naslouchal barmance, která byla zvyklá, že se jí civí na ňadra, zatímco její slova jdou tomu čumilovi jedním uchem tam a druhým ven. A komu Hollywood Jack naslouchal předtím, než naslouchal Janně Massengaleové? Zřejmě nějaké děvce ze Sunset Strip… nebo spíš celému hejnu takových. (Jak bys tohle vůbec nazval? uvažuje Dale nepřítomně, zatímco míří ke garáži ke své věrné hadici. Mejdan šlapek? Přehlídka děvek?) Žádná z nich nedokázala při identifikaci ukázat na Thornberga Kinderlinga, protože ten Thornberg, který jezdil do L. A., rozhodně vůbec nevypadal jako Thornberg, který jezdil do farmářských společností v kraji a po Minnesotě. Thorny z L. A. měl paruku, kontaktní čočky místo brýlí a falešný knírek.

„Nejgeniálnější byl krém na ztmavnutí kůže,“ řekl Jack. „Stačila troška, jen aby vypadal jako místní.“

„Dramatický kroužek celé čtyři roky na střední škole ve French Landingu,“ odpověděl Dale zachmuřeně. „Vyhledal jsem si to. Ten hajzl hrál v prvním ročníku Dona Juana, věříš tomu?“

Spousta drobných mazaných změn ve výpovědi (zřejmě příliš mnoho, než aby porota skočila na nepříčetnost), ale Thorny zapomněl na jeden významný detail, na to zacpávání nosu s dlaní otočenou ven. Nějaká prostitutka si však na to vzpomněla, a když se o něm zmínila – jen mimochodem, o tom Dale nepochyboval, stejně jako Janna Massengaleová – Jack to slyšel.

Protože naslouchal.

Zavolal mi, aby mi poděkoval za vystopování toho nože, a pak ještě jednou, aby mi pověděl, s čím se vrátila porota, myslí si Dale, ale tehdy podruhé také něco chtěl. A já věděl, co to je. Ještě než otevřel pusu, věděl jsem to.

Protože sice není žádný geniální detektiv jako jeho přítel ze Zlatého státu, ale Daleovi neuniklo, jak mladší muž nečekaně a bezprostředně zareagoval na krajinu západního Wisconsinu. Jack se do Žlebů zamiloval a Dale by se klidně vsadil o hromadu peněz, že to byla láska na první pohled. Nebylo možné si nevšimnout, jak se tváří, když jeli z French Landingu do Centralie, z Centralie do Ardenu, z Ardenu do Milleru: byl to úžas, potěšení, skoro extáze. Daleovi připadal Jack jako člověk, který přišel na místo, kde sice ještě nikdy nebyl, ale zjistil, že se vrátil domů.

„Člověče, já pořád žasnu,“ řekl jednou Daleovi. Jeli zrovna spolu v Daleově starém hlídkovém autě Caprice, v tom, které se prostě nikdy nepodařilo seřídit (a někdy se zasekl klakson, což bývalo trapné). „Uvědomuješ si, jaké máš štěstí, že tu bydlíš, Dale? Určitě je to jedno z nejkrásnějších míst na světě.“

Dale, který žil v Žlebech celý život, nic nenamítal.

Ke konci jejich posledního rozhovoru o Thornbergovi připomněl Jack Daleovi, jak po něm kdysi chtěl (napůl žertem, napůl vážně), aby mu dal vědět, jestli se v tom zdejším koutu světa bude prodávat něco k bydlení, nejlíp za městem. A Dale z Jackova tónu okamžitě poznal – klesl hlasem skoro úzkostlivě – že srandičky přestaly.

„Takže mi něco dlužíš,“ mumlá Dale a háže si hadici na rameno. „Dlužíš mi to, ty mizero.“

Samozřejmě Jacka dávno požádal, aby mu neoficiálně pomohl s vyšetřováním Rybáře, ale Jack odmítl… skoro polekaně. Jsem v důchodu, odbyl ho rázně. Jestli nevíš, co to slovo znamená, Dale, můžeme si ho spolu vyhledat ve slovníku.

To je přece směšné, ne? Jistěže je. Jak může chlap, kterému není ani pětatřicet, být v důchodu? Zvlášť takový, který je ve své práci sakra dobrý?

„Dlužíš mi to, chlapče,“ opakuje a jde kolem domu ke kohoutku. Na nebi není ani mráčku; pravidelně zalévaný trávník je zelený; tady, na Herman Street, není tu ani stopy po rozkladu. Přesto je přítomen a my ho možná cítíme. Jakési neladné hučení, podobné zvuku smrtonosných voltů probíhajících ocelovými výztuhami vysílače KDCU.

Ale zdrželi jsme se moc dlouho. Musíme znovu zabrat křídly a zamířit k našemu poslednímu cíli, který nás dnes ráno čeká. Nevíme ještě všechno, ale víme tři důležité věci: za prvé, že French Landing prožívá strašnou hrůzu; za druhé, že několik lidí (například Judy Marshallová nebo Charles Burnside) na jakési nevědomé úrovni chápou, že městečko trpí něčím mnohem horším než útoky osamělého pedofilního vraha; za třetí, že jsme nepotkali nikoho, kdo by dokázal vědomě rozeznat tuto sílu – ten rozklad, který se zažírá plnou silou do tohoto tichého městečka u řeky, kde býval Tom a Huck. Každý člověk, kterého jsme potkali, je svým způsobem slepý jako Henry Leyden. Totéž platí o lidech, jež jsme dosud nepotkali – Frňákovi St. Pierreovi, Wendellu Greenovi, Barevném komandu.

Ze srdce toužíme po hrdinovi. A i když možná žádného nenajdeme (přece jenom máme jedenadvacáté století, už nejsou časy d’Artagnana a Jacka Aubreye, ale časy George W. Bushe a skupiny Dirtysperm), najdeme možná člověka, který kdysi býval hrdina. Pojďme proto hledat jednoho starého přítele, kterého jsme naposledy zahlédli asi tisíc mil na východ odtud, na břehu klidného Atlantiku. Roky minuly a chlapce obrousily. Hodně zapomněl a velkou část svého života v dospělosti věnoval tomu, aby tato amnézie nepominula. Jenže on je pro French Landing jedinou nadějí, takže se opřeme do křídel a poletíme rovnou na východ, přes lesy a pole a mírné kopce.

Většinou vidíme míle zemědělské půdy: řádky kukuřice, bohaté louky, sytě žluté pokosy vojtěšky. Úzké polní cesty vedou k bílým farmám a vysokým stodolám, sýpkám, válcovitým silům z betonových bloků a dlouhým kovovým kůlnám na nářadí. Muži v džínových bundách chodí po udusaných chodnících mezi domy a hospodářskými budovami. Slunce přímo voní. Jeho aroma, namíchané z vůně másla, kvasu, země, růstu a hniloby ještě zesílí, až vystoupí výš.

Uprostřed maličké Centralie pod námi kříží silnice číslo 93 silnici číslo 35. Prázdné parkoviště za barem Sand očekává hlučný příjezd Hromské pětky, která obvykle tráví svá sobotní odpoledne, večery a noci v zábavě u místního kulečníku, hamburgerů a džbánků ambrózie, jíž věnovali své nevšední životy, nejlepšímu výrobku pivovaru Kingsland a pivu, které dokáže udržet smetanovou čepici stejně jako pivo z maličkého pivovaru nebo belgického kláštera, Kingslandské světlé. Pokud Frňák St. Pierre, Myšák a ostatní tvrdí, že je to nejlepší pivo na světě, proč bychom jim neměli věřit? Vědí přece o pivu mnohem víc než my, mají veškeré znalosti, obratnost, odbornost a pivovarnický čich, aby udělali z Kingslandského světlého vizitku pivovarnického umění. Přestěhovali se do French Landingu kvůli pivovaru, který si vybrali po pečlivé úvaze a který byl ochoten je zaměstnat.

Když si vzpomeneme na Kingslandské světlé, dostaneme chuť na pořádný doušek, ale odoláme pokušení. Půl osmé ráno je příliš brzy na to, abychom pili něco jiného než ovocnou šťávu, kávu a mléko (až na výjimky typu Wandy Kinderlingové, a Wanda považuje pivo, dokonce i Kingslandské světlé, za výživový doplněk vodky Aristocrat). A my hledáme našeho starého přítele a snažíme se dostat co nejblíž k hrdinovi, kterého jsme naposledy viděli jako chlapce na břehu Atlantického oceánu. Nemíníme marnit čas; jsme na cestě, právě tady a teď. Míle pod námi letí a pole kolem silnice číslo 93 se zužují, protože po obou stranách se začínají zvedat kopce.

Přestože spěcháme, musíme všechno vnímat, musíme vidět, kde jsme.

4

Před třemi lety náš starý přítel jel po tomto úseku silnice 93 na vedlejším sedadle Caprice Dalea Gilbertsona, srdce mu v hrudi bláznivě bouchalo, hrdlo se mu svíralo a v ústech měl sucho, protože Dale, tehdy sotva víc než maloměstský policajt, na něhož udělal neuvěřitelný dojem pouze tím, že konal svou práci více méně podle svých sil, ho odvážel k jedné farmě s pěti akry, kterou Dale zdědil po otci. „To pěkné místečko“ bylo k mání za babku, protože Daleovi bratranci dům nechtěli a pro nikoho jiného neměl cenu. Dale si dům nechával ze sentimentálních důvodů, ale také na něm neměl žádný zvláštní zájem. Dale netušil, co si s druhým domem počít, údržba mu zabírala spoustu času, což ho sice kupodivu těšilo, ale nebylo to na překážku, aby dům přenechal někomu jinému. A v té době Dale našeho přítele tak obdivoval, že nejenže mu nevadila představa, že by tento člověk obýval dům po jeho otci, ale dokonce by to považoval za čest.

Pokud jde o toho muže na vedlejším sedadle, ten byl příliš zaměstnán obdivováním krajiny – příliš zaměstnán krajinou –, než aby se nad Daleovou úctou pozastavil. Za normálních okolností by náš přítel donutil svého obdivovatele, aby ubral, koupil by mu pivo a řekl: „Hele, já vím, že na tebe udělalo dojem, co jsem udělal, ale Dale, nakonec jsem jenom policajt jako ty. Nic víc. A upřímně řečeno, mám mnohem větší štěstí, než si zasloužím.“ (To by také byla pravda: od chvíle, kdy jsme ho naposledy viděli, nadělil pámbu našemu příteli, pokud se to tak dá říct, takového štěstí, že už se neodvažuje hrát karty ani sázet na zápasy. Když skoro pořád vyhráváte, výhry chutnají jako zkažená grepová šťáva.) Tohle ale normální okolnosti nebyly a v tom víru emocí, které ho přemáhaly od chvíle, kdy po rovné silnici číslo 93 vyjeli z Centralie, si Daleova obdivu sotva všímal. Krátká cesta na místo, které ještě nikdy neviděl, mu připadala jako dlouho odkládaná cesta domů: připadalo mu, že všechno, co vidí, je nabito významem, který zná, že je to jeho součást, nezbytně nutná. Všechno mu připadalo posvátné. Věděl, že si to místečko koupí, ať vypadá jak chce nebo ať stojí kolik chce, i když peníze pro něj stejně nebývaly překážkou. Prostě to koupí, nic víc. Daleův obdiv ho ovlivnil pouze do té míry, že si uvědomoval, že bude nucen svému obdivovateli zabránit v podhodnocení domu. Zatím se bránil slzám, které mu stoupaly do očí.

Z výšky vidíme ledovcová údolí rozdělující krajinu napravo od silnice 93 jako otisky obřích prstů. Vidíme jen úzké cesty, které odbočují od hlavní a míří do světel a stínů mezi lesy. Každá cesta říká, Už jsi skoro tam. Hlavní silnice říká, Jedeš správně. Při pohledu dolů si všimneme parkoviště, dvou benzínových pump a dlouhé šedé střechy s vybledlým nápisem royův obchod. Když se náš přítel podíval napravo a uviděl za benzínkami dřevěné schody stoupající na širokou, pohostinnou verandu před vchodem do obchodu, měl pocit, jako by po těch schodech šlapal už stokrát a uvnitř nakoupil hromady chleba, mléka, piv, studeného nářezu, pracovních rukavic, šroubováků, pytlíků s hřebíky a všeho, co potřeboval z toho praktického rohu hojnosti na policích, a to bude ode dneška dělat, stokrát a ještě víckrát.

Po padesáti metrech po hlavní narazíme na modrošedý proud potoka Tamarack, který míří do Norského údolí. Když Daleovo auto přejede po rezavějícím můstku, řekne ten most: Tady to je! A muž v pohodlném, ale drahém obleku na vedlejším sedadle, který vypadá, jako by se všechno, co ví o venkově, dozvěděl z okna luxusní třídy mezikontinentálního letu a ve skutečnosti nerozezná pšenici od sena, ucítí, jak se mu chvěje srdce. Za můstkem je značka hlásající norské údolí.

„Tady to je,“ řekl Dale a zabočil doprava do údolí. Náš přítel si zakryl ústa rukou a zadržel vzdech, ke kterému by ho mohlo přinutit roztřesené srdce.

Tu a tam kvetly divoké květiny, houpaly se ve větru na krajnicích, některé zářivé a odvážné, jiné skryté v husté šťavnaté trávě. „Když jedu po téhle silnici, je mi vždycky moc dobře,“ řekl Dale.

„Není divu,“ vypraví ze sebe náš přítel.

Skoro nic, co Dale řekl, neproniklo citovou vichřicí, která burácela hlavou a tělem jeho spolujezdce. To je stará Lundova farma – bratranců mé matky. Tamhle bývala jednotřídka, kde učila moje prababička, ale dávno už ji zbourali. Tady bydlí Duane Updahl, žádná přízeň, díky Bohu. Bla bla bla. Bla bla bla. Znovu přejeli Tamarack, jehož třpytivá modrošedá voda se smála a volala, A jsme tu! Projeli zatáčkou a k autu se naklonily závěje krásných květin. Mezi nimi se nakláněly slepé, pozorné tváře lilií tygrovitých, aby uvítaly našeho přítele. Příval nových pocitů, odlišných od těch dosavadních, tišších, ale stejně silných, vehnal příteli do očí slzy.

Lilie tygrovité, proč? Přece pro něj nic neznamenaly. Předstíral, že zívá, aby si mohl nepozorovaně otřít oči, a doufal, že Dale si ničeho nevšiml.

„A jsme tu,“ oznámil Dale, ať už si něčeho všiml nebo ne, a zajel na dlouhou, zarostlou cestičku lemovanou květinami a vysokou trávou, která snad nevedla nikam, jenom na velkou louku a ke květinám sahajícím po pás. „Za vteřinku uvidíš, kde bydlel můj táta. Ta louka patří k domu, a pole patří bratrancům Randymu a Kentovi.“

Náš přítel neviděl bílou dvoupodlažní farmu, která stála na konci poslední zatáčky, až do chvíle, kdy Dale Gilbertson do zatáčky vjel, pak vypnul motor a oba vystoupili z auta. Tady bylo to „místečko“, solidní, čerstvě natřený dům, láskyplně udržovaný, skromný, ale krásně rozvržený, daleko od silnice, daleko od světa, na okraji zelené a žluté louky plné květin.

„Panebože, Dale,“ řekl, „to je dokonalé.“

Zde tedy najdeme našeho bývalého putujícího společníka, který jako malý znal chlapce Richarda Sloata a kdysi, velmi krátce, znal ještě někoho jiného, kterému se říkalo prostě Vlk. V tomto solidním, příjemném, tichém bílém domě najdeme našeho starého přítele, který kdysi jako malý projel celou zem od oceánu k oceánu, protože hledal jednu důležitou věc, předmět, který nutně potřeboval, velký talisman, a který přes hrozné překážky a děsivá nebezpečí ten předmět našel a použil ho moudře a dobře. Který způsobil spoustu zázraků, dalo by se říct, a počínal si hrdinsky. A který si nic z toho nepamatuje. Zde tedy konečně najdeme bývalého nadporučíka z oddělení vražd losangeleské policie, Jacka Sawyera, který si právě připravuje snídani a přitom poslouchá George Rathbuna na KDCU.

Náš Jack. Jacky, jak říkávala jeho matka, zesnulá Lily Cavanaugh Sawyerová.

Šel za Dalem, který ho provázel prázdným domem nahoru a dolů, do sklepa, poslušně obdivoval nový kotel a ohřívač vody, který Gilbertson instaloval rok před otcovou smrtí, šikovné opravy, které od té doby udělal, kresbu dřeva na nalakované podlaze, důkladnou izolaci v podkroví, pevná okna, spoustu důkazů řemeslné obratnosti, na kterou mu padl zrak.

„Jo, udělal jsem tu spoustu práce,“ řekl mu Dale. „Nebylo to tu nijak poničené, ale rád pracuju rukama. Časem jsem si z toho udělal koníček. Když jsem měl pár hodin času, o víkendu a tak, zvykl jsem si sem zajet a kutit tady. Nevím, možná mi to dávalo pocit, že zůstávám s tátou v kontaktu. Byl to prima chlap, můj táta. Chtěl, abych byl farmář, ale když jsem řekl, že bych se chtěl dát k policajtům, podržel mě, ani nemrkl. Víš, co řekl? ‚Pustit se do farmaření bez lásky, tak budeš dřít od slunka do slunka. Nakonec budeš jak ten mezek. Máma ani já nechceme, aby ses do toho pouštěl jenom proto, aby z tebe byl mezek.‘“

„Co si myslela ona?“ zeptal se Jack.

„Máma pocházela z farmářského rodu,“ řekl Dale. „Myslela si, že bych třeba přišel na to, že být mezkem zase není tak špatné. Než umřela, odešla čtyři roky před mým tátou, tak už si zvykla, že jsem policajt. Teď projdeme těmi kuchyňskými dveřmi a mrknem se na louku, jo?“

Jak tak stáli venku a mrkali na louku, zeptal se Jack Dalea, kolik za dům chce. Dale, který tu otázku čekal, srazil pět tisícovek z toho, co si se Sárou mysleli, že by mohli dostat. Koho mínil oblafnout? Dale chtěl, aby Jack Sawyer koupil dům, kde vyrostl – chtěl, aby Jack bydlel blízko něj aspoň pár týdnů v roce. A kdyby ten dům nekoupil Jack, nedostal by ho nikdo.

„To myslíš vážně?“ zeptal se Jack.

Dale odpověděl ustrašeněji, než by dokázal přiznat: „Mně to připadá jako férová nabídka.“

„Není férová vůči tobě,“ řekl Jack. „Nenechám tě to prodat jenom proto, že mě máš rád. Zvedni cenu, nebo jdu pryč.“

„Vy frajeři z velkoměsta teda umíte vyjednávat. Tak dobře, o tři tisícovky víc.“

„O pět,“ rozhodl Jack. „Nebo jdu.“

„Dobře. Ale zlomíš mi srdce.“

„Doufám, že tohle je naposledy, co kupuju barák od měkkosrcatýho Nora,“ řekl Jack.

Koupil ten dům přes agenta, zálohu poslal z L. A., podpisy šly faxem, žádná hypotéka, peníze na dřevo. Dale nevěděl, z jakého prostředí Jack Sawyer vyšel, ale určitě byl mnohem bohatší, než je běžný policista. O pár dnů později se Jack znovu objevil ve středu svého soukromého tornáda, nechal si zapojit telefon a ohlásil se elektrorozvodné společnosti, vykoupil snad polovinu Royova obchodu, odfrčel do Ardenu a La Riviere, aby si koupil novou postel, povlečení, talíře, hrnce a pánve a sadu francouzských nožů, malou mikrovlnku a obrovskou televizi, a hromadu hi-fi zařízení tak elegantního, černého a skvělého, že Dale, který byl pozván na přátelskou skleničku, si spočítal, že to muselo stát víc než jeho roční plat. Kromě toho si Jack navozil spoustu dalších věcí a Dale se divil, že se vůbec dají ve Francouzském okrese ve Wisconsinu sehnat. Proč by někdo potřeboval vývrtku za pětašedesát dolarů značky WineMaster? Kdo byl tenhle chlápek, z jaké rodiny pocházel?

Všiml si sáčku s neznámým logem plného kompaktních disků – muzika po patnácti, šestnácti dolarech, takže se díval na hromadu cédéček za pár set. Jack Sawyer byl rozhodně velký fanda do muziky. Dale se zvědavě shýbl, vytáhl hrst krabiček a prohlížel si fotografie hudebníků, většinou černých a většinou s nástroji přitisknutými k ústům. Clifford Brown, Lester Young, Tommy Flanagan, Paul Desmond. „V životě jsem o nich neslyšel,“ řekl. „Co to je, snad jazz?“

„Hádáš správně,“ odpověděl Jack. „Mohl bych tě poprosit, abys mi pomohl nastěhovat nábytek a pověsit obrazy a podobně, tak během měsíce nebo dvou? Nechám si sem dovézt spoustu věcí.“

„Jasně.“ Daleovi bleskl hlavou výborný nápad. „Hele, ty se musíš seznámit se strýčkem Henrym! Je to dokonce tvůj soused, bydlí asi čtvrt míle odtud po silnici. Byl ženatý s mou tetou Rhodou, sestrou mého táty, ale umřela před třemi lety. Henry je úplná encyklopedie divné muziky.“

Jack nekomentoval domněnku, že jazz je divný. Možná je. Každopádně divný připadal Daleovi. „To bych neřekl, že farmáři mají čas poslouchat muziku.“

Dale otevřel ústa a zahýkal smíchy. „Henry není farmář. Henry…“ Dale s úsměvem zvedl ruce dlaněmi nahoru a s roztaženými prsty a zahleděl se do prázdna, protože hledal správný výraz. „On je opakem farmáře. Až se vrátíš, představím ti ho. Úplně se do toho chlapa zblázníš.“

Za šest týdnů se Jack vrátil, aby počkal na stěhovací vůz a pověděl stěhovákům, kam postavit nábytek a ostatní věci, které si nechal přivézt. Za pár dní, když vybalil většinu krabic, zatelefonoval Daleovi a zeptal se, jestli mu stále chce pomoct. Bylo pět odpoledne v den, který ubíhal tak pomalu, že Tom Lund usnul u stolu a Dale odjel, ani si nepřevlékal uniformu.

Když si s Jackem potřásl rukou a byl uveden dovnitř, jeho první reakcí byl čirý šok. Dale udělal jediný krok za dveře a strnul a nedokázal se pohnout dál. Uplynuly dvě nebo tři vteřiny, než si uvědomil, že je to příjemný šok. Jeho starý dům se proměnil: jako by ho Jack Sawyer očaroval a otevřel známé vstupní dveře do útrob úplně jiného domu. Obývák spojený s kuchyní nepřipomínal žádný prostor, který si pamatoval z dětství, ani čistou, holou střídmost z nedávné minulosti. Daleovi připadalo, že Jack vyzdobil dům mávnutím kouzelné hůlky a proměnil ho v cosi, co nedokázal ani popsat – snad ve vilu na Riviéře, byt na Park Avenue. (Dale v životě nebyl v New Yorku ani na jihu Francie.) Pak ho napadlo, že Jack ten starý dům neproměnil v nic, čím by už nebyl, ale prostě v něm viděl něco víc než Dale. Kožené pohovky a křesla, barevné koberečky, široké stoly a diskrétní lampy, to všechno pocházelo z jiného světa, ale padlo to sem dokonale, jako by to bylo domu vyrobeno na míru. Všechno, co viděl, mu kynulo vstříc a Dale zjistil, že se může znovu pohybovat.

„Páni,“ vydechl. „Vidím, že jsem to prodal do správných rukou.“

„Jsem rád, že se ti tu líbí,“ usmál se Jack. „Musím přiznat, že mně taky. Vypadá to tu ještě líp, než jsem čekal.“

„Co mám dělat? Už to tu máš hotové.“

„Pověsíme pár obrazů,“ řekl Jack. „Potom to bude hotové.“

Dale si myslel, že Jack mluví o rodinných fotografiích. Nechápal, proč by někdo potřeboval pomoci s věšením hromádky zarámovaných fotek, ale když si Jack vyžádal jeho asistenci, tak bude asistovat. Kromě toho mu ty fotografie prozradí hodně o Jackově rodině, která ho stále velmi zajímala. Ale když ho Jack odvedl k hromadě plochých dřevěných přepravek, opřených o kuchyňskou linku, znovu dostal Dale pocit, že se ocitl mimo vlastní hřiště, že vstoupil do nějakého neznámého světa. Ty přepravky byly vyrobeny ručně; byly solidní a měly poskytovat důkladnou ochranu. Některé byly přes metr a půl široké a stejně tak dlouhé. V těchto monstrech nebudou fotografie mámy a táty. Museli s Jackem zapáčit v rozích a vytahat hřebíky na okrajích, než dokázali přepravky otevřít. Dalo jim pořádnou fušku, než víka přepravek oddělili. Dale litoval, že se nezastavil doma, aby se převlékl z uniformy, protože než s Jackem vytáhli z obalů pět těžkých hranatých předmětů tlustě obalených vrstvami papírové vaty, byl promáčený potem. Zbývala ještě spousta přepravek.

Za hodinu odnosili prázdné přepravky do sklepa a pak si dali pivo. Za chvilku rozřezali ochranné vrstvy vaty, vybalili malby a grafiky v různých rámech včetně několika, které vypadaly, jako by je autor stloukl z prken ze stodoly. Jackovy obrazy spadaly do kategorie, kterou Dale zhruba odhadl na „moderní umění“. Nepochopil, co některé obrazy mají znázorňovat, ale skoro všechny se mu doopravdy líbily, zvlášť několik krajinek. Věděl, že o těch malířích nikdy neslyšel, ale myslel si, že jejich jména by poznali lidé, kteří bydlí ve velkoměstech a postávají v muzeích a galeriích. Všechno to umění – všechny ty obrazy, velké a malé, seřazené na kuchyňské podlaze – ho ohromovalo, ale příjemně. Opravdu vstoupil do jiného světa, jehož krajinu nepoznával. Pak si vzpomněl, že s Jackem Sawyerem budou věšet tyto obrazy na stěny domu, kde kdysi bydleli jeho rodiče. Při tom pomyšlení ho okamžitě zaplnilo nečekané teplo a zaplnilo ho až po okraj. Proč by se sousední světy nemohly tu a tam prolnout? A copak ten druhý svět nepatřil Jackovi?

„Dobrá,“ řekl. „Škoda, že Henry, ten strýc, vyprávěl jsem ti o něm? Co bydlí kousek dál po cestě? Škoda, že tohle nevidí. Henry, ten by to dokázal ocenit.“

„Proč by ne? Pozvu ho sem.“

„Já ti to neříkal?“ zeptal se Dale. „Henry je slepý.“

Obrazy putovaly na stěny v obývacím pokoji, vyzdobily schodiště, přesunuly se do ložnic. Jack pověsil několik obrázků do koupelny nahoře a do maličké koupelny v přízemí. Dalea začaly bolet paže z toho, jak držel rámy nahoře, zatímco Jack dělal značky na místa, kam pak zatloukal hřebíky. Po prvních třech obrazech si musel sundat kravatu a vykasat rukávy a cítil, jak mu čúrky potu tečou z vlasů a po obličeji. Rozepnutý límeček měl mokrý naskrz. Jack Sawyer pracoval stejně tvrdě nebo ještě tvrději, ale vypadal, jako by nedělal nic náročnějšího než přemýšlel o večeři.

„Ty jsi úplnej sběratel umění, co?“ řekl Dale. „Trvalo dlouho, než jsi všechny ty obrazy sehnal?“

„Já toho neznám tolik, abych mohl být sběratel,“ odpověděl Jack. „Většinu těch prací sehnal můj otec v padesátých a šedesátých letech. Matka také koupila pár věcí, když viděla něco, co ji zaujalo. Třeba tam toho malého Fairfielda Portera, s tou přední verandou a trávníkem a květinami.“

Ten malý Fairfield Porter, což podle Dalea mělo být zřejmě jméno autora, se mu zalíbil v okamžiku, kdy ho s Jackem vytáhli z bedny. Takový obrázek byste si klidně pověsili do obývacího pokoje. Do takového obrazu by se dalo přímo vstoupit. Legrační bylo, pomyslel si Dale, že kdybyste si to pověsili do obýváku, většina příchozích by si ho vůbec nevšimla.

Jack řekl cosi o tom, že je rád, že ty obrazy dostal ze skladu. „Tak,“ řekl Dale, „tvoje máma a táta ti je dali?“

„Zdědil jsem je po matčině smrti,“ pravil Jack. „Můj otec zemřel, když jsem byl ještě kluk.“

„A kruci, promiň,“ řekl Dale, prudce vytržený ze světa, do kterého ho pozval pan Fairfield Porter. „To muselo být pro tebe tvrdý, když jsi tak malý přišel o tátu.“ Napadlo ho, že mu Jack právě vysvětlil, proč ho stále obklopuje aura osamění a výlučnosti. Těsně předtím, než Jack stačil odpovědět, řekl si Dale, že žvaní. Neměl přece ponětí, jak může z někoho být takový Jack Sawyer.

„Jo,“ řekl Jack. „Matka byla naštěstí ještě tvrdší.“

Dale se chopil příležitosti oběma rukama. „Co vaši dělali? Vyrůstal jsi v Kalifornii?“

„Narodil jsem se a vyrůstal v Los Angeles,“ řekl Jack. „Rodiče dělali v zábavním průmyslu, ale nemůžu jim nic vyčítat. Byli to skvělí lidi.“

Jack ho nepozval, aby zůstal na večeři – toho si Dale dobře všiml. Trvalo jim další hodinu a půl, než pověsili zbytek obrazů, a Jack Sawyer zůstal přátelský a přívětivý, ale Dale, který nebyl policajt pro nic za nic, vycítil za přítelovou dobrou náladou jakousi uhýbavost a nepřístupnost: dveře se maličko pootevřely, ale pak se pevně zabouchly. Fráze „skvělí lidi“ oddělila Jackovy rodiče jistou hranicí. Když si otevřeli další pivo, všiml si Dale několika sáčků z obchodu v Centralii, opřených o mikrovlnku. To už bylo skoro osm hodin, nejméně dvě hodiny poté, co se ve French Landing večeří. Jack se klidně mohl domnívat, že Dale už jedl, uniforma však svědčila o opaku.

Hodil Jackovi udičku a zeptal se, jaký nejtěžší případ vyřešil, a opřel se o linku. Z nejbližšího sáčku vykukovaly mramorované červené špičky dvou řízků ze svíčkové. Žaludek zvučně zarachotil. Jack si toho hromu nevšímal a řekl: „Thornberg Kinderling určitě přesahoval všechno, čím jsem se zabýval v L. A. Opravdu jsem ti byl vděčný za pomoc.“ Dale pochopil. Další zamčené dveře. Tyhle se odmítly pootevřít byť jen na škvíru. Tady se o historii nemluvilo, minulost byla zatlučena dlouhými hřebíky.

Dopili pivo a pověsili poslední obrazy. Během dalších několika hodin mluvili o stovce věcí, ale vždycky v mezích, které stanovil Jack Sawyer. Dale byl přesvědčen, že večer zkrátila ta otázka na Jackovy rodiče, ale proč? Co ten chlap tajil? A před kým? Když skončili s prací, Jack mu vřele poděkoval a vyprovodil ho k autu a tím skoncoval s veškerou nadějí na obrat v poslední chvíli. Případ uzavřen, zápas ukončen, zapněte si poklopec, slovy nesmrtelného George Rathbuna. Jak tak stáli ve voňavé tmě pod milióny hvězd, které jim svítily nad hlavou, Jack vzdychl potěšením a řekl: „Doufám, že je ti jasné, jak jsem ti vděčný. Fakt, je mi líto, že se musím vrátit do L. A. Koukni se na tu krásu.“

Cestou do French Landingu, kdy světlomety jeho auta byly jediné na dlouhé rovné silnici číslo 93, uvažoval Dale, jestli Jackovi rodiče měli něco společného s nějakým zábavním odvětvím, které uvádělo jejich dospělého syna do rozpaků, například s pornografií. Táta třeba režíroval hejbáky a máma v nich hrála hlavní roli. Lidé, kteří dělali porno, se nejspíš topili v penězích, zvlášť když šlo o rodinný podnik. Ještě než počitadlo odměřilo další desetinu míle, Daleovu samolibost proměnila v prach vzpomínka na toho malého Fairfielda Portera. Žádná žena, která si vydělává před kamerou sexem s cizími lidmi, by neutratila peníze na takový obraz.

Vstoupíme do kuchyně Jacka Sawyera. Ranní Herald leží složený na jídelním stole; na kruhu modrých plamenů na levém předním hořáku plynového sporáku se zahřívá černá pánev s trochou omastku. Vysoký, štíhlý muž s nepřítomným výrazem na tváři a se starým univerzitním tričkem, v džínách a italskými pantoflemi barvy melasy šlehá v nerezové misce spoustu syrových vajec.

Když se na něj díváme, jak se tak mračí do prázdna nad lesklou mísou, všimneme si, že ten krásný dvanáctiletý chlapec, kterého jsme naposledy viděli v jednom pokoji ve čtvrtém podlaží opuštěného hotelu v New Hampshiru, vyrostl v muže, jehož pěkný vzhled tvoří jen malou část toho, co je na něm zajímavého. Protože to, že Jack Sawyer je zajímavý, je jasné na první pohled. I když kvůli jakýmsi osobním starostem, jakémusi tajemství, jak naznačuje to zahloubané mračení, vypadá nepřítomně, přesto vyzařuje z Jacka Sawyera jakási nezdolná autorita. Už jen při pohledu na něj víme, že patří k lidem, ke kterým se ostatní obracejí, když je jim mizerně, jsou vystrašení nebo nepříznivé okolnosti maří jejich plány. V jeho rysech, i když přitažlivých, je hluboce vryta především inteligence, rozhodnost a spolehlivost. Tento člověk se nikdy nezastaví, aby se obdivoval v zrcadle – marnivost nehraje v jeho povaze žádnou roli. Vůbec nepochybujeme o tom, že by měl být stoupající hvězdou losangeleské policie, že jeho spis by měl být přecpaný doporučeními a že by měl být vybrán do několika programů a kurzů pořádaných FBI určených na rozvoj slibných talentů. (Spousta Jackových kolegů a nadřízených v duchu předpokládala, že do čtyřiceti se stane policejním komisařem v nějakém městě jako San Diego nebo Seattle, a za nějakých deset patnáct let, když půjde všechno dobře, vyrazí do San Franciska nebo New Yorku.)

Ještě podivnější je, že Jackův skutečný věk je stejně nevýznamný jako jeho vzhled: budí totiž dojem, že prožil už spousty životů, než se narodil do toho současného, že navštívil místa a viděl věci daleko mimo chápaní většiny lidí. Není divu, že Dale Gilbertson ho obdivuje; není divu, že Dale touží po Jackově pomoci. Na jeho místě bychom to chtěli také, ale neměli bychom o nic větší štěstí než on. Tento muž odešel do důchodu, je venku ze hry, sorry, věčná škoda a tak dál, ale člověk musí rozklepnout vejce, když chce smažit omeletu, jak říkal John Wayne Deanu Martinovi v Rio Bravo.

„A jak mi říkala máma,“ povídá si Jack nahlas, „říkala, Synáčku, když Vévoda promluvil, každičkej poslouchal, když cedil některej z těch svejch politickejch trháků, ano, přesně tak to říkala, tak mi to říkala.“ Za půl vteřiny dodá: „Toho pěkného rána v Beverly Hills,“ a nakonec si uvědomí, co dělá.

Máme tu pozoruhodně osamělého muže. Osamělost provází Jacka Sawyera už tak dlouho, že ji bere jako samozřejmost, ale co nedokážete opravit, nakonec se promění v tapetu, nemám pravdu? Spousta věcí je horší než osamělost, například mrtvice nebo Lou Gehrigova choroba, abychom vyjmenovali aspoň dvě. Osamělost je jenom část programu, nic víc. Dokonce i Dale si všiml této stránky v povaze svého přítele, přestože našeho policejního velitele nemůžeme označit za kdovíjakého psychologa, i když má mnoho jiných předností.

Jack pohlédne na hodiny nad sporákem a vidí, že má ještě pětačtyřicet minut, než bude muset odjet do French Landingu vyzvednout Henryho Leydena, kterému skončí směna. To je dobré; má spoustu času, všechno má pevně v rukou, takže podtext zní Všechno je v pořádku, nic mi není, děkuju mnohokrát.

Když se dnes ráno Jack probudil, tenký hlásek v hlavě mu oznámil: Jsem žandár. Houby jsem, pomyslel si a řekl tomu hlásku, aby ho nechal na pokoji. Hlásek táhl do pekel. Přestal s policajtskou kariérou, odkráčel z krámu s vraždami…

Světla kolotoče se odrážela na plešaté hlavě černocha, který ležel mrtvý na molu v Santa Monice…

Ne. Tam nechoď. Prostě… prostě tam nechoď, tak.

Jack stejně neměl v Santa Monice být. Santa Monica měla své vlastní policajty. Pokud věděl, byla to banda správných chlapů, i když nedosahovali úrovně našeho esa, střihouna a nejmladšího nadporučíka všech dob v historii oddělení vražd losangeleské policie, Jacka osobně. Jediný důvod, proč se tohle eso a střihoun ocitl na jejich dvorku, tkvěl především v tom, že se právě rozešel se svou neobyčejně pěknou, nebo aspoň přiměřeně pěknou obyvatelkou Malibu, slečnou Brooke Greerovou, scenáristkou, velmi ceněnou ve svém oboru, tedy akční dobrodružně romantické komedii, a byla to osoba rovněž velmi vtipná, s velkým rozhledem a osobním kouzlem, a jak tak Jack uháněl k domovu po pěkné rovné dálnici na pacifickém pobřeží pod exitem u kaňonu Malibu, padla na něho neobyčejně silná deprese.

Několik vteřin poté, co se propletl po Kalifornském svahu do Santa Moniky, uviděl zářivý kotouč Ferrisova kola, které se otáčelo nad korálky světel a veselými zástupy lidí na molu. Z toho výjevu k němu promluvilo laciné okouzlení, nebo okouzlené pozlátko. Jack rázem zaparkoval auto a sešel k těm řadám jasných světel rozzářených ve tmě. Když naposledy byl na molu v Santa Monice, byl šestiletým klukem, který rozčilením táhl za ruku Lily Cavanaugh Sawyerovou jako pes napínající vodítko.

To, co se stalo, byla náhoda. Bylo to příliš nesmyslné, než aby se tomu dalo říkat shoda okolností. Shoda okolností spojuje dva do té doby nesouvisející prvky širšího příběhu. Tady se nic nespojovalo a žádný širší příběh nebyl.

Došel k veselému vchodu na molo a všiml si, že Ferrisovo kolo se přece jen netočí. Nad prázdnými gondolami visel kruh nehybných světel. Na okamžik ten obří stroj vypadal jako cizí vetřelec, chytře maskovaný a číhající, až bude moct způsobit co největší škodu. Jack skoro slyšel, jak si přede. Správně, pomyslel si, zlý kolotoč – to se ti povedlo. Zamávalo to s tebou víc, než chceš přiznat Pak se podíval na scénu před sebou a konečně mu došlo, že zábava na molu skrývala zlo ze skutečného života, jak je až příliš dobře znal ze své profese. Vpadl přímo do počátečního stadia vyšetřování vraždy.

Některá z těch zářivých světel, která viděl, blýskala nikoli z kolotoče, ale ze střech policejních vozů. Na molu zrovna čtyři uniformovaní policisté odháněli zástup civilistů, aby nepřetrhli kruh z úřední pásky kolem jasně osvětleného kolotoče. Jack si řekl, že to nechá být. Neměl tu co dělat. Kromě toho v něm ten kolotoč vzbuzoval jakýsi dusivý, nezřetelný pocit, úplnou přehlídku nevítaných pocitů. Ten kolotoč byl strašidelnější než nehybné Ferrisovo kolo. Kolotoče ho vždycky děsily, že? Pomalovaní trpasličí koně ztuhlí na místě, s vyceněnými zuby a ocelovými tyčemi vraženými do břicha – sadistický kýč.

Běž pryč, řekl si Jack. Holka tě vykopla a máš mizernou náladu.

A pokud jde o kolotoče…

Prudce se spustila duševní železná opona a ukončila debatu o kolotočích. Jako by od něj kdosi odstrčil veškeré city a Jack vstoupil na molo a začal se prodírat davem. Napůl si uvědomoval, že se pouští do nejméně profesionální akce ve své kariéře.

Když se prodral dopředu, protáhl se pod páskou a blýskl odznakem na mladičkého policistu, který se ho snažil vyhodit. Někde poblíž jakýsi kytarista začal hrát bluesovou melodii, která byla Jackovi velmi povědomá; její název měl téměř na jazyku, ale pak se znovu ztratil v zapomnění. Mladý policista se na něj zmateně podíval a pak se odešel poradit s jedním detektivem, který stál nad podlouhlým předmětem, na který se Jackovi zrovna v té chvíli nechtělo podívat. Ta muzika ho rozčilovala. Rozčilovala ho moc. Vlastně ho rozzuřovala k nepříčetnosti. Ten vztek vůbec nebyl přiměřený, ale co je to za idiota, který si myslí, že vražda potřebuje hudební doprovod?

Pomalovaný kůň se vzpínal, strnulý v ostrém světle.

Jackovi se sevřel žaludek a hluboko v hrudi se mu cosi ostrého a neodbytného, cosi, co se za žádnou cenu nechtělo nechat pojmenovat, sevřelo a rozpřáhlo paže. Nebo roztáhlo křídla. To strašné cosi si přálo uvolnit se a dát se poznat. Jack se okamžik bál, že bude zvracet. Než ten pocit přešel, zažil nepříjemně jasnou chvilku.

Dobrovolně a klidně vkráčel do šílenství, a teď byl šílený. Jinak se to nedalo nazvat. To už k němu mířil detektiv Angelo Leone s výrazem, ve kterém se pěkně kombinoval úžas a vztek. Předtím, než ho z personálních důvodů převeleli do Santa Moniky, to byl Jackův kolega známý svými příšernými chutěmi, sklony k násilí a korupci, pohrdáním všemi civilisty bez ohledu na barvu pleti, rasu, víru a společenské postavení, a abychom byli spravedliví, také svou nebojácností a naprostou loajalitou ke všem policistům, kteří s ním táhli za jeden provaz a dělali totéž co on, což znamenalo všechno, co jim prošlo. Pohrdání, které Angelo Leone cítil vůči Jacku Sawyerovi, jenž mezi jeho známé nezapadal, bylo stejného kalibru jako nenávist vůči úspěchům tohoto mladíka. Za pár vteřin bude mít Jack toho brutálního jeskynního muže přímo před nosem. Místo aby se snažil vymyslet, jak tomu jeskynnímu muži vysvětlí svou přítomnost, zabývá se kolotočem a kytarou, obírá se podrobnostmi procesu zešílení. Neměl nic, čím by svou přítomnost vysvětlil. Vysvětlení bylo nemožné. Niterná potřeba, která ho vehnala do tohoto postavení, v něm fungovala dál, ale Jack nemohl Angelu Leoneovi vykládat něco o niterných potřebách. Nemohl by podat rozumné vysvětlení ani svému kapitánovi, kdyby Leone podal stížnost.

No vidíš, jako by mě někdo tahal za provázky, jako by mě řídila nějaká jiná osoba…

– Nevykládej mi, že tu máš co dělat, ty šplhounskej fracku.

Pirátská kariéra jako ta Leoneova nevyhnutelně vystavovala dotyčného piráta nebezpečí oficiálního vyšetřování. Strategický úkrok do sousedního útvaru poskytoval jistou ochranu před kamuflážními archeologickými vykopávkami, které policisté zahajovali ve spisech a složkách, když jim tisk nedal na vybranou. Každých deset nebo dvacet let různí dobrodinci, práskači, šťourové, rejpalové, nasraní civilové a policajti příliš hloupí, než aby přijali časem prověřený program policejního souručenství, strčili rozbušku do kolektivního mediálního zadku a odpálili orgie krveprolití. Leoneova bytostná paranoia, pramenící z pocitu viny, mu okamžitě vnukla přesvědčení, že to eso z losangeleského oddělení vražd si zřejmě leští posudek.

Přesně jak Jack tušil, jeho tvrzení o tom, že ho k místu činu cosi táhlo jako hasičského koně k ohni, jen zvětšilo Leoneova podezření.

„Tak jo, náhodou jsi mi nakráčel do vyšetřování. Fajn. Teď poslouchej. Jestli během příštího půl roku náhodou zaslechnu tvý jméno v souvislosti, která se mi nebude líbit, budeš až do smrti chcát trubičkou. Teď sakra vypadni, ať můžu pracovat.“

– Už jdu, Angelo.

Přes ozářené molo k nim zamířil Leoneův parťák. Leone se zašklebil a mávnutím ho zahnal. Bez zvláštního úmyslu, bez přemýšlení, nechal Jack zabloudit své oči kamsi za detektiva a pak dolů k mrtvole před kolotočem. Mnohem silněji než poprvé se ten silný tvor v jeho hrudníku smrštil a pak roztáhl, a rozpřáhl křídla, paže, drápy nebo co to bylo, a vší silou se pokusil uniknout ze sevření.

Křídla, paže a pařáty zbortily Jackovi plíce. Strašné drápy mu projely žaludkem.

Jednu věc policajt vyšetřující vraždy, zvlášť nadporučík, nesmí nikdy spáchat. Když uvidí mrtvolu, nesmí blít. Jack se zoufale snažil zůstat na té úctyhodné straně a neudělat Zakázanou věc. Žluč ho pálila v hrdle a Jack zavřel oči. Pod víčky mu poletovala souhvězdí svítících teček. Ten tvor, žhavý a ohavný, se zmítal v poutech.

Světla se odrážela od holé hlavy plešatého černocha, který ležel mrtvý vedle kolotoče…

Ty ne. Ne, ty ne. Klepej, jak chceš, ale nemůžeš dál.

Křídla, paže, drápy se stáhly. Tvor se zmenšil do dřímajícího flíčku. Jelikož se Jackovi podařilo vyhnout se Zakázanému činu, dokázal otevřít oči. Neměl ponětí, kolik času uplynulo. Zvrásněné čelo Angela Leoneho, kalné oči a masožravá huba se mu vznášely před očima a z dálky deseti centimetrů zabíraly celý dosažitelný prostor.

– Copak tu děláme? Přemýšlíme o naší situaci?

– Ať ten idiot strčí tu kytaru zase do pouzdra.

A to byl jeden z nejpodivnějších obratů toho večera.

– Kytaru? Já žádnou kytaru neslyším.

Jack si uvědomil, že on taky ne.

Copak by se každá rozumná osoba nesnažila takovou příhodu vypudit z hlavy? Hodit takové smetí přes palubu? Nemůžete s tím nic dělat, nemůžete to využít, tak proč si to nechávat? Incident na molu neznamenal nic. Nevztahoval se k ničemu a nevedl nikam. Zůstal doslova bez následků. Jack dostal od své milé palicí do hlavy, takže neměl všech pět pohromadě, trpěl chvilkovou úchylkou a vkročil na místo zločinu v jiné jurisdikci. Byla to jen trapná chyba, nic víc.

Za padesát šest dní a jedenáct hodin náš frajer vklouzl do kapitánovy kanceláře, odložil odznak a pistoli a oznámil, k nesmírnému kapitánovu úžasu, že okamžitě odchází do důchodu. Kapitán neměl tušení o střetu s detektivem Leonem na molu v Santa Monice, takže se nevyptával, jestli na nadporučíkovo rozhodnutí snad neměl vliv jeden nehybný kolotoč a mrtvý černoch; kdyby se zeptal, Jack by mu řekl, že je k smíchu.

Nechoď tam, nabádá se a přímo skvěle se mu daří tam nechodit. Přetrpí jen několik nedobrovolných záblesků, nic víc, prudce nasvícené momentky řehtající hlavy dřevěného koně, načuřené huby Angela Leoneho, taky ještě jedné věci, toho předmětu, jenž byl středem té scény v pravém slova smyslu a který zejména nesmí být spatřen… v okamžiku, kdy se objevují ty fantaskní záblesky, zahání je pryč. Připadají mu jako kouzelnické představení. Kouzlí, a jsou to dobrá kouzla. Ví velmi dobře, že toto zapuzování obrazů znamená jakousi sebeobranu, a pokud motivy za touto potřebou provádět ochranná kouzla zůstávají skryty, pak mu ta potřeba jako motiv stačí. Když chcete omeletu, musíte rozklepnout vejce, abychom citovali jednu neotřesitelnou autoritu, Vévodu Waynea.

Jack Sawyer myslí na mnohem víc než na zbytečnosti, které vyvolal hlas ve snu, jenž dětskou řečí řekl „policajt“. Na tom také záleží, přeje si, aby to mohl poslat pryč tím svým kouzelnickým trikem, ale ty pitomé záležitosti se odmítají vzdálit a krouží kolem něj jako hejno vos.

Celkem vzato se mu nevede tak dobře, našemu Jackovi. Počítá čas a hledí na vajíčka, která už nevypadají moc dobře, i když nepozná proč. Ta vajíčka vzdorují interpretaci. Ta vajíčka jsou to nejmenší. Na periferii zorného pole má nadpis přes celou první stranu novin La Riviere Herald, a ten nadpis přímo vystupuje z papíru a pluje k němu. Rybař stále utočí… Ne, to stačí; odvrací se i s tím strašným vědomím, že Rybáře přivedl on sám. Co takhle na staten islandu nebo v brooklynu, kde skutečný Albert Fish, netvor, jakému nebylo rovno, našel dvě ze svých obětí?

Dělá se mu z toho špatně. Dvě mrtvé děti, malá Freneauová se pohřešuje a je nejspíš mrtvá, snědené části těla, nějaký šílenec, který napodobuje Alberta Fishe… Dale ho neustále bombardoval informacemi. Ty podrobnosti mu vnikají do těla jako jed. Čím víc se dozvídá – a na člověka, který si opravdu přeje vymanit se z té smyčky, se Jack dozvěděl pozoruhodně mnoho –, tím víc jedu mu proudí v žilách a ničí mu vnímání. Přišel do Norského údolí, protože utíkal před světem, který se najednou stal nespolehlivým a zgumovatěl, jako by se rozpouštěl v stoupající teplotě. Během posledního měsíce v Los Angeles už ta teplota nebyla k vydržení. Z temných oken a mezer mezi domy vykukovaly bizarní možnosti a hrozily, že se stanou skutečností. Když měl volno, měl pocit, že mu na plicích čvachtá mastná voda z nádobí, takže lapal po dechu a zadržoval zvracení, proto pracoval bez přestávek a díky tomu vyřešil víc případů než dřív. (Soukromá diagnóza zněla, že mu práce leze na mozek, ale určitě se nemůžeme divit kapitánovu úžasu, když ten frajer dal výpověď.)

Upláchl do tohoto zastrčeného venkovského koutu, toho krytu, toho útočiště na okraji žluté louky, daleko od světa plného hrozeb a šílenství, skoro dvacet mil od French Landingu, hodně daleko dokonce i od silnice v Norském údolí. Ale ty navrstvené vzdálenosti nebyly k ničemu. To, před čím se snažil utéct, znovu řádilo kolem něho, i tady v úkrytu. Kdyby se poddal té fantazii, v jejímž středu byl, musel by dojít k závěru, že to, před čím utíkal, mu tři roky čenichalo ve stopách a nakonec ho to našlo.

Nároky jeho úkolů ho v Kalifornii přemohly; teď si musí nepořádky v západním Wisconsinu udržet od těla. Někdy pozdě v noci se probouzí do ozvěny jedovatého hlásku, který kvílí, Už žádný žandár nebudu, je to moc blízko, moc blízko. Co bylo moc blízko, o tom Jack Sawyer odmítal uvažovat; ta ozvěna dokazovala, že se musí vyhýbat jakékoli další dávce jedu.

To byla špatná zpráva pro Dalea, to ví a lituje, že se nemůže zapojit do vyšetřování, a taky že bude muset své odmítnutí vysvětlovat příteli. Daleovi hoří koudel u zadku, to je bez debaty. Je to dobrý velitel policie, víc než dobrý na French Landing, ale špatně odhadl politiku a nechal na sebe nasadit státní policajty. Státní detektivové Brown a Black se s veškerou úctou k místnímu úřadu ukláněli, ustupovali z cesty a nechávali Dalea Gilbertsona, který si myslel, že mu prokazují laskavost, aby sám strkal hlavu do oprátky. To je zlé, ale Dale si zrovna všiml, že stojí na padacích dvířkách s černým pytlem na hlavě. Jestli Rybář zavraždí ještě jedno děcko… No, Jack Sawyer mu vysloví nejhlubší soustrast. V této chvíli nemůže konat zázraky, sorry. Jacka trápily naléhavější záležitosti.

Například červená pírka. Maličká. Červená pírka zaměstnávají Jackův mozek a také ho zaměstnávala, přestože se je snažil odčarovat, už měsíc předtím, než ty vraždy začaly. Jednou ráno se vypotácel z ložnice a zamířil dolů, aby si uvařil snídani, a najednou se mu zdálo, že od šikmého stropu nad schody se sneslo červené pírko, menší než dětský prst. V závěsu za ním se snášela další dvě nebo tři. Zazdálo se mu, že v omítce se pootevřela tak pět centimetrů dlouhá oválná díra a zamžikala jako oko, a z toho oka začal proudit hustý, tlustý sloupec pírek, která svištěla ze stropu, jako by je sem někdo foukal brčkem. Péřová exploze, péřový hurikán mu bušil do hrudi, pozvednutých paží, do hlavy.

Ale to…

To se nikdy nestalo.

Stalo se něco jiného a trvalo mu minutu nebo dvě, než na to přišel. Nějaký vrtkavý mozkový neuron si popletl směry. Nějaký mentální receptor vyšplíchl špatnou chemikálii nebo vyšplíchl až moc té správné. Spoje, které v noci spustily obvody s obrazy, zareagovaly na falešný signál a vyprodukovaly sen ve stavu bdělosti. Ten bdělý sen připomínal halucinaci, ale halucinace prožívají alkoholici, narkomani a blázni s rozbředlým mozkem, zvlášť paranoidní schizofrenici, se kterými Jack ještě jako policajt mnohokrát měl co dělat. Jack do žádné z těchto kategorií nezapadl, ani do té poslední. Věděl, že není paranoidní schizofrenik ani jiný druh blázna. Pokud byste si mysleli, že Jack Sawyer je cvok, tak jste cvoci vy. Naprosto, tedy aspoň na 99 procent, věřil ve svůj zdravý rozum.

Jelikož netrpěl přeludy, to peří k němu muselo přiletět v nějakém bdělém snu. Jediné další vysvětlení by muselo znamenat, že šlo o skutečnost, a ta pírka nijak se skutečností nesouvisela. Jaký by to byl svět, kdyby se nám děly takové věci?

Najednou zaburácí George Rathbun: „Bolí mě, když vám tohle říkám, fakticky bolí, protože já miluju naše drahý Pivovarníky, to přece víte, ale jsou chvíle, kdy láska musí zatnout zuby a čelit bolestný realitě – například si vezměte žalostný stav našich nadhazovačů. Bud Selig, ach BUUDE, volá Houston. Mohl by ses laskavě okamžitě vrátit na Zem? I slepej by udělal víc strajků, než ta banda OSLŮ, ZTROSKOTANCŮ A PITOMCŮ!“

Dobrák Henry. Henry měl George Rathbuna tak zmáknutého, že člověk přímo viděl to jeho zpocené podpaždí. Ale nejlepším Henryho vynálezem – podle Jackova názoru – bylo předvádění džezového fandy, odtažitého a autoritativního Henryho Šejka („Šek, Šok, Šejk z Arábie“), který vám uměl, pokud měl náladu, povědět, jakou barvu měly ponožky Lestera Younga v den, kdy natáčel „Shoe Shine Boy“ a „Lady Be Good“, a popsat interiéry dvou tuctů slavných, ale většinou dávno opuštěných jazzových klubů.

… a než se pustíme do té skvělé, krásné, velmi simpático hudby, kterou šeptalo jednou v neděli ve Village Vanguard Trio Billa Evanse, mohli bychom složit hold třetímu, vnitřnímu oku. Vzdejme čest tomu vnitřnímu oku, oku fantazie. Je horké, pozdní červencové odpoledne v Greenwich Village, New York City. Sedmá Avenue South je plná slunce a my zajdeme do stínu markýzy Vanguardu, otevřeme bílé dveře a projdeme po dlouhých, úzkých schodech do prostorné podzemní jeskyně. Hudebníci vystupují na pódium. Bill Evans vklouzne na lavici u klavíru a kývne publiku. Scott LaFaro obejme basu. Paul Motian zvedne smetáčky. Evans skloní hlavu, hodně nízko, a spustí ruce na klávesnici. Pro ty z nás, kterým se dostalo té výsady a jsou u toho, už nikdy nebude nic stejné.

„My Foolish Heart“ od Tria Billa Evanse, živě z Village Vanguard, pětadvacátý červen 1961. Tady je Henry Šejk – Šek, Šok, Šejk z Arábie.

Jack s úsměvem nalije ušlehaná vejce na pánev, dvakrát je promíchá vidličkou a trochu ztlumí plamen. Napadne ho, že si zapomněl uvařit kávu. Kašle na kávu. Káva je to poslední, co potřebuje; může se napít pomerančové šťávy. Pohled na topinkovač mu připomene, že si zapomněl také připravit ranní topinku. Potřebuje topinku, je topinka nezbytná? Při pomyšlení na máslo se mu vybaví hroudy cholesterolu čekající, až mu budou moci zničit artérie. Omeleta je už tak dost riskantní, má pocit, že rozbil příliš mnoho vajec. Jack si teď nemůže vzpomenout, proč si vůbec chtěl dělat omeletu. Omelety jí málokdy. Vajíčka si vlastně kupuje spíš z pocitu povinnosti, který v něm vzbuzují dvě řady důlků na vajíčka nahoře na dvířkách lednice. Kdyby si lidé neměli kupovat vejce, proč by se vyráběly lednice s držáky na vejce?

Podebírá stěrkou okraje tuhnoucích, ale stále dost tekutých vajec, naklání pánev, aby je rozprostřel, nasype nahoru houby a cibulku a výsledek přeloží na polovinu. Dobrá. Fajn. Vypadá to dobře. Má před sebou luxusních pětačtyřicet minut svobody. Přes všechno se zdá, že funguje docela dobře. Ovládání není problém.

Na kuchyňském stole leží rozložený La Riviere Herald, upoutá Jackovu pozornost. Na noviny zapomněl. Ale noviny nezapomněly na něj a dožadují se patřičné pozornosti. Rybář stále útočí, a tak dál. Polární kruh by znělo také pěkně, ale to ne, jde ke stolu a vidí, že Rybář zůstává vytrvalým místním problémem. Pod titulkem vyskakuje jméno Wendella Greena a usadí se mu v oku jako kamínek. Wendell Green je všudypřítomný, nezničitelný škůdce, neodbytné dráždidlo. Když si Jack přečetl první dva odstavce Greenova článku, zasténá a přitiskne si ruku na oči.

Jsem slepý, udělejte ze mě rozhodčího!

Wendell Green má sebedůvěru sportovní hvězdy z maloměsta, který nikdy nevytáhl paty z domu. Vysoký, hovorný, s vlnitými zrzavě plavými vlasy a senátorskou linií v pase si Green vykračoval bary, soudními síněmi a veřejnými prostorami La Riviere a okolních obcí a rozséval své světácké kouzlo. Wendell Green je reportér, který ví, jak se má chovat takový staromódní žurnalista, ozdoba Heraldu.

Při jejich prvním setkání Jackovi připadalo, že ta ozdoba novinářského cechu je třetiřadý podvodník, a od té doby nenašel důvod, proč svůj názor měnit. Nedůvěřuje Wendellu Greenovi. Podle Jackova názoru se pod reportérovou společenskou fasádou skrývá bezbřehé podrazáctví. Green je chvastoun pózující před zrcadlem, ale mazaný chvastoun, a takoví tvorové udělají všechno, aby dostali, co chtějí.

Po zatčení Thornberga Kinderlinga požádal Green o rozhovor. Jack ho odmítl, stejně jako odmítl tři pozvání, která následovala po jeho nastěhování do Norského údolí. Ta odmítnutí nijak nezabránila tomu, aby reportér inscenoval „náhodná“ setkání.

Den poté, co objevili tělo Amy St. Pierreové, se Jack vynořil z čistírny na ulici Chase s krabicí čerstvě vypraných košil pod paží, zamířil k autu, když tu ucítil, že mu loket sevřela čísi ruka. Ohlédl se a spatřil usměvavou veřejnou masku Wendella Greena, svraštělou do úšklebku v předstírané radosti.

– Hej, hej, Holly. Uličnický úšklebek. Vlastně, nadporučíku Sawyere. Hele, to jsem rád, že jsem na vás narazil. Tady si necháváte prát košile? Dělají to dobře?

– Když vynecháte knoflíčky.

– To je dobrý. Je s váma sranda, poručíku. Dám vám jeden tip. Spolehlivý, na Třetí ulici v La Riviere. Ti fakt dělají čest svému jménu. Nic neroztrhají, nic neutrhnou. Jestli chcete mít košile v cajku, choďte k Číňanovi. Sam Lee, vyzkoušejte ho, poručíku.

– Já už nejsem poručík, Wendelle. Říkejte mi Jacku nebo pane Sawyere. Říkejte mi Hollywoode, mně je to fuk. A teď –

Šel autu a Wendell Green si vykračoval s ním.

– Mám šanci, že byste utrousil pár slov, poručíku? Promiňte, Jacku? Velitel Gilbertson je váš blízkej přítel, to vím, a v tomhle tragickým případě, ta malá holka, očividně zmrzačená, strašná věc, můžete nám poskytnout svůj odbornej názor, náhled, nechat nás nahlédnout do svých myšlenek?

– Vy chcete znát moje myšlenky?

– Uvítám všechno, co mi řeknete, kámo.

Jacka ponouklo čisté, nezodpovědné zlo, aby vzal Greena kolem ramenou a řekl:

– Wendelle, kamaráde, podívejte se na jednoho chlápka, co se jmenoval Albert Fish. Stalo se to ve dvacátých letech.

– Fisch?

– F-i-s-h. Ze staré dobré rodiny v New Yorku. Podivuhodný případ. Koukněte se na to.

Až do té chvíle si Jack ani neuvědomoval, že si pamatuje hrůzy, které spáchal ten bizarní pan Albert Fish. Alberta Fishe zastínily modernější řezníci – Ted Bundy, John Wayne Gacy a Jeffrey Dahmer, nemluvě o exotech, jako byl Edmund Emil Kemper III, který spáchal osm vražd, usekl hlavu své matce, tu hlavu posadil na krbovou římsu a používal ji jako terč na šipky. (Edmund III to vysvětloval následovně: „Připadalo mi, že přesně tak je to ono.“) Jenomže Jacka napadlo jméno Alberta Fishe, obskurní vyřízené existence, prostě vytanulo Jackovi na mysli a odtud zamířilo rovnou do Wendellova nastraženého ucha.

Co se to do něj dostalo? To je přece ta hlavní otázka.

Páni, omeleta. Jack popadne talíř z police, příbor ze zásuvky, skočí ke sporáku, vypne hořák a vysype tu hrůzu z pánve na talíř. Posadí se a otevře Herald na stránce 5, kde si čte o tom, že Milly Kubyová by vyhrála třetí místo v celostátní soutěži v pravopisu, nebýt toho, že špatně napsala slovo opopanax, což je přesně článek, jaký má být v místních novinách. Jak vůbec může někdo čekat, že malé děcko dokáže správně napsat opopanax?

Jack si vezme dvě nebo tři sousta omelety, než ho její divná chuť odpoutá od té strašné nespravedlnosti, kterou spáchali na Milly Kubyové. Ta divná chuť se podobná připálenému smetí. Vyplivne jídlo a uvidí hromádku šedých hub a syrové, požvýkané zeleniny. Zbývající část snídaně nevypadá o nic lákavěji. On tu omeletu neusmažil, on ji zničil.

Skloní hlavu a zasténá. Tělem mu probíhá třas, jako by se v něm uvolnil elektrický drát, ze kterého srší jiskry, jež mu spalují krk, plíce a najednou prudce rozechvělé orgány. Opopanax, myslí si. Rozpadám se, rovnou tady a v této chvíli. Zapomeň, že jsem to říkal. Divoký opopanax mě chytil do pařátů, zatřásl mnou svým strašlivým opopanaxem svých opopanaxích paží, a hodlá mě hodit do burácející řeky Opopanax, kde potkám svou opopanax.

„Co se to se mnou děje?“ pronese nahlas. Přiškrcený hlas ho vyděsí.

Opopanaxové slzy pálí v opopanaxových očích a Jack se s úpěním odtrhne od svého opopanaxu, vyhodí tu kaši do smetí, opláchne talíř a rozhodne se, že je nejvyšší čas sebrat se. Neopopanaxujte mě nějakými opopanaxy. Každý dělá chyby. Jack se zahledí na dveře ledničky a snaží se vzpomenout, jestli tam má ještě nějaké vejce. Určitě má, celou hromadu vajec, devět nebo deset, skoro vyplnila celou řadu vejčitých důlků nahoře na dveřích. Nemohl je všechna spotřebovat, tak mimo sebe nebyl.

Jack sevře do prstů okraj dveří lednice. Bez vyzvání se mu před očima objeví odlesky světel na černochově holé hlavě.

Ty ne.

Osoba, kterou oslovil, tu nebyla; osoba, kterou oslovil, ani osobou nebyla.

Ne, ne, ty ne.

Dveře se pod tlakem prstů rozevřou. Vnitřní světlo ozáří plné police. Jack Sawyer si prohlíží přihrádku na vejce. Vypadá to, že je prázdná. Při bližším pohledu objeví, že v důlku na konci první řady se nachází jakýsi malý vejčitý předmět velmi světlého namodralého odstínu: nostalgického, něžně modrého, skoro jako zapomenutá modř letního nebe, na které se brzy po poledni díval malý chlapec ležící na zádech na louce za pěkným domem na Roxbury Drive v Beverly Hills v Kalifornii. Nevíme, komu ten dům patří, ale můžeme vsadit peníze na to, že majitelé dělají v zábavním průmyslu.

Jack ví, jak se nazývá tento zvláštní odstín modři, protože důkladně zkoumal vzorky barev v podniku MUDr. Claire Evinrudeové, skvělé a rázné onkoložky, protože tehdy měli v plánu vymalovat společný bungalov v Beverly Hills. Claire, dr. Evinrudeová, rozhodla, že touto barvou vymalují pánskou ložnici. On se nedávno vrátil z důležitého, absurdně výběrového kursu VICAP pro instruktory v Quantiku ve Virginii a čerstvě byl povýšen na poručíka, a ten nápad zamítl, možná trochu chladně.

Jacku, viděl jsi někdy skutečná červenčí vajíčka? vyptávala se dr. Evinrudeová. Máš představu, jak jsou krásná? Šedé oči dr. Evinrudeové se rozšířily, když uchopila svůj duševní skalpel.

Jack strčí dva prsty do důlku s vajíčkem a zvedne ten malý, oválný předmět barvy červenčího vejce. Pokud víme, je to červenčí vejce. „Skutečné“ červenčí vejce, podle slov dr. Claire Evinrudeové, vypuzené z těla ptáčka zvaného červenka obecná. Pokládá vajíčko do dlaně levé ruky. Zůstane tam, ten bledě modrý útvar velikosti ořechu. Zdá se, že ho opustila schopnost myslet. Co to sakra udělal, že si koupil červenčí vajíčko? Sorry, ne, tohle spojení nefunguje, opopanax je z obliga, Royův obchod neprodává červenčí vajíčka, mě vynech.

Pomalu, ztuha, neohrabaně jako zombie přejde Jack kuchyň a dojde k dřezu. Natáhne levačku nad otvor uprostřed dřezu a upustí červenčí vajíčko. To spadne do drtiče odpadků, není návratu. Pravá ruka zapne stroj, následuje obvyklý hluk. Hrr, chlamst, vrr, příšera si vychutnává příjemné sousto. Grrr. Živý elektrický drát se v něm chvěje, chrlí jiskry, když sebou škube, ale z něho se stal zombie a ten si sotva všímá otřesů v útrobách. Celkem vzato, když tak vezme všechno v úvahu, co má Jack Sawyer v této chvíli největší chuť dělat…

Když červený, červený…

Z nějakého důvodu nevolal matce už hodně dlouho. Nedokáže přijít na to, proč to neudělal, a je nejvyšší čas, aby jí zavolal. Nečervenkujte mě nějakými červenkami. Hlas Lily Cavanaugh Sawyerové, královny béčkových filmů, kdysi jeho jediné společnice v transcendentním, navěky zapomenutém hotelovém pokoji v New Hampshiru přeplněném exaltovaností, je přesně ten hlas, který Jack v této chvíli potřebuje slyšet. Lily Cavanaughová je jediná osoba na světě, na kterou Jack může vychrlit, v jakém směšném svrabu se nachází. Bez ohledu na neurčité, nevítané vědomí, že překročil hranice čiré racionality a tím dál zpochybňuje svou nejistou příčetnost, přejde ke kuchyňské lince, zvedne mobil a vyťuká číslo toho pěkného obytného domu na Roxbury Drive v Beverly Hills v Kalifornii.

Telefon v jeho starém domově zazvoní pětkrát, šestkrát, sedmkrát. Zvedne ho nějaký muž a zlostným, přiopilým a ospalým hlasem říká: „Kimberley… co to sakra znamená… radím vám, aby to bylo fakt důležitý.“

Jack zmáčkne end a prudce telefon zacvakne. Ach panebože krucifix. V Beverly Hills nebo Westwoodu nebo Hancock Parku nebo kam to číslo teď patří, je sotva pět hodin ráno. Zapomněl, že jeho matka je po smrti. A sakra krucinál panebože, jak si tohle vysvětlíš?

Smutek, který si brousil nože v podzemí, znovu povstane, aby se do něj zabořil jako tehdy poprvé, prásk, přímo do srdce. Zároveň ho napadne, bůhví proč, že je strašně a neodolatelně směšné, když na vteřinu dokázal zapomenout, že matka je mrtvá. Jakých rozměrů jeho směšnost dosáhne? Ten zákeřný klacek ho zasáhl do zátylku a Jack neví, jestli se rozbrečí nebo začne řvát smíchy, ale motá se mu hlava a ztěžka se opře o kuchyňskou linku.

Fikaný pták, to říkala jeho matka. Lily tak označila nedávno zemřelého partnera svého zesnulého manžela, protože její podezíraví účetní zjistili, že ten partner, Morgan Sloat, strkal do vlastních kapes tři čtvrtiny příjmů z obrovitého holdingu podnikajícího v nemovitostech Sawyer a Sloat. Každý rok poté, co Phil Sawyer zemřel při takzvané nehodě na lovu, Sloat okradl rodinu mrtvého partnera o miliony dolarů, spoustu milionů.

Lily ten proud nasměrovala zpět do správných kanálů a prodala půlku společnosti novým partnerům, a tím zaručila svému synovi ohromnou finanční zásobárnu, nemluvě o roční zásobičce navíc, kterou představují úroky, jež Jackova soukromá nadace odčerpává na ušlechtilé účely. Lily počastovala Sloata mnohem barvitějšími výrazy než fikaný pták, ale tohle ji v duchu slyší říkat.

Na to červenčí vajíčko nejspíš narazil někdy v květnu, říká si Jack, když se procházel po louce a nepřítomně ho pak strčil do lednice, aby ho uchoval. Aby bylo v bezpečí. Protože přece jen mělo delikátně modrý odstín, nádherný odstín, aby citoval dr. Evinrudeovou. Tak dlouho ho uchovával v bezpečí, až na ně úplně zapomněl. Což nakonec vyústilo, jak si vděčně uvědomuje, v ten bdělý sen o přívalu červených pírek!

Všechno se děje z nějakého důvodu, i když ten důvod může být skrytý. Uvolněte se a relaxujte dost dlouho, abyste přestali být fikaným ptákem, a ten důvod se možná vynoří.

Jack se nakloní nad dřezem, a aby se osvěžil uvnitř i navenek, pořádně si dvakrát opláchne obličej. Na chvíli ten očistný šok odplaví zkaženou snídani, směšný telefonát a hlodavé záblesky obrazů. Je čas připnout si brusle a vyrazit. Za pětadvacet minut se Jackův nejlepší přítel a jediný důvěrník vynoří, jako obvykle se zapojeným přehledovým vnímáním, ze dveří budovy KDCU-AM, přiloží si plamen zlatého zapalovače ke konci cigarety a vyrazí po chodníku k Peninsula Drive. Pokud ho přehledové vnímání informuje o tom, že dodávka Jacka Sawyera čeká, Henry Leyden neomylně hmátne po klice dveří a nasedne si. Tato ukázka slepecké suverenity je příliš ohromující, než aby si ji nechal ujít.

A on si ji ujít nenechá, protože z vyrovnané, dospělé perspektivy, kterou mu poskytuje projížďka líbeznou krajinou, vypadají ranní problémy nakonec banálně, a Jackova dodávka zastaví na Peninsula Drive v místě, kde se napojuje chodník ke KDCU-AM, a to přesně v 7.55, dobrých pět minut předtím, než se jeho přítel má objevit ve slunečním světle. Henry mu prospěje: už jen pohled na Henryho bude jako dávka posilujícího prostředku pro duši. Jack určitě nemůže být prvním mužem (nebo ženou) v dějinách světa, který na chvíli ztratil pod vlivem stresu nějaké to kolečko a trochu pozapomněl, že vlastní matka dala sbohem smrtelnému světu a vydala se do vyšších sfér. Vystresovaní smrtelníci odjakživa volají svou matku, aby je uklidnila a dala jim pocit bezpečí. To nutkání mají zakódováno v DNA. Až Henry tu historku uslyší, uchechtne se a poradí mu, aby si víc přitáhl paruku.

Potom ho napadlo, proč by měl Henryho zatěžovat tak absurdní historkou? Totéž platí o červenčím vejci, zvlášť proto, že Jack Henrymu nevyprávěl o tom, jak se mu za bílého dne zdál sen o přívalu peří, a nemá chuť se zaplétat do spousty zbytečného zpětného vysvětlování. Žít se má v přítomnosti. Ať minulost spočívá v hrobě. Hlavu vzhůru a obcházet blátivé kaluže. Nehledat u přátel léčebnou kúru.

Zapne si rádio a zmáčkne knoflík s KWLA-FM, stanicí z La Riviere, kde sídlí Wisconsinská krysa i Henry Šek, Šok, Šejk. Z toho, co začne tryskat ze zabudovaných reproduktorů v kabině, mu naskočí husí kůže na pažích: Glenn Gould, vnitřní oko zářivě otevřené, svítící skrz cosi od Bacha, nepozná přesně, co je to za opus. Ale je to Glenn Gould a je to Bach, no jasně. Možná je to z Partitas.

Henry Leyden, s krabičkou CD v ruce, prochází skromnými dveřmi na straně budovy stranice, vkročí do slunce a bez zaváhání se začne sunout po chodníku s vlajkou, a gumové podrážky jeho hnědých kožených sandálů dopadají do středů jedné dlaždice za druhou.

Henry… Henry je jako vidina.

Dnes, jak si Jack všimne, Henry přichází oblečen ve stylu malajského majitele teakového lesa, což obnáší pěknou košili bez límečku, třpytivé šle a příslušný slamák posazený na stranu. Kdyby Jack nebyl tak vítán v Henryho životě, nevěděl by, že přítelova dovednost dokonale kombinovat oblečení závisí na důmyslné organizaci jeho prostorné šatny, kdysi dávno založené Rhodou Gilbertsonovou Leydenovou, Henryho zesnulou manželkou: Rhoda roztřídila každý kousek manželova oblečení podle ročních období, stylu a barvy. Henry se celý systém kus po kuse naučil zpaměti. Sice byl od narození slepý, a proto nemůže rozeznávat odstíny podle toho, jak spolu ladí nebo neladí, ale Henry se přesto nikdy nemýlí.

Henry vytáhne z kapsičky u košile zlatý zapalovač a žlutý balíček spiritek, zapálí si, vydechne zářivý oblak, který slunce prosvítí do barvy mléka, a pokračuje neochvějným krokem po dlažbě.

Růžový nápis s opačným sklonem písma troy myluje maryanu! ano! nasprejovaný přes ceduli u trávníku napovídá, že 1) Troy tráví spoustu času posloucháním KDCU-AM, a 2) Maryana jeho lásku opětuje. Troy má štěstí, Maryana má štěstí. Jack tleská vyhlášením lásky, byť růžově nasprejovaným, a přeje milencům štěstí a spokojenost. Napadne ho, že pokud by se v jeho současném stadiu existence mohlo říct, že někoho miluje, pak asi Henryho Leydena. Jinak než Troy myluje Maryanu nebo naopak, ale on ho stejně miluje, což nebylo nikdy tak jasné jako v této chvíli.

Henry přejde po poslední dlaždici a dojde k obrubníku. Jediný krok ho přenese ke dveřím dodávky, jeho ruka sevře zapuštěnou kovovou kliku, otevře dveře, vystoupí nahoru a vklouzne dovnitř. Hlava se nakloní pravým uchem vstříc hudbě. Tmavé čočky brýlí se zalesknou.

„Jak to dokážeš?“ zeptá se Jack. „Tentokrát pomohla hudba, ale ty hudbu nepotřebuješ.“

„Dokážu to, protože jsem totálně, totálně vymakanej,“ říká Henry. „Tento líbezný výraz jsem se naučil od našeho vygumovaného brigádníka Morrise Rosena, který ho laskavě použil v souvislosti s mou osobou. Morris si myslí, že jsem Bůh, ale musí v té kouli něco mít, protože zjistil, že George Rathbun a Wisconsinská krysa jsou jedna a táž osoba. Doufám, že ten kluk bude držet ústa.“

„To taky doufám,“ souhlasí Jack, „ale nedovolím ti, abys odbočoval od tématu. Jak to, že pokaždé hned otevřeš dveře? Jak najdeš kliku na první pokus?“

Henry vzdychne. „Ta klika mi řekne, kde je. Stoprocentně. Stačí, když jí naslouchám.“

„Ta klika vydává nějaký zvuk?“

„Ne tak jako tvoje fajnové rádio a The Goldberg Variations, to ne. Je to spíš jako vibrace. Zvuk zvuku. Zvuk uvnitř zvuku. Není ten Daniel Barenboim skvělý pianista? Člověče, jenom to poslouchej – co nota, to jiné zabarvení. Člověk by nejradši políbil víko jeho steinwaye, hochu. Představ si ty svaly v jeho rukou.“

„To je Barenboim?“

„No, kdo jiný by to mohl být?“ Henry pomalu otočí hlavu k Jackovi. Koutky úst mu zvedne samolibý úsměv. „Aha. Já vím, ano. Jelikož tě znám, ty ubohý šmuku, vidím, že sis představoval, že posloucháš Glenna Goulda.“

„Nepředstavoval,“ odsekne Jack.

„Ale prosím tě.“

„Možná jsem si minutku říkal, jestli to není Gould, ale –“

„Nech toho, nech toho. Ani to nezkoušej. Tvůj hlas tě prozrazuje. V každém slově zní drobná, kňučivá faleš. Je to tak dojemné. Pojedeme zpátky do Norského údolí, nebo bys tu rád seděl a dál mi lhal? Cestou domů ti chci něco povědět.“

Zvedne cédéčko. „Ulevíme tvému zoufalství. Ten hašišák mi dal tohle – Dirtysperm zpívají staré Supremes. Já takové věci nesnáším, ale pro Wisconsinskou krysu by to mohlo být perfektní. Dej tam sedmou písničku.“

Pianista už nezní jako Glenn Gould a zdá se, že hudba zpomalila na poloviční rychlost. Jack se sám zbaví svého zoufalství a vloží CD do otvoru pod rádiem. Zmáčkne jeden knoflík, potom druhý. Z reproduktorů se vyvalí jekot šílenců podrobených nevýslovnému mučení, to všechno v šíleně rychlém tempu. Jack sebou na sedadle trhne vzad. „Panebože, Henry,“ říká a hmátne po ovladači hlasitosti.

„Neodvažuj se na ten knoflík sáhnout,“ varuje ho Henry. „Jestli ti z toho hnusu nezačnou krvácet uši, ztratí smysl.“

„Uši“, jak Jack ví, je jazzový výraz pro schopnost slyšet, co se děje v hudbě linoucí se vzduchem. Hudebník s dobrýma ušima se brzy naučí písně a aranžmá, jež má hrát, chytí se nebo pozná harmonický postup v podkladu tématu a sleduje změny a dohrávky, které k tomuto vzorci hrají další muzikanti v kapele. Ať už umí nebo neumí přesně číst rozepsané noty, muzikant se skvělýma ušima se naučí melodie a aranžmá na první poslech, pochytí prolínání harmonie neomylnou intuicí a okamžitě rozeznává noty a tóniny vyluzované houkačkami taxíků, výtahovými zvonky a mňoukajícími kočkami. Takoví lidé žijí ve světě vymezeném zvláštními jednotlivými zvuky a Henry Leyden je jeden z nich. Pokud se Jacka týká, Henryho uši by mohly jít na olympiádu a neměly by konkurenci.

Byly to právě uši, které Henrymu našly cestu k Jackovu tajemství, k roli, kterou v jeho životě hrála Lily Cavanaugh Sawyerová, „Lily Cavanaughová“, a Henry zůstane jedinou osobou, která to kdy objeví. Krátce poté, co je Dale představil, navázali Jack a Henry Leyden příjemné přátelství, které je oba překvapilo. Vyplňovali samotu toho druhého a trávili dva nebo tři večery týdně při společné večeři, poslechu hudby a hovorech o všem, co vytanulo na jejich pohotové mysli. Buď Jack zajel do Henryho výstředního domu, nebo Henryho vyzvedl a zajel s ním k sobě. Po nějakých šesti nebo sedmi měsících Jacka napadlo, jestli by se jeho příteli líbilo, kdyby nějakou hodinku poslouchal, jak Jack předčítá z knih, na kterých by se shodli. Henry odpověděl, Ty bláho, člověče, to je skvělý nápad. Co kdybychom začali nějakými vypráskanými detektivkami? Začali Chesterem Himesem a Charlesem Willefordem, přešaltovali na hromádku současných románů, propluli S. J. Perelmanem a Jamesem Thurberem a odvážili se do beletristických panství vybudovaných Fordem Madoxem Fordem a Vladimírem Nabokovem. (Marcel Proust čeká kdesi vpředu, to chápali, ale Proust může počkat. Momentálně je čeká vstup na palubu Ponurého domu.)

Jednou večer, když Jack dočetl kousek Fordova Dobrého vojáka, Henry si odkašlal a řekl: Dale se zmínil, že jsi mu povídal, že tvoji rodiče dělali v zábavním průmyslu. V showbyznysu.

– To je pravda.

– Nechci vyzvídat, ale nevadilo by ti, kdybych se tě zeptal na pár věcí? Jestli se ti bude chtít odpovědět, řekni prostě ano nebo ne.

Jack se polekaně zeptal:

– Co to má znamenat, Henry?

– Chci vědět, jestli mám v jedné věci pravdu.

– Tak jo. Ptej se.

– Děkuji ti. Tvoji rodiče byli každý v jiném oboru toho průmyslu?

– Hm.

– Jeden z nich se zabýval obchodní stránkou věci, a ten druhý ji prováděl?

– Hm.

– Tvoje matka byla herečka?

– Mhm.

– Slavná herečka, dá se říct. Nikdy se jí nedostalo úcty, kterou si zasloužila, ale během padesátých let až do poloviny šedesátých natočila hromadu filmů a na konci kariéry získala Oscara v kategorii Nejlepší ženská vedlejší role…

– Henry, – ozval se Jack. – Kde jsi to –

– Sklapni. Mám v úmyslu si tuto chvíli vychutnat. Tvoje matka byla Lily Cavanaughová. To je skvělé. Lily Cavanaughová byla vždycky mnohem talentovanější, než ostatní uznávali. Pokaždé, když se objevila, dokázala povznést své role těch dívenek, drsných malých servírek a dam s pistolemi v kabelkách na novou úroveň. Krásná, chytrá, odvážná, žádné předstírání, prostě se zakousla a roli ovládla. Byla stokrát lepší než ostatní kolem ní.

– Henry…

– Některé ty filmy mají také pěknou hudbu. Ztracené léto, Johnny Mandel? Už se o něm neví.

– Henry, jak jsi –

– Sám jsi mi to řekl. Jak jinak bych to věděl? Podle drobností v tvém hlasu, tak jsem to poznal. Kloužeš po vrcholku svého er a zbytek souhlásek zdůrazňuješ jistou kadencí, a ta kadence probíhá všemi tvými větami.

– Kadence?

– To si piš, juniore. Jistý skrytý rytmus, je to jako tvůj osobní bubeník. Během celého Dobrého vojáka jsem se snažil vzpomenout, kde už jsem to slyšel. Pořád se mi to vybavovalo, ale zase unikalo. Až před pár dny jsem na to kápl. Lily Cavanaughová. Nemůžeš mi vyčítat, že jsem chtěl zjistit, jestli mám pravdu, ne?

– Vyčítat? – užasl Jack. – Jsem tak ohromený, že nemůžu nic vyčítat nikomu, ale dej mi pár minut.

– Tvoje tajemství je v bezpečí. Když tě lidé vidí, nechceš, aby si ze všeho nejdřív pomysleli, Hele, to je syn Lily Cavanaughové. Tomu rozumím.

Henry Leyden má skvělé uši, jen co je pravda.

Když dodávka projíždí French Landing, rámus v kabině znemožňuje veškerou konverzaci. Dirtysperm propalují díru středem sladkobolné písničky „Kam se poděla naše láska“ a přitom páchají strašlivé ničemnosti na roztomilých malých Supremes. Henry, který tvrdí, že něco takového nesnáší, se schoulí na sedadle, koleny se opře o palubní desku, ruce sepne pod bradou a potěšeně se usmívá. Obchody na ulici Chase mají otevřeno a z parkovišť trčí půl tuctu aut.

Před Schmittovým železářstvím sjeli z chodníku čtyři chlapci na bicyklech, přímo do silnice ani ne sedm metrů před přijíždějící dodávkou. Jack dupne na brzdy, chlapci prudce zastavují a čekají vedle sebe, dokud neprojede. Jack pomalu vyjíždí. Henry se narovnává, kontroluje své tajuplné senzory a vrací se do předchozí pozice. Pro Henryho je všechno v pořádku. Chlapci však nevědí, co si mají myslet o randálu, který sílí s přijíždějícím autem. Zírají na Jackovo přední sklo užasle a znechuceně, přesně jako jejich pradědečkové kdysi zírali na siamská dvojčata nebo Aligátořího muže v Obludáriu na pouti. Všichni vědí, že řidiči dodávek poslouchají jenom dva druhy muziky, heavy metal, nebo country, tak co je tomuhle týpku?

Když Jack projíždí kolem chlapců, ten první, zamračený svalovec s brunátným obličejem školního rváče, vystrčí zvednutý prostředník. Druzí dva dál napodobují své pradědečky, kteří si v roce 1921 vyrazili za dobrodružstvím, a bezduše zírají s ústy dokořán. Čtvrtý chlapec, který díky tmavě plavým vlasům pod čepicí s nápisem Pivovary, jasným očím a vůbec nevinnému vzhledu vypadá z celé skupiny nejhezčí, hledí Jackovi přímo do obličeje a pěkně, opatrně se usměje. To je Tyler Marshall a je na poslední cestě do země nikoho, i když si to vůbec neuvědomuje.

Chlapci zůstávají vzadu, a když se Jack podívá do zpětného zrcátka, kluci už zuřivě šlapají do pedálů, vpředu ten pořízek, ten nejmenší a nejpůvabnější vzadu, se stále větším odstupem.

„Pouliční panel expertů podal referát o Dirtysperm,“ říká Jack. „Čtyři kluci na kolech.“ Jelikož sotva slyší vlastní slova, nepředpokládá, že ho slyší Henry.

Zdá se však, že Henry ho slyší velmi dobře, a odpovídá otázkou, která se ztrácí v randálu. Jelikož má Jack představu, čeho se otázka týká, odpovídá: „Jeden hlas naprosto zamítavý, dva nerozhodně, spíše také negativní, a jeden mírně pozitivní.“ Henry přikyvuje.

Na Jedenácté ulici násilnická destrukce sladkého marcipánu doburácí a dodusá k závěru. Jako by z kabiny vyprchala mlha, jako by se čelní sklo právě umylo, vzduch vypadá čistší, barvy zářivější. „Zajímavé,“ říká Henry. Neomylně sáhne po knoflíku eject, vytahuje disk a strká ho do krabičky. „To mnohé prozrazuje, nemyslíš? Syrová, sebestředná nenávist by se neměla opomíjet bez povšimnutí. Morris Rosen měl pravdu. Pro Wisconsinskou krysu se to perfektně hodí.“

„Hele, podle mě by mohli být lepší než Glenn Miller.“

„To mi něco připomíná,“ říká Henry. „V životě neuhodneš, co budu za chvíli dělat. Vystupuju! Chipper Maxton, vlastně jeho pravá ruka, ta Rebeka Vilasová, která je nepochybně stejně úžasná jako její hlas, mě najala jako vrcholné číslo na Jahodovou slavnost u Maxtona. No, vlastně ne mě – jednu moji starou, dlouho zanedbávanou osobnost, Symfonického Stana, takto Bigbanďáka.“

„Potřebuješ svézt?“

„Nepotřebuji. Ta úžasná slečna Vilasová uspokojí mé potřeby, a to ve formě auta s pohodlným zadním sedadlem pro můj gramofon a kufrem dostatečně prostorným pro reproduktory a krabice s deskami, které pro mě pošle. Ale stejně díky.“

„Symfonický Stan?“ opakuje Jack.

„Omračující, užvaněné a přesně vymóděné ztělesnění bigbandové éry, a okouzlující, nasládlý džentlmen k tomu. Pro obyvatele Maxtonu připomínka dávných časů a radostných dní.“

„Opravdu se oblečeš jako pásek?“

Henry k němu rázem obrátí obličej, skvěle nehybný.

„Promiň. Nevím, co mě to napadlo. Abychom změnili téma, co jsi říkal, myslím, co říkal George Rathbun o tom Rybáři dnes ráno, asi nadělalo hodně dobrého. S radostí jsem si to poslechl.“

Henry otvírá ústa a vykouzlí George Rathbuna v celé jeho rozeřvané slávě. „Ten původní Rybář, kluci a holky, Albert Fish, je mrtvej a umřel přes sedmašedesáti rokama.“ Vypadá to přízračně, když ze štíhlého hrdla Henryho Leydena vychází hlas nařvaného tlustého chlapa. Henry pak řekne normálním hlasem: „Doufám, že to k něčemu bylo. Když jsem si přečetl dnes ráno v novinách ten nesmysl od tvého kámoše Wendella Greena, myslel jsem, že George musí něco říct.“

Henry Leyden moc rád používá výrazy jako přečetl jsem, četl jsem, viděl jsem, díval jsem se. Ví, že spisovné vyjadřování jeho posluchače ruší. A Wendella Greena označil za „kámoše“, protože Henry je jediný člověk, kterému Jack přiznal, že reportéra upozornil na Alberta Fishe. Jack teď lituje, že se vůbec někomu svěřoval. Čiperný Wendell Green žádný jeho kámoš není.

„Jelikož jsi svým způsobem pomohl tisku,“ pokračuje Henry, „dalo by se důvodně očekávat, že bys mohl totéž podniknout pro naše chlapce v uniformě. Odpusť mi, Jacku, ale ty jsi ta dvířka otevřel, a já to řeknu jenom jednou. Dale je nakonec můj synovec.“

„Proboha, co mi to děláš?“ zasténá Jack.

„Co dělám, jenom říkám, co mám na srdci. Dale je můj synovec, vzpomínáš? Tvoje zkušenosti by mu pomohly a on je přesvědčen, že mu dlužíš laskavost. Copak tě nenapadlo, že bys mu pomohl udržet si práci? Nebo že jestli máš rád French Landing a Norské údolí, jak vehementně tvrdíš, tak dlužíš místním lidem trochu svého času a talentu?“

„Copak tě nenapadlo, Henry, že jsem v důchodu?“ cedí Jack zaťatými zuby. „Že vyšetřování vražd je to poslední, slyšíš, to poslední na světě, co chci dělat?“

„Samozřejmě napadlo,“ říká Henry. „Ale – a znovu doufám, že mi, Jacku, promineš – jsi tady nepochybně osobnost, umíš věci, kterých Dale rozhodně není schopen a nejspíš žádný z tamtěch hochů, a prostě se musím divit, v čem je sakra problém.“

„Já nemám žádný problém,“ říká Jack. „Jsem civil.“

„O tom rozhoduješ ty. Takže si můžeme klidně poslechnout zbytek toho Barenboima.“ Henry přejede prsty po konzoli a zmáčkne knoflík rádia.

Dalších patnáct minut je v kabině slyšet jenom hudba steinwayovského mága meditujícího na Goldbergovské variace v Teatro Colón v Buenos Aires. To je zvuk, myslí si Jack, a člověk musí být naprostý ignorant, aby si ho spletl s Glennem Gouldem. Člověk, který dokáže udělat takovou chybu, nejspíš nedokáže slyšet vibrující vnitřní zvuk, který vydává klika u dveří auta General Motors.

Když odbočí ze silnice číslo 93 na cestu do Norského údolí, řekne Henry: „Přestaň trucovat. Neměl jsem ti říkat šmuku. A neměl jsem tě obviňovat, že máš problém, protože to já mám problém.“

„Ty?“ Jack se na něj polekaně podívá. Bohaté zkušenosti ho naučily očekávat, že Henry ho požádá o nějaké neoficiální vyšetřování. Henry je obrácen k přednímu sklu, nic neříká. „Jaký problém ty můžeš mít? Rozházel sis ponožky? Á – máš potíže s některou stanicí?“

„S tím bych se vypořádal sám.“ Henry se odmlčí a ta odmlka se protáhne do dlouhého mlčení. „Chystal jsem se ti říct, že mám pocit, jako bych ztrácel rozum. Myslím, že nějak blázním.“

„Ale no tak.“ Jack nadlehčí nohu nad plynovým pedálem a zpomalí na poloviční rychlost.

Že by Henry zažil péřový příval? Jistěže ne. Henry nemohl nic vidět. A Jackův péřový příval byl pouze bdělým snem.

Henry se chvěje jako ladička. Stále je obrácen k čelnímu sklu.

„Pověz mi, co se děje,“ řekne Jack. „Začínáš mi dělat starosti.“

Henry otevře ústa tak akorát, aby přijal hostii, ale pak je zase zavře. Projede jím další třas.

„Hmmm,“ udělá. „Je to těžší, než jsem si myslel.“ Kupodivu jeho vlastní, suchý, odměřený hlas, skutečný hlas Henryho Leydena, se vlní širokým, bezmocným vibratem.

Jack zpomalí dodávku, až jedou krokem, a chystá se něco říct, ale raději počká.

„Slýchám svou ženu,“ řekne Henry. „V noci, když ležím v posteli. Kolem třetí čtvrté ráno. Rhodiny kroky v kuchyni, pak jdou nahoru. Určitě přicházím o rozum.“

„Jak často se to stává?“

„Kolikrát? Ani nevím. Třikrát nebo čtyřikrát.“

„Vstáváš a jdeš ji hledat? Voláš na ni?“

Henryho hlas se znovu zhoupne na trampolíně vibrata. „Udělal jsem obojí. Protože jsem si byl jistý, že jsem ji slyšel. Její kroky, její chůzi, její krok. Rhoda je už šest roků po smrti. Pěkně srandovní, co? Pro mě by to bylo srandovní, kdybych si nemyslel, že mi přeskakuje.“

„Voláš na ni,“ řekne Jack. „A vstaneš z postele a jdeš dolů.“

„Jako blázen, jako šílenec. Rhodo? To jsi ty, Rhodo? Včera v noci jsem prošel celý dům. Rhodo? Rhodo? Jako bych čekal, že odpoví.“ Henry si nevšímá slz, které mu vytékají pod brýlemi a tečou po tvářích. „A já to čekal, to je ten problém.“

„V domě nebyl nikdo jiný,“ ujišťuje se Jack. „Žádné známky vniknutí. Nic nebylo přemístěno nebo nechybělo, nic takového.“

„Aspoň pokud můžu soudit. Všechno bylo tam, kde to mělo být. Přesně tam, kde jsem to cítil.“ Zvedne ruku a otře si obličej.

Odbočka k Jackovi zůstane kdesi vzadu na pravé straně.

„Povím ti, co si myslím,“ říká Jack a přitom si představuje, jak Henry prochází temným domem. „Před šesti lety jsi prošel velkým zármutkem, který přijde, když někdo, koho miluješ, zemře a opustí tě, a pak si musíš prožít všechno to odmítání, smlouvání, vztek, bolest, co já vím, smíření, všechny ty emoce, ale Rhoda ti stejně pořád chybí. Nikdo nikdy neřekne, že se mu stýská po mrtvých, které miloval, ale děje se to.“

„No, to byla přehluboká myšlenka,“ řekne Henry. „A taky uklidňující.“

„Nepřerušuj mě. Divný věci se prostě dějou. Věř mi, vím, o čem mluvím. Tvůj mozek se vzpírá. Překrucuje důkazy, vydává falešné svědectví. Kdo ví proč? Prostě to dělá.“

„Jinými slovy, přeskakuje mi,“ říká Henry. „K tomu jsme tedy došli.“

„Já tvrdím,“ říká Jack, „že lidi můžou mít sny. I když bdí. To je tvůj případ. Není to nic zvláštního. Tak jo, jsme u tebe, jsi doma.“

Zatáčí na travnatou cestu a přijíždí k bílému farmářskému domu, kde Henry a Rhoda Leydenovi strávili patnáct spokojených let od sňatku až po zjištění, že Rhoda má rakovinu jater. Ještě dva roky po její smrti Henry procházel každý večer domem a rozsvěcoval světla.

„Sny v bdělém stavu? Kde jsi na to přišel?“

„Je to docela obvyklé,“ říká Jack. „Zvlášť u lidí, kteří se nikdy pořádně nevyspí, jako ty.“ Nebo jako já, dodává v duchu. „Já si to nevymýšlím, Henry. Taky jsem jeden nebo dva zažil. Tedy aspoň jeden.“

„Sny v bdělém stavu,“ říká Henry už jiným, zamyšleným tónem. „Ty bláho.“

„Přemýšlej o tom. Žijeme v racionálním světě. Lidi nevstávají z mrtvých. Všechno se děje z nějakého důvodu, a ty důvody jsou vždycky racionální. Je to věc chemie nebo náhody. Kdyby ty důvody nebyly racionální, nikdy bychom nic nevyřešili a nikdy bychom nevěděli, co se děje.“

„To vidí i slepej,“ říká Henry. „Díky. Skutečná slova opory.“ Vystoupí z kabiny a zavře dveře. Ustoupí a nakloní se dovnitř oknem. „Chceš dnes večer začít s Ponurým domem? Měl bych být kolem půl deváté doma.“

„Objevím se kolem deváté.“

Henry na rozloučenou řekne: „Bim bam.“ Otočí se, dojde ke schodu před verandou a zmizí za dveřmi, které samozřejmě nejsou zamčené. Tady v okolí zamykají dveře jenom rodiče, a i to jen poslední dobou.

Jack otočí auto, prosmykne se příjezdovou cestou a vyjede na silnici v Norském údolí. Má pocit, jako by udělal dvojitý dobrý skutek, protože tím, že pomohl Henrymu, pomohl také sobě. Je to pěkné, jak se věci někdy vyvrbí.

Když zabočí na cestičku ke svému domu, z popelníku pod přístrojovou deskou se ozve divné zarachtání. Znovu to uslyší v poslední zatáčce, těsně předtím, než se objeví jeho dům. Není to ani zarachtání, jenom takové tiché, tupé cvaknutí. Knoflík, mince – něco takového. Zastaví u domu, vypne motor a otevře dveře. Na poslední chvíli se rozmyslí, natáhne se přes sedadlo a vytáhne popelník.

To, co Jack najde v drážkách na dně zasouvacího popelníku, je drobné červenčí vajíčko, červenčí vajíčko velikosti mandle v čokoládě, a ten nález mu vyrazí dech.

To malé vajíčko je tak modré, že by to viděl i slepý.

Jack vytáhne roztřesenými prsty vajíčko z popelníku. Nespouští z něho oči, vystoupí z kabiny a zavře dveře. Pořád hledí na vajíčko, když si konečně vzpomene, že by měl dýchat. Otočí ruku v zápěstí a vajíčko upustí a ono padne rovnou do trávy. Rozhodně zvedne nohu a rozšlápne ho na nechutný modrý flek. Bez ohlížení vyloví klíče z kapsy a zamíří do pochybného bezpečí domu.

ČÁST DRUHÁ

Zmizení Tylera Marshalla

5

Při naší ranní bleskové prohlídce Maxtonova střediska pro přestárlé jsme zahlédli údržbáře – pamatujete se na něho? Volné montérky? Trochu moc tlustý klacek v kalhotách? Cigareta v koutku úst, bez ohledu na nápisy nekouřit! tady pracují plíce!, které visí na chodbách u pacientů každých deset metrů? Mop, který vypadá jako chomáč mrtvých pavouků? Nepamatujete? Neomlouvejte se. Je snadné přehlédnout Petea Wexlera, svého času nanicovatého mladíka (nejhorší průměr na střední škole ve French Landing), který prošel nanicovatým mládím a nyní dospěl na počátek období, které bude podle jeho vlastního očekávání nanicovatým středním věkem. Jeho jediným koníčkem je občas potajmu, s gustem štípnout některého toho plesnivého dědka, kteří mu tu celé dny mručí, kladou nesmyslné otázky a smrdí plyny a močí. Alzheimeráci jsou nejhorší. Ví se o něm, že občas típne cigaretu o jejich vyhublá záda nebo zadky. Líbí se mu jejich přiškrcený výkřik, když žár dosedne na kůži a bolest hluboko pronikne. To ošklivé mučeníčko má dvojí efekt: je to trochu probudí a v něm to cosi uspokojí. Jaksi mu to prozáří den. Osvěží starý nátěr. Kromě toho, komu to požalují?

A panebože, teď tady jde ten nejhorší z nich, pomalu se šourá chodbou Sedmikrásky. Charles Burnside má uvolněná ústa, stejně jako svěrač konečníku. Petovi se naskýtá lepší výhled na Burnsideův hubený umazaný zadek, než jaký by si přál. Čokoládově hnědé skvrny se táhnou po celé zadní straně až ke kolenům, kristepane. Měl namířeno na záchod, ale trošinku se opozdil. Jistý hnědák – říkejme mu Ranní hrom – už vyrazil ze stáje a proklusal po Burnyho lůžku.

Díky Bohu, že je nemusím umejvat, pomyslí si Pete a s cigaretou v ústech se ušklíbne. Je to na tobě, Butchi.

Ale stolek tady v oddělení těch kluků a holek je momentálně pustý. Butch Yerxa propásne okouzlující pohled na Burnyho špinavý zadek, vznášející se chodbou. Butch si určitě odskočil ven na cigárko, i když Pete tomu blbovi stokrát říkal, že všechny ty cedule zákaz kouření nic neznamenají – Chipperovi Maxtonovi je srdečně jedno, kdo kde kouří (a kde se cigarety típají, když už na to přijde). Ty nápisy tady jsou jenom proto, aby tenhle Slintákov vyhověl jakýmsi otravným zákonům.

Pete se ušklíbne ještě víc a v té chvíli vypadá skoro jako jeho syn Ebbie, dávný přítel Tylera Marshalla (byl to vlastně Ebbie Wexler, kdo udělal na Jacka a Henryho to obscénní gesto). Pete uvažuje, jestli by měl jít ven a povědět Butchovi, že ho na D18 čeká velký úklid – včetně očisty jejího obyvatele – nebo jestli by neměl Butche nechat, aby přišel na nejnovější Burnyho nehodu sám. Třeba se Burny vrátí do pokoje a trochu si zamaluje, trochu tu radost rozšíří. To by bylo fajn, ale taky by bylo fajn vidět, jak Butch protáhne ksicht, až mu Pete poví –

„Pete.“

Ale ne. Doprdele práce. Je to sice pěkná mrcha, ale stejně mrcha. Pete chvilku nehnutě stojí a myslí si, že když si jí nebude všímat, třeba sama odejde.

Marné naděje.

„Pete.“

Otočí se. Uvidí Rebeku Vilasovou, současný záskok velkého šéfa. Dneska má na sobě letní červené šaty, možná na počest Jahodové slavnosti, a černé střevíce s vysokým podpatkem, nejspíš na počest svých pěkných šlajfek. Pete si na chvilku představí, jak ho ty pěkné šlajfky ovíjejí kolem pasu, ty vysoké černé podpatky se mu zkříží na zádech a ukazují jako hodinové ručičky, a pak uvidí krabici, kterou drží v náručí. Určitě mu nese práci. Pete si také všimne zářícího prstenu na její ruce, páni, je to nějaký drahokam velikosti ptačího vajíčka, ale je mnohem světlejší. Peta napadne, nikoli poprvé, co žena dokáže udělat, aby si takový prsten zasloužila.

Rebeka stojí na místě, poklepává špičkou střevíce a nechává ho, aby se kochal. Za ním Charles Burnside dál pomalu klopýtá na pánský záchod. Podle těch hubených nohou a bílého chmýří na hlavě by si člověk pomyslel, že jeho čiperné dny dávno minuly. Ale to byste se mýlili. Strašně mýlili.

„Slečno Vilasová?“ promluví Pete nakonec.

„Společenská místnost, Pete. Štafle. A kolikrát ti mám říkat, abys v pacientském křídle nekouřil?“

Než stačí odpovědět, Rebeka se otočí, až se jí sukně sexy zavlní, a zamíří do společenské místnosti Maxtonu, kde se odpoledne bude konat Jahodová slavnost.

Pete vzdychne, opře mop o stěnu a jde za ní.

Charles Burnside se ocitne o samotě na konci chodby v Sedmikrásce. Prázdnota z očí vyprchá a místo ní zazáří jasná a krutá inteligence. Okamžitě vypadá mladší. Okamžitě zmizí Burny, lidský stroj na výkaly. Na jeho místě je Carl Bierstone, který v Chicagu znásilňoval děti tak brutálně efektivně.

Carl… a ještě cosi. Cosi, co není lidské.

On – to – se usměje.

Na stole, u kterého nikdo není, leží hromada papírů, zatížená kulatým kamenem o velikosti kávového šálku. Na kameni je drobnými černými písmeny napsáno butchův milý kámen.

Burny zvedne oblíbený kámen Butche Yerxy a rázným krokem zamíří na pánský záchod, a stále se při tom usmívá.

Ve společenské místnosti jsou stoly odsunuty ke stěnám a jsou zakryté červenými papírovými ubrusy. Pete později přinese malé červené lampičky (na baterie; tihle slintáci nemůžou dostat svíčku na dosah, páni, to ne). Na stěnách jsou vylepeny velké červené jahody z lepenky, některé už vypadají značně ošuntěle – vylepovali je a zase sundávali každý rok v červenci od chvíle, kdy to tu Herbert Maxton otevřel, což bylo na konci rozšoupnutých šedesátých let. Podlaha pokrytá linoleem je volná a holá.

Dnes odpoledne a vpodvečer se plesniví staříci a stařenky, kteří jsou ještě pohybliví a dostatečně při smyslech, budou šourat do bigbandových rytmů třicátých a čtyřicátých let, při pomalejších kouscích se budou k sobě mačkat a nejspíš si na konci každého hopskoku vzrušením nacvrkají do spoďárů. (Před třemi lety si jeden stařeček, jmenoval se Irving Christie, uhnal infarkt po zvlášť vydařeném křepčení za zvuků „Nesedávej pod jabloní s nikým, jenom se mnou“.) Ach ano, taneček o Jahodové slavnosti je vždycky událost.

Rebeka úplně sama srazila k sobě tři dřevěné stoly a dala na ně bílý ubrus, a tím vytvořila základnu pro pódium Symfonického Stana. V koutě stojí zářivě chromovaný mikrofon s velkou kulatou hlavou, je to pravá starožitnost z třicátých let, která zažila časy Cotton Clubu. Patří mezi vzácnosti Henryho Leydena. Vedle něj stojí vysoká, úzká krabice, která dorazila včera. Na pódiu, pod trámem ozdobeném červeným a bílým krepem a dalšími lepenkovými jahodami, stojí štafle. Při pohledu na ně se Peta zmocní majetnická žárlivost. Rebeka Vilasová mu vlezla do kamrlíku. Ta šťouravá mrcha! Jestli mu ukradla trochu trávy, panebože –

Rebeka položí krabici na pódium a slyšitelně při tom zamručí, pak se narovná. Shrne si ze zarudlé tváře pramen hedvábných kaštanově hnědých vlasů. Je teprve dopoledne, ale v Žlebech bude opravdu pařák. Větrejte si spodní prádlo a zdvojnásobte dávky deodorantů, lidičky, jak určitě huláká George Rathbun.

„Už jsem si myslela, že nepřijdeš, fešáku,“ říká Rebeka.

„No, jsem tady,“ odsekne Pete. „Stejně jste si beze mě poradila dobře.“ Odmlčí se a dodá: „Fešando.“ Na Peta je to velmi vtipné. Udělá pár kroků a nakoukne do krabice, na které, stejně jako na krabici u mikrofonu, je razítko majetek henryho leydena. V krabici je malý reflektor omotaný elektrickou šňůrou a kulatý růžový filtr, který má měnit barvu světla na cukrátka a cukrové jahody.

„Co to sakra je?“ ptá se Pete.

Rebeka se na něj zářivě, nebezpečně usměje. Dokonce i poměrně velkému hlupákovi, jakým Pete je, dojde, co takový úsměv znamená: pohybuješ se na tenkém ledě, kamaráde; kolik kroků ještě uděláš?

„Světlo,“ odpoví Rebeka. „S-V-Ě-T-L-O. Má viset tamhle, na tom háku. H-Á-K-U. Diskžokej na tom trvá. Tvrdí, že ho to dostane do nálady. N-Á-L –“

„Co se stalo s Weeniem Ericksonem?“ zabrblá Pete. „Weenie si žádný takový ptákoviny nevymejšlel. Hrál ty pitomý desky dvě hodiny, dal si pár panáků z placatky a pak to sbalil.“

„Odstěhoval se,“ řekne Rebeka lhostejně. „Myslím, že do Racine.“

„No –“ Pete se dívá nahoru, studuje trám ověšený propletenci červeného a bílého krepu. „Já ten hák nevidím, slečno Vilasová.“

„Kristova noho,“ říká ona a vyleze na štafle. „Tady. Jsi slepý?“

Pete, který docela určitě není slepý, byl málokdy tak vděčný za to, že vidí. Když takhle pod ní stojí, naskýtá se mu jasný výhled na její stehna, červenou krajku na kalhotkách a dvojitou křivku hýždí, moc pěkně napjatých, když tak stojí na pátém schůdku štaflí.

Rebeka se podívá dolů na něj, uvidí ohromený výraz na jeho obličeji, všimne si, který směrem hledí. Její výraz trochu změkne. Jak velmi moudře poznamenala její matka, někteří mužský zblbnou, sotva zahlídnou kousek kalhotek.

„Pete. Země volá Peta.“

„Co?“ Podívá se nahoru na ni, hubu pootevřenou, slinu na spodním rtu.

„Na kalhotkách žádný hák nemám, to vím tak jistě jako máloco v životě. Ale pokud laskavě zamíříš svůj pohled vzhůru… na moji ruku a ne na můj zadek…“

Zvedne hlavu, na tváři stále ten omámený výraz, a uvidí červeně nalakovaný nehet (Rebeka je dnes jako jedna velká jahoda, o tom není pochyb) klepající o hák, který sotva vykukuje z krepového papíru jako rybářský háček, nebezpečně trčící z pestré návnady.

„Hák,“ říká Rebeka. „Přidělej filtr ke světlu, přidělej světlo na hák. Ze světla bude teple růžový reflektor, přesně dle výslovných pokynů dýdžeje. Pochopils, kemo sabe?“

„Uch… jo…“

„Takže, jestli můžu použít toho výrazu, dostaneš to nahoru, prosím tě?“

Sleze ze štaflí, protože došla k závěru, že Pete Wexler si užil zadarmo maximum, jaké může rozumně očekávat za splnění jednoho mizerného úkolu. A Pete, který už jednu erekci měl, vytahuje z krabice růžový reflektor Symfonického Stana a připravuje se k jinému výkonu. Když stoupá po štaflích, jeho rozkrok se sune Rebece kolem obličeje. Rebeka si všimne místní vybouleniny a kousne se do tváře, aby potlačila úsměv. Muži jsou hlupáci, jen co je pravda. Někteří sice hlupáci k pomilování, ale pořád hlupáci. Akorát že někteří hlupáci si můžou dovolit prsteny a cestování a půlnoční večeře v podnicích v Milwaukee, a někteří si to dovolit nemůžou.

S některými hlupáky se dá nanejvýš dohadovat o tom, aby pověsili na strop mizerné světlo.

„Počkejte, kluci!“ volá Ty Marshall. „Ebbie! Ronnie! T. J.! Počkejte!“

Ebbie Wexler (který opravdu vypadá jako nanynčin přihlouplý kamarád Slimejš) zavolá přes rameno: „Přidej, pomalíku!“

„Jo!“ ječí Ronnie Metzger. „Přidej, mapolíku!“ Ronnie, kterého čeká řada hodin u logopeda, se také ohlédne a skoro vrazí kolem do parkovacího automatu, ale podaří se mu vyhnout. Potom už uhánějí, všichni tři se s koly roztáhnou po celé šíři chodníku (Bůh pomoz chodci, který by šel proti nim) a ubíhající stíny letí za nimi.

Tyler se rozmýšlí, jestli má zrychlit do finišujícího spurtu, ale pak si řekne, že jeho nohy už toho mají dost. Matka a otec říkají, že časem je dožene, že je jenom malý na svůj věk, ale lidi, Ty si myslí svoje. A také si začíná myslet svoje o Ebbiem, Ronniem a T. J. Opravdu stojí za to, aby je doháněl? (Kdyby Judy Marshallová o těchto pochybách věděla, nejspíš by vyskočila a zatleskala – už dva roky čeká, kdy jejího bystrého a přemýšlivého syna přestane bavit poflakovat se s takovou bandou budižkničemů… kterým říkala „ztracenci“.)

„Kruci elf,“ zahučí Ty zdrceně – tuto neškodnou nadávku pochytil z jednoho sci-fi kanálu, kde opakovali krátké seriály Desáté království – a sleze z kola. Stejně není nutné, aby se za nimi hnal; ví, kde je najde, na parkovišti za večerkou, kde budou popíjet džus a vyměňovat si Magické karty. To je další problém, který má Tyler se svými kamarády. V poslední době mnohem raději vyměňoval baseballové karty. Ebbie, Ronnie a T. J. se však naprosto nezajímali o Cardinals, Indians, Red Sox a Pivovarníky. Ebbie zašel tak daleko, že prohlásil, že baseball je pro teplouše, což Tyovi připadalo spíš hloupé (skoro politováníhodné) než drzé.

Pomalu vede kolo po chodníku a prudce oddechuje. Ocitne se na křižovatce ulic Chase a Queen. Ebbie jí říká Úchylná. No jistě. Žádné překvapení. A tohle je další problém. Tyler je chlapec, který má rád překvapení. Ebbie Wexler je chlapec, který je rád nemá. Z čehož plynou jejich opačné reakce na hudbu, kterou slyšeli z dodávky dnes ráno.

Tyler se zastaví na rohu, podívá se do Queen Street. Po obou stranách tam rostou husté živé ploty. Napravo nad nimi se zvedá řada propojených červených střech. Domov důchodců. Vedle hlavní brány je nějaký nápis. Tyler je zvědavý, sedne na kolo a pomalu projede po chodníku, aby se podíval. Nejdelší větve plotu vedle něj mu brnkají o řídítka.

Ukáže se, že ten nápis je velká jahoda. Dnes je jahodová slavnost!!! Stojí napsáno pod jahodou. Co je to Jahodová slavnost, uvažuje Ty Marshall. Nějaký večírek jenom pro staré lidi? Je to sice otázka, ale ne moc zajímavá. Několik vteřin nad ní uvažuje, ale pak otočí kolo a chystá se odjet zpátky na ulici Chase.

Charles Burnside vstoupí na pánský záchod na konci chodby Sedmikrásky, stále se usmívá a svírá v ruce Butchův oblíbený šutr. Napravo je řada umyvadel se zrcadly – jsou to kovová zrcadla, jaká najdeme na záchodech vykřičených barů a podniků. V jednom zrcadle zahlédne Burny svůj rozšklebený obraz. V dalším, které je nejblíž u okna, zahlédne malého kluka v baseballovém tričku. Ten chlapce stojí rozkročmo nad kolem těsně před bránou a čte si oznámení o Jahodové slavnosti.

Burny začne slinit. Ale nijak diskrétně. Burny sliní jako vlk v pohádce, bílé chuchvalce pěny mu tečou z koutků úst a proudí přes povolený fialový dolní ret. Slina mu teče na bradu jako potok mýdlové pěny. Nepřítomně ji setře hřbetem svraštělé ruky a setřese ji na podlahu, ale nespouští oči ze zrcadla. Ten chlapec v zrcadle nepatří mezi ty ztracené chudáčky – Ty Marshall bydlel ve French Landingu celý život a přesně ví, kde je – ale mohl by se ztratit. Velmi snadno by se mohl ztratit a ocitnout se v jistém pokoji. V jisté cele. Nebo by se mohl trmácet k divnému obzoru na pálících, krvácejících nohou.

Zvlášť jestli si Burny prosadí svou. Bude muset sebou hodit, ale jak už jsme si všimli, Charles Burnside se dokáže pohybovat opravdu rychle, když má správnou motivaci.

„Gorg,“ řekne zrcadlu. Vysloví to nesmyslné slovo naprosto jasně, s dokonalým středozápadním přízvukem. „Pojď, Gorgu.“

Ani nepočká, aby viděl, co se stane – ví, co se stane – a Burny se otočí a zamíří k řadě čtyř kabinek. Vejde do druhé zleva a zavře dveře.

Tyler zrovna vsedl na kolo, když tři metry od oznámení o Jahodové slavnosti cosi zachrastí v živém plotu. Z křoví na chodník Queen Street se prodere velká černá vrána. Prohlédne si chlapce živým, inteligentním zrakem. Zůstane stát na rozkročených černých nohou, otevře zobák a promluví. „Gorg!“

Tyler se na ni dívá, začne se usmívat, není si jist, jestli to opravdu slyšel, ale už je ochoten se z toho radovat (v deseti letech je neustále ochoten se z něčeho radovat, vždycky přichystán věřit neuvěřitelnému). „Co? Říkala jsi něco?“

Vrána potřese lesklými křídly a nakloní hlavu způsobem, který dodává její ošklivosti jisté kouzlo.

„Gorg! Ty!“

Chlapec se zasměje. Řekla jeho jméno! Ta vrána řekla jeho jméno!

Sesedne z kola, postaví je na opěrku a udělá několik kroků k vráně. Pomyšlení na Amy St. Pierreovou a Johnnyho Irkenhama jsou – bohužel – to poslední, co má v hlavě.

Pomyslí si, že vrána určitě odletí, až k ní přijde, ale ta jenom potřásá křídly a couvá do tmavého křoví.

„Řekla jsi moje jméno?“

„Gorg! Ty! Abbalah!“

Tyův úsměv na okamžik ochabne. To poslední slovo je mu nějak známé a neurčitě mu připomene cosi ne tak docela příjemného. Vzpomene si na matku, kdoví proč. Pak vrána znovu vysloví jeho jméno; určitě říká Ty.

Tyler udělá další krok, který ho odvádí z Queen Street k černému ptákovi. Vrána udělá také krok, schovává se stále hlouběji do živého plotu. Na ulici nikdo není; tato čtvrť French Landing podřimuje v dopoledním slunci. Ty udělá další krok do své zkázy a všechny světy se zachvějí.

Ebbie, Ronnie a T. J. se vyloudají z večerky, kde si od toho hňupa za pultem nakoupili borůvkovou zmrzlinu (hňup je jedno z mnoha pohrdavých slov, které Ebbie pochytil od svého táty). Mají také nové balíčky Magických karet, každý dva.

Ebbie, pusu už celou fialovou, se otočí k T. J. „Zajeď dolů a sežeň toho pomalíka.“

T. J. vypadá ublíženě. „Proč já?“

„Protože Ronnie koupil karty, vole. Mazej pro něho.“

„Proč ho potřebujeme, Ebbie?“ ptá se Ronnie. Opírá se o držák na kola a cucá chladné, sladké kousky ledu.

„Protože to říkám,“ odsekne Ebbie. Je totiž pravda, že Tyler Marshall mívá v pátek peníze. Je totiž pravda, že Tyler má peníze skoro každý den. Jeho rodiče jsou v balíku. Ebbie, jehož vychovává (jestli se tomu tak dá říkat) jenom otec, který má mizernou práci jako údržbář, už začal Tylera kvůli tomu svým způsobem nenávidět. Není daleko doba, kdy dojde k prvnímu ponižování a brzy budou následovat první výprasky. Ale v této chvíli chce jenom další Magické karty, třetí balíček pro každého. To, že Tyler vůbec nemá rád Magické karty, ten nákup jenom osladí.

Ale nejdřív sem musejí toho pomalíka dostat. Nebo mapolíka, jak mu říká ten brepta Ronnie. Ebbiemu se to líbí a napadne ho, že s tím začne taky. Mapolík. Dobré slovo. Zesměšňuje Tye a zároveň Ronnieho. Dvě mouchy jednou ranou.

„Tak dělej, T. J. Pokud nechceš schytat válečky.“

T. J. nechce. Válečky od Ebbieho Wexlera pálí jako hrom. Hlasitě vzdychne, vytáhne kolo ze stojanu, nasedne a sjíždí z kopečka, v jedné ruce řídítka a v druhé kelímek. Čeká, že Tye hned uvidí, nejspíš jde vedle kola, protože je prostě… moc… unavenej, ale Ty nikde na ulici Chase není

– co to má znamenat?

T. J. šlápne do pedálů rychleji.

Jsme na pánském záchodě a díváme se na řadu kabinek. Dveře té druhé zleva jsou zavřené. Dveře na chromových závěsech u ostatních tří jsou pootevřené. Pod zavřenými dveřmi uvidíme pár vyhublých, žilnatých kotníků, trčících ze špinavých papučí.

Zakřičí jakýsi hlas, překvapivě silný. Je to hlas mladého muže, chraptivý, hladový a zlostný. Lhostejně se odráží od kachlíkovaných zdí: „Abbalah! Abbalah-dun! Munshun gorg!“

Najednou se záchody spláchnou. Ne jen ten jeden v zavřené kabince, ale všechny. Mušle u druhé stěny se také spláchnou, jejich chromované kohoutky spustí v jediné vteřině. Voda proudí po jejich zakřiveném porcelánovém povrchu.

Když se podíváme zpátky ke kabinkám, uvidíme, že špinavé papuče

– a nohy, které v nich vězely –

jsou pryč. A poprvé skutečně uslyšíme zvuk, který provází rozklad, jakési horké vydechnutí, zvuk, jaký vydají plíce člověka, který se probouzí ve dvě ráno z noční můry.

Dámy a pánové, Charles Burnside opustil budovu.

Vrána už je těsně u živého plotu. Stále si prohlíží Tylera jasnýma, strašidelnýma očima. Tyler jde k ní, jako by byl zhypnotizovaný.

„Řekni to ještě,“ vydechne. „Řekni ještě jednou moje jméno a můžeš jít.“

„Ty!“ krákne vrána poslušně a pak se trochu rozmáchne křídly a zmizí v křoví. Chvilku ji Ty ještě vidí, lesklý černý stín mezi zelenými lesklými stíny, a pak je pryč.

„Svatá vráno!“ řekne Tyler. Uvědomí si, co řekl, a roztřeseně se zasměje. Stalo se to opravdu? Stalo, nebo ne?

Nakloní se k místu, kudy se vrána vrátila do křoví, protože jestli je tam schováno pírko, vezme si ho na památku, a když to udělá, ze zeleného křoví vystřelí šlachovitá bílá paže a popadne ho s jistotou za krk. Tyler stačí sotva jedinkrát ustrašeně vyjeknout a pak už ho cosi táhne křovím. Krátké, pevné větve mu stáhnou jednu tenisku. Z druhé strany plotu se ozve jediný hrdelní, chtivý výkřik – snad to bylo „Chlapče!“ – a pak se ozve jakýsi zvuk, snad zadunění oblíbeného kamene, který dopadl na chlapcovu hlavu. Potom už není slyšet nic, jenom bzučení sekačky na trávu v dálce, a trochu blíž bzučení včely.

Za živým plotem u Maxtonu poletuje kolem květin včela. Jinak není nic vidět, jenom zelená tráva, a těsně u budovy stojí stoly, kde v poledne usednou dědečkové a babičky k Jahodové slavnosti.

Tyler Marshall je pryč.

T. J. Renniker přijede ke stopce na rohu ulice Chase a Queen. Tmavě fialová šťáva ze zmrzliny mu kape po zápěstí, ale on si toho ani nevšimne. V polovině Queen Street zahlédne Tyovo kolo, pečlivě zapřené na opěrkách, ale Ty nikde není.

T. J. pomalu – má z toho jaksi divný pocit – zajede ke kolu. V jisté chvíli si uvědomí, že zmrzlina se už rozpustila. Zahodí kelímek do příkopu.

Je to Tyovo kolo, to je jisté. Nemůže si splést to červené kolo značky Schwinn se zahnutými řídítky a zeleným obtiskem Milwaukee Bucks na boku. Je tady to kolo a –

U živého plotu, který tvoří hranici mezi světem starých lidí a světem obyčejných lidí, opravdových lidí, T. J. uvidí ležet jednu tenisku Reebok. Kolem ní se válí spousta utrhaných lesklých zelených lístků. Z tenisky trčí pírko.

Chlapec hledí na tenisku vykulenýma očima. T. J. možná není tak chytrý jako Tyler, ale má v hlavě o pár wattů víc než Ebbie Wexler, takže si snadno představí, jak někdo táhne Tylera skrz plot, kolo nechává ležet tady… i tu tenisku… osamělou povalenou tenisku…

„Ty?“ zavolá. „Děláš si srandu? Protože jestli jo, tak toho hned nechej. Řeknu Ebbiemu, aby ti dal nejhorší válečky, jaký jsi zažil.“

Nikdo neodpovídá. Ty si srandu nedělá. T. J. to nějak ví.

Najednou mu hlavou projedou myšlenky na Amy St. Pierreovou a Johnnyho Irkenhama. Uslyší (nebo si to představuje) za živým plotem kradmé kroky: Rybář, který si sehnal večeři, se vrací pro zákusek!

T. J. se pokusí zaječet, ale nejde to. Krk se mu nadobro stáhl. Místo křiku se nahrbí nad řídítky svého kola a opře se do pedálů. Sjede z chodníku na ulici, protože se chce dostat od toho tmavého křoví co nejrychleji. Když přejíždí obrubník, přední kolo jeho bicyklu Huffy projede zbytkem zmrzliny. Když ujíždí k ulici Chase, nahnutý nad řídítky jako závodník Velké ceny, nechává na dlažbě tmavou a lesklou stopu. Vypadá jako krev. Někde poblíž zakráká vrána. Zní to, jako by se smála.

Dům č. 16 v uličce Robina Hooda: tady už jsme byli, jak říkala ta sboristka arcibiskupovi. Nakoukneme kuchyňským oknem a uvidíme Judy Marshallovou, dřímající na houpací židli v rohu. Na klíně jí leží kniha, román od Johna Grishama, který jsme posledně viděli na jejím nočním stolku. Na podlaze vedle ní stojí nedopitý šálek studené kávy. Judy se podařilo přečíst deset stránek, než usnula. Vypravěčství pana Grishama za to nemůže; Judy měla pernou noc, a nikoli poprvé. Už jsou to dva měsíce, co se naposledy vyspala víc než dvě hodiny v kuse. Fred ví, že se s jeho ženou něco děje, ale nemá tušení, jak vážné to je. Kdyby měl, byl by mnohem vyděšenější. Brzy se mu naskytne mnohem výmluvnější obraz jejího duševního stavu, a Bůh mu pak pomoz.

Judy začíná tlumeně sténat a házet hlavou sem a tam. Zase začíná říkat ta nesmyslná slova. Většinou jsou příliš zastřená spánkem, než aby jim bylo rozumět, ale abbalah a gorg pochytíme.

Najednou prudce otevře oči. Jsou zářivě, hluboce modré v tom ranním světle, které zaplňuje kuchyň letní kalně zlatou barvou.

„Ty!“ vyjekne a nohy jí křečovitě, neovladatelně zaškubají. Podívá se na hodiny nad sporákem. Je devět hodin dvanáct minut a všechno vypadá pokroucené, jak se často stává, když jsme spali sice hluboce, ale ne moc dobře ani dlouho. Táhl se za ní jakýsi hrozný sen, skoro noční můra, jako nitky hlenu po porodu: muži se slamáky staženými tak, aby jim stínily obličeje, kráčejí na přehnaně dlouhých nohou s přehnaně velkými střevíci s kulatými špičkami, zlověstní kráčející šviháci, kteří se hrozně rychle pohybovali po městě – bylo to Milwaukee? Chicago? – a na pozadí zlověstně oranžového nebe. Sen doprovázela hudba od kapely Bennyho Goodmana, hráli „King Porter Stomp“, tu písničku hrál její otec pokaždé, když se trochu střihnul, a v tom snu měla pocit, který byl děsivou směsicí hrůzy a žalu: staly se strašné věci, ale to nejhorší teprve přijde.

Necítí žádnou úlevu, jaká se obvykle dostaví, když se člověk probudí ze zlého snu – úlevu, kterou zažívala, když byla mladší a… a…

„A při zdravém rozumu,“ pronese chraptivým hlasem právě probuzeného člověka. „King Porter Stomp. To je věc.“ Pro ni to byla vždycky muzika, jaká doprovází staré kreslené filmy, takové, kde myši v bílých rukavicích běhají do děr a ven závratnou, horečnou rychlostí. Jednou, když s ní otec na takovou hudbu tancoval, ucítila, že proti ní tlačí cosi tvrdého. Cosi v jeho kalhotách. Potom, když pouštěl tu svou taneční muziku, se snažila být někde jinde.

„Nech toho,“ řekne stejně chraptivě. Je to hlas vrány a ji napadne, že v tom snu byla vrána. Určitě, no jistě. Vrána Gorg.

„Gorg znamená smrt,“ řekne a olízne si suchý horní ret, aniž si to uvědomí. Jazyk se jí vysune ještě dál a zpáteční cestou olízne nozdry, a je to teplé a mokré a jaksi uklidňující. „Tam znamená gorg smrt. Tam v –“

V Dálavách, ale to už nevysloví. Dřív totiž uvidí na kuchyňském stole cosi, co tam předtím nebylo. Je to proutěná krabice. Vychází z ní jakýsi zvuk, jakýsi tichý ospalý zvuk.

Podbřišek se jí sevře leknutím, střeva se jí uvolní a zvodnatí. Ví, jak se takové krabici říká: proutěný koš na ryby. Takový mívají rybáři.

Poslední dobou je ve French Landingu jeden rybář. Zlý rybář.

„Ty?“ zavolá, ale žádná odpověď se samozřejmě neozve. V domě nikdo není, jen ona. Dale je v práci a Ty bude lítat venku – určitě. Je červenec, letní prázdniny v plném proudu a Ty bude jezdit na kole po městečku a dělat všechno, co chlapci podle Raye Bradburyho dělají, když mají pro sebe celý nekonečný letní den. Ale nebude sám; Fred s ním promluvil o tom, aby se držel kluků, dokud Rybáře nechytí, aspoň do té doby, a ona taky. Judy neměla nijak ráda toho Wexlerovic kluka (ani malého Metzgera a Rennikera), ale čím víc je jich pohromadě, tím je to bezpečnější. Tyler letos v létě nejspíš neprožije žádné velké kulturní probuzení, ale aspoň –

„Aspoň se mu nic nestane,“ řekne chraptivým hlasem vrány Gorga. Ale zdá se, že ta krabice, která se objevila v kuchyni na stole, zatímco Judy spala, to popírá, že neguje veškeré představy o bezpečí. Odkud se tu vzala? A co je to bílé na víku?

„Nějaký lístek,“ řekne a vstane. Překoná krátkou vzdálenost mezi houpací židlí a stolem jako člověk, kterému se pořád zdá sen. Je to kus papíru přeložený v půli. Na půlce, kterou vidí, je napsáno Sladká Judy Modrooká. Na vysoké, než se seznámila s Fredem, chodila s klukem, který ji takhle oslovoval. Žádala ho, aby toho nechal – rozčilovalo ji to, připadalo jí to přeslazené –, a když se stále zapomínal (schválně, o tom byla přesvědčená), rázně to s ním skončila. A teď je to tu zase, ta pitomá přezdívka, a vysmívá se jí.

Judy roztočí kohoutek u dřezu, ale nespouští z lístku oči, natočí si do dlaně studenou vodu a napije se. Několik kapek dopadne na nápis Sladká Judy Modrooká a okamžitě to jméno rozmažou. Napsáno plnicím perem? Jak staromódní! Kdo dneska píše plnicím perem?

Natáhne ruku po lístku, ale pak strne. Ten zvuk v krabici zesílil. Je to jakési bzučení. To –

„To jsou mouchy,“ řekne. Osvěžila si hrdlo vodou a už tak nechraptí, ale Judy připadá, že pořád mluví jako vrána Gorg. „Poznáš přece bzučení much.“

Vezmi ten lístek.

Nechci.

Ano, ale MUSÍŠ! Tak ho vezmi! Kde je tvoje ODVAHA, ty zbabělá srágoro?

Dobrá otázka. Sakra dobrá otázka. Judyin jazyk zase vyleze, olízne horní ret a důlek pod nosem. Pak Judy vezme lístek a rozloží ho.

Promiň, že zbyla jenom jedna „ledva-vina“ (ledvina)

Tu druhou jsem si usmažil a snědl.

Byla moc dobrá!

Rybář

Nervy v prstech, dlaních, zápěstích a předloktí Judy Marshallové se najednou vypnou. Barva úplně vyprchá z obličeje, takže na tvářích vyvstanou modré žíly. Je zázrak, že neomdlela. Lístek jí vypadne z prstů a klikatě se snáší k zemi. Začne řičet synovo jméno, pořád dokola, a pak odklopí víko rybářského košíku.

Uvnitř jsou lesklé červené smyčky střev, po kterých lezou mouchy. Jsou tam svraštělé vaky plic a pumpa velká jako pěst, která bývala dětským srdcem. Je tam silný fialový polštář jater… a jedna ledvina. Po všech těch vnitřnostech lezou mouchy a celý svět je gorg, gorg, gorg.

Do prosluněného ticha kuchyně začne Judy Marshallová výt a šílenství konečně roztrhlo chatrnou klec, šílenství je konečně na svobodě.

Butch Yerxa měl v úmyslu vrátit se dovnitř po jediné cigaretě – když se koná Jahodová slavnost, je vždycky spousta práce (i když laskavý Butch nechová vůči tomu vymyšlenému drobnému svátku takovou nenávist jako Pete Wexler). Potom se u něj zastavila Petra Englishová, uklízečka z Asfodelu, a tak si začali povídat o motorkách, a než se nadál, uběhlo dvacet minut.

Povídá Petře, že musí jít, ona mu řekne, ať se kouká držet naleštěnou stranou navrch a ošlapanou dolů, a Butch proklouzne dveřmi zpátky rovnou do nepříjemného překvapení. A kruci, u stolu stojí Charles Burnside a ruku drží na kameni, který Butch používá jako těžítko. (Loni ho na táboře vyrobil jeho syn – tedy aspoň na něj namaloval ta slova – a podle Butche je zatraceně krásnej.) Butch nemá nic proti obyvatelům domova – určitě by dal Peteovi Wexlerovi co proto, kdyby se dozvěděl o těch cigaretách, nespokojil by se jen s nahlášením –, ale nemá rád, když mu sahají na osobní věci. Zvlášť tenhle chlap, který je vyložený hulvát, když má svých pár koleček pohromadě. Což právě nemá. Butch mu to pozná na očích. Opravdový Charles Burnside si vyšel na vzduch, možná na počest Jahodové slavnosti.

A když je řeč o jahodách, Burny už na nich zřejmě byl. Na rtech a hluboko ve vráskách v koutcích úst má stopy červeně.

Butch se na to ale sotva podívá. Na Burnym jsou ještě jiné fleky. Hnědé.

„Nechceš z toho sundat tu ruku, Charlesi?“ zeptá se.

„Z čeho?“ opáčí Burny a dodá: „Hovado.“

Butch nechce říct Z mého oblíbeného kamene, to zní hloupě. „Z mého těžítka.“

Burny se podívá na kámen, který právě vracel na místo (když se vynořil ze záchodové kabinky, byla na něm ještě trocha krve a vlasů, ale koupelny jsou přece k mytí). Odtáhne od kamene ruku a zůstane stát. „Umyj mě, pitomče. Podělal jsem se.“

„To vidím. Ale nejdřív mi řekni, jestli jsi šel rozmazat svoje hovna po kuchyni. A já poznám, jestli jsi tam byl, tak nelži.“

„Nejdřív jsem si umyl ruce.“ Burny ukazuje dlaně. Jsou hubené a kloubnaté, ale celé růžové a čisté. Dokonce i nehty jsou čisté. Určitě si je umýval. Pak dodá: „Debile.“

„Pojď se mnou do umývárny,“ říká Butch. „Ten debil tě opucuje.“

Burny cosi zachrochtá, ale jde docela ochotně.

„Chystáš se odpoledne na taneček?“ ptá se Butch, jen aby řeč nestála. „Naleštil sis lakýrky, kluku?“

Burny, který dokáže občas překvapit, pokud je trochu při sobě, se usměje a vycení pár žlutých zubů. Stejně jako rty jsou červeně potřísněné. „Si piš, dneska to roztočím.“

I když Ebbie nehne ani brvou, přece jen stále ustrašeněji poslouchá vyprávění T. J. o opuštěném kole a tenisce Tylera Marshalla. Zato na obličeji Ronnieho je znát velký strach.

„Tak co budeme dělat, Ebbie?“ ptá se T. J., když dovypráví. Konečně začíná po tom tryskovém výšlapu do kopce popadat dech.

„Jak to myslíš, co jako máme dělat?“ opáčí Ebbie. „To samý, co bysme stejně dělali, projedem ulici a podíváme se po vratných flaškách. Pak zajedeme do parku a budeme vyměňovat karty.“

„Ale… ale co když –“

„Zavři klapačku,“ přeruší ho Ebbie. Ví, jaké slovo se T. J. chystal říct, a nechce ho slyšet. Jeho táta říká, že házet klobouk na postel přináší smůlu, a Ebbie to nikdy nedělá. Pokud tohle nosí smůlu, pak vyslovit jméno nějakého úchylného zabijáka musí být dvojnásob horší.

Ale potom to ten blbec Ronnie Metzger stejně řekne… aspoň se o to pokusí. „Ale Ebbie, co když je to Byrář? Co když Tye chytil ten –“

„Zmlkni kurva!“ vykřikne Eddie a rozpřáhne se pěstí, jako by chtěl toho zatraceného breptu praštit.

V té chvíli z večerky vykoukne přičmoudlý majitel jako oturbanovaný čertík z krabičky. „Žádný takový řeči tu nechci!“ zakřičí. „Běžte už, jděte s těma nadávkama jinam! Nebo zavolám policii!“

Ebbie se pomalu rozjede pryč směrem, který ho zavede dále od Queen Street (potichu zamumlá bezperák, další okouzlující výraz, který se naučil od otce), a zbývající dva chlapci se vydají za ním. Když ujedou od večerky celý blok, Ebbie se zastaví a otočí se k těm dvěma s bradou i břichem vystrčeným.

„Odjel sám pryč před půl hodinou,“ prohlásí.

„Co?“ vyjeví se T. J.

„Kdo, co?“ diví Ronnie.

„Ty Marshall. Jestli se někdo zeptá, tak odjel sám před půl hodinou. Když jsme zrovna… hmmm…“ Ebbie zapátrá v paměti, což je pro něj těžká práce, protože v tom má malou praxi. Za běžných okolností je přítomnost všecko, co Ebbie Wexler potřebuje.

„Když jsme si prohlíželi výlohu železářství?“ napoví T. J. ustrašeně v naději, že si nevykoleduje od Ebbieho bolestivé válečky.

Ebbie se na něj chvíli tupě dívá, pak se usměje. T. J. se uvolní. Ronnie Metzger se pořád zmateně kouká. S baseballovou pálkou v ruce nebo s hokejovými bruslemi na nohou je Ronnie pánem celého okolí. Jinak ve všem plave.

„Správně,“ řekne Ebbie, „jo. Dívali jsme se do výlohy u Schmitta, pak projela okolo ta dodávka, ve který hrála ta punkáčská muzika, a pak Ty řekl, že musí odjet.“

„Kam musel odjet?“ ptá se T. J.

Ebbie není nijak bystrý, ale bohatě se mu dostává toho, čemu by se dalo říkat „primitivní mazanost“. Instinktivně ví, že nejlepší historka je krátká historka – čím míň toho v ní je, tím menší je šance, že vás někdo nachytá na slovíčku. „S tím se nám nesvěřoval. Jenom řekl, že musí jet.“

„Nikam neodjel,“ ozve se Ronnie. „Zůstal pozadu, protože je…“ Odmlčí se, pečlivě se na to slovo nachystá a tentokrát ho vysloví správně. „Pomalík.“

„To nikde nevytahuj,“ zarazí ho Ebbie. „Co když ten… co když ten chlap Tye chytil, vy pitomci? Chcete, aby lidi říkali, že to bylo proto, že nám nestačil? Že ho zabili nebo co, protože jsme ho nechali pozadu? Chcete, aby lidi říkali, že to byla naše vina?“

„Jé,“ vydechne Ronnie. „Fakticky myslíš, že ten Byrář – Rybář chytil Tye, co?“

„Nevím a nezajímá mě to,“ odsekne Ebbie, „ale nevadí mi, že je pryč. Začínal mi lézt krkem.“

„Aha.“ Ronnie vypadá bezduše a zároveň spokojeně. Co je tohle za blba, uvažuje Ebbie. To je totální a naprostý blb. A kdybyste tomu nevěřili, tak si vzpomeňte, že Ronnie, který je silný jako kůň, nechá Ebbieho, aby mu nasazoval jedny válečky za druhými. Nejspíš přijde den, kdy si Ronnie uvědomí, že už to nemusí snášet, a toho dne možná zatluče Ebbieho do země jako lidský kolík od stanu, ale Ebbie se takových věcí neobává; v předvídání budoucnosti je ještě horší než v pátrání v paměti.

„Ronnie?“ říká Ebbie.

„Co?“

„Kde jsme byli, když se Tyler odpojil?“

„Hm… u Schmittova železářství?“

„Správně. A kam jel?“

„To neříkal.“

Ebbie vidí, že pro Ronnieho to už začíná být pravda, a je spokojen. Otočí se k T. J. „Pochopils?“

„Pochopil.“

„Tak jedem.“

Opřou se do pedálů. Ten pitomec jede kousek před Ebbiem a T. J., jak tak projíždějí ulicí lemovanou stromy, a Ebbie to dovolí. Zajede blíž k T. J. a zeptá se: „Viděl jsi tam ještě něco? Někoho? Třeba nějakého chlapa?“

T. J. vrtí hlavou. „Jenom to kolo a tenisku.“ Odmlčí se a usilovně zavzpomíná. „Bylo tam rozházené listí. Z toho křoví. A myslím, že tam asi bylo pírko. Možná z vrány?“

Ebbie to nechá bez povšimnutí. Obírá se otázkou, jestli dnes ráno Rybář opravdu přišel k němu tak blízko, že sebral jednoho jeho kamaráda. Je v něm cosi krvežíznivého, čemu se ta představa líbí, co si libuje v pomyšlení, že jakési temné monstrum bez tváře zabilo otravného Tye Marshalla a sežralo ho k obědu. Je v něm ale také kus dítěte, které se bojí bubáka (tento kus nastoupí dnes v noci, až bude v pokoji ležet v posteli a třeštit oči do stínů, které se budou měnit v postavy a stahovat se kolem něho). A je v něm také cosi staršího, než kolik mu je, co instinktivně a okamžitě podniklo opatření, aby se vyhnul pátrání autorit, kdyby se ukázalo, že Tylerovo zmizení je to, čemu Ebbieho otec říká „průser“.

Ale tomu Ebbie Wexler stejně jako Dale Gilbertson a Tyův otec Fred hluboce a naprosto nevěří. Prostě nemůže uvěřit, že se Tylerovi stalo něco definitivního. Přestože Amy St. Pierreovou a Johnnyho Irkenhama našli rozřezané na kusy a pověšené ve staré slepičárně. To jsou děti, o kterých Ebbie slyšel ve večerních zprávách, jsou to vymyšlenosti ze Země TéVé. Neznal Amy ani Johnnyho, takže klidně mohli umřít, stejně jako ti jakobylidé, kteří umírají ve filmech a v televizi. Tyler je jiný. Ty byl prostě tady. Mluvil s Ebbiem, Ebbie mluvil s ním. Podle Ebbieho mozku se tohle rovná nesmrtelnosti. Nebo by se mělo rovnat. Kdyby Rybář mohl sebrat Tye, tak by mohl sebrat každé děcko. I jeho. Takže stejně jako Dale a Fred tomu prostě nevěří. V nejtajnějším a nejhlubším koutku srdce ho cosi ujišťuje, že všechno je na planetě Ebbie v pořádku, popírá to Rybáře a všechno jeho dílo.

T. J. nakousne: „Ebbie, myslíš –“

„Né,“ zavrčí Ebbie. „Však on se objeví. Pojeď, jedeme do parku. Můžeme se po plechovkách a flaškách podívat později.“

* * *

Fred Marshall nechal sportovní sako a kravatu v kanceláři, vyhrnul si rukávy a teď pomáhá Rodovi Tisburymu vybalovat nový kultivátor Hiler. Je to první kus z nové řady Hiler a je to krasavec.

„Čekal jsem na takovou věcičku nejmíň dvacet roků,“ říká Rod. Odborně zastrkuje širší konec páčidla pod víko velké bedny a jedna z dřevěných postranic padne na betonovou podlahu garáže, jen to suše práskne. Rod je u Goltze hlavní mechanik a tady v garáži pro opraváře je král. „Je jako dělanej pro malý farmáře a taky se šikne zahradníkovi ve městě. Jestli jich do podzimka neprodáte aspoň tucet, tak to pěkně odfláknete.“

„Prodám jich do konce srpna dvacet,“ říká Fred s velkou sebedůvěrou. Všechny jeho starosti na chvíli zahnal tento nádherný zelený stroj, který svede sakra víc práce než obyčejný kultivátor. Má spoustu šikovných nástavců, které padnou na místo lehounce jako podzimní sáčko. Chce ho nastartovat, poslechnout si, jak běží. Ten dvouválcový motor vypadá skvostně.

„Frede?“

Netrpělivě se ohlédne. Je to Ina Gaitskillová, sekretářka Teda Goltze a recepční podniku. „Co je?“

„Na lince jedna máš hovor.“ Ukazuje na druhou stranu garáže – plné rachotících strojů a drnčení pneumatických šroubováků, uvolňujících šrouby na starém traktoru Case – ukazuje na telefon na zdi, kde bliká několik světel.

„Nemůžeš to vzít za mě, Ino? Chtěl jsem pomoct Rodovi nasadit baterii do téhle potvůrky a potom –“

„Myslím, že bys to měl vzít sám. Je to nějaká paní, Enid Purvisová. Vaše sousedka?“

Fred chvilku vypadá nechápavě, ale potom mu přispěchá na pomoc jeho prodavačský mozek, který neustále skladuje různá jména. Enid Purvisová. Dekeova manželka. Na rohu Robina Hooda a Panny Mariany. Viděl Dekea zrovna dnes ráno. Zamávali si.

Zároveň si uvědomí, že Ina má nějak velké oči a její jindy velká ústa jsou stažená. Vypadá ustaraně.

„Co se stalo?“ ptá se Fred. „Ino, co je?“

„Nevím.“ Pak neochotně dodá: „Něco s tvou manželkou.“

„Radši to běž vzít,“ říká Rod, ale Fred už spěchá po zamaštěné betonové podlaze k telefonu.

Přijede domů deset minut poté, co vyrazil od Goltze, a odstartoval z parkoviště pro zaměstnance, až hvízdal štěrk, jako by byl puberťák. Nejhorší bylo, že Enid Purvisová s ním mluvila klidně a opatrně, jak se strašně snažila, aby nemluvila vyděšeně.

Venčila Potsie kolem domu Marshallových, jak mu říkala, když uslyšela křičet Judy. Ne jednou, ale dvakrát. Enid samozřejmě udělala to, co by udělal každý dobrý soused, Bůh jí požehnej: došla ke dveřím, zabouchala, pak nakoukla do škvíry na dopisy a zavolala dovnitř. Kdyby se nikdo neozval, nejspíš by zavolala na policii, jak řekla Fredovi. Ani by se kvůli tomu nevracela domů; přešla by ulici k Potským a zavolala od nich. Ale –

„Nic mi není,“ zavolala Judy a pak se zasmála. Ten smích byl spíš vřískot a končil zahihňáním. Enid připadlo, že ten smích je kdoví proč ještě horší než jekot. „Byl to jenom sen. Dokonce i Ty byl sen.“

„Pořezala jste se, drahoušku?“ zavolala Enid škvírou ve dveřích. „Upadla jste?“

„Žádný košík na ryby nebyl,“ odpověděla Judy. Možná řekla něco jiného, ale Enid si byla svým sluchem docela jistá. „Ten se mi taky zdál.“ Potom, jak Enid Fredovi neochotně pověděla, se Judy Marshallová rozplakala. Enid velmi rozrušilo, když slyšela takové zvuky škvírou na dopisy. Dokonce i pejsek začal kňučet.

Enid zavolala ještě jednou, zeptala se, jestli může jít dál a přesvědčit se, jestli se Judy něco nestalo.

„Jděte pryč!“ křikla Judy. Do pláče se najednou zasmála – zlostně, bláznivě se zasmála. „Vy se mi taky jenom zdáte. Celý tenhle svět se mi zdá.“ Potom se ozval zvuk tříštěného skla, jako by zavadila o kávový hrnek nebo sklenici na vodu a shodila je na zem. Nebo s nimi třískla o zeď.

„Policii jsem nevolala, protože se nezdálo, že by se jí něco stalo,“ řekla Enid Fredovi (Fred stál s telefonním sluchátkem vraženým do ucha a druhou rukou si zacpával druhé, aby neslyšel všechno to mechanické drnčení a bouchání, které se mu jindy tak líbilo, ale v této chvíli mu lezlo do hlavy jako chromované hřeby). „Tedy tělesně. Ale Frede… myslím, že byste měl jet domů a podívat se na ni.“

Hlavou mu proletěl proud vzpomínek na Judyiny nedávné podivnůstky. A také slova Pata Skardy. Mentální dysfunkce… Slyšíme, jak lidi říkají „ruplo mu v bedně“, ale obvykle tomu předcházejí příznaky…

A on ty příznaky viděl, že?

Viděl je a nic neudělal.

Fred zaparkuje auto (střízlivý Ford Explorer) na cestě k domu, vyběhne po schodech a už volá manželčino jméno. Žádná odpověď. Ani když vstupuje předními dveřmi (rozrazí je tak prudce, že mosazná krytka škvíry na dopisy nesmyslně klapne), neslyší žádnou odpověď. Klimatizované útroby domu mu nepříjemně ochladí kůži a on si uvědomí, že se potí.

„Judy? Jude?“

Stále žádná odpověď. Utíká chodbou do kuchyně, kde ji obvykle zastihne, když se pro něco vrací domů během pracovní doby.

Kuchyň je zalitá sluncem a prázdná. Stůl a linka jsou čisté, přístroje se lesknou, v odkapávači leží dva kávové šálky, jsou čerstvě umyté a odráží se od nich slunce. Slunce se také odráží z hromádky rozbitého skla v rohu. Fred uvidí na jednom kousku květinový vzor a uvědomí si, že to byla vázička na parapetu.

„Judy?“ volá znovu. Cítí, jak mu krev buší v krku a ve spáncích.

Neodpoví mu, ale uslyší ji shora, začíná cosi zpívat.

„Houpy houpy, děťátko moje, stromy tě houpají, větříček fouká…“

Fred písničku pozná, ale místo aby se mu ulevilo, když zaslechl její hlas, projede jím ještě horší chlad. Zpívávala tu písničku Tylerovi, když byl malý. Je to Tyova ukolébavka. Fred tu písničku neslyšel z jejích úst už celé roky.

Vrací se chodbou ke schodům a teď vidí, čeho si prve nevšiml. Ta grafika od Andrewa Wyetha, Christinin svět, už nevisí na zdi a je opřená o topení. Tapeta pod háčkem na obraz je na několika místech stržená až na omítku. Fred, kterému je stále větší zima, ví, že to udělala Judy. Není to ani tušení, ani dedukce. Nazvěme to telepatií dlouho ženatého člověka.

Shora se k němu nese píseň, krásná a melodická, ale zároveň dokonale prázdná: „… kolébka se houpá. Když se větve zlomí, kolébka upadne…“

Fred to bere po dvou nahoru a v běhu na ni volá.

Na chodbě nahoře je děsivý nepořádek. Tady visela výstavka fotografií z jejich minulosti: Fred a Judy před Madison Shoes, bluesovým klubem, kam občas chodili, když se v Čokoládové hlídce nedělo nic zajímavého; Fred a Judy při prvním tanečku na svatební hostině před dojatými pohledy rodinných příslušníků; Judy na nemocničním lůžku, vyčerpaná, ale usměvavá, v náručí uzlíček, kterým byl Ty; fotka rodinné farmy Marshallových, nad kterou se Judy vždycky ofrňovala; a další fotografie.

Většina těch zarámovaných fotografií už na stěnách nevisí. Některé, třeba ta s tou farmou, byla stržena. Střepy skla leží na chodbě jako lesklé kaluže. A Judy se na několika místech vrhla i na tapetu. Na místě, kde visela fotka Judy a Tye v nemocnici, byla tapeta skoro úplně stržená a Fred vidí místo, kde škrábala do omítky. Některé drápance nasákly usychající krví.

„Judy! Judy!“

Tylerovy dveře jsou otevřené. Fred tryskem proběhne chodbou, sklo mu vrže pod sandály.

„… a Tyler i kolébka spadnou do trávy.“

„Judy! Ju –“

Zůstane stát ve dveřích, na chvíli nadobro bez dechu.

Tyův pokoj vypadá, jako by prodělal bezohlednou domovní prohlídku v nějaké detektivce. Zásuvky z prádelníku jsou vysypané a válejí se po zemi, většinou jsou obrácené. Prádelník je odtažený od zdi. Letní šatstvo je rozházené bez ladu a skladu – džíny a trička a prádlo a bílé sportovní ponožky. Dveře od skříně jsou dokořán a šaty z ramínek strhané; stejná manželská telepatie mu napoví, že Judy shodila Tyovy kalhoty a košile, aby se přesvědčila, že za nimi nic není. Sako Tylerova jediného obleku visí nakřivo na klice skříně. Jeho plakáty už na zdi nevisí; Mark McGwire je roztržený v půli. Tapetu pod plakáty nechala na pokoji, až na jedno místo, zato tam se vyřádila. Za obdélníkovým obrázkem hradu (vraťte se do auld sod) je tapeta úplně strhaná. Na omítce pod ní jsou další krvavé škrábance.

Judy Marshallová sedí na holé matraci synovy postele. Povlečení leží na hromadě v rohu, deky také. Postel je odtažena kus od zdi. Judy má skloněnou hlavu. Nevidí jí do obličeje – stíní ho vlasy – ale Judy má na sobě kraťasy a na jejích opálených stehnech jsou krvavé kapky a šmouhy. Rukama se drží pod koleny, takže dlaně nejsou vidět, a Fred je tomu rád. Nechce vidět, jak strašně si ruce zřídila, dokud nebude muset. Srdce mu bouchá jako zvon, nervový systém ukazuje červené hodnoty adrenalinového přetížení a v ústech má chuť jako po shořelém doutnáku.

Judy začíná znovu zpívat refrén Tyovy ukolébavky, ale Fred to nevydrží. „Judy, nech toho,“ říká a jde k ní tím minovým polem, které ještě včera, když sem přišel dát Tyovi pusu na dobrou noc, bylo docela pěkně uklizeným chlapeckým pokojem. „Nech toho, miláčku, už je to dobré.“

Kupodivu přestane. Zvedne hlavu, a když Fred uvidí ten vyděšený pohled v očích, přijde o poslední kapku dechu, která mu ještě zbývala. Vidí něco horšího než strach. Vidí prázdnotu, jako by se cosi v jejím nitru odsunulo a odhalilo černou díru.

„Tyler je pryč,“ říká Judy prostě. „Dívala jsem se za všechny obrázky… byla jsem přesvědčená, že je za tímhle, kdyby někde byl, určitě by byl za tímhle…“

Ukazuje na místo, kde visel plakát vyzývající k cestování do Irska, a on vidí, že Judy si utrhla nebo skoro utrhla čtyři nehty na levé ruce. Žaludek se mu zhoupne. Její prsty vypadají, jako by si je namočila v červeném inkoustu. Kéž by to byl inkoust, pomyslí si Fred. Kéž by.

„… ale je to samozřejmě jenom obrázek. Všechno jsou to jenom obrázky. Teď to vidím.“ Odmlčí se, pak vykřikne: „Abbalah! Munshun! Abbalah-gorg, Abbalah-dun!“ Jazyk jí vyjede z úst – protáhne se do nemožné délky, jako by byl z kresleného filmu – a mokře jí olízne nos. Fred to vidí, ale nevěří tomu. Připadá mu, jako by vstoupil doprostředka nějakého filmového hororu a zjistil, že všechno je skutečné, a neví, co dělat. Co má dělat? Když zjistíte, že žena, kterou milujete, zešílela – přinejmenším ztratila kontakt s realitou – co máte dělat? Jak se s tím sakra vypořádat?

Ale on ji miluje, miloval ji od prvního týdne, kdy se s ní seznámil, bezmocně a naprosto a vždy bez stopy lítosti, a láska ho vede i teď. Posadí se vedle ní na postel, vezme ji kolem pasu a prostě ji objímá. Cítí, jak se Judy vevnitř otřásá. Její tělo se chvěje jako drát.

„Miluju tě,“ říká a je překvapen vlastním hlasem. Zvláštní, jaký klid dokáže vzejít z tak bláznivého kotle plného zmatku a strachu. „Miluju tě a všechno bude v pořádku.“

Podívá se na něj a cosi se jí vrátí do očí. Fred to nemůže nazvat vyloženě zdravým rozumem (i když by moc rád), ale je to aspoň kousek vědomí. Judy ví, kde je a kdo je s ní. Chvilku vidí v jejích očích vděčnost. Potom se jí tvář svraští novým záchvatem žalu a Judy se rozpláče. Je to vyčerpaný, ztracený pláč, který na něj zaútočí. Nervy, srdce a mozek, to všechno se na něj vyhrne najednou.

„Tyler je pryč,“ opakuje Judy. „Gorg ho uhranul a abbalah ho sebral. Abbalah-dun!“ Slzy jí tečou po tvářích. Když zvedne ruce, aby je utřela, po prstech jí zůstává děsivá krvavá mazanice.

Fred je sice přesvědčen, že Tyler je v pořádku (Fred tedy žádné předtuchy toho dne neměl, pokud nepočítáme jeho růžové vyhlídky na prodej nového kultivátoru Hiler), ale při pohledu na ty šmouhy se rozklepe a není to jenom tím, jak Judy vypadá, ale tím, co právě řekla: Tyler je pryč. Ty je se svými kamarády; říkal Fredovi zrovna včera večer, že s Ronniem, T. J. a tím odpudivým Wexlerovic hochem chtějí celý den „blbnout venku“. Pokud by ti tři chlapci jeli někam, kam by se Tyovi nechtělo, měl nařízeno jít rovnou domů. Zdálo se, že všechny možnosti jsou zajištěny, ale stejně… copak neexistuje to, čemu se říká mateřská intuice? No, pomyslí si, možná tak v televizi.

Zvedne Judy do náručí a znovu se vyděsí, tentokrát nad tím, jak je lehká. Zhubla nejmíň deset kilo od té doby, co jsem ji naposledy takhle zvedal, pomyslí si. Nebo aspoň o pět. Jak to, že jsem si toho nevšiml? Ale zná odpověď. Částečně za to může práce, které se příliš věnuje, a potom tvrdohlavě odmítal připustit si možnost, že něco není zásadně v pořádku. No, tak tenhle mylný předpoklad se tedy nevyplnil, myslí si, když ji vynáší z pokoje ven (její paže se unaveně zvedly a chytily ho kolem krku). A skutečně tomu věří, přestože je nadále slepé přesvědčen, že syn je v bezpečí.

Judy při svém běsnění vynechala jejich ložnici a Fredovi pokoj připadá jako chladivá oáza zdravého rozumu. Judy má očividně stejný pocit. Unaveně vydechne, paže spustí dolů. Vyplázne jazyk, ale tentokrát si jen lehce olízne horní ret. Fred se skloní a položí ji na postel. Judy zvedne ruce a podívá se na ně.

„Pořezala jsem se… poškrábala se…“

„Ano,“ souhlasí. „Přinesu ti na to něco.“

„Jak…?“

Na chvilku se vedle ní posadí. Hlava se jí zabořila do měkkého vysokého polštáře a víčka jí poklesla. Fred má dojem, že kromě údivu stále v jejích očích vidí tu hroznou prázdnotu. Doufá, že se plete.

„Copak se nepamatuješ?“ zeptá se mírně.

„Ne… upadla jsem?“

Fred raději neodpoví. Začíná mu to znovu myslet. Ne moc, ještě toho není příliš schopen, ale aspoň trochu. „Miláčku, co je to gorg? Co je to abbalah? Je to nějaký člověk?“

„Ne… nevím… Ty…“

„Tyovi nic není,“ říká.

„Je…“

„Není,“ naléhá na ni. Možná přesvědčuje oba lidi, kteří jsou v tomto pěkném, vkusně zařízeném pokoji. „Zlatíčko, jenom tu pěkně lež. Přinesu pár věcí.“

Oči se jí pomalu zavřou. Fred si pomyslí, že Judy usne, ale víčka se jí zase pracně pootevřou.

„Pěkně tu lež,“ říká. „Žádné vstávání, nikam nechoď. Toho už bylo dost. Vystrašila jsi chudáka Enid Purvisovou tak, že přišla aspoň o rok života. Slibuješ?“

„Slibuju…“ Znovu se jí zavřou víčka.

Fred vejde do sousední koupelny, uši má stále nastražené, aby zaslechl zvuky jakéhokoli pohybu za sebou. V životě nikdy neviděl nikoho, kdo by vypadal vyšinutěji než Judy v tomto okamžiku, ale šílenci jsou chytří, a přestože byl schopen namlouvat si jisté věci donekonečna, už si nemohl nic předstírat ohledně momentálního duševního stavu své ženy. Šílená? Opravdu totálně a naprosto šílená? To snad ne. Ale rozhodně je vyšinutá. Dočasně vyšinutá, opraví se, když otvírá lékárničku.

Vezme lahvičku s Mercurochromem, potom prohlédne léky na horní poličce. Není jich mnoho. Popadne jednu úplně vlevo. Sonata, z lékárny ve French Landingu, jedna kapsle před spaním, nepoužívat déle než čtyři dny po sobě, předepsal doktor Patrick J. Skarda.

Fred nevidí v zrcadle lékárničky celou postel, vidí jen spodní část… a také jednu Judyinu nohu. Je stále na posteli. Dobře, dobře. Vyklepne jednu kapsli Sonaty do dlaně, pak vysype ze sklenice kartáčky na zuby – nechce se mu jít až dolů pro čistou sklenici, nechce ji nechávat samotnou tak dlouho.

Natočí vodu, pak se vrátí do ložnice se sklenicí, s pilulkou a lahvičkou Mercurochromu. Judy má zavřené oči. Dýchá tak pomalu, že jí Fred musí položit ruku na hrudník, aby se ujistil, jestli vůbec dýchá.

Podívá se na tabletku pro spaní, chvilku uvažuje, pak s Judy zatřese. „Judy! Jude! Probuď se trochu, zlato. Jenom si vezmeš prášek, ano?“

Ani nezamumlá a Fred pilulku odloží. Nakonec to nebude nutné. Má trochu optimističtější pocit díky tomu, jak rychle a hluboce usnula. Jako by praskl nějaký škodlivý vřed, vypustil ze sebe jed a ona zůstala sice slabá a unavená, ale jinak třeba v pořádku. Že by to tak bylo? Fred neví, ale je přesvědčen, že Judy spánek nepředstírá. Všechny Judyiny současné trampoty začaly nespavostí, a nespavost ji neopouštěla. Kromě toho, že několik měsíců jevila znepokojivé příznaky – mluvila se sebou a dělala tu divnou a dost nechutnou věc s jazykem, abychom uvedli příklad – nevyspala se pořádně už od ledna. Proto ta Sonata. Teď se zdá, že to konečně překonala. A je to snad příliš mnoho, když doufá, že až se probudí z normálního spánku, bude zase ve své kůži? Že k zhroucení ji dohnaly starosti o synovo bezpečí během Rybářova léta? Možná ano, možná ne… ale aspoň to poskytlo Fredovi trochu času k přemýšlení o tom, co by měl podniknout dál, a on by ten čas měl beze zbytku využít. Vypadá to, že jedna věc je neoddiskutovatelná: jestli tu Ty bude, až se jeho matka probudí, bude mít Ty mnohem spokojenější matku. Naléhavá otázka tedy zní, jak co nejrychleji najít Tye.

Jako první ho napadne, že zavolá k Tyovým přátelům domů. Bylo by to snadné, čísla visí na ledničce, napsala je Judy svým úhledným rukopisem s opačným sklonem, hned vedle čísla na hasiče, policii (včetně soukromého čísla Dalea Gilbertsona, je to dávný přítel) a záchranky ve French Landingu. Ale Fredovi trvá jen chvilku, než si uvědomí, že je to špatný nápad. Ebbieho matka je po smrti a jeho otec je nepříjemný hlupák – Fred se s ním setkal jenom jednou a to mu bohatě stačilo. Fred nemá moc rád, když jeho žena některým lidem dává nálepku „ztracenci“ (Kdo si myslíš, že jsi, zeptal se jí jednou, Královna nejchytřejšího království?), ale v případě Petea Wexlera to označení sedělo. Ten nebude mít tušení, kde kluci dneska jsou, a nebude ho to zajímat.

Paní Metzgerová a Ellen Rennikerová by to vědět mohly, ale Fred sám byl kdysi chlapcem, který prožíval letní prázdniny – to vám celý svět leží u nohou a můžete jít nejméně na dva tisíce míst – takže o tom Fred velmi pochybuje. Možná, že chlapci jsou na obědě (táhne k polednímu) u Metzgerových nebo Rennikerových, ale stojí ta chabá možnost za to, že vystraší dvě ženy k smrti? Protože to první, na co obě pomyslí, bude vrah, to je jisté, jako že Bůh tvoří rybičky… a rybáře, kteří je chytají.

Jak tak znovu sedí na posteli vedle své ženy, pocítí Fred poprvé doopravdy náznak obav o svého syna, ale okamžitě je zažene. Teď není vhodná chvíle na nějaká kdyby. Musí mít na paměti, že duševní problémy jeho ženy a synovo bezpečí spolu nesouvisí – to jenom v její hlavě. Jeho úkolem je předvést jí Tye, hned a celého, a tím jí dokázat, že její strach nemá důvod.

Fred se podívá na hodiny u své strany postele a uvidí, že je čtvrt na dvanáct. Jak ten čas letí, když se člověk baví, pomyslí si. Judy vedle něj dýchavičně zachrápe. Chrápe potichu, opravdu jako dáma, ale Fred stejně nadskočí. Jak ho vyděsila, když ji poprvé uviděl u Tye v pokoji! Je vystrašený ještě teď.

Ty se svými kamarády možná přijdou sem na oběd. Judy říká, že to dělají často, protože Metzgerovi toho moc k jídlu nemají a paní Rennikerová obyčejně vaří cosi, čemu chlapci říkají „blivajz“, jakési tajemné jídlo složené z nudlí a jakéhosi šedého masa. Judy jim ohřívá polévku z konzervy a připravuje pořádné obložené chleby, takové věci. Ale Ty má dost peněz, aby je všechny pozval k McDonaldovi u toho malého obchodního domu na severní straně městečka, nebo by mohli jít do restaurace U bludného synáčka, laciného podniku s lacinou výzdobou z padesátých let. A Ty rád kamarády pohostí. Je to štědrý kluk.

„Počkám do oběda,“ zamumlá a vůbec si neuvědomuje, že říká nahlas, co si myslí. Judy to však rozhodně neruší, ta neví o světě. „Potom –“

Co potom? To vlastně neví.

Sejde do přízemí, zapne kávovar a zavolá do práce. Požádá Inu, aby řekla Tedu Goltzovi, že dneska už nepřijde – Judy je nemocná. Má chřipku, říká jí. Zvrací a vůbec. Projde seznam lidí, které toho dne měl navštívit, a řekne jí, aby požádala Otto Eismana, aby se jich ujal. Otto je zmákne levou rukou.

Zatímco s ní mluví, cosi ho napadne, a když zavěsí, přece jen zavolá k Metzgerovým a Rennikerovým. U Metzgerů to vezme záznamník, takže Fred rovnou zavěsí. Ellen Rennikerová to však po druhém zazvonění zvedne. Fred mluví uvolněně a vesele – úplně přirozeně, je sakra dobrý prodavač – a požádá ji, aby Ty zavolal domů, kdyby se u nich chlapci ukázali na oběd. Fred říká, že musí svému synovi něco říct, a snaží se, aby to vypadalo na příjemné tajemství. Ellen říká, že to vyřídí, ale dodá, že T. J. měl dnes ráno, když odcházel z domu, čtyři nebo pět dolarů, které ho pálily v kapse, takže ho čeká nejdřív k večeři.

Fred se vrátí nahoru a podívá se na Judy. Nepohnula zatím ani prstem a Fred si myslí, že je to dobře.

Ne. Nic z toho není dobře.

Místo aby strach začal polevovat, když se situace uklidnila – aspoň trochu – strach se stupňuje. Už nepomáhá, když si říká, že Ty je s kamarády. Ten prosluněný, tichý dům mu nahání husí kůži. Uvědomuje si, že nechce mít Tye před sebou celého a v pořádku jen kvůli manželce. Kam ti chlapci šli? Je nějaké místo –

Jistěže je. Kde se kupují Magické karty? Ta hloupá, nepochopitelná hra, kterou hrají?

Fred Marshall spěchá zase dolů, popadne telefonní seznam, prolistuje Zlaté stránky a zavolá do večerky. Jako většina obyvatel ve French Landing i Fred chodí do večerky čtyřikrát nebo pětkrát týdně – pro plechovku limonády nebo karton pomerančového džusu – a poznává indický přízvuk prodavače. Okamžitě se mu vybaví jeho jméno: Rajan Patel. To je starý prodavačský trik, udržet si v aktivním souboru co nejvíce jmen. V tomto případě to rozhodně pomáhá. Když Fred začne tomu muži říkat pane Patele, prodavač ihned zjihne a je velmi ochoten pomoci. Bohužel toho moc neví. Chodí tam spousta kluků. Všichni kupují Magické karty, také Pokémony a baseballové karty. Někteří si ty karty venku vyměňují mezi sebou. Určitě si však vzpomíná na tři chlapce, kteří ráno přijeli na kolech. Kupovali si kromě karet také zmrzlinu a pak se kvůli čemusi venku hádali. (Rajan Patel se nezmiňuje o nadávkách, i když hlavně kvůli nim si ty kluky zapamatoval.) Po chvilce kamsi odjeli.

Fred popíjí kávu, i když si vůbec nevzpomíná, že by si ji nalil. V hlavě se mu spřádají do hedvábných pavučin nové nitky neklidu. Tři kluci. Tři.

To nic neznamená, to přece víš, že jo? říká si. On to ví, ale zároveň to neví. Nevěří ani tomu, že se od Judy trochu nakazil tím podivínstvím, jako by to byla rýma. Je prostě… jenom… přehnaně úzkostlivý.

Požádá Patela, aby ty chlapce popsal, a nijak ho nepřekvapí, že to Patel nedokáže. Řekne jenom, že jeden z nich byl trochu tlustý, ale ani to neví jistě. „Promiňte, ale chodí jich sem strašně moc,“ říká. Fred odpoví, že chápe. Opravdu to chápe, ale ani všechno pochopení světa mu neuleví.

Tři chlapci. Ne čtyři, ale tři.

Přišel čas oběda, ale Fred nemá ani trochu hlad. To strašidelné, prosluněné ticho nic neporušuje. Pavučiny se rozrůstají.

Ne čtyři, ale tři.

Jestli pan Patel viděl Tyovu partu, ten tlustší chlapec byl určitě Ebbie Wexler. Otázkou je, kdo byli ti zbývající dva? A který chyběl? Který byl tak hloupý, aby se pustil na projížďku sám?

Ty je pryč, Gorg ho uhranul a abbalah ho sebral.

Bláznivé řeči, co jiného… ale Fredovi na rukou přesto naskočí husí kůže. Postaví hrnek s kávou na stůl, až to cvakne. Uklidí to rozbité sklo, to udělá. To bude další krok, bez debaty.

Opravdový další krok, logický krok mu zní hlavou, když stoupá do schodů, ale on tu myšlenku okamžitě zažene. Policajti mají určitě už plné zuby dotazů hysterických rodičů, kteří tak před hodinou ztratili děti z očí. Když posledně viděl Dalea Gilbertsona, ten chudák vypadal ztrápeně a zachmuřeně. Fred nechce, aby se ocitl na straně problému a ne na straně řešení. Ale stejně…

Nebyli čtyři, ale tři.

Vezme z malé komory vedle prádelny lopatku a smeták a začne zametat střepy. Když skončí, podívá se na Judy, vidí, že stále spí (tak hluboce, jako už dávno ne, podle toho, jak vypadá), a zajde do Tyova pokoje. Kdyby ho Ty takhle uviděl, rozrušilo by ho to. Myslel by si, že mámě se stalo něco horšího, než že jenom nedostala slíbenou kolu k hamburgeru.

S tím si nemusíš dělat starosti, šeptá v něm cosi. Stejně ten pokoj neuvidí, ani dnes večer, ani nikdy jindy. Gorg ho uhranul a abbalah ho sebral.

„Nech toho,“ napomíná se Fred. „Přestaň se chovat jako stará bába.“

Ale dům je příliš prázdný, příliš tichý a Fred Marshall má strach.

Uklidit Tylerův pokoj trvá mnohem déle, než Fred čekal; jeho manželka tu řádila jako tajfun. Jak to, že taková drobná žena má v sobě tolik síly? Je to síla šílence? Možná, ale Judy nepotřebuje sílu šílence. Když si něco umane, je z ní nebezpečný stroj.

Než douklízel, uplynuly skoro dvě hodiny a jedinou viditelnou jizvou zůstává vyškrábaný obdélník v tapetě na místě, kde visel ten irský plakát. Fred sedí na Tyově ustlané posteli a zjišťuje, že čím déle se na to místo dívá, tím méně dokáže snášet bílou omítku, nechutně vykukující jako zlomená kost z roztržené kůže. Krvavé šmouhy umyl, ale s těmi škrábanci, které nadělala nehty, nesvede nic.

Ale ano, mohl bych, pomyslí si. Ano, to bych také mohl.

Tyova skříň je z mahagonu, tento kus nábytku dostali od nějakého vzdáleného příbuzného z Judyiny strany. Šíbovat s ním, to opravdu není práce pro jednoho člověka, ale za daných okolností to Fredovi vyhovuje. Podstrčí pod skříň kobereček, aby neponičil podlahu, a pak ji odtáhne na druhou stranu pokoje. Jakmile ji postavil ke zdi, zakryla skoro celé poškrábané místo. Když to holé místo zmizelo z očí, cítí se Fred líp. Víc při smyslech. Ty se domů na oběd nevrátil, ale Fred to vlastně ani nečekal. Vrátí se domů ve čtyři, nejpozději. Přijde domů na večeři. Na to můžete vsadit.

Fred se loudá do ložnice, cestou si masíruje zátylek. Judy se stále vůbec nepohnula a on jí znovu úzkostně položí ruku na hruď. Dýchá pomalu, ale pravidelně. Tohle je v pořádku. Lehne si vedle ní na postel, chce si uvolnit kravatu a zasměje se, když nahmatá rozepnutý límeček. Sako a kravata, obojí zůstalo u Goltze. No, byl to bláznivý den. Prozatím je příjemné, ležet tady v klimatizovaném chladu, ulevovat bolavým zádům. Přestěhovat tu skříň, to byla fuška, ale je rád, že to udělal. Určitě nebude klimbat, na to je moc rozčilený. Kromě toho si nikdy během dne nechodil zdřímnout.

Při tom pomyšlení Fred usne.

Judy vedle něj, také spící, začíná cosi šeptat. Gorg… abbalah… Karmínový král. A jakési ženské jméno.

To jméno je Sofie.

6

Na stole v kanceláři policejního okrsku ve French Landingu zazvoní telefon. Bobby Dulac se zrovna rýpal v nose. Poslední nález rozmázne o podrážku a zvedne sluchátko.

„Ha-ló, policejní oddělení, u telefonu Dulac, co pro vás mohu udělat?“

„Ahoj, Bobby. Tady je Danny Tcheda.“

Bobbyho zašimrá kolem žaludku. Danny Tcheda – příjmení se vyslovuje podobně jako cheetah, gepard – je jedním ze čtrnácti místních policejních pochůzkářů. Momentálně má službu a předpisy nařizují, aby se policisté ve službě hlásili rádiem. Jediná výjimka z tohoto pravidla souvisí s Rybářem. Dale nařídil, aby policisté na hlídce volali telefonem, pokud si budou myslet, že se ocitli v situaci, která má něco společného s tímto vrahem. Do éteru strká uši příliš mnoho lidí, nepochybně také Wendell „Osina“ Green.

„Danny, co je?“

„Možná nic, možná něco blbýho. V kufru auta mám kolo a jednu tenisku. Našel jsem je na Queen Street. Poblíž Maxtonova domova pro přestárlé.“

Bobby k sobě přitáhne blok a začne psát. Šimrající žaludek mu těžkne jako kámen.

„S kolem nic není,“ pokračuje Danny, „jenom tam stálo na opěrkách, ale dohromady s tou teniskou…“

„Jo, jo, chápu, Danny, ale to bys neměl, motat se do věcí, který by mohly bejt důkazem v trestným činu.“ Prosím tě bože, ať to není důkaz trestnýho činu, myslí si Bobby Dulac. Prosím tě, Bože, ať to není další trestnej čin.

Před chvílí byla u Dalea na návštěvě matka Irmy Freneauové, a i když nebyl slyšet žádný křik nebo pláč, vyšla ven se slzami na tvářích a vypadala jako smrtka. Pořád si nejsou jistí, jestli ta malá holka byla třetí obětí Rybáře, ale –

„Bobby, já jsem musel,“ říká Danny. „Jezdím sólo, nechtěl jsem to pouštět do éteru, musel jsem najít telefon. Kdybych tam to kolo nechal, babral by se do toho někdo jinej. Sakra, klidně by ho ukrad. Je to dobrý kolo, Schwinn, třírychlostní. Lepší, než má můj kluk, to ti povím.“

„Kde zrovna seš?“

„U večerky, na kopci na pětatřicátý. Udělal jsem aspoň to, že jsem označil místo, kde bylo to kolo a teniska, nakreslil jsem křídou křížek na chodník. Vzal jsem si na ně rukavice a tu tenisku jsem strčil do sáčku na důkazy.“ V Dannym roste neklid. Bobby ví, jak mu asi je, je mu jasné, jakou práci asi dalo Dannymu se rozhodnout. Jezdit sólo je na levačku, ale French Landing už má tolik policajtů – na plný i částečný úvazek – kolik rozpočet unese. Pokud se samozřejmě ta záležitost s Rybářem nevymkne úplně z rukou; v tom případě by otcové města nepochybně zjistili, že rozpočet je mnohem pružnější.

Možná že už se z rukou vymkl, pomyslí si Bobby.

„Tak jo, Danny, jo. Rozumím.“ Úplně jiná věc je, jestli tomu porozumí nebo neporozumí Dale, myslí si Bobby.

Danny ztiší hlas. „Nikdo nemusí vědět, že jsem narušil řetězec důkazů, že jo? Teda jestli to někdy přijde na přetřes. U soudu nebo tak.“

„To je asi na Daleovi.“ Panebože, myslí si Bobby. Právě ho napadl další problém. Všechny hovory na tomto telefonu se automaticky nahrávají. Bobby se rozhodne, že nahrávací přístroj bude mít nejspíš poruchu, zpětně asi od dvou hodin odpoledne.

„A chceš vědět ještě něco?“ ptá se Danny. „To hlavní? Nechtěl jsem, aby to viděli lidi. Když kolo stojí takhle o samotě, na to nemusíš být Sherlock Holmes, sakra, abys došel k určitýmu závěru. A lidi lehko zpanikaří, zvlášť po tom pitomým nezodpovědným článku v novinách dneska ráno. Nechtěl jsem kvůli tomu volat od Maxtona.“

„Dám tě na čekačku. Měl bys promluvit s Dalem.“

Danny navýsost nešťastně řekne: „Panejo.“

V kanceláři Dalea Gilbertsona visí nástěnka, které vévodí zvětšené fotografie Amy St. Pierreové a Johnnyho Irkenhama. Dale se bojí, že brzy přibude třetí fotka – Irmy Freneauové. Dale sedí pod těmi dvěma fotografiemi a kouří marlborku 100. Pustil si větrák. Doufá, že odfouká kouř. Sára by ho zabila, kdyby věděla, že začal znovu kouřit, ale ježíšikriste, on něco potřebuje.

Jeho rozhovor s Tansy Freneauovou byl krátký a podobal se očistci. Tansy hodně pije, pravidelně vysedává v baru Sand a během rozhovoru byla vůně kávového likéru tak silná, až se zdálo, že jí prýští přímo z pórů (další záminka pro použití větráku). Byla napůl opilá a Dale byl rád. Byla aspoň v klidu. Pití nedodalo jiskru jejímu oku, kávový likér na to nestačil, ale byla klidná. Bylo strašné, že před odchodem dokonce řekla: „Děkuju vám, že mi pomáháte, pane.“

Tansyin bývalý manžel – Irmin otec – bydlí na druhé straně státu v Green Bay („Green Bay je ďáblovo město,“ říkával Daleův otec, bůhví proč), kde pracuje v jedné garáži a podle Tansy podporuje několik barů, které se jmenovaly například Gólové pásmo nebo Padesátiyardová lajna. Až do dneška byly jisté důvody věřit – nebo aspoň doufat –, že Richard „Tlusťoch“ Freneau svou dceru unesl. Jeden e-mail z policejního oddělení v Green Bay s tou domněnkou skoncoval. Tlusťoch Freneau žije s ženou, která má dvě vlastní děti, a on sám seděl ve vězení v den, kdy Irma zmizela. A žádné tělo se ještě nenašlo a Tansy nedostala žádný dopis od Rybáře, ale –

Dveře se otevřou. Dovnitř strčí hlavu Bobby Dulac. Dale rozmáčkne cigaretu o vnitřní okraj odpadového koše a přitom si jiskrami popálí hřbet ruky.

„Kristepane, Bobby, neumíš zaklepat?“

„Promiňte, šéfe.“ Bobby hledí na kouř, který se vine vzhůru z odpadkového koše, bez překvapení i bez zájmu. „Volá Danny Tcheda. Myslím, že byste to měl vzít.“

„Proč volá?“ Ale už ví. Proč jinak by to byl telefon?

Bobby jen opakuje, nikoli bez soucitu: „Myslím, že byste to měl vzít.“

Auto, které poslala Rebeka Vilasová, dopraví Henryho do Maxtonova domova pro přestárlé v půl čtvrté, devadesát minut před chystaným začátkem Jahodové slavnosti. Plán zní, že nejdříve se stařečkům nabudí apetit na tanečním parketu, a pak je naženou do jídelny – příhodně vyzdobené – na světácky pozdní (půl osmé je na Maxton dost pozdě) večeři. S vínem pro ty, kdo můžou pít.

Navrčeného Peta Wexlera donutila Rebeka Vilasová, aby dovnitř nanosil diskžokejovy krámy (Pete považuje Henryho za „toho slepýho hopsálka“). Řečené krámy sestávají ze dvou reproduktorů (velmi velkých), jednoho gramofonu (lehkého, ale na nošení nešikovného až hrůza), jednoho předzesilovače (strašné těžkého), různých drátů (všechny zamotané, ale to je problém toho slepýho hopsálka) a čtyř krabic opravdových desek, které vyšly z módy asi před sto lety. Pete se domnívá, že ten slepej hopsálek v životě neviděl cédéčko.

Poslední věc je obal s oblekem na ramínku. Pete nakoukl dovnitř a přesvědčil se, že oblek je bílý.

„Pověste to sem, prosím,“ říká Henry a ukazuje s neomylnou přesností na skříňku, která mu byla přidělena jako šatna.

„No dobře,“ říká Pete. „Co to vlastně je, jestli se můžu zeptat?“

Henry se usměje. Ví velmi dobře, že Pete se už sám podíval. Slyšel rachtat plastový pytel a zacinkat zip v duetu, který se rozezní, když někdo sundá pytel z věšáku. „Uvnitř toho vaku, můj příteli, čeká Symfonický Stan, Velký Bigbanďák, až si ho obléknu a oživím ho.“

„Aha, hm,“ říká Pete, ale neví, jestli dostal odpověď nebo ne. Ví jenom to, že všechny ty desky byly skoro stejně těžké jako předzesilovač. Někdo by fakticky měl tomu slepýmu hopsálkovi říct o existenci cédéček, o tom velkým pokroku.

„Vy jste se mě na něco zeptal, můžu se zeptat také?“

„Račte si posloužit,“ říká Pete.

„Zdá se, že dnes odpoledne byla v Maxtonově domově pro přestárlé policie,“ říká ten slepý hopsálek. „Už odjela, ale byli tu, když jsem přijel. Kvůli čemu? Doufám, že mezi těmi geriatriky nedošlo k nějaké loupeži nebo přepadení?“

Pete strne na místě pod velkou kartonovou jahodou, v ruce vak s oblekem, a hledí na slepého hopsálka s takovým úžasem, že ho Henry skoro nahmatá. „Jak víte, že tu byli policajti?“

Henry si přiloží prst ze strany k nosu a nakloní hlavu na stranu. Odpoví chraptivým, spikleneckým šepotem. „Cítím cosi modrého.“

Pete vypadá popleteně, uvažuje, jestli se má vyptávat dál, ale radši toho nechá. Znovu se vydá ke skříňce. „Dělaj velký tajnosti, ale mám dojem, že hledají další ztracený děcko.“

Pobavený zvědavý výraz zmizí Henrymu z obličeje. „Panebože,“ řekne.

„Přijeli a hned zase odjeli. Žádný děcka tu nejsou, pane… hm, Leydene?“

„Jsem Leyden,“ potvrdí Henry.

„Děcko na takovým místě by tu bylo nápadný jako růžička na záhonu jedovatý škumpy, jestli víte, co myslím.“

Henry v žádném případě nepovažuje staré lidi za cosi podobného jedovaté škumpě, ale rozhodně chápe, jak to pan Wexler míní. „Proč si mysleli –“

„Kdosi cosi našel na chodníku,“ říká Pete. Ukáže k oknu, pak si uvědomí, že slepec ho nemůže vidět. Fór, jak by řekl Ebbie. Spustí ruku k tělu. „Jestli toho kluka někdo sebral, nejspíš jel okolo autem a unesl ho. Tady žádní únosci nejsou, to vám můžu říct.“ Pete se zasměje při představě, že by nějaký plesnivý stařeček z Maxtonu unesl kluka tak velkého, že už jezdí na kole. Ten kluk by nejspíš přerazil takového dědka přes koleno jako suchý klacík.

„Ne,“ říká Henry suše, „to skutečně není pravděpodobné.“

„Ale policajti nejspíš musejí všecko odfajfkovat.“ Odmlčí se.

Henry se zdvořile usměje a pomyslí si, že u některých lidí by i Alzheimerova choroba byla zlepšením. „Až mi budete věšet ten oblek, pane Wexlere, byl byste tak laskav a trochu s ním zatřásl? Jenom abychom se vyhnuli jakýmkoli nežádoucím diskrepancím na látce?“

„No jo. Chcete, abych ten oblek rovnou vytáhl?“

„Díky, to nebude nutné.“

Pete zajde ke skříňce, pověsí vak s oblekem a trochu s ním při tom potřese. Diskrepance, co to sakra znamená? V Maxtonu mají maličkou knihovnu, možná tam zajde a koukne do slovníku. Vyplatí se rozšiřovat si slovní zásobu, jak se říká v Reader’s Digest, i když Pete pochybuje, že se to vyplatí při jeho zaměstnání.

Když se vrátí do společenské místnosti, ten slepý hopsálek – pan Leyden, Symfonický Stan, nebo kdo to sakra je – už začal rozmotávat dráty a zastrkovat je do zdířek tak rychle a přesně, až to Peta poněkud znervózní.

Chudák Fred Marshall má hrozný sen. Sice ví, že je to sen, ale to vědomí to nijak nezlepšuje. Sedí ve veslici s Judy, jsou na jezeře. Judy sedí na přídi. Chytají ryby. Aspoň on chytá ryby; Judy jenom drží prut. Netváří se vůbec nijak. Má voskovou pleť. V očích má ohromený, strnulý výraz. Fred se stále zoufaleji namáhá navázat s ní kontakt, zkouší jeden konverzační gambit za druhým. Nic nezabírá. Judy na všechno kašle. Fred vidí, že Judy upírá svůj prázdný pohled na rybářský košík, který stojí mezi nimi na dně loďky. Proutím prosakuje krev mohutnými červenými čúrky.

To nic není, jenom rybí krev, snaží se ji přesvědčit, ale ona neodpovídá. Po pravdě řečeno, ani Fred si není jist. Napadne ho, že by se měl do košíku podívat, jenom pro jistotu, ale tu najednou na jeho prutu cosi mohutně zabere – nebýt rychlých reflexů, ztratil by se prut v jezeře. Zasekl pořádný kousek!

Fred navíjí, ryba na druhém konci vlasce bojuje o každý centimetr. Potom, když ji konečně dostane k lodi, si uvědomí, že nemá podběrák. Sakra práce, pomyslí si, je to k ničemu – rozmáchne se prutem vzad, až vlasec málem praskne, a ryba – největší jezerní pstruh, sakra, jaký je k vidění – vylétne z vody a proletí vzduchem v zářivém oblouku, jen mu ploutve zatřepotají. Přistane na dně loďky (vedle prosakujícího košíku) a začne sebou házet. Začne také vydávat strašné zvuky, jako by se dusil. Fred nikdy neslyšel rybu vydávat takové zvuky. Nakloní se dopředu a s hrůzou vidí, že ten pstruh má Tylerův obličej. Z jeho syna se kdoví jak stal pstruh, a teď tu umírá na dně loďky. Dusí se.

Fred ho popadne, chce ho sundat z háčku a hodit zpátky, dokud je čas, ale ta hrozná dusící se ryba mu pořád klouže mezi prsty a nechává po sobě jenom lesklý sliz ze šupin. Bude těžké vytáhnout háček. Ty-ryba ho celý spolkla, opeřená špička mu vyčnívá z jedné skřele, těsně pod místem, kde lidská tvář přechází v šupiny. Tyler se dusí stále hlasitěji, prudčeji, je to děsivé –

Fred se s tichým výkřikem posadí a má pocit, jako by se sám dusil. Okamžik vůbec netuší, kde je – ztratil se ve všeobecném rozkladu, mohli bychom říct – a pak si uvědomí, že je ve své ložnici a sedí na posteli, o kterou se dělí s Judy.

Všimne si, že světlo už pohaslo, protože slunce se přesunulo na druhou stranu domu. Panebože, pomyslí si, jak dlouho jsem spal? Jak jsem mohl –

Ach, ale co je tohle, ty strašné zvuky dušení, které ho pronásledují i po probuzení. Jsou stále hlasitější. Probudí to Judy, vystraší ji –

Ale Judy už v posteli není.

„Jude? Judy?“

Sedí v rohu. Oči má vytřeštěné a prázdné, stejně jako je měla ve snu. Z úst jí trčí kus pomačkaného papíru. Krk má divně nafouklý, Fredovi připomíná jelito, které někdo griloval tak dlouho, až střívko málem praská.

Další papír, pomyslí si. Kristepane, ona se tím dusí.

Fred se překulí přes postel, spadne a přistane na kolenou jako gymnasta předvádějící cvik. Hmátne po ní. Judy se nepokusí uhnout. Aspoň že tak. A i když se dusí, Fred stále nevidí v jejích očích žádný výraz. Jsou to jen dvě kalné nuly.

Fred trhne kusem papíru, který jí trčí z úst. Je ho spousta. Fred jí sáhne mezi zuby, sevře druhou papírovou kouli mezi ukazovák a palec pravé ruky (a myslí si Prosím tě, Judy, nekousni mě, prosím tě, ne), a vytáhne ji taky. Za ní je třetí papírová koule, hluboko v krku. Tu také zachytí a vytáhne. I když je papír pomačkaný, vidí natištěná slova výborný nápad, takže pozná, co to spolkla: listy papíru z bloku, který jí Ty dal k narozeninám.

Stále se dusí. Její kůže získává břidlicově šedý nádech.

Fred ji chytí v podpaždí a vytáhne ji nahoru. Jde to snadno, ale když Fred povolí sevření, kolena jí poklesnou a Judy se začíná znovu sesouvat k zemi. Proměnila se v hadrovou panenku. Pořád se dusí. Ten napuchlý krk –

„Pomoz mi, Judy! Pomoz mi, ty mrcho!“

Neuvědomuje si, co říká. Tvrdě s ní škubne – stejně tvrdě, jako škubl rybářským prutem ve svém snu – a otočí s ní dokola jako s baletkou, až ji dostane na špičky. Pak ji chytí zezadu jako medvěd, zápěstím se jí opře pod prsy, zadkem si ji pevně opře o rozkrok, což je pozice, která by mu připadala nesmírně vzrušující, kdyby se manželka zrovna nedusila.

Strčí jí palec mezi prsa jako stopař, pak pronese kouzelné slovo a prudce rukama škubne nahoru a vzad. To kouzelné slovo zní Heimlich, a zabere to. Judy z úst vyletí další dva chuchvalce papíru, poháněné sprškou zvratků, které jsou však sotva víc než žlučí – za posledních dvanáct hodin požila jen tři šálky kávy a brusinkovou buchtu.

Judy zalapá po dechu, dvakrát zakašle a pak začne více méně normálně dýchat.

Položí ji na postel… spíš ji upustí. V kříži ho strašně bolí, a není divu: nejdřív Tyova skříň, teď tohle.

„Tak co, cos to vyváděla?“ ptá se jí nahlas. „Cos to kristepane vyváděla?“

Uvědomí si, že zvedl ruku nad Judyin obličej, jako by ji chtěl uhodit. Něco v něm ji chce praštit. Miluje ji, ale v této chvíli ji také nenávidí. Za ty roky, co jsou spolu, si představoval spoustu zlých věcí – že Judy dostane rakovinu, že Judy zůstane po nehodě na vozíku, že Judy si najde milence a pak požádá o rozvod –, ale nikdy si nepředstavoval, že mu Judy provede nějakou zbabělou sviňárnu, a není tohle přesně ono?

„Co sis myslela, že děláš?“

Podívá se na něj beze strachu… ale také nic neříká. Oči má mrtvé. Její manžel nechá ruku klesnout a myslí si: Musím se uklidnit, než tě praštím. Možná jsem na tebe nasraný, jsem na tebe nasraný, ale musím se nejdřív uklidnit.

Judy se převalí tváří k prostěradlu, vlasy se jí rozprostřou kolem hlavy jako koruna.

„Judy?“

Nic. Ani se nepohne.

Fred se na ni chvíli dívá, pak rozbalí jednu uslintanou papírovou kouli, s níž se pokusila zadusit. Papír je počmáraný jakýmisi slovy. Gorg, abbalah, ílílí, munshun, bas, lum, opopanax; jemu to nic neříká. Další slova – trmácet, kretén, černý, červený, Chicago, Ty – to jsou skutečná slova, ale nedávají smysl. Na jedné straně papíru je tiskacími písmeny napsáno když máte prince alberta v plechovce, jak ho dostanet ven? Na druhém papíru, jako dálnopis zaseknutý v opakovacím režimu, je napsáno: černý dům karmínový král černý dům karmínový král černý.

Jestli budeš marnit čas a pátrat, co tohle znamená, jsi stejný blázen jako ona, pomyslí si Fred. Nemůžeš marnit čas –

Čas.

Podívá se na budík u postele a nevěří vlastním očím: už je čtvrt na pět. Je to možné? Podívá se na hodinky a vidí, že je to tak.

Ví, že je to hloupé, ví, že by i v hlubokém spánku slyšel, kdyby se syn vrátil, ale přesto na strnulých nohou zajde ke dveřím. „Ty!“ zaječí. „Hej, Ty! TYLERE!“

Čeká na odpověď, která nepřichází, a Fred si uvědomí, že všechno se mu v životě změnilo, možná navždy. Lidé vám řeknou, že se to může stát – mrknutím oka, říkají, než se člověk nadál, říkají – ale člověk tomu nevěří. Pak se zvedne vítr.

Má jít do Tyova pokoje? Zkontrolovat ho? Přesvědčit se?

Ty tam není – Fred to ví – ale stejně to udělá. Pokoj je prázdný, jak stejně věděl. A vypadá podivně cizí, skoro nepřátelský, s tou skříní na druhé straně.

Judy. Nechal jsi ji samotnou, ty idiote. Už zase bude žvýkat papír, ti jsou chytří, šílenci jsou chytří –

Fred vtrhne znovu do ložnice a vydechne úlevou, když vidí, že Judy leží přesně tak, jak ji nechal, tváří dolů, s vlasy rozprostřenými kolem hlavy. Fred zjistí, že jeho starosti o šílenou manželkou nyní ustupují před starostmi o nezvěstného syna.

Bude doma do čtyř, nejpozději… to se vsaď. To si myslel. Ale čtyři hodiny uplynuly a nic. Zvedl se silný vítr a sázka je prohrána. Fred přejde ke své straně postele a posadí se vedle manželčiny pravé nohy. Zvedne telefon a vyťuká číslo. Je to snadné číslo, jen trojmístné.

„Ha-ló, policejní oddělení, u telefonu Dulac, co pro vás mohu udělat, je to něco naléhavého?“

„Policisto Dulacu, tady je Fred Marshall. Rád bych mluvil s Dalem, jestli tam ještě je.“ Fred si je docela jist, že tam Dale je. Skoro každý den je v práci do večera, zvlášť od té dobyzbytek myšlenky zažene, ale vítr v hlavě zafouká prudčeji. Hlasitěji.

„Jé, pane Marshalle, je tady, ale má schůzi a to nejde –“

„Dejte mi ho.“

„Pane Marshalle, vy mě neposloucháte. Má tu dva maníky ze státní policie a jednoho z FBI. Nemůžete mi říct, co –“

Fred zavře oči. Je to zajímavé, že? Je to velmi zajímavé. Zavolal na policii, ale ten idiot na druhém konci si to zřejmě neuvědomuje. Proč? Protože je to někdo, koho zná. Je to starý dobrý Fred Marshall, od kterého předloni koupil sekačku na trávník. Určitě zavolal na tísňové volání jen proto, že je to rychlejší než hledat normální číslo. Protože nikdo, koho Bobby zná, nemůže mít opravdové potíže.

Fred si vzpomene, že něco podobného si také ráno myslel – to byl ještě jiný Fred Marshall, ten, který věřil, že Rybář se nikdy nemůže dotknout jeho syna. Jeho syna.

Tyler je pryč. Gorg ho uhranul a abbalah ho sebral.

„Haló? Pane Marshalle? Frede? Jste tam –“

„Poslouchej mě,“ říká Fred s očima zavřenýma. Kdyby byl u Goltze, říkal by už tomu muži na druhém konci drátu Bobby, ale Goltz mu nikdy nepřipadal vzdálenější než teď. Goltz je ve hvězdné soustavě Opopanax, na planetě Abbalah. „Poslouchej mě dobře. Napiš si to, jestli potřebuješ. Moje žena zešílela a můj syn je nezvěstný. Rozumíš tomu? Šílená manželka. Nezvěstný syn. A teď mě přepoj k šéfovi!“

Ale Bobby Dulac to neudělá, aspoň ne hned. Něco si vydedukoval. Diplomatičtější policista (například Jack Sawyer za produktivních časů) by si tu dedukci nechal pro sebe, ale Bobby to nedokáže. Bobby to prostě nevydrží.

„Pane Marshalle? Frede? Váš syn asi nemá kolo značky Schwinn, že ne? Třírychlostní Schwinn, červený? S takovou legrační poznávací značkou… BIG MAC?“

Fred nedokáže odpovědět. Několik dlouhých strašných vteřin se nedokáže ani nadechnout. Mezi ušima mu začne svištět stále prudší vítr. Už je to hurikán.

Gorg ho uhranul… abbalah ho sebral.

Nakonec, když už se zdá, že se také začne dusit, mu hrudník povolí a on se mohutně; trhaně nadechne. „PŘEPOJ MĚ KE GILBERTSONOVI! OKAMŽITĚ, TY KRETÉNE!“

I když ječí z plných plic, žena ležící tváří dolů na prostěradlech vedle něj se ani nepohne. Ozve se cvaknutí. Je na čekačce. Ne moc dlouho, ale stačí to, aby viděl poškrábané holé místo na stěně v pokoji svého nezvěstného syna, napuchlý hrbol na krku šílené manželky a krev vytékající z košíku na ryby ze snu. V zádech mu krutě zaškube, ale Fred tu bolest uvítá. Jako by dostal telegram ze skutečného světa.

Potom už je Dale na telefonu, Dale se ho ptá, co se děje, a Fred Marshall se rozpláče.

7

Možná Bůh ví, kde Henry Leyden přišel k tomu úžasnému obleku, ale my to rozhodně netušíme. V obchodu s kostýmy? Ne, na kostým je příliš elegantní, je to opravdový oblek, žádná napodobenina. Ale co to vlastně je? Široké klopy sahají až několik centimetrů pod linii pasu a dva šosy vzadu plandají až skoro u kotníků rozevlátých nažehlených kalhot, které, jak se zdá pod sněhovými pláněmi vestičky, zvyšují pas až skoro k hrudní kosti. Patentní kožené střevíce na nohou zdobí bílé vysoké psí dečky; kolem krku tuhý vysoký límeček se zvednutými špičkami a pod ním široký, bílý saténový motýlek, dokonale uvázaný. Celkový dojem – staromódní diplomatická jemnost harmonicky propojená s frajerským oblekem: vyžilost převažuje nad formálností, ale důstojnost fraku a vestičky přispívá k celkovému vznešenému dojmu zvláštního druhu, královské důstojnosti, kterou často vidíme u afroamerických bavičů a hudebníků.

Současně s Henrym, za doprovodu zakaboněného Peta Wexlera, přichází Rebeka Vilasová, která tlačí vozík naložený krabicemi s deskami a zároveň vzpomíná, že v takovém bílém obleku viděla v jednom klipu ve stylu starého filmu Dukea Ellingtona… nebo to byl Cab Calloway? Vybaví se jí zvednuté obočí, zářivý úsměv, svůdný obličej, vzpřímená postava před kapelou, ale sotva co víc. (Kdyby byl naživu, pan Ellington nebo pan Calloway by Rebeku informovali, že Henryho oblek včetně těch sekáčských kalhot s puky jako břitva určitě ručně ušil jeden ze čtyř speciálních krejčích z černých čtvrtí v New Yorku, Washingtonu D. C, Filadelfie nebo Los Angeles, mistrů oboru ve třicátých a čtyřicátých letech, neoficiálních krejčích, mužů už bohužel mrtvých stejně jako jejich slavní zákazníci. Henry Leyden přesně ví, kdo jeho oblek ušil, odkud pochází a jak se mu dostal do rukou, ale když narazí na osoby, jako je Rebeka Vilasová, sděluje Henry pouze ty informace, které jsou obecně přístupné.) Když tak jde chodbou vedoucí ke společenské místnosti, bílý žaket přímo svítí a tento dojem jenom zesilují Henryho obrovské šikézní tmavé brýle s bambusovými obroučkami, kterým se v rozích postranic blýskají maličké safíry.

Že by existoval nějaký obchod, který prodává fešácké obleky kapelníků z třicátých let? Že by nějaké muzeum zdědilo jejich věci a pořádalo výprodej? Rebeka už nedokáže ovládnout zvědavost. „Pane Leydene, kde jste sehnal ten krásný oblek?“

Pete Wexler za nimi jakoby pro sebe vyjádří názor, že sehnat takové oblečení nejspíš vyžaduje několikamílovou honičku za osobou jistého etnika, které začíná na n.

Henry si Petea nevšímá a usměje se. „Chce to jen vědět, kam se podívat.“

„Vy jste nejspíš nikdy neslyšel o cédéčkách,“ zamručí Pete. „To je totiž ohromná novinka.“

„Sklapni a makej, frajere,“ řekne slečna Vilasová. „Už jsme tam.“

„Rebeko, drahoušku, jestli smím něco poznamenat,“ ozve se Henry. „Pan Wexler reptá plným právem. Přece nemůže vědět, že mám asi tři tisíce CD, že? A pokud ten muž, kterému původně tento oblek patřil, může být nazýván negrem, s hrdostí si tak budu říkat také. Byla by to nesmírná čest. Moc rád bych ji získal.“

Henry se zastavil. Pete a Rebeka, oba šokovaní, i když z různých důvodů, tím, že použil to zakázané slovo, se také zastavili.

„A kromě toho,“ pokračuje Henry, „musíme si vážit člověka, který nám pomáhá při výkonu povinností. Požádal jsem pana Wexlera, aby mi protřásl oblek, než ho pověsí, a on byl tak laskav, že mi vyhověl.“

„Jo,“ říká Pete. „A taky jsem vám pověsil to světlo a postavil ten gramec a repráky a všecky ty krámy přesně tam, kam jste chtěl.“

„Velice vám děkuji, pane Wexlere,“ říká Henry. „Velmi si cením vašeho úsilí.“

„Ale, sakra,“ upejpá se Pete, „dělal jsem jenom svoji práci, ne? Ale jestli budete něco potřebovat, až skončíte, klidně vám píchnu.“

Aniž se mu dostalo prémie v podobě pohledu na kus kalhotek nebo něčí zadek, byl Pete Wexler dokonale odzbrojen. Rebece to připadá úžasné. Celkem vzato jí připadá, že Henry Leyden, ať už vidí nebo ne, je zdaleka tou nejzajímavější lidskou bytostí, jakou měla tu čest potkat za celý svůj šestadvacetiletý život na povrchu zemském. Ponechme stranou jeho šaty – ale odkud se takoví chlapi berou?

„Opravdu si myslíte, že dnes odpoledne z chodníku před domem zmizel nějaký chlapec?“ ptá se Henry.

„Cože?“ podiví se Rebeka.

„Mně to tak připadá,“ odpoví Pete.

„Cože?“ opakuje Rebeka a tentokrát se obrátí na Peta Wexlera, ne na Henryho. „Co to povídáš?“

„No, on se mě zeptal a já jsem mu odpověděl,“ říká Pete. „Nic víc.“

Rebeka, která v sobě dusí vztek, k němu přikročí. „To se stalo na našem chodníku? Další děcko, a před naším domem? A nic jsi neřekl ani mně, ani panu Maxtonovi?“

„Dohromady nebylo co říkat,“ brání se Pete chabě.

„Možná byste nám mohl říct, co se vlastně stalo,“ navrhne Henry.

„Jasně. Stalo se to, že jsem si zašel ven zakouřit, jasný?“ To je ovšem dost daleko od pravdy. Musel si vybrat, jestli překoná desetimetrovou vzdálenost na pánské záchody na chodbě Sedmikrásky, aby tam spláchl špaček, nebo jestli ujde tři metry ke vchodu a zahodí ho na parkoviště, a Pete se rozumně rozhodl pro zdravý vzduch. „Tak jsem šel ven a tam jsem to uviděl. Policejní auto parkovalo přímo před barákem. Tak jsem zašel k plotu a tam stál policajt, mladej kluk, myslím, že se jmenuje Cheetah nebo tak nějak, a zrovna nakládal to kolo, takový klučičí kolo, do kufru. A ještě cosi, ale to jsem neviděl, bylo to dost malý. A když to naložil, vytáhl z přihrádky na rukavice křídu a vrátil se a nakreslil na chodník křížky.“

„Mluvil jsi s ním?“ ptá se Rebeka. „Ptal ses ho, co to dělá?“

„Slečno Vilasová, já s poldama nemluvím, pokud mám na vybranou, chápete? Cheetah, ten mě vůbec nezahlíd. Ten chlap by stejně nic neřekl. Tvářil se tak divně – jako by si říkal, šmarjá, snad to stihnu na záchod dřív, než si nadělám do kalhot, přesně tak se tvářil.“

„A potom odjel?“

„Přesně tak. Za dvacet minut se tu objevili další dva policajti.“

Rebeka zvedá ruce, zavírá oči a tiskne si špičky prstů na čelo, takže poskytuje Petovi Wexlerovi skvělou příležitost, kterou nemešká naplno využít, aby obdivoval tvar jejích prsou pod halenkou. Možná to není tak skvělý pohled jako od paty žebříku, ale to bude stačit, no jo, bude. Pokud se týká Ebbieho táty, pohled na balony Rebeky Vilasové deroucí se z šatů je jako teplý oheň za chladné noci. Jsou větší, než by člověk čekal u tak štíhlé ženské, a víte, co ještě? Když zvedne paže, ty balony se zvednou taky! Hele, kdyby věděl, že mu uspořádá takové představení, řekl by jí o Cheetahovi a tom kole už dávno.

„Tak dobře, jasné,“ říká Rebeka a stále si mačká prsty na čelo. Vystrčí bradu, zvedne paže ještě o pár centimetrů, soustředěně se mračí a chvilku vypadá jako socha na podstavci.

Hurá a alelujá, jásá Pete v duchu. Všecko má něco do sebe. Kdyby zítra ráno zmizel další harant z našeho chodníku, mohl bych si gratulovat.

Rebeka zopakuje: „Dobře, dobře, dobře,“ otevře oči a spustí paže. Pete Wexler pevně hledí kamsi za její rameno, v obličeji výraz falešné nevinnosti, kterému Rebeka okamžitě porozumí. Panebože, to je ale pračlověk. „Není to tak zlé, jak jsem myslela. Za prvé, viděl jsi jenom policistu, který našel kolo. Možná ho někdo ukradl. Možná si to kolo půjčil jiný kluk, zahodil ho a utekl. Ten policista ho třeba hledal. Nebo toho kluka, kterému to kolo patřilo, srazilo auto. A i kdyby se stalo to nejhorší, podle mého názoru nám to nemůže nijak ublížit. Maxton nezodpovídá za to, co se děje venku mimo jeho pozemky.“

Otočí se k Henrymu, který vypadá, že by byl nejraději stovky mil daleko. „Promiňte, vím, že to znělo odporně chladnokrevně. Ten Rybář mě znervózňuje jako každého, ty dvě ubohé děti a ta nezvěstná holčička. Jsme všichni tak rozčilení, že skoro nedokážeme normálně myslet. Ale strašně nerada bych viděla, kdyby někdo zatáhl do té kaše nás, chápete?“

„Naprosto chápu,“ říká Henry. „Když jsem jedním z těch slepých, o kterých neustále pořvává George Rathbun.“

„Ha!“ uchechtne se Pete Wexler.

„A souhlasíte se mnou, ne?“

„Jsem džentlmen, souhlasím s každým,“ říká Henry. „Souhlasím s Petem, že naše místní zrůda možná odvlekla další dítě. Policista Cheeta, nebo jak se jmenuje, vypadal příliš polekaně, než aby šlo jen o ztracené kolo. A souhlasím s vámi, že Maxtonu nemůže nikdo klást za vinu to, co se stalo.“

„Dobře,“ oddychne si Rebeka.

„Samozřejmě jen pokud není do vražd těch dětí zapleten někdo odtud.“

„Ale to není možné!“ vyjekne Rebeka. „Většina mužů, kteří zde žijí, si ani nepamatuje vlastní jméno.“

„Desetiletá holka by většině těch kriplů utekla,“ říká Pete. „Však i ti, co ještě nemají tu stařeckou chorobu, se tu potulujou celí od vlastních… však víte.“

„Zapomínáte na zaměstnance,“ připomene Henry.

„No tohle,“ říká Rebeka a na okamžik ztratí řeč. „Ale no tak. To je… to je nezodpovědnost, něco takového říkat.“

„Opravdu. Je. Ale jestli to bude pokračovat, nikdo nebude uchráněn před podezřením. To je můj názor.“

Pete Wexler se najednou zimomřivě otřese – jestli si ti policejní šašci podají obyvatele Maxtonu, mohly by vyplavat na hladinu jeho soukromé zábavičky, a to by bylo sousto pro Wendella Greena! Najednou ho napadne geniální nápad a on se s ním okamžitě vytasí a doufá, že udělá na slečnu Vilasovou dojem. „Víte co? Policajti by si měli promluvit s tím chlapem z Kalifornie, tím bývalým detektivem, co vyhmátl toho Kinderlinga, jsou to tak dva tři roky. Někde tu v okolí bydlí, ne? Takovej člověk, přesně takovýho potřebujeme. Místní policajti, ti jsou mimo ligu. Ten, chlap, jak tomu říkáte, to je sakra inteligent.“

„Zvláštní, že to říkáte,“ povídá Henry. „Ze srdce souhlasím. Je čas, aby Jack Sawyer udělal svoje. Znovu se do něj pustím.“

„Vy ho znáte?“ ptá se Rebeka.

„No jistě,“ říká Henry. „Znám. Ale není už čas, abych já dělal svoje?“

„Za chvíli. Jsou ještě venku.“

Rebeka ho zavede na konec chodby a pak do společenské místnosti, kde všichni tři přejdou k velkému pódiu. Henryho mikrofon stojí vedle stolu, na kterém jsou reproduktory a gramofon. Henry prohodí s přesností, která znervózňuje: „Je tu spousta místa.“

„Vy to poznáte?“ zeptá se ona.

„Na tom nic není,“ odpoví Henry. „Už musíme být blízko.“

„Je to přímo před vámi. Potřebujete pomoct?“

Henry natáhne nohu a poklepe ze strany na pódium. Přejede rukou po okraji stolu, nahmatá stojan mikrofonu a řekne: „V této chvíli ne, drahoušku,“ a elegantně vystoupí na pódium. Veden hmatem dojde dozadu ke stolu a najde gramofon. „Všechno je epes páres,“ řekne. „Pete, mohl byste laskavě postavit krabice s deskami na stůl? Tahle nahoře přijde sem, a ta druhá hned vedle.“

„Jaký je, ten váš přítel Jack?“ ptá se Rebeka.

„Sirotek vyvržený bouří. Zlatíčko, ale nesmírně tvrdohlavý. Musím říct, že se dokáže pořádně stavět na zadní.“

Jakmile vešli do místnosti, uslyšeli sem oknem proudit ruch venkovní zábavy, šum hovoru propletený s dětskými hlasy a písničkami, které kdosi hrál na starý klavír, a Pete, když postaví krabice s deskami na stůl, řekne: „Radši tam zajdu, protože Chipper už mě asi hledá. Až se vrátěj dovnitř, zůstane po nich pořádnej svinčík.“

Pete se odšourá ven, vozík tlačí před sebou. Rebeka se zeptá, jestli by po ní Henry chtěl ještě něco.

„Stropní světla jsou rozsvícena, že? Laskavě je zhasněte a počkejte, až se sem nahrnou první lidé. Potom rozsviťte ten růžový reflektor a připravte se na skvělý nářez.“

„Vy chcete, abych zhasla?“

„Však uvidíte.“

Rebeka přejde ke dveřím, zhasne stropní světla a skutečně uvidí, jak Henry slíbil. Vzduch zalije mírné, tlumené světlo z řady oken, které nahradí ostrý jas měkkým oparem, jako by sál ležel za závojem. Ten růžový reflektor se tu bude moc pěkně vyjímat, pomyslí si Rebeka.

Na trávníku před domem pomalu končí první část oslavy. Spousty stařečků a stařenek u piknikových stolů pilně likvidují své jahodové dortíky a limonády a džentlmen u klavíru ve slamáku a s červenými šlemi právě dohrává „Srdce a duše“, pam pa da da dam dam, nehraje sice kdovíjak dobře, ale hraje rozhodně s chutí, nakonec sklapne víko a postaví se, aby se uklonil aplaudujícímu publiku. Vnoučata, která si ráno stěžovala, že musejí jít na tu velkou slavnost, pobíhají mezi stoly a kolečkovými křesly, unikají před káravými pohledy rodičů a vrhají se po posledním balonku, které rozdává balonková paní v klaunském převleku a střapaté zrzavé paruce, a balonek nakonec uletí, ach jé.

Alice Weathersová tleská klavíristovi ze všech sil: před čtyřiceti lety mu přes jistý odpor vnutila základy hry na klavír, takže dokázal zahrát několik kousků při podobných příležitostech jako dnes, kdy není nucen vykonávat své obvyklé zaměstnání, což je prodej triček a baseballových čepic na ulici Chase. Charles Burnside, dočista vydrhnutý dobrosrdečným Butchem Yerxou a vyšňořený do staré bílé košile a volných špinavých kalhot, stojí kousek stranou ve stínu velkého dubu, sice netleská, ale šklebí se. Rozepnutý límeček košile mu visí kolem hubeného krku. Chvilkami si otírá ústa nebo se okousaným nehtem u palce rýpe v zubech, ale většinou se vůbec nehýbe. Vypadá, jako by ho srazil neznámý motorista, který pak ujel. Když se řádící děti dostanou do blízkosti Burnyho, okamžitě se mu obloukem vyhnou, jako by je odpuzovalo silové pole.

U stolků mezi Alicí a Burnym se tři čtvrtiny obyvatel Maxtonu cpou jídlem, belhají se kolem o berlích, posedávají pod stromy, sedí na kolečkových křeslech, popocházejí sem a tam – povídají, klimbají, smějí se, pouštějí větry, obírají čerstvé jahodové skvrny na šatech, hledí na své příbuzné, hledí na své třesoucí se ruce, hledí do prázdna. Půl tuctu těch nejméně duchem přítomných má na hlavě špičaté nebo placaté čepice, červené nebo modré, barvy nucené zábavy. Ženy z kuchyně začaly procházet mezi stoly s velkými černými pytli na odpadky, protože brzy se musejí vrátit do svého království, kde budou připravovat večerní slavnostní bramborový salát, bramborovou kaši, brambory se smetanou, dušené fazole, želatinový zákusek, sladký salát a šlehačku, a k tomu samozřejmě další úžasný jahodový dort!

Nepochybný a dědičný vládce této říše, Chipper Maxton, který má náladu zhruba jako skunk chycený v bahnité díře, strávil předchozích devadesát minut tím, že procházel kolem, rozdával úsměvy a potřásal si rukou s kdekým, a má toho dost. „Pete,“ zamručí, „kde ses sakra coural? Začni skládat židličky, jo? A pomoz těm lidem, aby se přesunuli do společenské místnosti. Ať se to tu trochu rozhejbá. Fofrem.“

Pete odběhne a Chipper dvakrát hlasitě zatleská, pak zvedne rozpřažené ruce. „Hej, poslouchejte všichni,“ zahuláká, „to je fakt k neuvěření, jaký nádherný zlatý den nám pán Bůh nadělil na naši slavnost, co? To je něco, co říkáte?“

Několik slabých hlasů souhlasně zabručí.

„No tak, lidi, umíte to líp! Chci to slyšet, protože dneska máme nádherný den, nádherně se bavíme a báječně nám pomáhají naši dobrovolníci a zaměstnanci!“

Jeho snahu odmění poněkud silnější ozvěna.

„Dobře! Hele, a víte co? Jak by řekl George Rathbun, dokonce i slepej by viděl, jak skvěle se máme. Aspoň já se mám dobře, a to jsme ještě neskončili! Sehnali jsme nejlepšího diskžokeje, jakého jste v životě slyšeli, jmenuje se Symfonický Stan, Bigbanďák, který čeká, aby nám předvedl úžasnou, skvělou šou ve společenské místnosti, kde bude hudba a tanec až do večeře Jahodové slavnosti, a sehnali jsme ho lacino – ale neříkejte mu, že jsem vám to prozradil! Takže, přátelé a rodiny, je čas, abyste se rozloučili a nechali své milované, aby si šli trsnout na ty staré úžasné kousky, staré jako jsou oni, ha ha! Staré úžasné kousky, to jsme tady u Maxtona všichni. Už ani já nejsem tak mladý, jako jsem býval, ha ha, takže můžu provést po parketu nějakou šťastnou dámu.

Ale vážně, lidičky, je čas, abychom si obuli taneční střevíce. Dejte laskavě tátovi nebo mámě, dědovi nebo babičce pusu na rozloučenou, a až budete odcházet, třeba budete chtít vhodit do košíku tamhle na Willieho klavíru příspěvek na naše výdaje, deset dolarů, pět dolarů, kolik můžete dát, abyste nám pomohli pokrýt náklady na tento překrásný den, který jsme uspořádali pro vaši maminku nebo tatínka. My to děláme z lásky, ale polovina z té lásky je vaše láska.“

A v čase, který se nám může zdát překvapivě krátký, na rozdíl od Chippera Maxtona, který chápe, že málokdo se rád zdržuje v zařízení pro přestárlé déle, než musí, se příbuzní rozloučí, naposledy stařečky obejmou a políbí, seženou uhoněné děti a ztratí se po chodnících a přes trávník k parkovišti, a cestou vhazují bankovky do košíku na Willieho klavíru.

Jakmile je exodus zahájen, Pete Wexler a Chipper Maxton začnou, jak jen umějí, vhánět stařečky zpátky do budovy. Chipper říká například: „Copak nevíte, paní Syversonová, jak moc všichni chceme, abyste si zatancovala?“, zatímco Pete má mnohem přímější postup: „Tak pohyb, kámo, hejbni kostrou,“ ale oba muži používají techniku jemného i méně jemného postrkování, dloubání, chytání za loket a popojíždějí s křesly, aby dostali své belhavé svěřence do dveří.

Rebeka Vilasová ze svého místa pozoruje, jak lidé vcházejí do zamžené společenské místnosti, přičemž někteří vletí dovnitř tempem poněkud riskantním vzhledem ke své kondici. Henry Leyden stojí bez hnutí za svými krabicemi elpíček. Jeho oblek svítí; jeho hlava se rýsuje jako pouhá silueta proti oknům. Pete Wexler, který má výjimečně příliš napilno, než aby hleděl Rebece na prsa, projde kolem s rukou na lokti Elmera Jespersona, zavede ho na tři metry do místnosti, a už rychle uhání zpátky, aby našel Thorvalda Thorvaldsona, Elmerova největšího nepřítele a spolubydlícího na D12. Alice Weathersová se vnese dovnitř úplně sama a opře si bradu o ruce a čeká, až začnou hrát. Charles Burnside, vysoký, vyhublý, s propadlými tvářemi a uprostřed prázdného prostoru, který patří jen jemu, proklouzne dveřmi a rychle odejde pořádný kus stranou. Když se jeho nehybné oči lhostejně setkají s pohledem Rebeky, žena se otřese. Další oči, které se s jejími setkají, patří Chipperovi, který postrkuje vozík s Florou Flostadovou, jako by vezl bednu pomerančů, a v očích má netrpělivý pohled, který je v příkrém rozporu s lehkým úsměvem na tváři. Čas jsou peníze, to víte, ale peníze jsou peníze, ať už představení frčí, pronto. Až se nahrnou první lidé, říkal jí Henry – a už to tu máme, ne? Rebeka se rozhlédne po místnosti, uvažuje, jak se má Henryho zeptat, a vidí, že otázka je už zodpovězena, protože jakmile zvedne oči, Henry na ni souhlasně mávne.

Rebeka zmáčkne vypínač růžového reflektoru a skoro všichni v místnosti, včetně řady stařečků, kteří vypadali, že už nejsou schopni reagovat vůbec na nic, vydechnou hlasité áááach. Jeho oblek, košile, psí dečky zasvítí v zářivém kuželu a proměněný Henry Leyden proklouzne světlem a uchopí mikrofon, a přitom na jeho pravé dlani zavíří jako talíř velké elpíčko, které snad vykouzlil ze vzduchu. Henrymu svítí zuby, svítí mu uhlazené vlasy, safíry mrkají z postranic kouzelných slunečních brýlí. Zdá se, že Henry téměř tančí, když tak líbezně, elegantně ukračuje… jenomže už to není Henry Leyden; v žádným případě, kámo, jak s oblibou huláká George Rathbun. Ten oblek, psí dečky, vlasy ulízané dozadu, sluneční brýle, dokonce i ten skvěle efektní růžový reflektor, to je jenom kostým. To skutečné kouzlo zde provádí Henry, ten jedinečně pružný tvor. Když je George Rathbun, je celý Georgem. Totéž platí o Wisconsinské kryse, totéž platí o Henrym Šejkovi. Je to už rok a půl od chvíle, kdy naposledy vytáhl Symfonického Stana ze skříně a navlékl si ho jako rukavici na ruku, k okouzlení publika na tanečním večírku v rozhlasové stanici, ale ten oblek mu stále padne, ach ano, padne, a on se v něm cítí dobře, jako muzikant znovuzrozený do minulosti, kterou nikdy na vlastní oči neviděl.

Roztočená deska na natažené dlani připomíná černý, nehybný plážový míč.

Kdykoli Symfonický Stan pouští muziku, vždycky začíná kouskem „In the Mood“. I když nezatracuje Glenna Millera jako někteří jazzoví fanoušci, za ty roky už ho tento kousek unavil. Ale vždycky zabere. Dokonce i když publikum nemá na vybranou a tancuje s jednou nohou v hrobě a s druhou na té příslovečné banánové slupce, tancují. Kromě toho Henry ví, že když Millera odvedli, řekl aranžérovi Billymu Maovi o svém plánu „vypadnout z téhle války jako hrdina“, a sakra, dostál svému slovu, ne?

Henry hmátne po mikrofonu a nedbalým pohybem pravačky vloží roztočenou desku na talíř. Publikum ho odmění dalším óóóch.

„Vítejte, vítejte, vy elegantní kocouři a kočičky,“ říká Henry. Slova se linou z reproduktorů zastřeně a hladce, jako by je vyslovoval skutečný hlasatel z roku 1938 nebo 1939, jeden z těch, kteří moderovali živé vysílání z tanečních síní a nočních klubů od Bostonu po Catalinu. Hrdlem jim proudil med, těm nočním múzám, a nezakoktali se ani na vteřinku. „A teď mi povězte, vy draci a dračice, dá se taneční soirée zahájit něčím lepším než Glennem Millerem? No tak, bratři a sestry, chci vás slyšet!“

A obyvatelé Maxtonu – z nichž někteří už jsou na parketu, jiní na okraji na vozíčcích v různých pozicích vyjadřujících zmatek nebo opuštěnost – zašepotají odpověď, spíš než nadšený pokřik je to zašustění podzimního větru v holých větvích. Symfonický Stan se zazubí jako žralok a zvedne ruce, jako by chtěl utišit burácející dav, pak se zatočí a zavrtí jako tanečník ze Savoye inspirovaný Chickem Webbem. Šosy fraku se roztáhnou jako křídla, jeho svítící chodidla poletují, zastavují se a znovu letí. Ten okamžik vyprchá a na dlaních diskžokeje se objeví dva černé plážové míče, jeden z nich vklouzne zpátky do obalu, druhý putuje dolů pod jehlu.

„Prima, bezva, fajny-fajn, vy hopsající kuřátka a dupající králíčci, a už tu máme sentimentálního džentlmena, pana Tommyho Dorseye, tak vytaste peníze a popadněte svou milou, protože zpěvák Dick Haymes, pýcha Buenos Aires v Argentině, se bude muzikálně tázat ‚Jak tě mám poznat?‘ Po Franku Sinatrovi ještě není ani potuchy, bratři a sestry, ale život je primissimo jako prvotřídní mmm víno.“

Rebeka Vilasová nevěří vlastním očím. Ten chlap dostane skoro všechny na parket, dokonce i pár vozíčkářů, kteří se s vrcholnou elegancí vrtí a popojíždějí. Symfonický Stan – vlastně Henry Leyden, musí si připomenout – vyšňořený v exotickém, úžasném obleku – je banální a zároveň skvělý, směšný a zároveň přesvědčivý, všechno najednou. Je jako… nějaká časová kapsle, obsahující jednak jeho roli a zároveň to, co ti staří lidé chtějí slyšet. Dokázal je svým kouzlem přivést k životu, zpátky do toho kousku mládí, který v nich zbyl. Neuvěřitelné! Jiné slovo to nevystihne. Lidé, které už dávno odepsala coby šourající se stíny, jí rozkvétají přímo před očima. A pokud se Symfonického Stana týká, ten se chová jako elegantní derviš a jí se při pohledu na něj vybavují slova jako líbezný, elegantní, uhlazený, uvolněný, sexy, půvabný, kteréžto výrazy se propojují pouze v jeho osobě. A co to provádí s těmi deskami? Jak je to možné?

Neuvědomuje si, že si poklepává nohou a pohupuje se do rytmu, dokud Henry nepustí Artieho Shawa a jeho „Begin the Beguine“ a ona se sama skutečně roztancuje.

Henryho jazzový pohyb, pohled na tolik bělovlasých, modrovlasých nebo plešatých lidí klouzajících po parketu, na Alici Weathersovou zářící štěstím v náručí nikoho jiného než zachmuřeného Thorvalda Thorvaldsona, na Adu Meyerhoffovou a „Tom Toma“ Boettchera kroužící kolem na vozíčcích, k tomu strhující rytmus hudby pod žhavými tóny klarinetu Artieho Shawa, to všechno se najednou magicky prolne do vidiny pozemské krásy, která jí vžene do očí pálivé slzy. S úsměvem zvedne paže, zatočí se a najednou zjistí, že ji odborně popadá do náruče dvojče Tom Toma, šestaosmdesátiletý Hermie Boettcher, penzionovaný učitel zeměpisu z A17, o kterém se dosud mělo za to, že je neuvěřitelný suchar, a ten ji beze slova vede foxtrotovým krokem doprostřed parketu.

„To je hanba, vidět takové pěkné děvče, jak tancuje samo,“ pronese Hermie.

„Hermie, já bych vás následovala kamkoli,“ povídá mu Rebeka.

„Pojďme trochu blíž k pódiu,“ navrhne. „Chci se líp podívat na toho frajera v tom úžasném obleku. Prý je slepý jako patrona, ale já tomu nevěřím.“

Dlaň jí pevně opírá o kříž, boky vlní v rytmu Artieho Shawa a vede ji přímo k pódiu, kde už Symfonický Stan provádí svůj trik s novou deskou, protože čeká, až dojede poslední drážka. Rebeka by přísahala, že Stan/Henry nejen cítí, že Rebeka před ním stojí, ale skutečně na ni zamrká! Ale to je opravdu nemožné… nebo není?

Symfonický Stan všoupne roztočenou desku do obalu, novou na talíř a zahlaholí: „Umíte říct ‚skvělý‘? Umíte říct ‚pohoda‘? A když jsme se tak pěkně rozjeli, roztočíme to s Woody Hermanem a jeho ‚Wild Root‘. Tuto píseň věnuji vám všem, krásné dámy, zvlášť dámě vonící Calyxem.“

Rebeka se zasměje. „Panebože.“ Ucítil její parfém, poznal ho!

Hermie Boettcher, nezastrašený ďábelským tempem „Wild Root“, přejde na zpětný chod, natáhne paži a otočí Rebeku dokola. Na první dobu dalšího taktu ji popadne do náruče a změní směr, takže se oba stočí k opačnému konci pódia, kde stojí Alice Weatherosová s panem Thorvaldsonem, oba zahledění na Symfonického Stana.

„Ta zvláštní dáma musíte být vy,“ říká Hermie, „protože ten váš parfém za věnování stojí.“

Rebeka se zeptá: „Kde jste se naučil takhle tancovat?“

„Bratr a já jsme z města. Učili jsme se tancovat před hrací skříní u Alouette, až v Ardenu.“ Rebeka to u Alouette zná, je to podnik na Hlavní ulici v Ardenu, ale tam, kde kdysi stál automat na sodovku, je teď pult na obědy a hrací skříň zmizela někdy v době, kdy Johnny Mathis zmizel z hitparád. „Jestli chcete dobrého tanečníka, najděte si taky chlapce z města. Tom Tom, to byl nejobratnější tanečník v okolí, a i když skončil na vozíku, rytmus z těla mu to nevyrvalo.“

„Pane Stane, haló, pane Stane?“ Alice Weathersová naklonila hlavu a přiložila dlaně k ústům. „Hrajete na přání?“

Jakýsi hlas, tvrdý jako dva křemeny, když o sebe křísnou, řekne: „Já tu byl první, babo.“

Taková přímočará hrubost Rebeku zastaví. Hermieho pravá noha jí zlehka dosedne na levé chodidlo, ale rychle se posune, takže jí ublíží sotva víc než dotykem. Nad Alicí se tyčí Charles Burnside a zuřivě hledí na Thorvalda Thorvaldsona. Thorvaldson couvne a zatahá Alici za ruku.

„Jistě, drahá,“ skloní se Stan. „Povězte mi, jak se jmenujete, a co byste ráda slyšela.“

„Jsem Alice Weathersová a –“

„Já tu byl první,“ opakuje Burny nahlas.

Rebeka pohlédne na Hermieho, který zavrtí hlavou a protáhne obličej. Sice je to kluk z města, ale bojí se stejně jako pan Thorvaldson.

„Měsíční zář, prosím. Od Bennyho Goodmana.“

„Teď jsem na řadě já, ty krávo. Chci od Woodyho Hermana písničku, která se jmenuje ‚Noční můra Lady Magowanový‘. Ta je dobrá.“

Hermie se nakloní k Rebece a zašeptají do ucha: „Nikdo toho chlapa nemá rád, ale umí si prosadit svou.“

„Tentokrát ne,“ řekne Rebeka. „Pane Burnside, chci, abyste –“

Symfonický Stan ji umlčí mávnutím ruky. Obrátí obličej k majiteli toho neobvykle nepříjemného hlasu. „To vám neposloužím, pane. Ta písnička se jmenuje ‚Sen Lady Magowanové‘, ale dnes odpoledne jsem ten svižný kousek s sebou nevzal, je mi líto.“

„Tak jo, kámo, a co takhle ‚I Can’t Get Started‘, tu, co ji nahrál Bunny Berigan?“

„Ach, tu mám moc ráda,“ řekne Alice. „Ano, zahrejte ‚I Can’t Get Started‘.“

„Rád vyhovím,“ odpoví Stan normálním hlasem Henryho Leydena. Už se neobtěžuje s piruetami a roztáčením desek v rukou a prostě vymění desku na talíři za novou, kterou vytáhne z první krabice. Vypadá podivně zvadle, když přistoupí k mikrofonu a říká: „Obletěl jsem svět, urovnával revoluce ve Španělsku. I Can’t Get Started. Věnováno milé Alici v Modrých šatech, a Tomu, kdo kráčí nocí.“

„Nejseš o nic lepší než opičák na klacku,“ pronese Burny.

Hudba začne hrát. Rebeka poklepe Hermieho po paži a zamíří k Charlesi Burnsideovi, ke kterému zatím vždycky cítila jen mírný odpor. Když se jí teď dostane do zorného pole, má takový vztek a je tak znechucená, že řekne: „Pane Burnside, půjdete se omluvit Alici a našemu hostovi. Jste hrubý a protivný, a až se omluvíte, chci, abyste se vrátil na pokoj, protože jinde nemáte co dělat.“

Její slova se minou účinkem. Burnsideova ramena poklesla. Na tváři má široký, uslintaný škleb a prázdné oči zírají kamsi do neurčita. Vypadá, že si nemůže pamatovat ani vlastní jméno, natož jméno Bunnyho Berigana. Alice Weathersová každopádně odtančila a Symfonický Stan, vzadu na opačném konci pódia a mimo světlo růžového reflektoru, vypadá hluboce zamyšleně. Na tanečním parketu se pohupují staré páry. Hermie Boettcher na okraji naznačí tanec a poškádlí ji pohledem.

„Je mi to líto,“ řekne Rebeka Stanovi/Henrymu.

„Nemusíte se omlouvat. ‚I Can’t Get Started‘ byla oblíbená nahrávka mé manželky. Hodně jsem na ni myslel posledních pár dní. Nějak mě to zaskočilo.“ Přejede si rukou po uhlazených vlasech a potřese pažemi, takže se viditelně dostává zpět do role.

Rebeka se rozhodne, že ho nechá na pokoji. Vlastně chce všechno nechat na pokoji, aspoň chvíli. Dá znamení Hermiemu, že je jí líto, ale musí běžet, a pak se proplete mezi lidmi ven ze společenské místnosti. Kdovíjak se starému Burnymu podařilo ji v chodbě dohonit. Šourá se nepřítomně ke křídlu Sedmikráska, hlavu má svěšenou, nohy škobrtají po podlaze.

„Pane Burnside,“ řekne Rebeka, „možná oblafnete všechny ostatní, ale já chci, abyste věděl, že mě neoblafnete.“

Stařec se otočí, pomalu a trhaně. Nejprve se pohne jedno chodidlo, potom koleno, ztuhlý pas, druhé chodidlo, nakonec mrtvolný trup. Burnyho hlava se klátí jako ohavný květ na tenkém stonku, takže se Rebece naskytne pohled na holou hlavu pokrytou skvrnami. Dlouhý nos trčí vpřed jako zdeformované kormidlo. Stejně děsivě pomalu pozvedne hlavu, takže se ukážou kalné oči a povolená ústa. Prázdnýma očima mu blýskne čirá pomstychtivost a mrtvé rty se zkřiví.

Polekaná Rebeka instinktivně o krok couvne. Burnyho ústa se roztáhnou do strašného úsměvu. Rebeka chce utéct, ale vztek nad tím, že ji chce pokořit ten mizerný cvok, jí dovolí zůstat stát na místě.

„Lady Magowanová měla strašnou, strašnou noční můru,“ oznámí jí Burny. Mluví jako zdrogovaný nebo jako ze spánku. „A lady Sofie měla noční můru. Jenomže horší.“ Zahihňá se. „Král byl ve svém počítacím domě, počítal své miláčky. To Sofie viděla, když usnula.“ Zasměje se až pronikavě a pak řekne cosi, co znělo snad „Pan Munching“. Rty mu mlasknou a vycení žluté, křivé zuby a propadlý obličej se jaksi promění. Jako by mu rysy zpevnila jakási nová inteligence. „Znáš pana Munshuna? Pana Munshuna a jeho přítelíčka Gorga? Víš, co se stalo v Chicagu?“

„Okamžitě s tím přestaňte, pane Burnside.“

„Snáš Fritze Haarmana, co byl tak strrašně miloučkej? Voni mu šíkali, voni mu šíkali, voni mu šíkali ‚Upír, Upír, Upír z Hannoveru,‘ no, to šíkali, šíkali, šíkali. Fšicky, Fšicky, fšicky měli tehda noční můrry, můrry, můrry, ha ha ho ho.“

„Okamžitě přestaňte takhle mluvit!“ zakřičí Rebeka. „Mě neoblafnete!“

Chvilku ta nová inteligence svítí Burnymu z kalných očí. Skoro ihned se stáhne. Burny si olízne rty a řekne: „Vzbuď se, Burn-Burne.“

„To je fuk,“ zamračí se Rebeka. „Večeře je dole v sedm, jestli chcete. Jděte si třeba zdřímnout, ano?“

Burny se na ni naštvaně, zamračeně podívá, pleskne chodidlem o zem a započne zdlouhavou, složitou otočku znovu na druhou stranu. „Můžeš si to zapsat. Fritz Haarman. V Hannoveru.“ Ústa se mu zkřiví do tak potutelného úsměvu, až Rebeka znejistí. „Až sem král přijde, možná si spolu zatančíme.“

„Ne, díky.“ Rebeka se otočí zády k tomu starému strašákovi a odcvaká na vysokých podpatcích chodbou pryč, a celou dobu si nepříjemně uvědomuje, že Burnside jí upírá zrak na záda.

Rebečina pěkná kabelka leží na stole v chodbě bez oken, která vede k Chipperově kanceláři. Než vejde dovnitř, Rebeka se zastaví, vytrhne z bloku list papíru, napíše Fritz Harmann (?), Hannover (?) a zastrčí papír do prostřední přihrádky kabelky. Možná o nic nejde – to nejspíš – ale kdo ví. Má vztek, že se nechala Burnsidem vystrašit, a jestli dokáže najít způsob, jak ten nesmysl proti němu použít, udělá všecko, aby ho z Maxtonu vypudila.

„Kotě, to jsi ty?“ zavolá Chipper.

„Ne, to je lady Magowanová a její děsivá noční můra.“ Vkráčí do Chipperovy kanceláře, kde Chipper sedí za stolem a spokojeně počítá bankovky, kterými přispěli dnes odpoledne synové a dcery jeho klientů.

„Moje malá Becky vypadá nějak vedle,“ řekne. „Co se stalo, některý ten zombie ti ťápl na nohu?“

„Neříkej mi Becky.“

„Ale no tak, trochu veseleji. Nevěřila bys, kolik toho dneska tvůj zlatoústý přítel vymámil z příbuzných. Sto dvacet šest babek! Spadly z nebe! Tak jo, co se teda stalo?“

„Charles Burnside mě vystrašil, to se stalo. Měl by být v léčebně pro duševně choré.“

„Děláš si srandu? Zrovna tenhle zombie má cenu zlata. Dokud Charles Burnside dokáže nacucnout trochu vzduchu do těla, bude mít vždycky místečko v mém srdci.“ S úsměvem potřese hrstí bankovek. „A jestli budeš mít místo v mém srdci i ty, koťátko, budeš mít vždycky místo v Maxtonu.“

Když si vzpomene, jak Burnside říká: Král byl ve svém počítacím domě, počítal své miláčky, zmocní se jí pocit, že je nečistá. Kdyby se Chipper neusmíval tak jásavě a s otevřenými ústy, nejspíš by Rebece tak nepříjemně nepřipomínal jeho oblíbeného klienta. Fšicky, Fšicky, fšicky měli tehdá noční můrry, můrry, můrry – to byl docela výstižný popis French Landingu v éře Rybáře. Divné, člověka by nenapadlo, že starý Burny si všimne těch vražd víc než Chipper. Rebeka nikdy neslyšela, že by se zmínil o Rybářových zločinech, snad s výjimkou chvil, kdy bručel, že nebude moci nikomu vykládat, že jde rybařit, dokud Dale Gilbertson ten svůj úlovek konečně nechytí, a to je přece na pendrek.

8

Dva telefonní rozhovory a další, soukromá záležitost, kterou se ze všech sil snaží zahnat, se spikly, aby vytáhly Jacka Sawyera z jeho kukly v Norském údolí a poslaly ho na silnici do French Landingu, ulice Sumner, až na policejní stanici. Ten první telefonát byl od Henryho a Henry, který volal z kantýny v Maxtonu během přestávky v produkci Symfonického Stana, mu vyklopil přímo, co má na srdci. Z chodníku před Maxtonem někdy toho dne asi unesli dítě. Jack sice může mít důvody, proč se drží od případů stranou, mimochodem je nikdy nevysvětlil, ale ty důvody už neplatí, sorry. To už jsou čtyři děti, které zmizely kvůli Rybáři, protože Jack si přece nemyslí, že se Irma Freneauová ještě někdy vrátí domů, nebo ano? Čtyři děti!

– Ne, – řekl Henry, – neslyšel jsem to v rádiu. Stalo se to dnes dopoledne.

– Od údržbáře v Maxtonu, – pokračoval Henry. – Viděl ustaraného policajta, který našel kolo a strčil ho do kufru u auta.

– No dobře, – řekl Henry, – možná to nevím jistě, ale já tu jistotu mám. Do večera Dale toho chudáka malého identifikuje a zítra bude jeho jméno ve všech novinách. A potom celý okres vyletí z kůže. Copak to nechápeš? Už jenom kdyby věděli, že ses do toho zapojil, hodně by to pomohlo, aby se lidi uklidnili. Už si nemůžeš dopřávat tu luxusní penzi, Jacku. Musíš udělat, co je tvůj úkol.

Jack mu řekl, že moc předbíhá a že si o tom pohovoří později.

Za tři čtvrtě hodiny mu zavolal Dale Gilbertson se zprávou o tom, že malý Tyler Marshall se ztratil někdy dopoledne před Maxtonem a že Tylerův otec, Fred Marshall, je právě u něj, na stanici, a dožaduje se Jacka Sawyera. Fred je skvělý chlap, fakticky slušný a dobrý otec rodiny, solidní občan, Daleův přítel, dalo by se říct, ale v té chvíli je na konci sil. Judy, jeho manželka, zřejmě měla nějaké duševní problémy, ještě než začaly dnešní potíže, a Tylerovo zmizení je pro ni poslední kapka. Cosi drmolí, ublížila si, obrátila dům vzhůru nohama.

– A já Judy Marshallovou trochu znám, – řekl Dale. – Krásná, krásná ženská, takový prcek, ale uvnitř tvrdá jako křemen, oběma nohama na zemi, skvělá osobnost, úžasná osobnost, o takové by sis nikdy nemyslel, že se takhle složí, ať se děje cokoli. Vypadá to, že si myslela nebo věděla nebo co, že Tylera někdo unesl, ještě předtím, než našli jeho kolo. Potom, odpoledne, se její stav tak zhoršil, že Fred musel zavolat dr. Skardovi a odvézt ji do okresní nemocnice v Ardenu, kde se na ni sotva podívali a rovnou ji strčili na oddělení D pro duševně choré. Takže si umíš představit, v jakém je Fred stavu. Nedá se odbýt, chce s tebou mluvit. Nemám v tebe žádnou důvěru, řekl mi.

– No, – řekl Dale, – jestli sem nepřijedeš, Fred Marshall se ukáže u tebe doma, s tím počítej. Nemůžu toho chlapa uvázat na vodítko a nebudu ho zavírat jenom proto, aby k tobě nechodil. A navíc je pravda, že tě tu potřebujeme, Jacku.

– Tak dobře, – řekl Dale. – Vím, že nic neslibuješ. Ale víš, co bys měl udělat.

Stačily by tyto rozhovory k tomu, aby ho posadily do dodávky a nasměrovaly do ulice Sumner? Velmi pravděpodobně, říká si Jack, čímž se dostáváme k třetímu faktoru, tomu tajemství, sotva poznanému, nesouvisejícímu. Nic neznamená. Hloupý nervový záchvat, přídavek k úzkosti, za daných okolností naprosto přirozený. Taková věc by se mohla stát každému. Sejně se už chystal z domu, tak co? Nikdo by ho nemohl obviňovat, že utíká. Sám zrovna mířil k temnému spodnímu proudu Rybářových zločinů, a ne že by od nich utíkal. Ani nesliboval, že se nechá do něčeho zatáhnout. Daleův kamarád a otec kluka, který zřejmě zmizel, ten Fred Marshall, nedal jinak, že s ním bude mluvit; fajn, tak si promluví. Pokud půlhodinka s penzionovaným detektivem Fredu Marshallovi pomůže, aby zvládl své problémy, pak mu ten penzionovaný detektiv čas věnuje.

Všechno ostatní byla čistě osobní záležitost. Sny v bdělém stavu a červenčí vajíčka si pohrály s jeho mozkem, ale to bylo čistě osobní. Mohlo to být předržené, překombinované, vymyšlené. Žádný rozumný člověk by něco takového nebral vážně: přišlo to a odešlo, jako letní bouřka. Když teď tak projížděl křižovatkou na Centralii a všiml si z policajtského zvyku řady harleyů na parkovišti u baru Sand, cítil, že se s odpoledními potížemi začíná vyrovnávat. Vůbec se nedivil, že už nedokáže – nu, řekněme, že nechce – otevřít lednici. Ošklivá překvapení člověka naučí, aby si všechno pořádně rozmyslel. Žárovka v obývacím pokoji praskla, a když zašel k zásuvce s několika novými halogenovými žárovkami, nedokázal ji otevřít. Po pravdě řečeno nedokázal otevřít žádnou zásuvku, skříň nebo komoru v domě, což mu znemožnilo uvařit si čaj, převléknout se, uvařit oběd nebo dělat cokoli jiného kromě vlažného listování knihami a sledování televize. Když hrozilo, že škvíra dopisní schránky bude tajit pyramidu malých modrých vajíček, rozhodl se, že poštu vybere až druhý den. Stejně pořád dostával jenom účty, časopisy a reklamní letáky.

Nebudu z toho dělat vědu, říká si Jack. Určitě jsem mohl otevřít každé dveře, šuplík nebo skříň, co jich doma mám, ale já jsem nechtěl. Nebál jsem se, že se z lednice nebo komory vyhrnou hromady červenčích vajíček – jenom jsem nechtěl riskovat, že nějakou tu blbost najdu. Ukažte mi psychiatra, který tvrdí, že je to neuróza, a já vám ukážu blbce, který nerozumí psychologii. Všichni veteráni z oddělení vražd mi říkávali, že taková práce leze na mozek. Sakra, proto jsem přece šel do důchodu!

Co jsem měl dělat, zůstat u policie, dokud si neprostřelím hlavu? Seš chytrej chlap, Henry Leydene, a já tě mám rád, ale o jistých věcech nemáš PÁRU!

Tak jo, jel do ulice Sumner. Všichni na něj ječeli, ať něco udělá, a tak to dělal. Pozdraví se s Dalem, pozdraví se s chlapci, posedí s Fredem Marshallem, tím solidním občanem, kterému zmizel syn, a nakrmí ho obvyklými žvásty o tom, že udělají všechno, co je v jejich silách, a tak dál, FBI nám jde tentokrát na ruku a ti mají nejlepší vyšetřovatele na světě. Takové kecy. Pokud se Jacka týkalo, jeho hlavní povinností bylo pohladit Freda Marshalla po srsti, jako by utišoval rozjitřené city poraněné kočky; až se Marshall uklidní, bude mít Jack splněny své domnělé povinnosti vůči obci – povinnosti, které existovaly jenom v hlavách lidí okolo – a bude se moct volně vrátit do soukromí, které si zasloužil. Jestli se to Daleovi nebude líbit, může s rozběhem skočit do Mississippi; jestli se to nebude líbit Henrymu, Jack mu odmítne předčítat Ponurý dům a donutí ho místo toho poslouchat Lawrence Welka, Vaughna Monroea nebo něco podobně mučivého. Před několika lety kdosi dal Jackovi cédéčko s nahrávkami Tlustý mamlas a jeho Smradlavá hvězdná dupárna. Půl minuty Tlustého mamlase a Henry bude prosit o milost.

Ta představa Jacka natolik uklidní, že se začne domnívat, že jeho váhání před kredencem a šuplíky bylo jen chvilkovým rozmarem, žádnou fobickou poruchou. I když byly jeho myšlenky jinde, jako ostatně většinou, zastrčený popelník pod palubní deskou se mu posmíval a trápil ho od chvíle, kdy nastoupil do dodávky. Plochý maličký panel popelníku obklopuje jakási zlověstná aura, vyzařuje z něj jakési skryté zlo.

Bojí se snad, že se za tím panelem schovává modré vajíčko?

Jistěže ne. Není tam nic, jenom vzduch a ušpiněný černý plast.

V tom případě může popelník vytáhnout.

Domy na předměstí French Landingu ubíhají vzad za okny dodávky. Jack dojede skoro přesně na místo, na kterém Henry pustil Dirtysperm. Samozřejmě že ten popelník může otevřít. Nic jednoduššího. Stačí zastrčit prsty do zdířky a zatáhnout. Nejlehčí věc na světě. Natáhne ruku. Než se jeho prsty dotknou panelu, strhne ruku zpět. Po čele mu stékají kapky potu a usazují se mu v obočí.

„To přece nic není,“ říká nahlas. „Máš nějaký problém, chlapče?“

Znovu natáhne ruku k popelníku. Náhle si uvědomuje, že věnuje víc pozornosti spodní části přístrojové desky než silnici, zvedne oči a sníží rychlost na polovinu. Nechce dupat na brzdy. Je to jenom popelník, kristepane. Dotkne se prsty destičky, zahákne je do zdířky. Jack znovu pohlédne na silnici. Potom, rozhodně jako ošetřovatelka, když strhává náplast pacientovi z chlupatého břicha, škubne popelníkem. Zapalovač, který dnes ráno cestou nevědomky uvolnil, vyletí do vzduchu, třikrát se otočí a Jackovým vyděšeným očím připomene letící černostříbrné vajíčko.

Sjede z cesty, prokodrcá zarostlou krajnicí a zamíří k telefonnímu sloupu, který se tam tyčí. Zapalovač spadne zpátky do popelníku, až to hlasitě, kovově cvakne, což by se nepodařilo žádnému vejci na světě. Telefonní sloup se kvapem blíží a skoro už zaplňuje čelní sklo. Jack dupne na brzdy a prudce zastaví, a z popelníku zazní přehršel cvakání a drkotání. Kdyby nesnížil rychlost, než začal popelník otvírat, vrazil by přímo do sloupu, který teď stojí asi metr před kapotou. Jack si utře pot z obličeje a zvedne zapalovač. „Do prdele k posrání.“ Zacvakne ho zpátky do zdířky a zhroutí se na sedadle. „Už se nedivím, když říkají, že kouření škodí zdraví,“ řekne. Ten vtip je dost chabý na to, aby ho pobavil, a tak několik vteřin jenom bezvládně sedí a pozoruje auta, která chvilkami projíždějí po Lyall Road. Když mu srdeční puls klesne zhruba k normálu, připomene si, že přece jenom ten popelník otevřel.

Světlovlasý, pomačkaný Tom Lund se na jeho příjezd očividně připravoval, protože když Jack projde kolem tří bicyklů vyrovnaných vedle dveří a vstoupí na stanici, mladý policista se vztyčí za stolem a spěchá mu pošeptat, že Dale a Fred Marshall na něj čekají v Daleově kanceláři, že ho tam hned zavede. Moc rádi ho uvidí, určitě. „A já taky, poručíku Sawyere,“ dodá Lund. „Páni, to musím říct. Myslím, že to, co máte vy, potřebujem jako sůl.“

„Říkejte mi Jacku. A už nejsem poručík. Už nejsem ani policajt.“ Jack se seznámil s Tomem Lundem během vyšetřování Kinderlingova případu a Jackovi se líbila mladíkova dychtivost a zaujetí. Lund měl rád svou práci, uniformu a odznak, ctil šéfa a bál se Jacka a bez reptání trčel hodiny a hodiny na telefonu, v kancelářích a v autě a prověřoval a znovu prověřoval často protichůdné podrobnosti, které rozvířil střet wisconsinského zemědělského pojišťováka se dvěma dívkami pracujícími na Sunset Strip. A celou tu dobu si Tom Lund udržel elektrickou jiskru středoškolského fotbalisty, který vybíhá na hřiště na svůj první zápas.

Už tak ale nevypadá, všimne si Jack. Tmavé kruhy pod očima a kosti v obličeji víc vystupují. Za Lundův zjev může něco víc než nespavost a vyčerpání: v jeho očích je ten bezmocný polekaný výraz lidí, kteří přestáli veliký morální otřes. Rybář ukradl Tomu Lundovi kus mládí.

„Ale uvidím, co se dá dělat,“ říká Jack a tím slibem nabízí větší závazek, než má v úmyslu.

„Určitě se nám bude hodit všechno, co nám můžete nabídnout,“ říká Lund. Přehání to, je moc servilní, a když se Lund obrátí a zamíří s ním ke kanceláři, pomyslí si Jack: Nepřišel jsem, abych vás spasil.

Při tom pomyšlení se ho zmocní pocit viny.

Lund zaklepe, otevře dveře, aby ohlásil Jacka, strčí ho dovnitř a zmizí jako duch, aniž si ho všimnou dva muži, kteří vstávají z židlí a zavěsí se pohledem na obličej návštěvníka, jeden s očividnou vděčností a druhý se stejným výrazem, ale hrozně zesíleným a smíšeným s holou potřebou, což Jacka ještě víc znejistí.

Dale ho mumlavě představuje, ale Fred Marshall mu do toho skočí: „Děkuju, že jste se uvolil přijít, mockrát vám děkuju. Nic víc nemůžu…“ Jeho pravá paže se napřáhne jako páka od pumpy. Když Jack uchopí jeho ruku, do obličeje Freda Marshalla vproudí ještě více pocitů. Sevře Jackovu dlaň a skoro mu ji zabere, jako když zvíře uchopí kořist. Stiskne, pořádně, a nezvykle mnohokrát jí potřese. Oči se mu zamží. „Nemůžu…“ Marshall odtáhne ruku a utře slzy z obličeje. Teď jeho oči vypadají syrově a nesmírně zranitelně. „Pane jo,“ říká. „Jsem fakticky rád, že tu jste, pane Sawyere. Nebo bych měl říkat poručíku?“

„Klidně jenom Jack. Nechcete mi vy dva říct, co se dnes stalo?“

Dale ukáže na přichystanou židli; všichni tři muži usednou; začíná bolestný, ale v podstatě jednoduchý příběh o Fredovi, Judy a Tylerovi Marshallových. Nejdřív mluví Fred, dost dlouho. V jeho verzi příběhu statečná žena se lvím srdcem, oddaná manželka a matka, podléhá podivným, rozmanitým proměnám a poruchám, až se u ní nakonec rozvinou tajemné příznaky, které její ignorantský, hloupý a sobecký manžel přehlížel. Říká nesmyslená slova; píše na listy papíru divné věci, cpe si ty papíry do úst a snaží se je spolykat. Viděla předem přicházet tu tragédii a to ji vykolejilo. Zní to bláznivě, ale ten sobecký manžel si myslí, že je to tak. Tedy, myslí si, že si myslí, že je to tak, protože o tom přemýšlí od chvíle, kdy o tom začal mluvit s Dalem, a i když to vypadá bláznivě, dává to jaksi smysl. Protože jak jinak by se to dalo vysvětlit? Takže on si myslí, že jeho manželka začala přicházet o rozum, protože věděla, že Rybář je na cestě. Takové věci jsou přece možné. Například ta statečná utrápená manželka věděla, že její krásný báječný syn je nezvěstný ještě předtím, než její hloupý sobecký manžel, který odešel do práce, jako by se nechumelilo, jí řekl o tom bicyklu. To je přece důkaz jeho tvrzení. Ten krásný chlapeček šel ven se třemi kamarády, ale vrátili se jenom tři kamarádi, a policista Danny Tcheda našel kolo Schwinn jeho malého synka a jednu jeho tenisku na chodníku před Maxtonem.

„Danny Cheetah?“ zeptá se Jack, který má stejně jako Fred Marshall pocit, že si začíná myslet spoustu znepokojujících věcí.

„Tcheda,“ opraví ho Dale a hláskuje to. Dale mu řekne svou, mnohem kratší verzi. V příběhu Dalea Gilbertsona jeden chlapec jde ven jezdit na kole a zmizí, možná ho někdo unesl, a stane se to na chodníku před Maxtonem. Víc Dale neví a věří, že Jack Sawyer dokáže vyplnit spoustu mezer.

Jack Sawyer, na kterého oba muži v místnosti upřeně hledí, si pomalu srovnává tři myšlenky, které má teď v hlavě. První není ani tak myšlenka, jako spíš odpověď, která obsahuje skrytou myšlenku: od chvíle, kdy ho Fred Marshall popadl za ruku a řekl „Panejo“, Jack zjišťuje, že se mu ten chlap líbí, což je nečekaný obrat v zápletce dnešního večera. Fred Marshall mu připadá jako chlapík z plakátu inzerujícího maloměstský život. Kdybyste dali jeho fotku na billboardy inzerující nemovitosti ve Francouzském okrese, určitě byste prodali spoustu chat lidem z Milwaukee a Chicagu. Marshallův přátelský, příjemný obličej a štíhlé sportovní tělo jsou stejně dobré jako důkazy zodpovědnosti, slušnosti, dobrých mravů a přívětivosti, skromnosti a štědrého srdce. Čím víc se Fred Marshall obviňuje ze sobectví a hlouposti, tím víc se Jackovi líbí. A čím víc se mu líbí, tím víc cítí, do jak hrozné situace se Fred dostal, a tím víc si přeje tomu muži pomoci. Jack původně přijel na stanici v očekávání, že bude jednat s Daleovým přítelem jako policista, ale jeho policajtské reflexy po tak dlouhé pauze nějak zrezivěly. Reaguje jako spoluobčan. Policisté, jak Jack dobře ví, se málokdy dívají na civilisty ve svrabu jako na spoluobčany, rozhodně ne v počátečním stadiu vyšetřování. (Ta myšlenka, schovaná pod slupkou Jackovy reakce na muže před ním, zní, že Fred Marshall vzhledem ke své povaze nemůže chovat žádné podezření vůči nikomu, s kým je zadobře.)

Jackova druhá myšlenka se týká policajta, který je zároveň spoluobčanem, a zatímco si srovnává třetí myšlenku, která je zcela produktem jeho sice zrezivělých, ale stále přesných policejních reflexů, rovnou s tou myšlenkou vyrukuje. „Ta kola, co jsem viděl venku, patří Tylerovým kamarádům? Vyslýchá je teď někdo?“

„Bobby Dulac,“ říká Dale. „Mluvil jsem s nimi, když sem přišli, ale nikam jsem se nedostal. Tvrdí, že byli pohromadě ještě na ulici Chase a že Tyler se pak od nich trhnul. Prý nic neviděli. Možná je to tak.“

„Ale myslíte si, že je v tom ještě něco.“

„To je fakt, přisámbohu. Ale nevím sakra, co, a my je musíme poslat domů dřív, než jejich rodiče začnou vyšilovat.“

„Co jsou zač, jak se jmenují?“

Fred Marshall si proplete prsty, jako by sevřel rukojeť neviditelné baseballové pálky. „Ebbie Wexler, T. J. Renniker a Ronnie Metzger. S těmahle klukama to Ty letos v létě táhl.“ V poslední větě zazní nevyslovený názor.

„Vypadá to, jako byste je nepovažoval za vhodnou společnost pro svého syna.“

„No, to ani ne,“ řekne Fred a zápolí s touhou povědět pravdu a vrozenou nechutí vypadat nespravedlivě. „Když to podáváte takhle, to ne. Ebbie vypadá jako rváč a ti druzí dva jsou možná trochu… pomalejší? Doufám… vlastně jsem doufal… že Ty si uvědomí, že by mohl volný čas trávit s chlapci, kteří jsou víc, no…“

„Víc na jeho úrovni.“

„Správně. Potíž je v tom, že můj syn je trochu malý na svůj věk, a Ebbie Wexler, je… hm…“

„Statný a na svůj věk vysoký,“ říká Jack. „Situace pro rváče jako stvořená.“

„Chcete říct, že vy znáte Ebbieho Wexlera?“

„Ne, ale viděl jsem ho dnes ráno. Byl s těmi druhými dvěma chlapci a s vaším synem.“

Dale se prudce na židli narovná a Fred Marshall upustí neviditelnou pálku. „Kdy to bylo?“ zeptá se Dale. A zároveň se zeptá Fred Marshall: „Kde?“

„Na ulici Chase, asi v osm deset. Přijel jsem vyzvednout Henryho Leydena, vozím ho domů. Když už jsme odjížděli z města, ti chlapci vjeli na kolech do silnice přímo přede mnou. Mohl jsem si vašeho syna dobře prohlédnout, pane Marshalle. Vypadal jako skvělý kluk.“

Fred Marshall třeští oči stále a víc a zdá se, že se v nich odráží jakási naděje, nějaký slib; Dale se uvolní. „To teda odpovídá tomu, co říkali ti kluci. To muselo být těsně předtím, než Ty od nich odjel. Pokud teda odjel.“

„Nebo než mu odjeli oni a nechali ho být,“ říká Tyův otec. „Jezdili na kole rychleji než Ty a někdy, víte… někdy ho trochu trápili.“

„Tím, že mu ujeli a nechali ho samotného,“ říká Jack. Fred Marshall zachmuřeně přikývne a z toho gesta je znát, že soucítí se svým pokořeným synem. Jack si vzpomene na zarudlý, nepřátelský obličej a zvednutý prst Ebbieho Wexlera a uvažuje, jestli se ten chlapec nějak kryje, a v tom případě jak. Dale řekl, že mu ve výpovědi chlapců něco nehraje, ale proč by lhali? Ale bez ohledu na důvody ta lež skoro určitě pochází od Ebbieho Wexlera. Ti druzí dva poslouchali příkazy.

Jack na okamžik odsune stranou svou třetí myšlenku a řekne: „Chci s těmi kluky mluvit, než je pošlete domů. Kde jsou?“

„Ve výslechové místnosti, v patře.“ Dale namíří ukazovák ke stropu. „Tom tě tam zavede.“

Místnost na konci schodiště má šedé stěny jako na bitevní lodi, šedý kovový stůl a jediné okno úzké jako střílna v hradní zdi, takže vypadá jako stvořená k tomu, aby vydolovala přiznání už jen tou nudou a zoufalstvím, a když Tom Lund pouští Jacka do dveří, čtyři obyvatelé uvnitř vypadají, že už té olověné atmosféře podlehli. Bobby Dulac se podívá stranou, přestane ťukat tužkou o stůl a řekne: „Ach, třikrát hurá. Dale říkal, že sem přijedete.“ Dokonce i Bobby se v tomhle ponurém kamrlíku rozzáří a vypadá méně podezíravě. „Chtěl jste vyslechnout tyhle chuligány, poručíku?“

„Možná za chvilku.“ Dva ze tří chuligánů na druhé straně stolu sledují, jak Jack přistupuje k Bobbymu Dulacovi, jako by se báli, že je zavře do vězení. Slova „vyslechnout“ a „poručíku“ je vzpruží jako studený vítr z Kanady. Ebbie Wexler hledí přivřenýma očima na Jacka, snaží se vypadat neohroženě a chlapec vedle něj, Ronnie Metzger, se vrtí na židli a oči má jako tenisáky. Třetí kluk, T. J. Renniker, si položil hlavu na zkřížené paže a vypadá, že spí.

„Probuďte ho,“ řekne Jack. „Musím vám něco říct a chci, abyste to slyšeli všichni.“ Ve skutečnosti nemá vůbec nic na srdci, ale potřebuje, aby mu ti chlapci věnovali pozornost. Už ví, že Dale má pravdu. Jestli nelžou, tak aspoň něco zatajují. Proto je jeho nenadálý příchod do této ospalé atmosféry tak vylekal. Kdyby tu velel Jack, už by ty kluky rozdělil a vyslýchal jednotlivě, ale teď se musí s chybou Bobbyho Dulaca vypořádat. Musí jednat se všemi najednou, aspoň ze začátku, a musí pracovat s jejich strachem. Nechce ty kluky nějak terorizovat, jen jim chce trochu rozpumpovat srdíčka; potom je může rozdělit. Ten nejslabší, nejprovinilejší článek se už projevil. Jack necítí žádné výčitky, když lže, aby získal informace.

Ronnie Metzger strčí T. J. do ramene a řekne: „Probuď se, boublne… blboune.“

Spící chlapec zasténá, zvedne hlavu ze stolu, začne si protahovat paže. Oči upře na Jacka a v tu ránu se narovná, jen pomrkává a polyká.

„Vítej zpátky,“ říká Jack. „Chci se představit a vysvětlit, co tu dělám. Jmenuji se Jack Sawyer a jsem poručíkem z oddělení vražd u policie v Los Angeles. Mám skvělé výsledky a plný pokoj vyznamenání a medailí. Když jdu po nějakém darebákovi, obvykle ho nakonec zavřu. Před třemi lety jsem sem přijel z Los Angeles kvůli jednomu případu. Za čtrnáct dní už vezli do L. A. v řetězech jednoho chlapíka, který se jmenoval Thornberg Kinderling. Protože tenhle kraj znám a už jsem s místní policií pracoval, moji nadřízení mě požádali, abych zde pomohl vyšetřovat vraždy, které páchá Rybář.“ Pohlédne dolů, aby zjistil, jestli se Bobby Dulac tomu nesmyslu nešklebí, ale Bobby nehnutě hledí na kluky. „Váš kamarád Tyler Marshall byl s vámi, než dnes ráno zmizel. Chytil ho Rybář? Strašně nerad to říkám, ale myslím, že chytil. Možná dokážeme dostat Tylera zpátky, a možná to nedokážeme, ale jestli mám toho Rybáře zastavit, potřebuju, abyste mi řekli naprosto přesně, co se stalo, do posledního chlupu. Musíte být ke mně naprosto upřímní, protože jestli budete lhát nebo si nechávat něco pro sebe, dopustíte se maření spravedlnosti. Maření spravedlnosti je velmi, velmi vážný trestný čin. Policisto Dulacu, jaký je ve státě Wisconsin nejnižší trest za takový trestný čin?“

„Pět let, to vím jistě,“ odpoví Bobby Dulac.

Ebbie Wexler se kouše zevnitř do tváře; Ronnie Metzger se dívá jinam a mračí se na stůl; T. J. Renniker tupě hledí na úzké okno.

Jack se posadí vedle Bobbyho Dulaca. „Náhodou jsem to byl já, kdo seděl v té dodávce, na kterou jsi dnes ráno vystrčil ten prst. Nejsem kdovíjak nadšený, že tě zase vidím.“

Dvě hlavy se stočí k Ebbiemu, který usilovně mhouří oči a snaží se vyřešit tento zbrusu nový problém. „Já to neudělal,“ řekne nakonec, protože se rozhodl vsadit na přímočaré zapírání. „Možná to tak vypadalo, ale neudělal jsem to.“

„Lžeš a to jsme ještě ani nezačali mluvit o Tyleru Marshallovi. Dám ti ještě jednu šanci. Řekni mi pravdu.“

Ebbie se ušklíbne. „Přece nebudu vystrkovat prsty na lidi, který neznám.“

„Vstaň,“ zavelí Jack.

Ebbie se rozhlédne na obě strany, ale jeho kamarádi se na něj nedokážou podívat. Odstrčí židli a nejistě se postaví.

„Policisto Dulacu,“ řekne Jack, „vyveďte toho chlapce ven a držte ho tam.“

Bobby Dulac sehraje svou roli dokonale. Vztyčí se ze židle do plné výše a nespouští z Ebbieho oči, když se k němu zvolna blíží. Připomíná pantera, který se blíží k chutné večeři. Ebbie Wexler uskočí a snaží se zadržet Bobbyho zvednutou dlaní. „Ne, ne – beru to zpátky – udělal jsem to, jasný?“

„Příliš pozdě,“ prohlásí Jack. Dívá se, jak Bobby chytne chlapce za loket a táhne ho ke dveřím. Ebbie, celý rudý a zpocený, ťapá po podlaze a tlak na paži, který ho pohání dopředu, ho přinutí sklonit se nad svým tučným břichem. Škobrtá ke dveřím, pofňukává a cedí slzy. Bobby Dulac otevře dveře a vtáhne ho do ponuré chodby. Dveře se zabouchnou a utnou ustrašené kvílení.

Dva zbývající chlapci zbledli jako odstředěné mléko a zdá se, že se nedokážou hýbat. „Nebojte se o něho,“ říká Jack. „Nic se mu nestane. Za čtvrt hodiny, za dvacet minut budete moci odejít domů. Podle mého názoru nemá smysl mluvit s někým, kdo lže, jako když tiskne, nic víc. Nezapomeňte: dokonce i mizerný policajt pozná, když mu někdo lže, a já jsem skvělý policajt. Takže to uděláme takhle. Budeme si povídat o tom, co se dnes ráno stalo, o tom, co dělal Tyler, jak jste se rozdělili, kde jste byli a co jste dělali pak, o tom, koho jste viděli, a vůbec o všem.“ Opře se v židli a položí dlaně na stůl. „Tak jedem, povídejte, co se stalo.“

Ronnie a T. J. se na sebe podívají. T. J. si strčí pravý ukazováček do pusy a začíná si opracovávat nehet předními zuby. „Ebbie ten prst na vás vystrčil,“ říká Ronnie.

„Žádné srandičky. Co potom.“

„Hm, Ty říkal, že musí někam jít.“

„Musel někam jít,“ přizvukuje T. J.

„Kde jste v té chvíli byli?“

„Hm… před ležezástvím.“

„Železářstvím,“ opraví ho T. J. „Není to žádný ležezáství, ty pitomče, je to že-le-zář-ství.“

„A potom?“

„A potom Ty říkal –“ Ronnie pohlédne na T. J. „Ty říkal, že musí někam jet.“

„Kam odjel, na východ, nebo na západ?“

Chlapci nad tou otázkou hloubají, jako by ji slyšeli v cizím jazyce, mlčky se ji snaží rozlousknout.

„K řece, nebo od řeky?“

Znovu se mlčky poradí. Ta otázka zazněla v angličtině, ale žádná vhodná odpověď neexistuje. Nakonec Ronnie řekne: „Nevím.“

„A co ty, T. J.? Ty víš?“

T. J. zavrtí hlavou.

„Dobře. V tomhle jste upřímní. Nevíte, protože jste ho neviděli odjíždět, že? A ve skutečnosti ani neříkal, že někam musí jet, že? Vsadím si, že si to vymyslel Ebbie.“

T. J. se zavrtí a Ronnie hledí na Jacka v němém úžasu. Právě zjistil, že se ocitl před Sherlockem Holmesem.

„Pamatujete, jak jsem kolem vás projel v dodávce?“ Přikývnou jako jeden muž. „Tyler byl s vámi.“ Znovu přikývnou. „Už jste sjeli z chodníku před železářstvím a mířili jste na východ po ulici Chase – pryč od řeky. Viděl jsem vás ve zpětném zrcátku. Ebbie šlapal na kole pořádně rychle. Vy dva jste mu sotva stačili. Tyler byl menší než vy ostatní a opozdil se. Takže já vím, že nikam sám neodjel. Prostě vám nestačil.“

Ronnie Metzger zakvílí: „A zůstal strašně, strašně vzadu a ten Byrář vylezl a chytil ho.“ Okamžitě se rozpláče.

Jack se nakloní vpřed. „Viděl jsi, že se to stalo? Nebo ty?“

„Néééé,“ vzlyká Ronnie. T. J. pomalu vrtí hlavou.

„Neviděli jste, že by někdo s Tyem mluvil nebo že by zastavilo nějaké auto nebo že by šel do nějakého obchodu nebo něco podobného?“

Chlapci jeden přes druhého drmolí cosi, z čeho se dá vyrozumět, že neviděli nic.

„Kdy jste si všimli, že je pryč?“

T. J. otevře pusu, ale pak ji zavře. Ronnie řekne: „Když jsme si šli koupit zmrzku.“ Napjatě našpulí pusu, T. J. souhlasně přikývne.

Další dvě otázky odhalí, že si u večerky užívali zmrzlinu, kde si koupili také Magické karty, a že jim to trvalo jenom pár minut, než si všimli, že Tyler Marshall tu není. „Ebbie říkal, že Ty nám koupí další karty,“ dodá Ronnie snaživě.

Dosáhli bodu, na který Jack čekal. Nevěděl, o jaké tajemství jde, ale muselo se odehrát chvilku poté, co chlapci vyšli z večerky a všimli si, že Tyler pořád ještě nepřijel. A to tajemství zná jenom T. J. Ten kluk prakticky potí krev, zatímco vzpomínka na nanuky a Magické karty jeho kamaráda hodně uklidnila. Zbývá jenom jedna otázka, kterou jim dvěma chce Jack položit. „Takže Ebbie chtěl najít Tylera. Všichni jste vsedli na kola a začali hledat v okolí, nebo Ebbie poslal jenom jednoho z vás?“

„He?“ udělá Ronnie. T. J. skloní hlavu a přimáčkne si zkřížené paže na týl, jako by se bál, že mu vybuchne. „Tyler někam odjel,“ říká Ronnie. „My jsme ho nehledali, jeli jsme do parku. Vyměňovat Magické karty.“

„Aha,“ říká Jack. „Ronnie, děkuji ti. Hodně jsi nám pomohl. Teď laskavě jdi za dveře a zůstaň tam s Ebbiem a policistou Dulacem, já si zatím trochu pohovořím s T. J. Nebude to trvat ani pět minut, nanejvýš.“

„Takže můžu jít?“ Jack přikývne a Ronnie váhavě sleze z židle. Když dojde ke dveřím, T. J. zakňučí. Pak už je Ronnie pryč a T. J. se vmáčkne do židle a snaží se být co nejmenší a zírá na Jacka očima, které jsou najednou velmi lesklé, bezvýrazné a dokonale kulaté.

„T. J.,“ začne Jack, „nemusíš se ničeho bát, opravdu.“ Když je teď o samotě s chlapcem, který prozradil svou vinu tím, že usnul ve výslechové místnosti, chce mu Jack Sawyer ze všeho nejvíc udělit rozhřešení. Zná chlapcovo tajemství a to tajemství nic neznamená; je bezpředmětné. „Ať mi řekneš cokoliv, já tě do vězení nezavřu. To ti slibuju. Nemáš žádný průšvih, synku. Vlastně jsem rád, že jsi sem se svými kamarády přijel a pomohl nám leccos vysvětlit.“

Dál hraje na stejnou strunu asi tři nebo čtyři minuty a T. J. Renniker, před chvíli odsouzený k smrti před popravčí četou, postupně začíná chápat, že dostal milost a že zanedlouho bude propuštěn z toho, čemu by jeho kamarád Ronnie řekl klepeta. Trochu se mu vrátila barva do obličeje. Také nabude svou původní velikost a z očí se mu ztrácí ten hrůzyplný lesk.

„Pověz mi, co udělal Eddie,“ vybídne ho Jack. „Čistě mezi náma. Nic mu neřeknu. Čestné slovo. Neprásknu tě.“

„Chtěl, aby Ty koupil další Magické karty,“ říká T. J. a opatrně našlapuje v neznámém terénu. „Kdyby tam Ty byl, udělal by to. Ebbie umí být dost zlý. Tak… tak mi řekl, abych jel dolů a sehnal toho pomalíka, nebo že mi nasadí válečky.“

„Takže jsi vsedl na kolo a vracel se ulicí Chase.“

„Mhm. Díval jsem se, ale nikde jsem Tye neviděl. Myslel jsem, že bych ho měl vidět, víte? Protože, kde jinde by mohl být?“

„A pak…?“ Jack pokyne rukou a nakousne odpověď, o které ví, že přijde.

„A já ho pořád neviděl. A dojel jsem na Queen Street, kde je ten domov důchodců, s tím velkým živým plotem vpředu. A hm, uviděl jsem tam jeho kolo. Na chodníku před plotem. Ležela tam taky jeho teniska. A trocha listí z toho plotu.“

A tu ho máme, to bezcenné tajemství. Možná ne tak docela bezcenné: poskytuje jim docela přesný čas, kdy chlapec zmizel: 8.15 nebo 8.20. Kolo leželo na chodníku vedle tenisky nějaké čtyři hodiny, než je zahlédl Danny Tcheda. Maxton zabírá v této části Queen Street skoro veškeré pozemky, a tak se nikdo v okolí neukázal, až v poledne, kdy začínala Jahodová slavnost.

T. J. popisuje, jak se bál – jestli Tye zatáhl do křoví Rybář, třeba se vrátí pro přídavek! Na poslední Jackovu otázku chlapec odpoví: „Ebbie nám poručil, abychom říkali, že Ty odjel už před železářstvím, aby nás lidi tento, aby nám to nevyčítali. Kdyby ho třeba někdo zabil. Tye ale nikdo nezabil, že ne? Kluka jako Ty přece nikdo nezabije.“

„Doufám, že ne,“ říká Jack.

„Já taky.“ T. J. popotáhne a utře si nos do rukávu.

„Tak tě odvezeme domů.“ Jack vstává z židle.

T. J. také vstane a zamíří okolo stolu. „Á! Zrovna jsem si vzpomněl!“

„Na co?“

„Na tom chodníku jsem viděl peří.“

Zdá se, že podlaha se Jackovi pod nohama nakloní vlevo, pak vpravo jako paluba lodi. Musí se chytit opěradla židle, aby neupadl. „Opravdu?“ Dá si záležet, aby se uklidnil, než se k chlapci otočí. „Jak to myslíš, peří?“

„Černé. Velké. Vypadalo jako z vrány. Jedno leželo vedle kola, to druhé bylo přímo v tenisce.“

„To je divné.“ Jack hraje na čas, aby se po tom neočekávaném zjevení peří při rozhovoru s T. J. Rennikerem přestal třást. Je směšné, že vůbec takhle reaguje; je groteskní, že má pocit, byť jenom na vteřinu, že snad omdlí. To chlapcovo peří bylo peří z opravdové vrány na opravdovém chodníku. Jeho peří bylo jen ve snu, peří z neskutečných červenek, iluzorní jako všechno, co se ve snu nachází. Jack si říká spoustu podobných konejšivých věcí a brzy se cítí zase normálně, měli bychom si na něj dávat pozor, protože po zbytek noci a většinu druhého dne bude slovo peří obklopeno aurou, jako by bylo nabité jako elektrická bouře, a bude poletovat mezi jeho myšlenkami a tu a tam se vynoří na hladinu, až to suše zapraská, jako když uhodí blesk.

„Je to divné,“ říká T. J. „No, jak se mu to peří dostalo do tenisky?“

„Možná tam foukal vítr,“ usoudí Jack a vesele si nevšímá faktu, že toho dne vůbec nefoukalo. Když se ujistil, že podlaha už je v klidu, mávne na T. J., aby šel na chodbu, a pak zamíří za ním.

Ebbie Wexler se odlepí od stěny a připochoduje zároveň s Bobbym Dulacem. Bobby je stále v roli, takže vypadá jako vytesaný z mramoru. Ronnie Metzger se plíží stranou. „Můžeme ty chlapce poslat domů,“ říká Jack. „Vykonali svou povinnost.“

„T. J., cos jim řekl?“ zeptá se Ebbie a hrozivě se na chlapce zahledí.

„Vysvětlil mi, že opravdu nevíte nic o tom, jak váš kamarád zmizel,“ říká Jack.

Ebbie se uvolní, i když dál kolem sebe metá zamračené pohledy. Ten poslední a nejhrozivější patří Jackovi, který povytáhne obočí. „Nebrečel jsem,“ říká Ebbie. „Bál jsem se, ale nebrečel jsem.“

„Bál ses, to je pravda,“ říká Jack. „Příště mi nelži. Měl jsi šanci pomoci policii, a prošvihls to.“

Ebbie se potýká s tímto sdělením a podaří se mu ho, aspoň částečně, pochopit. „Tak jo, ale ten prst jsem na vás doopravdy nevystrčil. To na tu pitomou muziku.“

„Mně se taky nelíbila. Ten pán, který byl se mnou, si ji chtěl pustit. Víš, kdo to byl?“

Jack vpálí Ebbiemu přímo do podezíravého obličeje: „George Rathbun.“

Jako by řekl „Superman“ nebo „Arnold Schwarzenegger“; Ebbieho podezíravost vyprchá a tvář se mu promění. Jeho malá, blízko sebe posazená očka naplní nevinný úžas. „Vy znáte George Rathbuna?“

„Patří k mým nejlepším přátelům,“ říká Jack, ale už nedodá, že většina jeho dalších nejlepších přátel jsou v jistém smyslu také George Rathbun.

„To je super,“ vydechne Ebbie.

T. J. a Ronnie v pozadí opakují jako ozvěna: „Super.“

„George je fakt bezva,“ souhlasí Jack. „Povím mu, že jste to říkali. Tak jdeme dolů a posadíme vás na kola.“

Chlapci, stále v oparu slávy, protože viděli toho velkého, ohromného George Rathbuna, vsednou na kola, projedou po ulici Sumner a zabočí na Druhou ulici. Bobby Dulac řekne: „To byl dobrý trik, to s tím Georgem Rathbunem. Odjeli celí spokojení.“

„To nebyl trik.“

Bobby se tak lekl, že strhne Jacka zpátky do stanice a řekne: „George Rathbun je váš přítel?“

„Jo,“ odpoví Jack. „A někdy dokáže být pořádně otravný.“

Dale a Fred Marshall zvednou hlavu, když se Jack vrátí do kanceláře, Dale vypadá opatrně a vyčkávavě, Fred Marshall s nadějí, ze které Jackovi puká srdce.

„Tak co?“ ptá se Dale.

(peří)

„Měli jste pravdu, něco tajili, ale nebylo to nic zvláštního.“

Fred Marshall se zase na židli zhroutí a kousek jeho víry a naděje z něj vyprchá jako vzduch z propíchnuté pneumatiky.

„Když ti kluci dojeli k večerce, tak za chvilku malý Wexler poslal T. J. zpátky, aby se podíval po vašem synovi,“ říká Jack. „Když se T. J. dostal na Queen Street, uviděl na chodníku to kolo a tenisku. Samozřejmě že je všechny jako první napadl Rybář. Ebbie Wexler přišel s tím, že by jim lidi mohli vyčítat, že ho nechali pozadu, a vyrukoval s historkou, kterou jste slyšeli – že Tyler odjel sám, a ne že to bylo naopak.“

„Pokud jste viděl všechny čtyři chlapce pohromadě v osm deset, znamená to, že Tyler zmizel jen o pár minut později. Co ten chlap dělá, schovává se v živých plotech?“

„Možná přesně to,“ říká Jack. „Nechali jste ten plot prohledat?“

(peří)

„Státní policajti to tam celé prošli, skrz na skrz. Jenom listí a hlína, nic jiného nenašli.“

Fred Marshall udeří pěstí do stolu, jako by do něj zabodl nůž. „Můj syn byl pryč čtyři hodiny, než si někdo všiml jeho kola. Teď je skoro půl osmé! Neví se o něm skoro celý den! Neměl bych tu sedět, měl bych jezdit po okolí a hledat ho.“

„Všichni tvého syna hledají, Frede,“ uklidňuje ho Dale. „Moji lidé, státní policie, dokonce FBI.“

„Vůbec jim nedůvěřuju,“ říká Fred. „Nenašli ani Irmu Freneauovou, že? Proč by měli najít mého syna? Jak já to vidím, mám jenom jednu možnost.“ Když se podívá na Jacka, emoce promění jeho oči v lampy. „Ta možnost jste vy, poručíku. Pomůžete mi?“

Jackova třetí a nejproblematičtější myšlenka, kterou až do této chvíle zadržoval, je čistě myšlenkou zkušeného policisty, a ta ho přinutí říct: „Rád bych mluvil s vaší ženou. Jestli ji chcete zítra navštívit, mohl bych jet s vámi?“

Dale zamrká a řekne: „Možná bychom si o tom měli promluvit.“

„Myslíte, že by to bylo k něčemu dobré?“

„Mohlo by,“ říká Jack.

„Když vás uvidí, mohlo by to aspoň pro ni být k něčemu,“ dumá Fred. „Bydlíte v Norském údolí? To je na cestě do Ardenu. Můžu vás tam vyzvednout v devět.“

„Jacku,“ ozve se Dale.

„Takže nashle v devět,“ uzavře Jack a nevšímá si signálů, které vysílá jeho znepokojený a rozzlobený přítel, ani toho hlásku, který šepotá (peří).

„Úžasné,“ říká Henry Leyden. „Nevím, jestli ti mám poděkovat nebo ti gratulovat. Nejspíš obojí. Hra už je moc daleko na to, abys byl „vymakaný“ jako já, ale myslím, že na „eso“ bys to dotáhnout mohl.“

„Jenom nepředbíhej. Jel jsem tam jenom proto, aby ten chlapcův otec nešel ke mně domů.“

„To nebyl jediný důvod.“

„Máš pravdu. Byl jsem nějak nakrknutý a cítil jsem se jako v pasti. Chtěl jsem vypadnout, změnit prostředí.“

„Ale měl jsi ještě jiný důvod.“

„Henry, to ses teda octl po kolena v sračkách, víš to? Chceš si myslet, že jsem plnil občanskou povinnost, že jsem se zachoval čestně nebo soucitně nebo že jsem takový lidumil nebo co, ale nic takového. Hrozně nerad to říkám, ale já zdaleka nejsem tak dobrosrdečný a zodpovědný, jak si myslíš.“

„‚Po kolena v sračkách‘? Páni, teď jsi na to kápl. To jsem skoro celý život.“

„Jsem rád, že to přiznáváš.“

„Ale stejně mi nerozumíš. Máš pravdu, myslím si o tobě, že jsi dobrý, slušný člověk. Nejenže si to myslím, vím to. Jsi skromný, jsi soucitný, jsi poctivý, jsi zodpovědný – ať si o sobě zrovna teď myslíš, co chceš. Ale o tom jsem nemluvil.“

„Tak jak jsi to myslel?“

„Ten další důvod, proč ses rozhodl jít na policejní stanici, souvisí s problémem nebo starostí nebo co to je, která tě žere posledních pár týdnů. Připadá mi, jako by ses pohyboval ve stínu.“

„Hm,“ udělá Jack.

„Ten problém, to tvoje tajemství, vyžaduje polovinu tvé pozornosti, takže jsi přítomný jen napůl, ten zbytek je někde jinde. Zlatíčko, opravdu si myslíš, že nepoznám, když máš starosti nebo jsi přepracovaný? Možná jsem slepý, ale vidím.“

„Tak jo. Dejme tomu, že poslední dobou jsem na něco dost myslel. Co by to mohlo mít společného s tím, že jsem jel k těm policajtům?“

„Jsou dvě možnosti. Buď ses rozhodl tomu čelit, nebo jsi před tím utíkal.“

Jack neřekne nic.

„To všechno naznačuje, že ten problém má něco společného s tvou životní etapou, kdy jsi byl ještě policista. Možná se ti vrací nějaký starý případ a straší tě. Třeba nějaký psychotik, kterého jsi strčil za mříže, je zase na svobodě a vyhrožuje ti, že tě zabije. Nebo jsem sakra po kolena v sračkách a ty jsi zjistil, že máš rakovinu jater a zbývají ti tři měsíce života.“

„Nemám rakovinu, aspoň o tom nevím, a ani žádný bývalý trestanec mě nechce zabít. Všechny moje staré případy, aspoň většina z nich, bezpečně spí v kartotékách losangeleské policie. Jasně, něco mě poslední dobou trápilo a měl jsem čekat, že si toho všimneš. Ale nechtěl jsem, já nevím, tě tím zatěžovat, dokud se s tím sám nějak nevyrovnám.“

„Pověz mi laskavě jednu věc. Šel jsi tomu vstříc, nebo jsi od toho utíkal?“

„Na to se nedá odpovědět.“

„Uvidíme. Není už to jídlo hotové? Umírám hlady, doslova umírám. Vaříš strašně pomalu. Já už bych byl hotový před deseti minutami.“

„Jenom se nezblázní,“ říká Jack. „Už to bude. Problém je ta tvoje bláznivá kuchyň.“

„Nejracionálnější kuchyň v Americe. Možná na celém světě.“

Když se Jackovi podařilo vypadnout z policejní stanice tak rychle, že se vyhnul zbytečné konverzaci s Dalem, podlehl náhlému impulsu, zavolal Henrymu a nabídl mu, že oběma uvaří večeři. Pár dobrých steaků, lahvinku vína, grilované houbičky, mísu salátu. Všechno potřebné mohl nakoupit ve French Landingu. Jack už asi třikrát nebo čtyřikrát pro Henryho vařil a Henry kdysi přichystal pro Jacka jednu neuvěřitelně bizarní večeři. (Hospodyně vyndala všechny byliny a koření z košíku, aby je oprala, a pak všechno nastrkala na nesprávná místa.) Co dělá ve French Landingu? Vysvětlí to, až přijede. V půl deváté zastavil auto před Henryho prostornou bílou farmou, pozdravil Henryho a odnesl nákup a Ponurý dům do kuchyně. Knížku hodil na druhý konec stolu, otevřel víno, nalil sklenici hostiteli a druhou sobě a pustil se do vaření. Několik minut potřeboval na to, aby se seznámil s výstřednostmi Henryho kuchyně, ve které nebyly předměty uloženy podle druhové příbuznosti – hrnce u hrnců, nože u nožů, pánve u pánví – ale podle toho, k jakému jídlu byly potřeba. Kdyby chtěl Henry vykouzlit grilovaného pstruha s novými brambory, stačilo mu otevřít správnou skříňku, kde našel všechno nezbytné náčiní. Bylo seřazeno do čtyř základních skupin (maso, ryby, drůbež a zelenina) a v každé kategorii bylo mnoho podskupin a dalších podpodskupin. Úložný systém Jacka mátl, takže musel často nakukovat do několika různých říší daleko od sebe, než narazil na pánev nebo špachtli. Zatímco Jack krájel, prohlížel police a vařil, rozložil Henry na kuchyňský stůl talíře a stříbro a posadil se, aby od svého ustaraného přítele něco vyzvěděl.

Teď už se lehce opečené steaky nesou na talíře, kolem nich jsou rozmístěny houbičky a doprostřed stolu je postavena ohromná dřevěná mísa se salátem. Henry prohlašuje, že jídlo je vynikající, usrkne vína a řekne: „Jestli pořád nechceš mluvit o tom, co tě trápí, měl bys mi aspoň povědět, co se stalo na stanici. Předpokládám, že už je téměř nepochybné, že zmizelo další dítě.“

„Je to téměř jisté, bohužel. Je to kluk, jmenuje se Tyler Marshall. Jeho otec se jmenuje Fred Marshall, pracuje u Goltze. Znáš ho?“

„Už je to dlouho, co jsem kupoval kombajn,“ říká Henry.

„První, co mě napadlo, bylo, že Fred Marshall je opravdu fajn chlap,“ říká Jack a převypráví všechno, velmi podrobně a bez žádných vynechávek, události a objevy celého večera, až na jednu věc, které se týkala jeho třetí, nevyslovená myšlenka.

„Ty jsi Marshalla opravdu požádal, jestli bys mohl navštívit jeho manželku? V oddělení pro duševně choré v okresní luteránské nemocnici?“

„Ano, požádal,“ říká Jack. „Zítra tam jedu.“

„To nechápu.“ Henry uloví maso nožem, propíchne ho vidličkou a odměří úzký proužek masa. „Proč chceš vidět jeho matku?“

„Protože myslím, že s tím má něco společného,“ říká Jack.

„Ale no tak, to snad ne. Vlastní matka toho chlapce?“

„Netvrdím, že je Rybář, protože to samozřejmě není. Ale podle toho, co říkal manžel, se začalo chování Judy Marshallové měnit předtím, než zmizela Amy St. Pierreová. S každou další vraždou se to horšilo a v den, kdy jí zmizel syn, se zhroutila úplně. Manžel ji musel nechat hospitalizovat.“

„Nepřipadá ti, že měla dost dobrý důvod k zhroucení?“

„Zhroutila se předtím, než jí někdo o synovi pověděl. Její manžel myslí, že má schopnost mimosmyslového vnímání! Prý viděla ty vraždy předem, věděla, že se Rybář blíží. A věděla, že její syn je pryč, ještě než se našlo to kolo – když se Fred Marshall vrátil domů, našel ji, jak drásá stěny a mluví nesmysly. Vůbec se neovládala.“

„Často se doslechneš o případech, kdy si matka najednou uvědomí, že jejímu dítěti něco hrozí nebo že se mu něco stalo. Je to takové duševní pouto. Zní to podezřele, ale podle mě se to stává.“

„Já nevěřím na mimosmyslové vnímání a nevěřím na náhody.“

„Tak co máš na mysli?“

„Judy Marshallová něco ví a to, co ví, je vyloženě trhák večera. Fred to nevidí – má k ní moc blízko – a Dale to taky nevidí. Měl jsi ho slyšet, jak o ní mluvil.“

„Tak co má podle tebe vědět?“

„Myslím, že možná zná pachatele. Myslím, že je to někdo, kdo je jí blízký. Nevím, kdo to je, ale zná jeho jméno a to ji právě dohání k šílenství.“

Henry se zamračí a svou píďalkovitou technikou lapí další kus steaku. „Takže pojedeš do nemocnice, abys ji rozkryl,“ řekne nakonec.

„Ano. V podstatě.“

Po tomto prohlášení následuje tajemné mlčení. Henry klidně odřeže kousek masa, sežvýká sousto a zapije ho Cabernetem Jordan.

„Jak dopadl ten tvůj dnešní diskžokejský výstup? Šlo to dobře?“

„Byla to nádhera. Ti úžasní stařečci se pěkně odvázali na tanečním parketu, dokonce i ti na kolečkových křeslech. Jeden chlapík mě trochu vyvedl z míry. Byl hrubý na jednu paní, jmenovala se Alice, a ode mě chtěl, abych zahrál ‚Noční můru lady Magowanové‘, což neexistuje, jak asi víš –“

„Jmenuje se to ‚Sen lady Magowanové‘. Od Woodyho Hermana.“

„Hodný kluk. Šlo o to, že měl strašlivý hlas. Zněl snad přímo z pekla! Stejně jsem tu desku od Woodyho Hermana neměl, a on tedy chtěl, abych zahrál od Bunnuyho Berigana ‚I Can’t Get Started‘. Což byla náhodou oblíbená Rhodina deska. Což mi dohromady s tou divnou sluchovou halucinací a tím ostatním dalo pořádně zabrat. Nevím proč.“

Několik minut se soustředí na jídlo.

Jack řekne: „Na co myslíš, Henry?“

Henry nakloní hlavu a zaposlouchá se do nějakého vnitřního hlasu. Ušklíbne se a odloží vidličku. Ten vnitřní hlásek se dál dožaduje pozornosti. Upraví si brýle a otočí se k Jackovi. „Bez ohledu na to, co říkáš, pořád myslíš jako policajt.“

Jacka se to trochu dotkne, protože má dojem, že Henry to neříká jako poklonu. „Jak to myslíš?“

„Policajti všechno vidí jinak než lidé, co nejsou policisty. Když se policajt na někoho podívá, uvažuje, co asi spáchal. Možnost, že je ten člověk třeba nevinný, mu vůbec nepřijde na mysl. Pro délesloužícího policajta, chlapa, který se tomu věnuje deset let nebo víc, jsou podezřelí všichni, pokud nejsou taky policajty. Jenomže většinu z nich zatím nikdo nechytil.“

Henry právě popsal duševní stav desítek mužů, se kterými Jack kdysi pracoval. „Henry, jak to víš?“

„Vidím jim to na očích,“ říká Henry. „Takový je policajtský přístup ke světu. A ty jsi policajt.“

Jack vyhrkne: „Já jsem žandár.“ Lekne se a zrudne. „Promiň, to je taková hloupost, co se mi pořád honí hlavou, a teď mi to jenom uteklo.“

„Uklidíme talíře a začneme s Ponurým domem?“

Když těch několik talířů zastrkali do dřezu, vezme Jack knihu ze stolu a jde za Henrym do obývacího pokoje, a cestou se zastaví, jako vždy, aby se podíval na přítelovo studio. Velké prosklené dveře vedou do malé, zvukotěsné komory zježené elektronickým zařízením: je tam mikrofon a gramofon, který se už vrátil z Maxtonu a je opět instalován před Henryho polstrovanou otočnou židlí; měnič disků a příslušný digitálně-analogový konvertor pěkně po ruce hned vedle mixážního pultu a masivního magnetofonu, který stojí vedle druhého, většího okna, jež vede do kuchyně. Když Henry toto studio plánoval, Rhoda požadovala okna, protože, jak se vyjádřila, chtěla na něj při práci vidět. V dohledu není jediný drát. Celé studio je přehlídkou disciplinovaného pořádku jako v kapitánské kajutě na lodi.

„Vypadá to, že dnes večer budeš pracovat,“ říká Jack.

„Chci připravit k vysílání další dva Henry Shaky a dělám na jedné věci k narozeninám Lestera Younga a Charlieho Parkera.“

„Ti se narodili ve stejný den?“

„Skoro. Sedmadvacátého a devětadvacátého srpna. Víš, tak docela nepoznám, jestli budeš chtít nechat rozsvíceno nebo zhasnuto.“

„Necháme rozsvíceno,“ řekne Jack.

A tak Henry Leyden rozsvítí dvě lampy vedle okna a Jack Sawyer přejde k polstrovanému křeslu u krbu a rozsvítí vysokou lampu, připevněnou na jedné područce křesla, a dívá se, jak jeho přítel neomylně kráčí ke světlu těsně za hlavními dveřmi a ozdobné lampě hned za nimi, kde je jeho oblíbené místo k odpočinku, pohodlná pohovka, cvakne prvním vypínačem, potom druhým, pak se posadí na pohovku a jednu nohu si požitkářsky natáhne. Dlouhý pokoj prozáří rovnoměrné, nízko směřující světlo, které houstne a jasní kolem Jackova křesla.

„Ponurý dům od Charlese Dickense,“ začíná. Odkašle si. „Tak jo, Henry, pustíme se do toho.“

„Londýn. Bylo svatého Michala a nedávno začalo podzimní soudní období,“ čte a vejde do světa plného sazí a bláta. Zablácení psi, zablácení koně, zablácení lidé, den bez světla. Brzy dojde k druhému odstavci: „Všude je mlha. Mlha se valí vzhůru po řece, kde se rozlévá mezi zelené louky a ostrůvky; mlha se valí dolů po řece, kde se nečistá převaluje mezi přístavními jeřáby a nábřežní nečistotou velkého (a špinavého) města. Mlha na essexských blatech, mlha na kentské vrchovině. Mlha se plíží do lodních kuchyněk uhelných brig; mlha leží na dvorech a vznáší se v lanoví velkých lodí; mlha se snáší na luby pramic a malých člunů.“

Hlas se mu zadrhne a myšlenky se mu na chvilku nesoustředěně rozběhnou. Text, který právě čte, mu nešťastně připomíná French Landing, ulici Sumner a ulici Chase, světla v okně hospody U dubu, Hromskou pětku v Nailhouse Row a šedý svah k řece, Queen Street a živé ploty u Maxtonu, domky postavené kolem v geometrických vzorcích, to všechno zadušeno neviditelnou mlhou – která pohlcuje omlácený nápis zákaz vjezdu na hlavní silnici a polyká bar Sand a hladově se valí do dalších údolí.

„Promiň,“ vzpamatuje se. „Zrovna jsem myslel –“

„Já taky,“ říká Henry. „Pokračuj, prosím tě.“

Kromě toho krátkého okamžiku, kdy se mu před očima objevil nápis zákaz vjezdu, aniž měl tušení o černém domu, do kterého bude muset jednoho dne vstoupit, se Jack znovu soustředí na knihu a dál čte Ponurý dům. Okna temní a lampy šíří příjemné světlo. Případ Jarndyce a Jarndyce se kodrcá soudním soukolím, za pomoci nebo přes překážky advokátů Čízla, Mizla a Drízla; lady Dedlocková nechává sira Leicestera Dedlocka na jejich velkém sídle s plesnivou kaplí, stojatou řekou a „Promenádou duchů“; Ester Summersonová začíná štěbetat v první osobě. Naši přátelé se rozhodnou, že postavu Ester je nutno zapít, aby bylo možno přežít další štěbetání. Henry se vztyčí z pohovky, odpluje do kuchyně a vrátí se s dvěma nízkými širokými sklenicemi do třetiny zaplněnými jednosladovou whisky Balvenie Doublewood, spolu se sklenicí čisté vody pro předčitatele. Několik usrknutí, několik mumlavých slov uznání, a Jack pokračuje. Ester, Ester, Ester, ale pod mučivým přívalem jejího neúprosného veselí příběh nabírá páru a unáší čtenáře i posluchače ve svém vlaku.

Když Jack dojde k místu, kde se dala četba vhodně přerušit, zavře knihu a zívne. Henry vstane a protáhne se. Zamíří ke dveřím a Henry provází Jacka ven pod ohromné noční nebe plné zářivých hvězd. „Pověz mi jednu věc,“ ozve se Henry.

„Jakou?“

„Když jsi byl na té policejní stanici, cítil ses opravdu jako policista? Nebo jsi měl pocit, že to předstíráš?“

„Vlastně to bylo trochu překvapivé,“ říká Jack. „Rázem jsem se cítil znovu jako policajt.“

„Dobře.“

„Proč je to dobře?“

„Protože to znamená, že jsi mířil vstříc tomu tajuplnému tajemství a neutíkal jsi před ním.“

Jack zavrtí hlavou a usměje se, schválně Henrymu nedopřeje to zadostiučinění, aby odpovídal, a nasedne do auta a rozloučí se s ním z té mírné, ale znatelné vyvýšeniny řidičova sedadla. Motor zakašle a zavrčí, světlomety ožijí a Jack jede domů.

9

O několik hodin později se Jack prochází pod šedivým podzimním nebem po opuštěném zábavním parku. Po obou stranách vidí stánky ze zatlučenými okny: párkaře Fenway Franks, střelnici Annie Oakleyové, házení kroužky. Před chvíli pršelo a bude pršet zase; ve vzduchu je cítit vlhkost. Nedaleko slyší osamělý hřmot vln, které se vrhají proti opuštěné kamenité pláži. Odněkud blíž se ozývá nevrle drnkání na kytaru. Mělo by to znít vesele, ale Jack v té hudbě slyší hrozbu. Neměl by tady být. Je tu všechno staré a nebezpečné. Prochází kolem kolotoče. Vpředu má nápis: speedy opopanax bude znovu otevírat o dni obětí války 1982 – takže nashle!

Opopanax, pomyslí si Jack, ale už není Jackem; teď je Jacky. Je malý kluk a je s matkou na útěku. Před kým? Před Sloatem, no jistě. Před tím otravným, nebezpečným strýcem Morganem.

Speedy, pomyslí si Jack, a jako by pronesl nějakou telepatickou narážku, ozve se zpěv teplého, mírně zastřeného hlasu. Když červená červenka hop a hopsá kolem, už nikdo nebude plakat, když začne svou líbeznou píseň…

Ne, pomyslí si Jack. Já tě nechci vidět. Nechci slyšet tu tvou líbeznou starou písničku. Stejně tu nemůžeš být, jsi mrtvý. Mrtvý na molu Santa Monica. Starý plešatý černoch, mrtvý ve stínu nehybného koníka z kolotoče.

Ach, to snad ne. Když se vrátí logické uvažování dávného policajta, drží se jako nádor, dokonce i ve snu, a není ho ani tolik zapotřebí, aby si uvědomil, že tohle není Santa Monica – je tu moc zima a je to tu moc staré. Tohle je nějaká dávná krajina, kdy Jacky a Královna béčkových filmů utíkali z Kalifornie jako běženci, kterými se nakonec stali. A nezastavovali se, dokud se nedostali na druhé pobřeží, na místo, kam Lily Cavanaugh Sawyerová –

Ne, na to nemyslím, na to nikdy nemyslím

– přišla zemřít.

„Probuď se, probuď se, ty ospalče!“

Hlas dávného přítele.

Přítel, tě pic. To právě on mě dostal na tu nekonečnou cestu zkoušek, to on se postavil mezi mě a Richarda, mého opravdového přítele. To on skoro zavinil mou smrt a skoro mě dohnal k šílenství.

„Probuď se, probuď se, vstávej!“

Pro-buď, pro-buď, pro-buď. Chvíle, aby se postavil tváří v tvář strašlivému opopanaxu. Chvíle k návratu do ne tak docela líbezné minulosti.

„Ne,“ zašeptá Jacky a potom chodník končí. Vpředu je kolotoč, trochu podobný tomu, který stál na molu v Santa Monice, a trochu podobný tomu, který si pamatuje z… no, už z minula. Je to jakýsi hybrid, jinými slovy jde o snovou specialitu, nepatří ani sem, ani tam. Nemůže si však splést muže, který sedí pod jedním koněm strnulým ve skoku a s kytarou na koleni. Malý Jacky by tu tvář poznal kdekoli a srdce mu zaplaví dávná láska. Brání se jí, ale je to boj, který by vyhrál málokdo, zvlášť ne ten, komu je najednou znovu dvanáct let.

„Speedy!“ zakřičí.

Starý muž se na něj podívá a jeho hnědý obličej se svraskne v úsměvu. „Putující Jack!“ řekne. „Moc se mi po tobě stýskalo, synku.“

„Mně po tobě taky,“ říká Jack. „Ale já už neputuju. Usadil jsem se ve Wisconsinu. Tohle…“ Ukáže na svoje kouzelně navrácené chlapecké tělo, oblečené v džínách a tričku. „Tohle je jenom sen.“

„Možná je, možná není. Každopádně tě ještě drobátko cestování čeká, Jacku. Už ti to nějakou dobu vykládám.“

„O čem to mluvíš?“

Speedyho úsměv je sice lišácký, ale v koutcích podrážděný. „Nedělej ze sebe blbce, Jacky. Poslal jsem ti pírka, ne? Poslal jsem ti červenčí vajíčko, ne? Poslal jsem ti jich víc.“

„Proč mě lidi nenechají na pokoji?“ ptá se Jack. Skoro zakňučí. Nezní to moc pěkně. „Ty… Henry… Dale…“

„Teď toho nech.“ Speedy se přísně mračí. „Už nemám čas, abych tě pěkně prosil. Ta hra už začala být pěkně tvrdá. Že?“

„Speedy –“

„Máš svou práci a já zase svou. Je to stejná práce. Nekňuč mi tady, Jacku, a už mě nenuť, abych tě pořád honil. Jsi žandár, jako jsi byl vždycky.“

„Jsem v důchodu –“

„Hovno v důchodu! Ty zabitý děti, to je dost zlý. Ty děti, který by ještě mohl zabít, jestli ho nezarazíte, to je horší. Ale ten malej, kterýho dostal…“ Speedy se nakloní dopředu, tmavé oči mu v tmavém obličeji svítí. „Toho kluka musíte přivést zpátky, a brzo. Jestli ho nedokážeš vrátit sem, budeš ho muset osobně zabít, i když se mi to nelíbí ani za mák. Protože on je Bořitel. A mocnej. Ještě jeden takovej, a možná dokáže všechno zbořit.“

„Kdo to dokáže?“ zeptá se Jack.

„Karmínovej král.“

„A co to chce ten karmínový král zbořit?“

Speedy se na něj chvíli dívá, potom začne místo odpovědi hrát tu svou odrhovačku. „Přestaň, přestaň, přestaň plakat, když hraju, hraju píseň svou líbeznou…“

„Speedy, já nemůžu!“

Písnička skončí nepříjemným zadrnčením strun. Speedy se podívá na dvanáctiletého Jacka Sawyera tak chladně, že chlapce zamrazí až u srdce muže uvnitř. A když Speedy Parker znovu promluví, jeho slabý jižanský přízvuk zesílí. Je plný pohrdání, přímo mu z hlasu odkapává.

„Pohni zadkem, rozumíš? Přestaň kničet a fňukat a flákat se tu. Vydoluj si odvahu z díry, kam sis ji schoval, a pohni zadkem!“

Jack couvne. Na rameno mu dopadne těžká ruka a Jack si pomyslí: To je strýc Morgan. Je to on, nebo možná Sunlight Gardener. Píše se rok 1981 a já to musím prodělat celé znovu –

Ale ta myšlenka patří chlapci a tento sen zase muži. Jack Sawyer, jakým je teď, rázně zažene povolné zoufalství dítěte. Ne, vůbec ne. Já to popírám. Ty tváře a ta místa jsem zahnal. Byla to fuška, ale nedopustím, aby se to vrátilo kvůli několika vymyšleným peříčkům, několika vymyšleným vajíčkům a jednomu zlému snu. Najdi si jiného kluka, Speedy. Tenhle už vyrostl.

Otočí se, je ochotný bojovat, ale za ním nikdo není. Za ním, na laťové promenádě, leží chlapecké kolo a leží na boku jako mrtvý koník. Vzadu má poznávací značku BIG MAC. Kolem něho jsou roztroušena lesklá vraní pírka. A teď uslyší Jack jiný hlas, studený a chraptivý, ohavný a nepochybně zlý. Ví, že je to hlas toho, kdo se ho dotkl.

„Správně, pitomče. Jen se drž dál. Jestli mi zkřížíš cestu, roztahám ti střeva od Racine po La Riviere.“

Těsně před kolem se v chodníku otevře díra a ta víří. Rozšiřuje se jako překvapené oko. Rozšiřuje se stále dál a Jack se do ní spustí. Je to cesta zpět. Cesta ven. Za ním zní pohrdavý hlas.

„Správně, odpal vocaď,“ říká. „Utíkej! Utíkej od abbalahu! Utíkej od Krále! Utíkej, aby sis zachránil ten svůj mizernej posranej život!“ Hlas přejde ve smích a ten šílený smích provází Jacka Sawyera do temnoty mezi světy.

O několik hodin později Jack stojí nahý u okna ložnice, nepřítomně se škrábe na zadnici a dívá se, jak se nebe na východě prosvětluje. Je vzhůru už od čtyř. Nemůže si na sen pořádně vzpomenout (jeho obrana možná podklesává v kolenou, ale ani teď se ještě nevzdává), jenže z toho snu v něm přetrvává dost na to, aby si byl jistý jednou věcí: ta mrtvola na molu v Santa Monice ho rozrušila tak hrozně, že seknul se zaměstnáním, protože mu připomněla někoho, koho kdysi znal.

„Nic takového se nikdy nestalo,“ pronese do nadcházejícího dne falešně trpělivým hlasem. „Prožil jsem jakési předpubertální zhroucení způsobené stresem. Matka si myslela, že má rakovinu, popadla mě a pak jsme utíkali až na východní pobřeží. Až do New Hampshiru. Myslela si, že se vrací na svoje Skvělé šťastné místo, aby umřela. Ukázalo se, že to jsou spíš chiméry, nějaká krize středního věku jedné zatracené herečky, ale co takové děcko ví? Byl jsem vystresovaný. Měl jsem sny.“

Jack vzdychne.

„Zdálo se mi, že jsem zachránil matce život.“

Za zády mu zazvoní telefon, přerývaně se rozezní tmavým pokojem jako siréna.

Jack Sawyer zaječí.

„Já jsem vás probudil,“ říká Fred Marshall a Jack okamžitě ví, že ten muž byl vzhůru celou noc, že seděl ve svém domově bez ženy, bez syna. Třeba si prohlížel fotoalba a k tomu mu hrála televize. I když věděl, že si tím rozdírá rány, ale nedokázal toho nechat.

„Ne,“ říká Jack, „vlastně jsem –“

Zmlkne. Telefon leží vedle postele a vedle telefonu leží blok. V bloku je napsána jakási poznámka. Musel ji napsat Jack, protože tu nikdo jiný není – e-le-men-tár-ní, sakra, milý Watsone – ale není to jeho rukopis. Někdy během toho snu napsal tuto poznámku, ale rukopisem své mrtvé matky.

Věž. Paprsky. Když Paprsky prasknou, Jacky můj, jestli Paprsky prasknou a Věž se zřítí

Nic jiného tu není. Jenom chudák Fred Marshall, který zjistil, jak rychle se všechno může podělat právě v okamžiku, kdy prožíváte to nejteplejší výsluní života na Středozápadě. Jackova ústa se snaží něco říct, zatímco mozek se obírá tím podvrhem, který mu podstrčilo podvědomí, nejspíš žvaní nesmysly, ale tohle Freda nevzrušuje; ten prostě mele pořád svou bez čárek a teček, které lidé obvykle používají, aby zdůraznili konec věty nebo změnu toku myšlenek. Fred to prostě musí ze sebe dostat a Jack, i když je sám o sobě dost rozčilený, si uvědomuje, že tenhle Fred Marshall z domu č. 16 v ulici Robina Hooda, z té líbezné pohodové oázy, se blíží ke konci svých sil. Jestli u něj brzo nedojde k obratu k lepšímu, nebude už muset svou manželku na oddělení D luteránské nemocnice navštěvovat; stanou se z nich sousedé.

A Fred mluví právě o té chystané návštěvě u Judy, uvědomuje si Jack. Přestane ho přerušovat a jenom poslouchá a mračí se přitom na poznámku, kterou si napsal. Věž a Paprsky. Jaké paprsky? Sluneční? Paprsky kol? Opřete se do loukotí, burlaci?

„– já vím že jsem říkal že vás vyzvednu v devět ale dr. Spiegleman to je tam její doktor jmenuje se Spiegleman říkal že prožila hroznou noc strašně křičela a ječela a pak se snažila strhnout tapetu a sníst ji a možná měla nějaký záchvat takže zkoušejí nějaké nové léky snad říkal že pamizen nebo patizon nezapsal jsem si to Spiegleman volal před čtvrthodinou zajímalo by mě jestli ti lidi někdy spí a říkal že bychom mohli za ní přijet tak ve čtyři do čtyř už bude stabilizovanější a mohli bychom pak za ní jít takže bych vás mohl vyzvednout ve tři nebo možná máte –“

„Ve tři mi to vyhovuje,“ říká Jack tiše.

„– něco jiného na práci to bych chápal ale mohl bych se u vás zastavit jestli nemáte já tam hlavně nechci jet sám –“

„Budu na vás čekat,“ řekl Jack. „Pojedeme mou dodávkou.“

„– myslel jsem že se třeba ozve Tyler nebo ten kdo ho unesl třeba by chtěl výkupné ale nevolal nikdo jenom Spiegleman to je doktor mojí manželky tam v –“

„Frede, já vašeho chlapce najdu.“

Jack se tak přímého slibu lekne, té sebevražedné jistoty, kterou slyší ve svém hlasu, ale poslouží to aspoň jednomu účelu: příval mrtvých slov, který se řine z Freda, ustane. Na druhém konci drátu se rozhostí požehnané ticho.

Nakonec Fred roztřeseně promluví: „Ach, panebože. Hrozně rád bych tomu věřil.“

„Jen to zkuste,“ povzbuzuje ho Jack. „A když už budeme v tom, možná najdeme rozum vaší manželky.“

Možná jsou oba na stejném místě, pomyslí si, ale neřekne to.

Na druhém konci drátu se ozývá jakési bublání. Fred se rozbrečel.

„Frede.“

„Ano?“

„Přijedete ke mně ve tři.“

„Ano.“ Mohutné zasmrkání, žalostný výkřik, téměř zadušený. Jack v té chvíli získal jistou představu o tom, jak to musí vypadat v prázdném domě u Freda Marshalla, a i ta matná představa mu stačí.

„Bydlím v Norském údolí. Projedete kolem Royova obchodu, přes potok Tamarack –“

„Já vím, kde to je.“ Do Fredova hlasu se vkrade stopa netrpělivosti. Jack ji slyší moc rád.

„Dobře. Takže nashle.“

„O tom nepochybujte.“ Jack slyší ozvěnu Fredovy prodavačské bodrosti a píchne ho z toho u srdce.

„V kolik?“

„Ve – ve tři?“ Potom už trochu jistěji: „Ve tři.“

„Správně. Pojedeme mou dodávkou. Možná si na zpáteční cestě dáme něco k večeři u Gerty. Sbohem, Frede.“

„Sbohem, pane. A děkuju vám.“

Jack zavěsí. Ještě chvilku se dívá na věrnou napodobeninu matčina rukopisu, kterou sám vytvořil, a uvažuje, jak by se takovému jevu říkalo v policajtské hantýrce. Autopodvrh? Odfrkne si, pak papír zmačká a začne se oblékat. Vypije sklenici džusu, pak se půjde na hodinku projít. Nechá si vyfoukat zlé sny z hlavy. A když už bude v tom, nechá si vyfoukat z hlavy také Fredův hrozný mrtvolný hlas. Potom, až se osprchuje, by mohl možná zavolat Daleovi Gilbertsonovi a zeptat se ho, jestli je něco nového. Pokud se má do vyšetřování opravdu pustit, čeká ho hromada papírů, které bude muset pročíst… bude chtít znovu promluvit s rodiči… podívat se pořádně na ten domov důchodců, kde zmizel malý Marshall…

S hlavou plnou podobných myšlenek (vlastně příjemných myšlenek, i když pokud by mu někdo tohle řekl, rozhořčeně by se ohradil) Jack skoro zakopne o krabici, která leží na rohožce těsně za dveřmi. Přesně tam pošťák Buck Evitz nechává balíčky, pokud nějaký balíček musí doručit, ale ještě není půl sedmé a Buck se tu se svou malou modrou dodávkou ukáže až za další tři hodiny.

Jack se shýbne a opatrně balíček zvedne. Je velký jako krabice od bot, zabalený do hnědého papíru, který kdosi zubatě ustřihl a zalepil nikoli páskou, ale velkými lípanci červeného pečetního vosku. K tomu byl balík omotaný spletí smyček z bílého provázku, korunovaný velikánskou smyčkou jako od dítěte. V horním rohu je houf známek, deset nebo dvanáct, s obrázky různých ptáků. (Nikoli však červenek. Jack si toho všimne a pochopitelně se mu uleví.) Na těch známkách není cosi v pořádku, ale Jack zpočátku nemůže přijít na to, co. Příliš se soustředí na adresu, která není správná, až to bije do očí. Není tam žádné číslo schránky, žádné číslo venkovské doručovací služby, žádné poštovní směrovací číslo. Vlastně ani žádné pořádné jméno: Adresa se skládá z jediného slova naškrábaného velkými tiskacími písmeny:

JACKY

Když se tak Jack dívá na ta naškrábaná písmena, představí si ruku křečovitě svírající černý fix, přivřené oči a jazyk vystrčený z koutku úst neznámého šílence. Srdce se mu rozběhlo dvakrát rychleji. „Tohle se mi nelíbí,“ vydechne. „Tohle se mi vůbec nelíbí.“

A samozřejmě má skvělé důvody, žandárské důvody, aby se mu to nelíbilo. Je to krabice od bot; přes hnědý papír nahmatá okraj víka a je známo, že blázni hrozně rádi strkají do krabic od bot bomby. Byl by cvok, kdyby to otvíral, ale přesto má tušení, že to stejně otevře. Jestli ho to vyhodí do vzduchu, aspoň nebude muset vyšetřovat Rybáře.

Jack zvedne balíček a poslouchá, jestli netiká, i když dobře ví, že tikající bomby jsou dávno nemoderní, stejně jako kreslené seriály s Betty Boop. Neslyší nic, ale vidí, co je divné na těch známkách, protože to vůbec nejsou známky. Někdo pečlivě vystříhal přední části asi tak z tuctu sáčků od cukru, jaký se dostává v bufetech, a nalepil je na tuhle zabalenou krabici od bot. Jack se nevesele uchechtne. Poslal mu to nějaký blázen, to je jasné. Nějaký blázen z uzavřeného oddělení, který se lehčeji dostane k balíčkovanému cukru než ke známkám. Ale jak se to dostalo sem? Kdo to sem doručil (s falešnými známkami, které nikdo neorazítkoval), zatímco se mu zdály ty popletené sny? A kdo v téhle části světa mohl vůbec vědět, že se mu říkalo Jacky? Ty časy, kdy býval Jacky, jsou dávno pryč.

Ale nejsou, Putující Jacku, zašeptá hlas. Zdaleka ne. Je čas, abys přestal fňukat a pohnul zadkem, chlapče. Začni tím, že se koukneš, co je v té krabici.

Rezolutně zažene hlas odkudsi z nitra, který mu říká, že se dopouští nebezpečné pitomosti, a roztrhne provázek a nehtem palce prořízne rozpatlané kapky červeného vosku. Kdo vůbec v dnešní době používá pečetní vosk? Odloží balicí papír stranou. Třeba to bude další úlovek pro techniky z kriminálky.

Není to krabice od střevíců, ale od tenisek. Krabice od tenisek značky New Balance, přesně řečeno. Velikost 5. Dětská velikost. A v tom momentě Jackovo srdce zrychlí trojnásobně. Cítí, jak mu na čele vyrážejí kapky studeného potu. Hrdlo a konečník se sevřou zároveň. To také dobře zná. Takhle se žandáři čepejří a chystají, když se mají podívat na nějakou ohavnost. A tohle bude ohavné. Jack o tom nepochybuje a nepochybuje ani o tom, od koho balíček přišel.

Teď mám poslední šanci, jak z toho vycouvat, pomyslí si. Potom už tradááá… kdovíkam.

Ale i tohle je lež, jak si uvědomí. Dale ho bude hledat na policejní stanici v ulici Sumner, ještě než bude poledne. Ve tři přijede k Jackovi Fred Marshall a pak pojedou za šílenou manželkou z ulice Robina Hooda. Ta rozhodná chvíle už přišla a odešla. Jack pořád ještě neví, jak se to stalo, ale vypadá to, že se ocitl zase v zápřahu. A jestli bude mít Henry Leyden tu drzost, aby mu k tomu pogratuloval, Jack nejspíš nakope Henryho do toho slepého zadku.

Zpod prkenné podlahy Jackova vědomí šepotá jakýsi hlas ze snu jako závan zkaženého vzduchu – Roztahám ti střeva od Racine po La Riviere – ale to mu dělá menší starosti než šílenství, které čiší z cukrových známek a pracně napsaných písmen složených do jeho dávno odloženého jména. Už měl s blázny co dělat dřív. Nemluvě o hromadě výhrůžek.

Posadí se na schody, krabici od tenisek si položí na stehna. Za ním, na severním poli, je ticho a šedivo. Asi před týdnem přišel Bunny Boettcher, syn Tom Toma, a posekal otavy a teď nad strniskem vysokým po kotníky visí jemná mlha. Nad ní se právě začalo rozjasňovat nebe. Jeho klidné bezbarví zatím nehyzdí jediný mráček. Kdesi zavolá pták. Jack zhluboka dýchá a myslí si: Jestli je tohle místo, kde skončím, mohl jsem dopadnout hůř. Mnohem hůř.

Potom velmi opatrně sundá víko z krabice a položí ho vedle sebe. Nic nevybuchne. Ale vypadá to, jako by kdosi naplnil krabici od tenisek New Balance nocí. Pak si uvědomí, že je to zabaleno do lesklého černého vraního peří, a na pažích mu naskáče husí kůže jako pupence.

Natáhne k peří ruku, pak zaváhá. Touží se toho peří dotknout asi stejně, jako by toužil dotknout se mrtvoly napůl shnilé morové oběti, ale pod tím peřím cosi je. Vidí to. Měl by si jít pro rukavice? Ve skříni na chodbě nějaké jsou –

„Kašlu na rukavice,“ říká Jack a vysype obsah krabice na hnědý papír ležící na verandě vedle něj. Vyřine se záplava peří, která víří i v tom dokonale klidném ranním vzduchu. Potom o prkna verandy udeří jakýsi předmět, který peří schovávalo. Vzápětí do Jackova nosu udeří puch, odér jako shnilá lež.

K Sawyerovu bydlišti v Norském údolí kdosi doručil zakrvácenou dětskou tenisku. Cosi se do ní pořádně zakouslo a ještě pořádněji do toho, co bylo uvnitř. Vidí lem zakrvácené bílé látky – to byla ponožka. A v té ponožce cáry kůže. Je to dětská teniska značky New Balance s dětským chodidlem uvnitř, na kterém se podepsalo nějaké zvíře.

To poslal on, pomyslí si Jack. Rybář.

Posmívá se mi. Říká mi, Jestli chceš, tak pojď. Voda je teplá, Jacky, voda je teplá.

Jack vstane. Srdce mu bouchá, bouchá tak rychle, až se to nedá spočítat. Kapky potu na čele nabobtnaly a slily se a tečou mu po tváři jako slzy, a rty, ruce a chodidla mu znecitlivěly… přesto si říká, že je klidný. Že už viděl horší věci, mnohem horší, na hromadách u mostních pilířů a v podjezdech v L. A. A není to ani poprvé, co vidí uříznutou část těla. Jednou, v roce 1997, se svým parťákem Kirbym Tessierem našel varle položené na záchodové nádržce ve veřejné knihovně Culver City, a to vypadalo jako prastaré vajíčko uvařené naměkko, takže teď si říká, že je klidný.

Vstane a sejde po schodech verandy dolů. Projde kolem kapoty svého Dodge Ram barvy burgundského s prvotřídním přehrávačem a projde kolem ptačího hotelu, který s Dalem postavil na okraji severního pole pár měsíců poté, co se sem nastěhoval, do toho nejdokonalejšího domu ve vesmíru. Říká si, že je klidný. Říká si, že je to jen důkaz, nic víc. Jenom další smyčka na oprátce, kterou si Rybář nakonec sám nasadí na krk. Napomíná se, aby na to nemyslel jako na součást nějakého dítěte, jako na součást holčičky Irmy, ale jako na Důkaz A. Cítí, jak mu rosa máčí holé kotníky a okraje kalhot, a ví, že delší procházka po posekané louce mu zničí sandály od Gucciho za pět stovek. A co když to udělá? Je dost bohatý, aby už nebyl malicherný; může mít střevíců jako Imelda Marcosová, když bude chtít. Důležité je, že je klidný. Někdo mu přinesl krabici s lidským chodidlem, položil ji na verandu uprostřed noci, ale on je klidný. Je to důkaz, nic víc. A on? On je žandár. Důkazy jsou jeho denní chléb. Potřebuje jenom trochu vzduchu, potřebuje si vyčistit nos od toho shnilého puchu, který se vyřinul z té krabice –

Jack krkne a vydá jakýsi zdušený zvuk a začne pospíchat. V hlavě mu narůstá pocit, že se blíží k vyvrcholení (v hlavě mám klid, říká si). Něco se chystá prasknout… nebo změnit… nebo se vrátit.

Ta poslední myšlenka ho vyděsí úplně nejvíc a Jack se rozběhne po louce, kolena zvedá pořád výš, rozmachuje se pažemi. Za sebou nechává v trávě tmavou cestičku, šikmou, která začíná u příjezdové cesty a skončí kdoví kde. Třeba v Kanadě. Nebo na severním pólu. Bílé můry, vyplašené z ranní orosené dřímoty, se zatřepotají a klikatě víří a potom klesnou zpátky do strniště.

Běží rychleji, dál od té okousané a zakrvácené tenisky ležící na verandě toho dokonalého domu, pryč od své vlastní hrůzy. Ale pocit, že se blíží vyvrcholení, ho nechce opustit. V hlavě se mu začínají objevovat tváře, každá se svým kusým zvukovým doprovodem. Tváře a hlasy, které víc než dvacet let ignoroval. Když se ty tváře objevily nebo se ty hlasy ozvaly, až do dneška si namlouval starou lež, že kdysi byl vyděšeným chlapcem, který se nakazil matčinou neurotickou hrůzou jako rýmou a vymyslel si ten příběh, grandiózní fantazii o záchraně matky, s Jackem Sawyerem v hlavní roli. Nic z toho nebyla pravda, a než mu bylo šestnáct, na všechno zapomněl. Pak už byl v klidu. Stejně jako je v klidu teď, když tak běží přes severní pole jako šílenec a nechává za sebou tmavou cestičku a obláčky vylekaných můr, ale dělá to klidně.

Úzká tvář, zúžené oči pod šikmo nasazenou bílou papírovou čapkou: Jestli mi dokážeš přivalit sud, když ho potřebuju, dostaneš tu práci. Smokey Updike z Oatley v New Yorku, kde popíjeli pivo a pak okusovali sklenice. Oatley, kde bylo cosi v tunelu za městem a kde je Updike držel zavřené. Dokud –

Chtivé oči, falešný úsměv, zářivé bílý oblek: Už jsem tě někde viděl, Jacku… kde? Pověz mi to. Svěř se. Sunlight Gardener, kazatel z Indiany, který se jmenoval také Osmond. Osmond, v nějakém jiném světě.

Široký zarostlý obličej a vylekané oči chlapce, který už vůbec nebyl chlapec: Tady je to mizerný, Jacky, Vlk to ví. A bylo, bylo to tam hodně mizerný. Strčili ho do bedny, strčili starého dobrého Vlka do bedny a nakonec ho zabili. Vlk umřel na nemoc zvanou Amerika.

„Vlku!“ heká muž utíkající polem. „Vlku, ach, Bože, je mi to líto!“

Tváře a hlasy, všechny ty tváře a hlasy se mu vynořují před očima a zavrtávají do uší, vnucují se mu, aby je viděl a slyšel, zaplňují ho tím pocitem vyvrcholení, veškerá jeho obrana je už skoro smetená jako vlnolamy za přílivu.

Udělá se mu zle a svět se nakloní. Znovu krkne a tentokrát se mu vzadu v hrdle objeví pachuť, kterou si pamatuje: pachuť laciného, kyselého vína. A najednou je znovu v New Hampshiru, znovu ve Veselém světě Arcadia. Znovu stojí se Speedym u kolotoče, u těch strnulých koní („Každej kůň z kolotoče má jméno, to jsi nevěděl, Jacku?“) a Speedy drží láhev vína a vykládá mu, že je to kouzelná šťáva, stačí si trochu usrknout a praští to s ním, praští to s ním –

„Ne!“ křičí Jack, i když ví, že je pozdě. „Já nechci, aby to se mnou praštilo!“

Svět se nakloní na opačnou stranu a Jack spadne do trávy a přistane na rukou a kolenou a oči má pevně zavřené. Nemusí je otvírat; ta sytější, bohatší vůně, která mu najednou naplní nos, mu napoví všechno, co potřebuje vědět. A k tomu ten pocit, že se vrací domů po tolika temných letech, kdy skoro každý svůj pohyb nebo rozhodnutí, které by ho mohlo probudit, násilím měnil tak, aby mu znemožnilo (nebo aspoň odložilo) příchod právě této chvíle.

Dámy a pánové, zde je Jack Sawyer, klečící na rozlehlé louce voňavé trávy a pod ranním nebem bez jediné částečky smogu. Brečí. Ví, co se stalo, a brečí. Srdce mu puká strachy a radostí.

Zde je Jack Sawyer po dvaceti letech, dospělý muž, který se nakonec znovu vrátil do Teritorií.

Nakonec ho zachrání hlas jeho starého přítele Richarda – někdy se mu říká Racionální Richard. Z Richarda je šéf právnické firmy (Sloat & spol., s.r.o.), není to už ten Richard z dob, kdy ho Jack znal asi nejlépe, během dlouhých prázdnin na Seabrook Islandu v Jižní Karolíně. Richard ze Seabrook Islandu byl plný fantazie, pohotový, rychlý, vlasatý, hubený jako ranní stín. Současný Richard, obchodní právník Richard, je proplešatělý, břichatý a má rád posezení u piva. Také přišel o svou fantazii, tak skvěle hravou za těch dnů na Seabrook Islandu, rozmačkal ji jako otravnou mouchu. Život Richarda Sloata byl stále chudší, jak si Jack někdy myslel, ale jedna věc přibyla (nejspíš na právnické fakultě): nabubřelý, bečivý, váhavý tón, po telefonu zvláště otravný, a který je nyní pro Richardův hlas typický. Ten zvuk začíná za zavřenými rty a pak se rozezní hlasitěji, protože Richard rty roztáhne, takže vypadá jako neuvěřitelná kombinace vídeňského choralisty a lorda Haw-Haw.

Jack klečí se zavřenýma očima na rozlehlém zeleném prostranství, které kdysi bývalo jeho vlastním severním polem, čichá ty nové, silnější vůně, které si tak dobře pamatuje a po kterých tak zoufale toužil, i když si to neuvědomoval, a uslyší v duchu mluvit Richarda Sloata. Jakou úlevu ta slova znamenají! Jack ví, že Richardův hlas produkuje jeho vlastní mozek, ale stejně je to báječné. Kdyby tu Richard byl, Jack by starého přítele objal a řekl by: Uděluji ti úřad navěky, Richie. I když hrozně bečíš.

Racionální Richard říká: Uvědomuješ si, že se ti to zdá, Jacku, že?… bé-ééé… nepochybně stres po otevření té krabice… bé-ééé… nepochybně způsobil, že jsi omdlel, a to mělo zase za následek… bé-ÉÉÉ!… ten sen, který se ti teď zdá.

Jack, který stále klečí na kolenou, má zavřené oči a vlasy mu visí do tváře, řekne: „Jinými slovy to, čemu jsme říkávali –“

Správně! Čemu jsme říkávali… bé-ééé… „Věci ze Seabrook Island“. Ale Seabrook Island je dávno pryč, Jacku, tak ti navrhuju, abys otevřel oči, vstal a připomněl si, že pokud uvidíš něco neobvyklého… bééé!… tak to tam není doopravdy.

„Není to doopravdy,“ zamumlá Jack. Vstane a otevře oči.

Okamžitě ví, že to tady doopravdy je, ale drží se toho Richardova sebevědomého hlasu (vypadám na pětatřicet, ale je mi vlastně šedesát), který slyší v hlavě a použije ho jako štít. Tím pádem dokáže udržet vratkou rovnováhu, místo aby opravdu omdlel nebo – možná – se úplně rozsypal.

Nad ním je nebe, nekonečně modré, jasné a tmavé. Kolem něj roste bojínek a tráva vysoká až pod žebra a ne po kotníky; v této části světa nebyl žádný Bunny Boettcher, aby ji posekal. A v místech, odkud přiběhl, dokonce ani nestojí žádný dům, jenom pitoreskní stará stodola s větrným mlýnem.

Kde jsou létající muži? pomyslí si Jack a zahledí se do nebe, ale pak prudce zavrtí hlavou. Žádní létající muži; žádní dvouhlaví papoušci; žádní vlkodlaci. To všechno byly věci ze Seabrook Islandu, neuróza, kterou chytil od své matky a dokonce ji na nějakou dobu přenesl na Richarda. Nic to nebylo, jenom… bé-ééé… blbosti.

Přijme to, i když zároveň ví, že opravdová blbost by byla, kdyby nevěřil tomu, co má kolem sebe. Vůni trávy, tak silnou a sladkou, smíšenou s vůní kvetoucího jetele a sytější, basově profundózní vůní černozemě. Nekonečné vrzání cvrčků žijících své bezmyšlenkovité cvrččí životy. Třepotání bílých lučních motýlků. Neposkvrněnou tvář nebe, nepřerušenou jediným telefonním drátem nebo elektrickým kabelem nebo stopou po tryskáči.

Nejúžasnější však Jackovi připadá, jak je ta louka kolem něho dokonalá. Tam, kde padl na kolena, je udupaný kruh, orosená tráva je přimáčknutá k zemi. Ale není tu žádná cestička, která by k tomu kruhu vedla, ani stopy po tom, že někdo běžel mokrou a křehkou trávou. Možná spadl rovnou z nebe. To je samozřejmě nemožné, už žádný Seabrook Island, ale –

„Asi jsem nějak z toho nebe přece jenom spadl,“ říká Jack pozoruhodně klidně. „Přišel jsem sem z Wisconsinu. Praštilo to sem se mnou.“

Richardův hlas prudce protestuje, překypuje různým chrrr a bééé, ale Jack si ho skoro nevšímá. Je to ten starý dobrý Racionální Richard, který mu v hlavě říká ty své racionální věci. Richard už jednou něco takového prožil a vynořil se na druhé straně s mozkem více méně nedotčeným… ale to mu bylo dvanáct. Oběma jim tehdy na podzim bylo dvanáct, a když je vám dvanáct, tělo a mysl jsou pružnější.

Jack se pomalu otáčel v kruhu, ale nic neviděl, jenom volná pole (mlha nad nimi už řídla do slabého oparu, protože se oteplovalo) a modrošedý les za nimi. Tamhle je cosi jiného. Na jihozápadě je polní cesta, asi míli odtud. Za ní, na obzoru, nebo možná těsně za ním, je dokonalé letní nebe trochu poskvrněno kouřem.

Žádné sporáky, pomyslí si Jack, protože máme červenec, ale možná manufaktury. A…

Uslyší pískání – tři dlouhé hvizdy, jen slabé, protože znějí z dálky. Připadá mu, že srdce mu v hrudníku narostlo, a koutky úst se mu roztáhnou v bezmocném úsměvu.

„Tím směrem je Mississippi, panebože,“ říká a bílí motýlci kolem něj souhlasně tancují své ranní tanečky. „To je Mississippi nebo jak tomu tady říkají. A to pískání, vážení přátelé a známí –“

Počínajícím letním dnem se rozlehnou další dva hvizdy. Jsou sice slabé, ale zblízka by to byla pořádná síla. Jack to ví.

„To je říční člun. A pořádně velký. Možná kolesový parník.“

Jack zamíří k cestě, říká si, že to všechno je jenom sen, nevěří tomu všemu ani za mák, ale chopí se toho jako akrobat tyče. Když ujde asi sto metrů, otočí se a ohlédne se. Bojínek protíná temná čára, začíná na místě, kde přistál, a míří rovnou k místu, kde teď stojí. To je stopa po jeho průchodu. Jediná stopa. Víc nalevo (vlastně už skoro za ním) stojí stodola a větrný mlýn. To je můj dům a garáž, pomyslí si Jack. Aspoň ve světě, kde jsou chevrolety, válka na Středním východě a pořad s Ophrah Winfreyovou.

Jde dál, a když došel skoro k cestě, uvědomí si, že na jihozápadě je něco víc než jen kouř. Je to také jakési vibrování. Naráží mu na hlavu, jako když začíná migréna. A je podivně různorodé. Když stojí obrácený přímo na jih, je ten nepříjemný tepot slabší. Když se otočí na východ, zmizí úplně. Na sever je skoro pryč. Potom, jak se dál otáčí, se vibrace vracejí, až je cítí naplno. Je to horší, když si je uvědomuje, je to jako bzukot mouchy nebo cvakání radiátoru v hotelovém pokoji, ty se taky zhoršují, když si jich všimnete.

Jack se znovu začne pomalu otáčet. Na jih vibrace slábnou. Na východě mizí. Na severu se začínají vracet. Na západě začínají sílit. Když se otočí na jihozápad, zaměří se jako anténa na rádiu v autě. Bum, bum, bum. Černá a ohavná vibrace, jako bolení hlavy, jako pach prastarého kouře…

„Ne, ne, ne, není to kouř,“ říká Jack. Stojí skoro po hrudník v letní trávě, kalhoty má promáčené, bílé můrky se mu třepetají kolem hlavy jako rozpadající se svatozář, oči má vytřeštěné, tváře znovu mladé. V této chvíli vypadá znovu na dvanáct. Je až přízračné, jak znovu převážilo jeho dvanáctileté (a možná lepší) já. „Žádný kouř, to smrdí jako…“

Najednou znovu krkne. Protože ten pach – nemá ho v nose, ale uprostřed hlavy – je pach hniloby. Pach napůl shnilého, utrženého chodidla Irmy Freneauové.

„Já ho cítím,“ zašeptá Jack, i když ví, že nemá na mysli pach. Může si to tepání přeložit, jak chce… také ho může nechat zmizet, jak si uvědomuje. „Cítím Rybáře. Buď jeho, nebo… nevím.“

Vyrazí a po sto metrech se znovu zastaví. Ten puls v hlavě opravdu zmizel. Zeslábl jako rozhlasové vysílání, když se den oteplí a teplota stoupne. Je to úleva.

Jack už je skoro u cesty, která nepochybně vede do Ardenu, i když kdovíjak vypadá, a opačným směrem vede do nějaké Centralie a French Landing, když tu zaslechne nepravidelné bubnování. To také ucítí, mravenčí ho do nohou jako doprovodné bubny Gene Krupa.

Otočí se nalevo, pak vykřikne překvapením i radostí. Kus od Jacka proskáčou tři obrovská hnědá stvoření s dlouhýma, plácajícíma ušima, vznášejí se nad trávu a zase do ní dopadají, pak znovu vyskočí. Vypadají jako králíci křížení s klokanem. Jejich vystouplé černé oči jsou strnulé komickou hrůzou. Skáčou přes cestu, jejich ploché nohy (s bílou srstí, ne hnědou) plácají do prachu.

„Kristepane!“ směje se Jack a zároveň vzlyká. Plácne se dlaní do čela. „Co to bylo, Richie? Máš k tomuhle nějaký komentář?“

Richie samozřejmě má. Povídá, že Jack právě prožil neobyčejně živou… bé-ééé… halucinaci.

„Jistěže,“ přisvědčí Jack. „Obří králíčci. Musím na nejbližší schůzi Anonymních alkoholiků.“ Potom, když vyjde na cestu, se znovu zadívá k jihozápadnímu obzoru. Visí tam kouř. Vesnice. Bojí se její obyvatelé, když se blíží večerní stíny? Bojí se příchodu noci? Bojí se tvora, který jim bere děti? Potřebují žandára? Jistěže potřebují. Jistěže –

Na cestě cosi leží. Jack se shýbne a zvedne baseballovou čepici se jménem baseballového družstva Pivovary Milwaukee, vypadá absurdně v tomto světě obřích poskakujících králíků, ale je bezpochyby opravdová. Soudě podle plastové přezky vzadu je to dětská čepice. Jack se podívá dovnitř, i když ví, co tam najde, a je to tam, nápis pečlivě vyvedený propiskou: ty marshall. Ta čepice není tak mokrá jako Jackovy džíny promáčené ranní rosou, ale není ani suchá. Podle Jacka ležela tady, na okraji cesty, od včerejška. Logický předpoklad by zněl, že Tylera tudy vlekl únosce, ale Jack tomu nevěří. Možná mu ta vibrace rozechvívající vzduch vnuká jinou myšlenku, jiný obraz: Rybář Tye pečlivě uklidil a teď jde po této polní cestě. Pod paží má zabalenou krabici od bot ozdobenou falešnými známkami. Na hlavě má Tyovu baseballovou čepici, trochu vratce nasazenou, protože je pro Rybáře opravdu malá. Ale nechce si přezku vzadu upravit. Nechce, aby ji Jack považoval za pánskou čepici, ani vteřinu. Protože on Jacka provokuje, vyzývá Jacka ke hře.

„Sebral toho kluka v našem světě,“ mumlá si Jack. „Utekl s ním do tohohle světa. Uklidil ho kamsi do bezpečí jako pavouk mouchu. Je živý? Mrtvý? Asi živý. Nevím proč. Možná tomu chci akorát věřit. Nechám to plavat. Potom jde na místo, kam uklidil Irmu. Sebere jí kus nohy a přinese mi ji. Pronese ji tímhle světem, pak přeskočí zpátky do mého světa a nechá ji u mě na zápraží. Že by ztratil tu čepici cestou? Že by mu spadla z hlavy?“

Jack si to nemyslí. Jack si myslí, že ten parchant, ta zrůda, ten pytel hoven tu nechal čepici schválně. Věděl, že až tudy Jack půjde, najde ji.

Jack si přimáčkne čepici k hrudi jako baseballový fanoušek smekající při státní hymně, zavře oči a soustředí se. Je to lehčí, než by čekal, ale některé věci se zřejmě nezapomínají – jak se loupe pomeranč, jak se jezdí na kole, jak se přeskakuje sem a tam mezi světy.

Takovej kluk jako ty stejně nepotřebuje žádný laciný víno, slyší svého starého přítele Speedyho Parkera, a pak se Speedy zachechtá. Zároveň Jackem projede závrať. Za okamžik uslyší děsivý zvuk blížícího se auta.

Couvne a zároveň otevře oči. Zahlédne asfaltovou silnici – silnici v Norském údolí, ale –

Zahouká klakson a kolem se prosmykne zaprášená stará fordka, boční zrcátko na straně spolujezdce prolétne sotva dvacet centimetrů kolem Jackova nosu. Teplý vzduch, znovu zaplněný slabým, ale pronikavým odérem uhlovodíků, ovane Jackovi tváře a čelo, a zároveň k němu dolétne naštvaný hlas nějakého farmářského kluka:

„– sakra z cesty, ty pitommmče –“

„Nesnáším, když mi říká pitomče nějaký absolvent hnojárny,“ pronese Jack hlasem Racionálního Richarda, a i když pro dobrou míru dodá pohrdavé bé-éé, srdce mu hrozně bouchá. Páni, objevil se skoro přímo před tím autem!

Prosím tě, Jacku, ušetři mě toho, říká Richard. Všechno se ti to zdálo.

Jack však ví svoje. I když se kolem sebe rozhlíží celý užaslý, v hloubi srdce nežasne vůbec, ani trošku. Stále má tu čepici, to je hlavní – čepici Tye Marshalla s logem Pivovarů. A za druhé, most přes potok Tamarack je hned za dalším kopcem. V jiném světě, v tom, kde kolem poskakují obří králíci, ušel asi tak míli. V tomto světě to dělá aspoň čtyři.

Tak to bývalo dřív, myslí si, tak to bývalo, když bylo Jackymu šest. Když všichni žili v Kalifornii a nikdo nebydlel jinde.

Ale to bylo špatně. Něco bylo špatně.

Jack stojí na kraji silnice, která byla ještě před chvílí polní cestou a teď je asfaltovaná, a hledí na baseballovou čepici Tye Marshalla a snaží se přijít na to, co přesně je špatně, a jak je to špatně, i když ví, že asi na to nedokáže přijít. Všechno to bylo dávno a kromě toho si už od třinácti dává velkou práci, aby zahrabal hodně hluboko své objektivně bizarní dětské vzpomínky. Takže to dělá víc než půlku života. Člověk nemůže věnovat tolik času na zapomínání a potom prostě lusknout prsty a čekat –

Jack luskne prsty. Pronese do stále teplejšího letního rána: „Co se stalo, když bylo Jackymu šest?“ A odpoví si na vlastní otázku: „Kdy bylo Jackymu šest, táta houkal na klakson.“

Co tohle znamená?

„Táta ne,“ řekne Jack najednou. „Nebyl to můj táta. Dexter Gordon. Ta písnička se jmenovala ‚Táta houkal na klakson‘. Nebo to možná byla deska. Elpíčko.“ Stojí na místě, vrtí hlavou, pak přikyvuje. „Hraje. Táta hraje. Táta hraje na klakson.“ A všechno se mu to vybaví. Dexter Gordon hraje z hi-fi. Jacky Sawyer je za pohovkou, hraje si s maličkým londýnským taxíkem, velmi oblíbeným, protože byl těžký do ruky, takže vypadal mnohem opravdovější než obyčejná hračka. Jeho otec a Richardův otec spolu hovořili. Phil Sawyer a Morgan Sloat.

Představ si, jaký by ten chlap byl tam, řekl strýc Morgan a to bylo poprvé, co Jack Sawyer uslyšel nějakou narážku na Teritoria. Když bylo Jackymu šest, uslyšel Jacky to slovo. A –

„Když bylo Jackymu dvanáct, Jacky tam doopravdy šel,“ říká.

Směšné! zabečí Morganův syn. Naprosto… bé-ééé!… směšné! Za chvíli mi budeš říkat, že po nebi opravdu létali lidi!

Ale ještě než Jack stačí něco říct té duchovní verzi svého dávného kamaráda, přijíždí další auto. Tohle vedle něj zastaví. Z okénka podezíravě vykukuje (Jack už dávno zjistil, že ten výraz je obvyklý a nic neznamená) Elvena Mortonová, hospodyně Henryho Leydena.

„Co tady dole u všech všudy děláte, Jacku Sawyere?“ zeptá se.

Usměje se na ni. „Nespal jsem moc dobře, paní Mortonová. Myslel jsem si, že se trochu projdu, abych si vyčistil hlavu.“

„A to se vždycky procházíte rosou a bažinama, když si chcete vyčistit hlavu?“ ptá se a hledí na jeho džíny, které jsou nad kolena mokré. „Pomáhá to?“

„Myslím, že jsem se trochu zatoulal v myšlenkách,“ říká.

„To nejspíš,“ odpoví. „Nasedněte, já vás kousek svezu. Tedy pokud si nechcete ještě chvíli čistit hlavu.“

Jack se musí zasmát. To je dobré. Připomněla mu jeho zesnulou matku. (Když se jí její netrpělivý syn zeptal, co bude k večeři a kdy se bude podávat, Lily Cavanaughová klidně odpovídala: „Smažené prdy s cibulí, větrový pudink a nafouknuté párky jako zákusek, přijď si pro ně ve čtvrt na půltou.“)

„Myslím, že hlavu už dneska mít jasnější nebudu,“ říká a obchází zepředu starou hnědou toytu paní Mortonové. Na sedadle spolujezdce leží hnědý pytlík, ze kterého trčí jakési listy. Jack pytlík postrčí doprostřed a posadí se.

„Nevím, jestli ranní ptáče dál doskáče,“ říká paní a rozjede se, „ale ranní ptáče dostane u Roye nejlepší zeleninu, to vám povím. Taky tam ráda chodím dřív než ti povaleči.“

„Povaleči, paní Mortonová?“

Podívá se na něj svým nejpodezíravějším pohledem, mrskne po něm očima a pravý koutek úst stáhne dolů, jako by ochutnala něco kyselého.

„Zabírají místo u bufetu a vykládají, že Rybář tohle a Rybář tamhleto. Kdo to asi je, co je asi zač – jestli Švéd, nebo Polák, nebo Ir – a samozřejmě co s ním udělají, až ho chytí, což bude ještě hodně dlouho trvat, jestli to nevezme do ruky někdo místo toho vrtohlavého Dalea Gilbertsona. To říkají oni. To se jim to kecá, když jsou uprdelení u Roye Sodrhomla, v jedné ruce kafe a v druhé utopence. To si myslím já. Jasně že jich půlka má v zadní kapse sociální podporu, ale o tom se jim mluvit nechce. Můj táta říkával, ukaž mi chlapa, který je na senoseče v červenci moc fajnovej, a já ti ukážu chlapa, který nehne celý rok ani prstem.“

Jack sedí na vedlejším sedadle, kolena opřená o přístrojovou desku, a dívá se, jak cesta ubíhá. Za okamžik budou zpátky. Kalhoty mu začínají usychat a Jack se cítí zvláštně mírumilovně. Na Elveně Mortonové je pěkné, že se nemusíte zapojovat do konverzace, protože ona to ráda vezme za vás. Napadne ho další lilyismus. O velmi hovorných lidech (například strýci Morganovi) říkávala, že příliš hbitý jazyk „visí za prostředek a mele sebou na obou koncích“.

Trochu se usměje a zvedne ruku, aby před paní Mortonovou zakryl ústa. Zeptala by se ho, co je mu k smíchu, a co by jí řekl? Že zrovna myslel na to, že má jazyk zavěšený uprostřed? Ale je legrační, jak se myšlenky a vzpomínky proudem vracejí. Copak se zrovna včera nesnažil zavolat své matce, protože zapomněl, že je po smrti? To mu teď připadá jako příhoda z nějakého úplně jiného života. Možná to byl jiný život. Bůh ví, že už si nepřipadá jako stejný muž, který se ráno hrabe z postele s pocitem, který se dá nejlépe popsat jako ponurý. Cítí se plný života poprvé od… no, od chvíle, kdy ho Dale vezl po této silnici a ukazoval mu dům, který kdysi patřil Daleovu otci.

Elvena Mortonová zatím mele dál.

„Ovšem taky přiznávám, že je mi dobrá každá záminka, abych vypadla z domu, když začne s tím Šíleným mongoloidem,“ říká. Šílený mongoloid je výraz, kterým paní Mortonová označuje Henryho vtělení do Wisconsinské krysy. Jack chápavě přikyvuje, ale neví, že než stačí uplynout pár hodin, potká chlapíka, kterému se přezdívá Šílený Maďar. To jsou ty drobné životní náhody.

„Vždycky brzo ráno si usmyslí, že bude dělat toho Šíleného mongoloida, a já mu už říkala, Henry, když už musíte takhle řvát a říkat takové hnusoty a pak hrát tu hnusnou muziku od kluků, které nikdo neměl nikdy pouštět ani k tubě, natož k elektrické kytaře, proč to provádíte ráno, když víte, že si tím zkazíte celý den? A taky zkazí, skoro pokaždé, když si hraje na toho Šíleného mongoloida, ho rozbolí hlava a až do odpoledne leží v ložnici a dává si na to ubohé čelo ledové obklady a v takové dny nesní ani sousto. Večeře někdy zmizí, když se druhý den podívám – vždycky ji nechávám na stejném místě v lednici, pokud mi neřekne, že si uvaří sám –, ale většinou tam zůstane, a i když je pryč, stejně si myslím, že ji prostě vyhodí do popelnice.“

Jack zamručí. Nic jiného nemusí dělat. Její slova ho omývají a Jack myslí na to, jak strčí tenisku do igelitového sáčku, držet ji bude v krbových kleštích, a až ji předá na policejní stanici, začne shromažďovat řetězec důkazů. Přemýšlí o tom, že se potřebuje přesvědčit, jestli není v krabici ještě něco, a prohlédnout balicí papír. Také si chce prohlédnout ty pytlíky od cukru. Možná je pod těmi obrázky ptáků natištěno jméno restaurace. Je to sice nejistá rána, ale –

„A on mi na to říká, paní Mortonová, já si nemůžu pomoct. Někdy se ráno probudím a jsem prostě Krysa. A i když mě za to později postihne trest, to je vám taková radost, když mě to drží. Dokonalá radost. No na to jsem se ho musela zeptat, povídám mu, jakou radost může dávat hudba o dětech, které chtějí zabít svoje rodiče a pojídat lidské zárodky a dělat to se zvířatama – a o tom jedna z těch písniček opravdu je, Jacku, slyšela jsem to na vlastní uši – a podobných věcech? Ptala jsem se ho, a on na to – á, už jsme tady.“

Skutečně dojeli k příjezdové cestě, která vede k Henryho domu. Asi o čtyři sta metrů dál je vidět střechu Jackova paláce. Před ním se klidně leskne jeho dodávka Ram. Jack nevidí na verandu, tím spíš nevidí tu hrůzu, která leží na podlaze verandy a čeká, až ji někdo uklidí. Uklidí ji ve jménu slušnosti.

„Mohla bych vás svézt až k vám,“ říká paní. „Tak tam sjedeme, ne?“

Jack si vzpomene na tenisku a shnilý puch visící kolem, usměje se a zavrtí hlavou a rychle otevře dveře. „Myslím, že přece jenom ještě potřebuji trochu přemýšlet,“ říká.

Paní se na něj podívá s výrazem podezíravé nespokojenosti, který zřejmě vyjadřuje lásku, jak se Jack domyslí. Paní ví, že Jack rozjasnil život Henryho Leydena, a už kvůli tomu ho má zřejmě ráda. Jack si to aspoň rád myslí. Napadne ho, že se vůbec nezmínila o té baseballové čepici, kterou drží v ruce, ale proč by vlastně měla? V tomto koutě světa má každý mužský aspoň čtyři takové.

Vyrazí po silnici, až mu vlasy vlají (časy, kdy nosil zástřih od Chez-Chez na Rodeo Drive, už má dávno za sebou – teď je v Žlebech a vlasy si nechává stříhat, jenom když si náhodou vzpomene a zajde za starým Herbem Roeperem na ulici Chase vedle Armádních veteránů), a jde krokem tak volným a klátivým, jako by byl kluk. Paní Mortonová se vykloní z okna a zavolá na něj: „Jacku, převlékněte si ty džíny! Hned jak přijdete domů! Nenechávejte je na sobě uschnout! Ještě si uženete artritidu!“

Neotočí se, jen zvedne ruku a odpoví: „Dobře!“

Za pět minut už je znovu na své příjezdové cestě. Aspoň na chvíli z něho strach a skleslost vyprchaly. Také ta extáze, což je úleva. To poslední, co žandár potřebuje, je provádět vyšetřování ve stavu extáze.

Když spatří krabici na verandě – a balicí papír, a peří, a tu oblíbenou dětskou tenisku, na to nezapomínejme – Jackovy myšlenky se vrátí k paní Mortonové, citující velkého mudrce Henryho Leydena.

Já si nemůžu pomoct. Někdy se ráno probudím a jsem prostě Krysa. A i když mě za to později postihne trest, to je vám taková radost, když mě to drží. Dokonalá radost.

Dokonalá radost. Jack se tak občas cítil, když byl ještě detektiv, nebo někdy při prohlídce místa činu a ještě častěji při výslechu svědka, který ví víc, než povídá… a to Jack Sawyer skoro vždycky pozná, tohle vyčenichá. Takovou radost nejspíš zažívají tesaři, když jim jde tesání obzvlášť dobře, nebo sochaři, když se jim povede dobrý nos nebo brada, architekti, když sázejí čáry na pauzáky přesně podle svých představ. Jediný problém je, že někoho ve French Landingu (možná z některého blízkého městečka, ale Jack sází na French Landing) se ta neuvěřitelná radost zmocňuje, když zabíjí děti a pojídá kusy jejich těl.

Někdo ve French Landingu se stále častěji budí jako Rybář.

* * *

Jack vejde do domu zadními dveřmi. Zastaví se v kuchyni pro krabici velkých igelitových sáčků, několik čistých pytlů na odpadky, lopatku a smeták. Otevře lednici a v ní přihrádku na led a naloží si asi polovinu kostek do jedné plastové krabice – pokud může Jack Sawyer soudit, ubohé chodidlo Irmy Freneauové dosáhlo nejvyššího stupně rozkladu.

Nakoukne do pracovny, kde popadne psací blok, černý fix a propisku. V obýváku vezme kratší krbové kleště. A než se znovu vrátí na verandu, je starý Jack Sawyer znovu téměř v kupě.

Jsem ŽANDÁR, usměje se. Bráním americký způsob života, jsem přítel slabých, nemocných a mrtvých.

Jenže když se podívá na zem, kde leží ta teniska a kolem ní žalostná hromádka peří, usmívat se přestane. Cítí něco z toho ohromného tajemství, které jsme pocítili my, když jsme našli Irmu v rozpadlé staré restauraci. Jack rozhodně udělá všechno, aby se k tomuto tělesnému pozůstatku choval uctivě, stejně jako jsme se my snažili chovat k tomu dítěti. Vzpomene si na pitvy, které navštívil, na opravdovou vážnost, která se skrývá za všemi těmi vtipy a řeznickou obhroublostí.

„Irmo, jsi to ty?“ zeptá se tiše. „Jestli ano, pomoz mi teď. Promluv se mnou. Teď je chvíle, aby mrtví pomohli živým.“ Bez přemýšlení si Jack políbí prsty a pošle polibek tenisce. Nejradši bych zabil toho chlapa – nebo tu zrůdu – který tohle udělal. Zaživa ho škrtil, až by ječel a podělal se. Poslal ho na onen svět ve vlastních hovnech.

Ale takové myšlenky nejsou moc uctivé, a tak je zažene.

První igeliťák je pro tenisku se zbytky chodidla uvnitř. Vezme kleště. Zatáhne zip. Fixem vyznačí na pytli datum. Propiskou si do bloku poznamená předmět důkazu. Položí to do krabice s ledem.

Druhý sáček připadne čepici. Tady nejsou kleště potřeba; už měl ten důkaz v rukou. Vloží ho do sáčku. Zatáhne zip. Označí datum, do bloku napíše předmět.

Třetí pytel připadne na hnědý balicí papír. Chvilku ho podrží v kleštích a zkoumá falešné ptačí známky. Pod každým obrázkem je vytištěno výrobce domino, ale nic víc. Žádné jméno restaurace, nic takového. Do pytle s tím. Zatáhnout zip. Označit datum. Napsat předmět důkazu.

Shrne peří a strčí je do čtvrtého sáčku. Peří zůstalo ještě i v krabici. Zvedne ji kleštěmi, přesype peří na lopatku a potom mu srdce najednou prudce poskočí, až se zdá, že mu bouchne o levou stranu hradního koše jako pěst. Na dně krabice je cosi napsáno. Stejný fix, stejná kostrbatá písmena. A ten, kdo to napsal, věděl, komu píše. Nepsal Jacku Sawyerovi, jak ho nyní znají, protože jinak by ho Rybář nepochybně pojmenoval Hollywood.

Tento vzkaz je určen muži, který se v Jackovi skrývá, a malému klukovi, který tu byl dřív, než o Jacku „Hollywoodovi“ Sawyerovi bylo potuchy.

Zkus to v Edově občerstvení, žandáre.

Tvůj nepřítel Rybář.

„Tvůj nepřítel,“ zamumlá Jack. „Ano.“ Zvedne kleštěmi krabici a strčí ji do druhé plastové bedýnky; nemá na ni dost velký sáček. Potom shrne všechny důkazy vedle sebe na úhlednou hromádku. Vždycky to vypadá stejně, všechny ty věci jsou najednou odporné a prozaické jako fotografie, které se kdysi objevovaly v kriminalistických časopisech.

Zajde dovnitř a vytočí Henryho číslo. Bojí se, že to vezme paní Mortonová, ale nakonec je to Henry, díky Bohu. Je vidět, že momentální záchvat krysovosti už pominul, i když zbytky ještě přetrvávají; dokonce i v telefonu Jack slyší slabý dusot bicích a řev „elektrických kytar“.

Edovo občerstvení znám dobře, říká Henry, ale proč se prokristapána na takový podnik ptá zrovna Jack? „Už je to jenom vrak; Ed Gilbertson umřel už dost dávno a ve French Landingu jsou lidi, kteří to považují za požehnání, Jacku. Ten podnik byl ptomainové království jako vyšité. Hygienická časovaná bomba. Zdravotní komise to měla dávno zavřít, ale Ed měl známosti. Například Dalea Gilbertsona.“

„Ti dva byli příbuzní?“ ptá se Jack, a když Henry odpoví, „Jasněže, kurva,“ což by jeho přítel nikdy za obvyklých okolností nevyslovil, pochopí Jack, že Henry se možná tentokrát vyhnul migréně, ale Krysa mu pořád běhá hlavou. Jackovi se už párkrát stalo, že se před ním mihnul George Rathbun, což obnášelo výkřiky překvapivě burácivé na Henryho štíhlý krk, a Henry taky používal zvláštní rozloučení, přes rameno totiž trousil to svoje Bim-bam nebo Čaues: to se prostě zrovna vynořil Šek, Šok, Šejk.

„Kde to přesně je?“ ptá se Jack.

„To se těžko vysvětluje,“ odpoví Henry. Mluví trochu netrpělivě. „U toho podniku, kde se prodávají farmářské stroje… u Goltze? Pokud si vzpomínám, má to příjezdovou cestu tak dlouhou, že je to skoro okreska. A pokud tam byl někdy ukazatel, je dávno pryč. Když Ed Gilbertson prodal svoji poslední housku s chilli plnou mikrobů, Jacku, nejspíš jsi byl tak v první třídě. K čemu to chceš vědět?“

Jack ví, že to, k čemu se chystá, je podle běžných vyšetřovatelských standardů směšné – nezvete přece laika na místo činu, zvlášť když jde o vraždu –, ale tohle není normální vyšetřování. V sáčku má jeden důkaz, který objevil v jiném světě, to je snad normální? Jistěže dokáže najít dávno zavřený Edův krám, někdo u Goltze by mu ho určitě ukázal. Ale –

„Rybář mi zrovna poslal jednu tenisku Irmy Freneauové,“ řekne Jack. „S Irminým chodidlem uvnitř.“

Henry nejprve odpoví jen prudkým, sykavým nádechem.

„Henry? Není ti něco?“

„Není.“ Henryho hlas zní otřeseně, ale jinak klidně. „To je strašné, pro tu holčičku a její matku.“ Odmlčí se. „A pro tebe. Pro Dalea.“ Znovu se odmlčí. „Pro tohle městečko.“

„Ano.“

„Jacku, chceš, abych tě zavedl k Edovi?“

Henry to zvládne, Jack to ví. Levou zadní. Brnkačka. A buďme upřímní – proč by jinak Henrymu volal?

„Ano,“ odpoví.

„Už jsi volal policii?“

„Ne.“

Ale Henry se Teď se mě zeptá, proč ne, a co řeknu? Že jsem nechtěl, aby tam dupal Bobby Dulac, Tom Lund a ostatní, míchali svoje pachy s pachem pachatele, dokud si to nebudu moci očichat já? Že jsem přesvědčený až na půdu, že to podělají, a to včetně Dalea?

nezeptá. „Budu stát před domem na konci příjezdové cesty,“ řekl. „Jenom mi řekni kdy.“

Jack spočítá, kolik mu zaberou zbývající úkony ohledně důkazů, úkony, které zakončí tím, že všechno nastrká do zamčených krabic na korbě dodávky. Připomene si, že musí vzít mobilní telefon, který obyčejně zahálí v nabíječce v pracovně. Všechny obtelefonuje, jakmile si prohlédne Irminy pozůstatky in situ a dokončí tu nejdůležitější první obhlídku. Pak ať si přijde Dale se svými chlapci. Pak ať si přivedou celou středoškolskou kapelu, jestli budou chtít. Podívá se na hodinky a vidí, že je skoro osm hodin. Jak to, že se tak rychle připozdilo? Na tom druhém místě jsou vzdálenosti kratší, to si pamatuje, ale copak tam i čas běží rychleji? Nebo o něm prostě ztratil pojem?

„Budu tam ve čtvrt na devět,“ říká Jack. „A až se dostaneme k Edovi, zůstaneš sedět u mě v dodávce jako hodný chlapeček, dokud ti neřeknu, že můžeš vystoupit.“

„Rozumím, mon capitaine.“

„Bim-bam.“ Jack zavěsí a zamíří zpátky na verandu.

Nevyvine se to tak, jak Jack doufá. Nezažije ten první čistý pohled a pach. Naopak, do odpoledne se situace ve French Landingu, už tak výbušná, málem vymkne kontrole. I když je tu ve hře spousta faktorů, hlavní příčinou této nejnovější eskalace bude Šílený Maďar.

V té přezdívce je jistá dávka starého dobrého maloměstského humoru, jako třeba když se hubenému bankovnímu úředníkovi říká Velký Joe, nebo majiteli knihkupectví s brýlemi jako kolečka z jogurtových sklenic zase Sokolí oko. Arnold Hrabowski při svých sto pětašedesáti centimetrech a osmašedesáti kilech je nejmenším mužem současného personálu Dalea Gilbertsona. Vlastně je nejmenší osobou v současném personálu Dalea Gilbertsona, protože Debbi Andersonová i Pam Stevensonová jsou těžší a vyšší (Debbi by mohla ze svých sto dvaaosmdesáti jíst Arnoldu Hrabowskému z hlavy míchaná vajíčka). Šílený Maďar je také velmi nekonfliktní, patří k lidem, kteří se neustále omlouvají za to, že dávají pokuty, i když mu Dale kolikrát říkal, že je to hodně mizerný přístup, a také se o něm vědělo, že výslech začíná podobně nešťastnými slovy jako Promiňte, ale chtěl jsem se zeptat. Výsledkem bylo, že Dale ho drží pokud možno za stolem nebo v centru města, kde ho všichni znají a většinou se k němu chovají automaticky uctivě. Obchází okresní základní školy v rámci akce Policista – tvůj přítel. Ti malí si neuvědomují, že dostávají první lekci o zlé marihuaně od Šíleného Maďara, a zbožňují ho. Když má přednášky o drogách, pití a nedbalém řízení na střední škole, mládež klimbá nebo si vyměňuje psaníčka, i když jsou vlastně toho názoru, že federálně dotované auto, kterým jezdí – nízký, štíhlý pontiac s nápisem řekni prostě ne na dveřích – je docela super. V podstatě je policista Hrabowski asi stejně vzrušující jako chleba s tuňákem.

Ale v sedmdesátých letech, víte, byl střídající házeč za St. Louis a potom za Kansas City Royals opravdu velmi respektovaný chlapík, a ten se jmenoval Al Hrabosky. Na hřiště se spíš plížil než kráčel, a než začal házet (obvykle v deváté směně, když byla hra nerozhodně), Al Hrabosky se na značce otočil, sklonil hlavu, zaťal pěsti a zapumpoval s nimi, jen jednou, ale pořádně, aby se napružil. Pak se otočil a začal házet ošklivé prudké míče, z nichž spousta proletěla pálkaři těsně kolem brady. Samozřejmě se mu říkalo Šílený Maďar a i slepý by poznal, že to byl sakra nejlepší záložník v lize. A Arnoldu Hrabowskému se teď samozřejmě říká, musí se mu říkat Šílený Maďar. Před pár lety se dokonce snažil vypěstovat si knír jako Fu Manchu, jaký nosíval proslavený záložník. Jenže zatímco knír Ala Hraboského byl děsivý jako válečné barvy kmene Zulu, Arnold si jím vysloužil jenom posměšky – takový knír na mírumilovném úřednickém obličeji, jen si to představte! –, a tak si ho oholil.

Šílený Maďar z French Landingu není zlý chlap; dělá, co nejlepšího umí, a za normálních okolností je to dost. Ale ve French Landingu nejsou obvyklé časy, nastaly totiž dny rozkladu, dny abbalahu-opopanaxu a on je přesně tím typem policisty, jakého se Jack bojí. A dnes ráno, i když to vůbec nemá v úmyslu, tu mizernou situaci neuvěřitelně zhorší.

Telefonát od Rybáře na policejní číslo 911 se ozve v 8.10 ráno, zrovna když Jack dopisuje poznámky do bloku a Henry vychází na cestičku před dům a s potěšením čichá vůně letního rána bez ohledu na stín, který mu Jackova zpráva vyvolala v myšlenkách. Na rozdíl od některých policistů (například Bobbyho Dulaca) Šílený Maďar přečte přepis hovoru na 911 slovo za slovem.

arnold hrabowski: Haló, tady je policejní oddělení French Landing, u telefonu policista Hrabowski. Vytočili jste číslo 911. Jedná se o naléhavý případ?

[Nesrozumitelný zvuk… odkašlání?]

ah: Haló? Policista Hrabowski, dovolali jste se na číslo 911. Jedná se o –

volající: Nazdar, debile.

ah: Kdo volá? Jedná se o naléhavý případ?

v: Ty máš naléhavej případ. Já ne. Ty.

ah: Kdo volá, prosím?

v: Tvoje nejhorší noční můra.

ah: Pane, mohl byste se laskavě představit?

v: Abalach. Abalach-dun. [zapsáno foneticky]

ah: Pane, nero –

v: Jsem Rybář.

[Ticho.]

c: Co je? Vyděsil ses? To bys teda měl.

ah: Pane. Hm, pane. Tresty za falešné –

v: V pekle jsou biče a v Šeolu řetězy. [Volající možná řekl „Šiol“]

ah: Pane, rád bych znal vaše jméno –

v: Moje jméno je dav. Moje číslo je mnoho. Jsem krysa pod podlahou vesmíru. To řekl Robert Frost. [Volající se směje.]

ah: Pane, jestli počkáte, přepojím vás k veliteli –

v: Sklapni a poslouchej, ty debile. Máš zapnutej magneťák? To doufám. Mohl bych to voříznout [Volající možná řekl „zaříznout“, ale slovo není zřetelné], kdybych chtěl, ale nechci.

ah: Pane, já –

v: Polib mi prdel, opičáku. Jednoho jsem nechal a už mám plný zuby toho čekání, než ji najdete. Stavte se v Edově občerstvení. Možná už bude trochu shnilá, ale když byla čerstvá, byla velmi [Volající protahuje hlásky, takže řekl „vellllmi“] chutná.

ah: Kde jste? Kdo jste? Jestli je to nějaký vtip –

v: Řekni žandárovi, že ho pozdravuju.

Když ten hovor začínal, měl Šílený Maďar tep na pohodových a dokonale normálních osmašedesáti za minutu. Když hovor v 8.12 skončí, budíček Arnolda Hrabowského uhání jako splašený. Tvář má bledou. Někdy v půlce hovoru se podíval na displej s identifikací volajícího a zapsal si jeho číslo tak hrozně roztřesenou rukou, že mu čísla poskakovala nahoru a dolů přes tři řádky bloku. Když Rybář zavěsí a policista uslyší oznamovací tón, je Hrabowski tak rozčilený, že se pokusí vytočit zpětné číslo rovnou z červeného telefonu, protože zapomněl, že 911 je jenom jednosměrná linka. Jeho prsty zápasí s hladkým plastem telefonu, ale pak sluchátko upustí do vidlice, až polekaně zakleje. Dívá se na přístroj, jako by ho telefon uštkl.

Hrabowski popadne sluchátko z černého telefonu hned vedle, začne vyťukávat číslo, ale pak ho prsty zradí a udeří do dvou číslic zároveň. Znovu zakleje a Tom Lund, který prochází kolem s šálkem kávy, se zeptá: „Co se děje, Arnie?“

„Sežeň Dalea!“ zařve Šílený Maďar a vyleká Toma tak hrozně, že si rozlije kafe na prsty. „Okamžitě ho sem přiveď!“

„Co se ti to sakra –“

„Okamžitě, krucinál!“

Tom ještě chvilku zírá na Hrabowského, jen povytáhne obočí, ale pak odejde za Dalem a řekne mu, že Šílený Maďar zřejmě nakonec doopravdy zešílel.

Když to Hrabowski zkusí podruhé, podaří se mu vytočit celé číslo. Telefon zvoní. A zvoní. A zase zvoní.

Objeví se Dale Gilbertson, také s kafem v ruce. Pod očima má tmavé kruhy a vrásky v koutcích úst jsou mnohem zřetelnější, než bývaly.

„Arnie? Co –“

„Přehraj si poslední hovor,“ říká Arnold Hrabowski. „Myslím, že to byl… haló!“ Poslední slovo přímo vyštěkne, prudce se za dispečerským stolem předkloní a rozhází tak papíry na všechny strany. „Haló, kdo je tam?“

Poslouchá.

„Tady policie, policista Hrabowski, policejní stanice French Landing. Teď vy. Kdo jste?“

Dale si mezitím nasadil sluchátka a poslouchá nejnovější hovor na policejní číslo ve French Landingu a hrůza v něm roste. Ach pane Bože, pomyslí si. Jako první ho napadne – je to úplně první myšlenka –, že zavolá Jacku Sawyerovi a požádá ho o pomoc. Bude o ni škemrat jako malý kluk, který si skřípl ruku mezi dveřmi. Pak si řekne, že se ovládne, že je to jeho práce, ať se mu to líbí nebo ne, a že by měl vydržet a pokusit se to udělat sám. Kromě toho Jack odjel do Ardenu s Fredem Marshallem za Fredovou bláznivou ženou. Aspoň to tak měl v plánu.

Kolem dispečerského stolu se zatím shlukli policisté: Lund, Tcheda, Stevens. Když se na ně Dale podívá, vidím jenom jejich vytřeštěné oči a bledé, vylekané obličeje. A ti, co jsou na hlídce? A ti, co jsou momentálně mimo službu? Nejsou na tom o nic líp. Možná s výjimkou Bobbyho Dulaca, ale jinak na tom byli všichni stejně. Je mu zoufale a zároveň hrozně. Ach, to je úplná noční můra. Náklaďák s porouchanými brzdami, který se řítí z kopce na školní hřiště plné děcek.

Stáhne si sluchátka tak prudce, až se řízne do ucha, ale on to necítí. „Odkud to bylo?“ zeptá se Hrabowského. Šílený Maďar už zavěsil a jenom sedí jako ochromený. Dale ho popadne za rameno a zatřese s ním. „Odkud to bylo?“

„Z večerky,“ odpoví Šílený Maďar a Dale uslyší, jak Danny Tcheda zamručí. Jinými slovy to není daleko od místa, odkud zmizel malý Marshall. „Zrovna jsem mluvil s panem Rajanem Patelem, který má denní směnu. Říká, že to číslo patří veřejnému automatu, který má venku.“

„Viděl, kdo to volal?“

„Ne. Byl zrovna vzadu, přivezli mu pivo.“

„Víš určitě, že to nebyl přímo Patel –“

„Jo. Má indický přízvuk. Pořádný. Ten chlap na 911… Dale, vždyť jsi ho slyšel. Mluvil úplně normálně.“

„Co se děje?“ ptá se Pam Stevensová. Už si to však domyslela; jako všichni. Ptá se jenom na podrobnosti. „Co se stalo?“

Jelikož je to nejrychlejší způsob, jak je informovat, přehraje Dale hovor ještě jednou, tentokrát přes reproduktor.

Do kamenného ticha, které následuje, Dale řekne: „Jedu do Edova občerstvení. Tome, ty jedeš se mnou.“

„Ano, pane!“ řekne Tom Lund. Vypadá skoro nemocný rozčilením.

„Za námi pojedou další čtyři hlídkové vozy.“ Daleův mozek je z větší části zmrzlý; tyto procedurální záležitosti jen vesele kloužou po ledě. V předpisech a organizaci jsem dobrý, pomyslí si. Potíže mi dělá akorát to, že nemůžu chytit toho zatracenýho úchylnýho vraha. „Všichni ve dvojicích. Danny, ty a Pam pojedete v prvním. Vyjedete pět minut po Tomovi a po mně. Za pět minut podle hodinek, a žádná světla nebo sirény. Tohle musíme udržet pokud možno v tichosti.“

Danny Tcheda a Pam Stevensová se po sobě podívají, přikývnou, pak se podívají zase na Dalea. Dale se dívá na Arnolda Hrabowského, „Šíleného Maďara“. Odpočítá další tři dvojice a skončí Ditem Jespersonem s Bobbym Dulacem. Bobby je jediný, kterého tam Dale doopravdy chce, ostatní jsou jenom pojistka a – Bůh nedopusť, aby to bylo nutné – ochrana proti davu. Všichni mají přijet v pětiminutových intervalech.

„Nechte mě vyjet taky,“ prosí Arnie Hrabowski. „No tak, šéfe, co říkáte?“

Dale otevře ústa, aby řekl, že chce, aby Arnie zůstal sedět na zadku, ale pak uvidí ten nadšený pohled ve vlhkých hnědých očích. Dokonce i v takovém stresu Dale vnímá, aspoň trochu. Pro Arnieho znamená policejní život spíše postávání na chodníku, zatímco mu před nosem pochoduje přehlídka.

A to nějaká přehlídka, pomyslí si.

„Něco ti povím, Arnie,“ řekne. „Až vyřídíš všechny telefony, brnkni Debbie. Jestli ji sem dostaneš, můžete přijet k Edovi.“

Arnold vzrušeně přikývne a Dale se skoro usměje. Šílený Maďar tu bude mít Debbie tak v půl desáté, říká si, i kdyby ji sem musel přitáhnout za vlasy jako jeskynní pračlověk. „Kdo bude se mnou ve dvojici, Dale?“

„Přijeď sám,“ říká Dale. „V tom protidrogovém autě, ne? Ale Arnie, jestli odtud vypadneš dřív, než tě tu někdo vystřídá, budeš si zítra hledat novou práci.“

„Ach, to se nebojte,“ říká Hrabowski a Maďar Nemaďar, v tom svém vzrušení má švédský přízvuk. Což není divu, protože Centralia, kde vyrůstal, se kdysi jmenovala Švédské město.

„Jdeme, Tome,“ zavelí Dale. „Popadni nádobíčko na důkazy a –“

„Ehm… šéfe?“

„Co je, Arnie?“ Samozřejmě to znamenalo: Co zas?

„Neměl bych zavolat ty chlapy ze státní policie, Browna a Blacka?“

Danny Tcheda a Pam Stevens se zahihňají. Tom se usměje. Dale neudělal ani jedno, ani druhé. Jeho srdce, už tak kdesi ve sklepě, poklesne ještě níž. Jsme v katakombách, dámy a pánové – falešné naděje vidíte vlevo, ztracené případy vpravo. Poslední zastávka, všichni vystupovat.

Perry Brown a Jeff Black. Zapomněl na ně, jaká psina. Brown a Black, kteří mu teď skoro jistě ten případ vezmou.

„Jsou pořád ještě v motelu Paradise,“ pokračuje Šílený Maďar, „i když ten chlap z FBI už myslím jel zase do Milwaukee.“

„Já –“

„A okres,“ vede Maďar neúprosně svou. „Nezapomeňte na ně. Chcete, abych zavolal nejdřív doktory, nebo techniky?“ Technici znamenají modrou dodávku Ford Econoline naloženou vším možným od rychleschnoucí sádry pro odlévání otisků pneumatik až po pojízdné videostudio. Výbava, ke které nebude mít policejní oddělení z French Landingu nikdy přístup.

Dale zůstává stát na místě, hlavu skloněnou, pohled sklesle upřený k zemi. Oni mu ten případ seberou. S každým slovem, které Hrabowski pronese, je to jasnější. A on ten případ najednou chce jenom pro sebe. I když ho nenávidí a děsí se ho, chce ho celým svým srdcem. Rybář je zrůda, ale žádná okresní zrůda, státní zrůda nebo zrůda Federálního úřadu pro vyšetřování. Rybář je zrůda z French Landingu, zrůda Dalea Gilbertsona, a on si chce ten případ udržet z důvodů, které nemají nic společného s osobní prestiží nebo dokonce s praktickými záležitostmi, jako je udržení práce. Chce ho, protože Rybář je urážkou všeho, co Dale chce, co potřebuje a v co věří. To jsou věci, které se nedají říct nahlas, aniž by to znělo pitomě a otřepaně, ale je to všechno pravda. Najednou ho popadne vztek na Jacka, prudce a hloupě. Kdyby se k nim Jack přidal dřív, možná –

Kdyby jsou chyby. Musí okres upozornit, už jenom proto, aby přijel soudní lékař, a musí zavolat i státní policii, zosobněnou v detektivech Brown a Black. Ale teprve až se sám podívá, co tam je, na tom poli za Goltzem. Co tam Rybář nechal. Krucinál, teprve potom je zavolá.

Až dostane možná poslední příležitost po tom hajzlovi vyrazit.

„Vyšleš chlapy v pětiminutových intervalech,“ řekne, „přesně jak jsem povídal. Potom sežeň Debbi, aby tě vystřídala v dispečinku. Ať ona pak zavolá státní a okresní policajty.“ Ze zmateného výrazu na obličeji Arnolda Hrabowského se chce Daleovi řvát, ale podaří se mu zachovat trpělivost. „Chci využít času.“

„Aha,“ vydechne Arnie a potom, když mu konečně dojde: „Aha!“

„A neříkej nikomu, kromě našich lidí, o tom telefonátu a jak jsme zareagovali. Nikomu. Nebo začne panika. Rozumíš?“

„Naprosto, šéfe,“ říká Maďar.

Dale pohlédne na hodiny: 8.26. „Jedem, Tome. Vyrazíme. Tempus fugit.“

Šílený Maďar je výkonný jako nikdy a všechno klape jako hodinky. Dokonce i Debbi Andersonová převezme službu bez velkých řečí. Ale přes to všechno s ním pořád zůstává ten hlas v telefonu. Chraptivý, chrastivý, jen s náznakem přízvuku – takovým, který lidé žijící v tomto koutě světa mohou pochytit. Na tom není nic neobvyklého. Přesto ho to děsí. Ne to, že ho ten chlap nazval debilem – o sobotních večerech si vyslechl už mnohem horší nadávky od různých opilců –, ale vadí mu cosi jiného. V pekle jsou biče a v Šeolu řetězy. Moje jméno je dav. Takové věci. A abbalah. Bylo to abbalah? Arnold Hrabowski neví. Ví jenom, že už jenom ze zvuku toho slova v hlavě se mu dělá zle a bojí se. Je to jako nějaké slovo z tajné knihy, takové, které se používá k vyvolávání démona.

Když má brouky v hlavě, existuje jenom jeden člověk, který je dokáže zahnat, a to je jeho manželka. Ví, že mu Dale říkal, aby nikomu nevykládal, co se děje, a chápe důvody, ale šéf určitě nemyslel také Paulu. Jsou spolu už dvacet let a Paula vůbec není jako ostatní lidé. Je jako jeho druhá půlka.

Takže (spíš aby zahnal ten strach, než aby se podělil o klepy; aspoň tolik Arnoldovi přiznejme) Šílený Maďar udělá tu strašnou chybu, že uvěří v diskrétnost své manželky. Zavolá Paule a poví jí, že ani ne před půlhodinou mluvil s Rybářem. Ano, opravdu, s tím Rybářem! Poví jí, že v Edově občerstvení asi na Dalea a Toma Lunda čeká mrtvola. Paula se ho zeptá, jestli je v pořádku. Hlas se jí chvěje bázní a vzrušením a Šíleného Maďara to docela uspokojí, protože sám se bojí a je vzrušený. Chvilku si ještě povídají, a když Arnold zavěsí, je mu lépe. Hrůza z toho drsného, divně vědoucího hlasu v telefonu trochu povolila.

Paula Hrabowská je diskrétnost sama, je přímo esencí diskrétnosti. Poví jenom svým dvěma nejlepším kamarádkám o tom, že Arniemu volal Rybář, a o mrtvole v Edově občerstvení, a obě zapřísáhne, aby to nikomu neříkaly. Obě přislíbí, že to nepoví živé duši, a přesně to je ten důvod, proč o hodinu později, ještě dřív, než byla přivolána státní policie a technici z okresu a soudní lékař, všichni vědí, že v Edově občerstvení našla policie jatka. Půl tuctu povražděných dětí.

Možná víc.

10

Zatímco hlídkový vůz s Tomem Lundem za volantem projíždí Třetí ulicí k Chase – se zhasnutou světelnou konzolí na střeše, s vypnutou sirénou –, vytahuje Dale náprsní tašku a začne pátrat v jejích přecpaných útrobách: mezi navštívenkami, které mu dali různí lidé, několika fotografiemi s ohnutými růžky, několika přeloženými papírky vytrženými z bloku. Na tom posledním najde, co potřebuje.

„Co to děláte, šéfe?“ ptá se Tom.

„Nestarej se. Věnuj se řízení.“

Dale vytáhne telefon z držáku na přístrojové desce, zašklebí se a utře zbytky čísi pocukrované koblihy, a potom vyťuká číslo mobilu Jacka Sawyera, i když si nedělá valné naděje. Začne se usmívat, když telefon kdosi zvedne při čtvrtém zazvonění, ale úsměv se promění v užaslé mračení. On ten hlas zná a měl by ho poznat, ale –

„Haló?“ říká osoba, která vzala telefon místo Jacka. „Promluvte nyní, nebo mlčte navěky.“

Pak to Daleovi dojde. Byl by ho poznal hned, kdyby volal z domu nebo z kanceláře, ale v takové souvislosti –

„Henry?“ zeptá se, i když ví, že to zní hloupě, ale nedokáže si pomoct. „Strýčku Henry, to jsi ty?“

Jack pilotuje svou dodávku zrovna přes most Tamarack, když mobilní telefon v kapse u kalhot začne tu svou rozčilující melodii. Vytáhne ho a poklepe s ním Henrymu po zápěstí. „Vyřiď to,“ řekne. „Mobily způsobují rakovinu mozku.“

„Což mně nevadí, kdežto tobě jo.“

„Více méně ses trefil.“

„To na tobě miluju, Jacku,“ říká Henry a nonšalantním pohybem zápěstí rozloží telefon. „Haló?“ A po chvilce: „Promluvte nyní, nebo mlčte navěky.“ Jack na něj pohlédne, potom znovu sleduje cestu. Blíží se k Royovu obchodu, kde se dá po ránu nakoupit nejlepší zelenina. „Ano, Dale. Opravdu je to tvůj velevzácný –“ Henry se zaposlouchá, trochu se mračí, trochu se usmívá. „Jsem v Jackově dodávce, s Jackem,“ říká. „George Rathbun dnes ráno nepracuje, protože stanice vysílá letní maraton v La Riv –“

Chvilku ještě poslouchá, pak řekne: „Jestli je to Nokia – což mi hmat i sluch napovídá – pak je spíš digitální než analogová. Počkej.“ Podívá se na Jacka. „Tvůj mobil,“ řekne, „je to Nokia?“

„Ano, ale proč –“

„Protože digitální telefony se prý hůř odposlouchávají,“ řekne Henry a znovu se věnuje telefonátu. „Je digitální a já ti ho předám. Jack ti určitě všechno vysvětlí.“ Henry mu telefon podá, složí ruce úhledně do klína a zahledí se z okna ven, úplně jako by sledoval krajinu. A možná sleduje, pomyslí si Jack. Možná nějakým divným netopýřím způsobem tu krajinu sleduje.

Na silnici číslo 93 zajede na krajnici. Je nutno předznamenat, že mobily nemá rád, považuje je za otrocké okovy jedenadvacátého století, ale naprosto nesnáší, když má řídit a telefonovat zároveň. Kromě toho jim Irma Freneauová dnes ráno nikam neuteče.

„Dale?“ řekne.

„Kde jsi?“ zeptá se Dale a Jack okamžitě pozná, že Rybář zapracoval ještě někde. Pokud to není další mrtvé děcko, pomyslí si. To ne, ještě ne, prosím. „Jak to, že jsi s Henrym? Je tam taky Fred Marshall?“

Jack mu poví o změně plánu a chce pokračovat, ale Dale ho přeruší.

„No, to je fuk, co děláš, ale chci, abys okamžitě zvedl zadek a odjel do Edova občerstvení, je to poblíž Goltze. Henry ti to pomůže najít. Rybář volal na stanici, Jacku. Zavolal na 911. Řekl nám, že tam leží tělo Irmy Freneauové. No, tak podrobně to nevykládal, ale řekl ona.“

Ne že by Dale vyloženě breptal, ale daleko k tomu nemá. Jack si toho všimne, jako si dobrý lékař všímá příznaků u pacienta.

„Potřebuju tě, Jacku. Opravdu –“

„Přesně tam stejně jedeme,“ řekne Jack tiše, i když momentálně nejedou vůbec nikam, jenom stojí na krajnici a kolem chvílemi projíždějí jiná auta.

„Co?“

Jack doufá, že Dale a Henry se nemýlí v přednostech digitální technologie, a odvypráví veliteli policie ve French Landing, co dnes ráno dostal, a dobře si přitom uvědomuje, že Henry, i když stále hledí z okna, soustředěně poslouchá. Poví Daleovi, že na krabici s peřím a Irminým chodidlem ležela čepice Tye Marshalla.

„Kriste…“ řekne Dale skoro bez dechu. „Kristepane.“

„Pověz mi, co jsi udělal,“ říká Jack a Dale poslechne. Vypadá to docela dobře – aspoň zatím –, ale Jackovi se nelíbí to s tím Arnoldem Hrabowským. Šílený Maďar na něj vždycky dělal dojem chlapíka, který se nikdy nedokáže chovat jako opravdový policista, i když se snaží ze všech sil. V Los Angeles takovým Arnoldům Hrabowským říkali venkovský pošťák.

„Dale, a co ten telefon ve večerce?“

„Je to veřejný automat,“ vysvětluje Dale, jako by mluvil s dítětem.

„Ano, ale mohly by na něm být otisky,“ odsekne Jack. „Já vím, že tam budou miliardy otisků, ale technici dokážou rozlišit ty nejčerstvější. Snadno. Možná měl rukavice, ale třeba neměl. Jestli už mu nestačí psát rodičům a nechává po sobě vzkazy a telefonní karty, dosáhl druhého stadia. Zabíjení už mu nestačí. Chce, abys hrál taky. Chce si hrát s tebou. Možná dokonce chce, abyste ho chytili a zastavili, jako Samův syn.“

„Ten telefon. Čerstvé otisky na telefonu.“ Dale zní hrozně zahanbeně a Jackovi nad ním usedá srdce. „Jacku, já to nedokážu. Jsem ztracenej.“

Na to radši Jack neodpoví. Místo toho řekne: „Koho máš, koho můžeš poslat na ten telefon?“

„Nejspíš Dita Jespersona a Bobbyho Dulaca.“

Jack si pomyslí, že Bobby je příliš dobrý na to, aby ho posílali mařit čas do večerky za městem. „Jenom ať zapečetí ten telefon žlutou páskou a promluví s tím chlapem, co tam prodává. Potom se můžou vrátit na místo činu.“

„Tak jo.“ Dale zaváhá, ale pak se zeptá. Ta porážka, která z otázky zazní, ten pocit, že je skoro úplně mimo, Jacka rozesmutní. „Ještě něco?“

„Už jsi volal státní policii? Okresní? Ví to ten chlap z FBI? Ten, který si myslí, že vypadá jako Tommy Lee Jones?“

Dale si odfrkne. „No… vlastně jsem se rozhodl, že to oznámení chvilku pozdržím.“

„Dobře,“ říká Jack s tak prudkým uspokojením, že Henryho přiměje, aby se otočil od své slepecké vyhlídky do krajiny a podíval se na svého přítele s povytaženým obočím.

Znovu se vzneseme – na křídlech jako orli, jak by řekl reverend Lance Hovdahl, luteránský pastor ve French Landingu – a poletíme nad černou stužkou silnice číslo 93 zpátky k městu. Ocitneme se u silnice číslo 35 a zabočíme vpravo. Blízko a ještě víc napravo od nás je ta zarostlá stezka, která vede nikoli k dračímu pokladu nebo tajným trpasličím dolům, ale k jednomu obzvláště nepříjemnému černému domu. Kousek dál vidíme futuristickou kupoli Goltzova obchodu (nu… aspoň v sedmdesátých letech vypadala futuristicky). Všechny naše orientační body jsou na místě včetně štěrkové zarostlé cesty, která odbočuje z hlavní doleva. To je cesta, která vede ke zbytkům někdejšího paláce hříšných potěšení Eda Gilbertsona.

Usadíme se na telefonním drátu přesně nad touto cestou. Do ptačích pařátů nás lechtají horké novinky: kamarádka Pauly Hrabowské, Myrtle Harringtonová, sděluje novinky o mrtvole (nebo mrtvolách) u Eda Richiemu Bumsteadovi, který to pak vyklopí Frňákovi St. Pierreovi, truchlícímu otci a duchovnímu vůdci Hromské pětky. Ty hlasy probíhající drátem by nás asi neměly těšit, ale těší. Drby jsou nepochybně ošklivá věc, ale rozhodně nabíjejí lidského ducha energií.

Od západu se už blíží hlídkový vůz s Tomem Lundem za volantem a Dalem Gilbertsonem na vedlejším sedadle. A od východu přijíždí Jackova dodávka Ram barvy burgundského. Dojedou k odbočce k Edovi zároveň. Jack Daleovi ukáže, aby jeli první, pak jedou oni. Rozmáchneme se křídly, vzneseme se vzhůru a pak letíme napřed. Usadíme se na zrezivělé benzínové pumpě Esso, abychom sledovali další vývoj událostí.

* * *

Jack pomalu jede po cestě k polozbořené budově, která stojí v hustém přerostlém plevelu. Hledá nějaké stopy po průchodu nebo průjezdu, ale vidí jenom čerstvé stopy, které dělá policejní auto Dalea a Toma.

„Máme to tady pro sebe,“ oznámí Henrymu.

„Ano, ale na jak dlouho?“

Moc dlouho ne, odpověděl by Jack, kdyby se obtěžoval. Místo toho zastaví vedle Dalea a vystoupí. Henry stáhne okénko, ale zůstane uvnitř, jak mu bylo nařízeno.

Edovo občerstvení bylo kdysi jednoduchou dřevěnou stavbou dlouhou asi jako skříňový náklaďák a se stejnou plochou střechou. Na jižním konci se dala u jednoho ze tří okének koupit točená zmrzlina. Na severním konci se dal koupit strašlivý párek v rohlíku nebo ještě strašlivější ryba s hranolky. Uprostřed bylo malé posezení u pultu a se stoličkami s červeným sedákem. Teď byl jižní konec skoro zbořený, nejspíš tíhou sněhu. Všechna okna byla rozbitá. Bylo tu pár nasprejovaných nápisů – Ten a ten je čurák, Šukali jsme Patty Jarvisovou až nevěděla čí je, troy myluje maryanu –, ale nebylo jich tolik, kolik by Jack čekal. Všechny stoličky kromě jedné někdo ukradl. V trávě vržou cvrčci. Vrzají hodně nahlas, ale ne tak nahlas, aby přehlušili mouchy uvnitř restaurace. Je tam spousta much, úplný muší slet v plné proudu. A k tomu –

„Cítíš to?“ zeptá se ho Dale.

Jack přikývne. Samozřejmě to cítí. Dnes už ten pach jednou cítil, ale teď je horší. Protože tady je větší kus Irmy, který ten pach vydává. Mnohem větší kus, než se vejde do jedné krabice od bot.

Tom Lund už vytáhl kapesník a otírá si široký, stažený obličej. Je horko, ale ne zas takové, aby vysvětlovalo proudy potu na jeho čele a tváři. A pleť má bledou.

„Policisto Lunde,“ pronese Jack.

„He!“ Tom nadskočí a poněkud zdivočele se ohlédne po Jackovi.

„Možná budete muset zvracet. Pokud by k tomu mělo dojít, udělejte to tamhle.“ Jack ukáže na zarostlou cestu, ještě starší a méně zřetelnou než tu, která je sem přivedla od hlavní silnice. Tahle se asi kroutí směrem ke Goltzovi.

„Nic mi nebude,“ říká Tom.

„To vím. Ale kdybyste to potřeboval vyklopit, nedělejte to někde, kde by mohly být stopy.“

„Začneš kolem celé budovy natahovat žlutou pásku,“ říká Dale policistovi. „Jacku? Na slovíčko.“

Dale vezme Jacka za předloktí a vede ho zpátky k dodávce. I když se mu hlavou rojí spousta věcí, všimne si Jack, jak silná ta ruka je. A nechvěje se. Aspoň zatím.

„Co je?“ zeptá se Jack netrpělivě, když zůstanou stát u okénka spolujezdce. „Chceme si to tu prohlédnout dřív, než se tu seběhne půlka města, ne? Copak to nebylo v plánu, nebo jsem –“

„Musíš sem přinést to chodidlo, Jacku,“ říká Dale. A potom: „Ahoj, strýčku Henry, dneska ti to sekne.“

„Díky,“ řekne Henry.

„O čem to mluvíš?“ ptá se Jack. „To chodidlo je důkaz.“

Dale přikývne. „Jenže já myslím, že by mělo být důkazem, který se našel tady. Tedy pokud se ti nezamlouvá představa, že strávíš nějakých čtyřiadvacet hodin odpovídáním na otázky v Madisonu.“

Jack už chce Daleovi říct, aby nemarnil tu trochu času, která jim zbývá, nehoráznými pitomostmi, ale pak ústa zavře. Najednou ho napadne, co by si asi ti druholigoví chytrolíni jako detektiv Brown a Black mysleli o tom, že Jack má Irmino chodidlo. Možná i prvoligový chytrolín jako John Redding z FBI. Geniální policajt odejde do důchodu v nemožně mladém věku a odebéře se do bukolického městečka French Landing ve Wisconsinu. Má spoustu prachů, ale zdroj příjmů nejasný, to přinejmenším. A heleme se, zčistajasna se v okolí objeví sériový vrah.

Možná že tomu geniálnímu policajtovi přeskočilo kolečko. Možná je jako ti hasiči, kterým se líbí plamínky tak moc, že se z nich stanou žháři. Daleovo Barevné komando by se rozhodně muselo zeptat, proč by Rybář posílal kus těla oběti nějakému předčasnému důchodci, jako je Jack. A čepici, pomyslí si Jack. Nezapomeň na Tyovu baseballovou čepici.

Najednou ví, jak bylo Daleovi, když mu Jack pověděl, že by telefon u večerky měli prohlédnout. Přesně to ví.

„Panejo,“ řekne. „Máš pravdu.“ Podívá se na Toma Lunda, pilně rozmotávajícího žlutou pásku s nápisem policie, zatímco mu kolem ramenou poletují motýlci a mouchy dál opile bzučí ve stínech Edova občerstvení. „A co on?“

„Tom bude držet klapačku,“ prohlásí Dale a v tom mu Jack důvěřuje. Kdyby šlo o Maďara, bylo by to jiné.

„Máš to u mě,“ říká Jack.

„Jo,“ souhlasí Henry z auta. „Dokonce i slepej by viděl, že to máš u něj.“

„Sklapni, strýčku Henry,“ říká Dale.

„Ano, mon capitaine.“

„A co s čepicí?“ zeptá se Jack.

„Jestli najdeme ještě něco z jeho věcí…“ Dale se odmlčí, pak polkne. „Nebo přímo Tye, necháme ji u něho. Jestli ne, tak si ji prozatím nech.“

„Myslím, že jsi mi zrovna ušetřil velkou nepříjemnost,“ říká Jack a vede Dalea dozadu do dodávky. Otevře nerezovou krabici za kabinou, kterou se na tak krátkou vyjížďku neobtěžoval zamykat, a vytáhne plechovou bednu. Zevnitř se ozve šplouchání vody a cinkot několika zbývajících ledových kostek. „Až si příště budeš připadat jako blbec, vzpomeň si na tohle.“

Dale si ho vůbec nevšímá. „Panebože,“ vyhrkne. Dívá se na sáček, který se zrovna vynořil z bedny. Na průhledném igelitu se drží kapky vody.

„Ten smrad!“ řekne Henry, nepochybně vylekaný. „Ach, chudák děcko!“

„Ty to cítíš i přes ten plast?“ zeptá se Jack.

„No jistě. A navíc to jde odtamtud.“ Henry ukáže na zbořenou restauraci a pak vytáhne cigarety. „Kdybych to byl býval věděl, byl bych si přinesl skleničku mentolové mastičky a pořádný doutník.“

Každopádně nemusí nosit pytel s ponurým předmětem kolem Toma Lunda, protože ten teď zmizel i se svou žlutou páskou za restaurací.

„Běž dovnitř,“ nařizuje Dale Jackovi tiše. „Podívej se tam a postarej se o tu věc v pytli, jestli najdeš… však víš… ji. Chci si promluvit s Tomem.“

Jack projde zborceným vchodem bez dveří do houstnoucího puchu. Zvenku slyší, jak Dale nařizuje Tomovi, aby poslal Pam Stevensovou a Dannyho Tchedu zpátky na začátek příjezdové cesty, jakmile přijedou, kde budou sloužit jako pasová kontrola.

Uvnitř Edova občerstvení bude asi odpoledne světlo, ale teď je tu šero, prosvícené jen roztříštěnými, šikmými paprsky slunce. V nich se zvolna otáčejí galaxie prachových zrnek. Jack opatrně našlapuje, lituje, že si nevzal baterku, ale nechce se pro ni vracet do auta, dokud se nepostará o to chodidlo. (Pojmenuje si to jako „znovuumístnění“.) V prachu, odpadcích a závějích starého šedého peří jsou lidské stopy. Ty stopy mají mužskou velikost. Mezi nimi se sem a tam proplétají otisky psích tlap. Nalevo Jack zahlédne úhlednou hromádku výkalů. Obejde zrezivělé pozůstatky povaleného plynového grilu a sleduje obě stopy za špinavý pult. Venku slyší přijíždět druhé policejní auto z French Landing. Tady, v tomto temnějším světě, se bzukot much proměnil v měkké burácení, a ten puch… ten puch…

Jack vyloví z kapsy kapesník, přimáčkne si ho k nosu a jde po stopách do kuchyně. Tady se otisky tlap překrývají a lidské stopy mizí docela. Jack si zachmuřeně vzpomene na kruh udusané trávy, který vyrobil na louce v tom druhém světě, kruh, ke kterému nevedla žádná udusaná cestička.

U vzdálené stěny, v kaluži uschlé krve leží pozůstatky Irmy Freneauové. Vlasy špinavých slámově žlutých vlasů jí milosrdně zakrývají obličej. Nad ni, na zrezivělý plech, který kdysi možná sloužil jako kryt smažící vany, kdosi napsal dvě slova, podle Jackova přesvědčení černým fixem:

Nazdar Kluci

„A doprdele,“ ozve se mu přímo za zády Dale Gilbertson a Jack málem zaječí.

Venku skoro vzápětí začne mela.

Danny a Pam (když doopravdy spatřili polozbořené trosky Edova občerstvení a ucítili z něj to aroma, ani v nejmenším je nezklamalo, že byli přiděleni do strážní služby) se v půli příjezdové cesty skoro srazí se starou zemědělskou dodávkou, která si to hasí k Edovi dobrou šedesátkou. Pam naštěstí strhne řízení vpravo a řidič dodávky – Teddy Runkleman – zase vlevo. Vozidla se minou o pár centimetrů a sjedou do trávy po stranách mizerné cesty. Rezavý nárazník dodávky vrazí do mladé břízy.

Pam a Danny vystoupí z vozu, srdce jim jen bouchá, adrenalin stoupá. Z kabiny dodávky se vyhrnou čtyři muži jako klauni z maličkého auta v cirkusu. Paní Mortonová by v nich poznala štamgasty z Royova obchodu. Povaleči, tak by je nazvala.

„Proboha, co tu vyvádíte?“ zařve Danny Tcheda. Ruka mu klesne k pažbě pistole, ale pak ji trochu neochotně spustí. Začíná ho bolet hlava.

Muži (Runkleman je jediný, kterého policisté znají jménem, i když tváře ostatních tří jsou jim také povědomé) mají vzrušením oči na stopkách.

„Kolik jste jich našli?“ vyhrkne jeden z nich. Pam přímo vidí, jak ranním vzduchem prolétla sprška slin, ovšem bez takové podívané by se obešla. „Kolik jich ten hajzl zabil?“

Pam a Danny se na sebe polekaně podívají. A než stačí odpovědět, už sem přijíždí stará chevroletka Bel Air s další čtveřicí nebo pěticí mužů, panebože. Ne, je mezi nimi jedna žena. Zastavují a už se hrnou ven, také jako klauni z maličkého autíčka.

Jenže ti klauni jsme tady my, pomyslí si Pam. My.

Pam a Dannyho obklopí osm poněkud hysterických mužů a jedna poněkud hysterická žena, a všichni je zahrnou otázkami.

„Sakra, já tam zajedu sám a podívám se!“ zakřičí Teddy Runkleman skoro rozjařeně a Danny si uvědomí, že situace se jim začíná vymykat z rukou. Jestli ti blázni projedou až na konec cesty, Dale mu nejdřív udělá novou díru do zadku a pak mu pořádně zasolí.

„Ani hnout, všichni!“ zaburácí a skutečně tasí pistoli. Dělá to poprvé a ta tíže v ruce je mu nepříjemná – jsou to přece jenom obyčejní lidi, žádní zločinci –, ale upoutá tím pozornost.

„Na tom místě se stal trestný čin,“ říká Pam, která konečně dokáže promluvit normálním tónem. Lidi cosi mumlají a dívají se na sebe; jejich nejhorší obavy se potvrdily. Pam přistoupí k řidiči chevroletky. „Kdo jste, pane? Jmenujete se Saknessum? Vypadáte, že jste z jejich rodiny.“

„Freddy,“ přizná se muž.

„No, tak nasedněte zase do auta, Freddy Saknessume, a vy ostatní, kteří jste s ním přijeli, si také nasedněte, a okamžitě odtud vycouváte, sakra. Ani neobracejte, uvízli byste.“

„Ale –“ začne žena. Pam si pomyslí, že je to některá Sangerová, což je klan bláznů k pohledání.

„Sbalte se a jeďte,“ nařizuje jí Pam.

„A vy hned za nima,“ říká Danny Teddymu Runklemanovi. Jenom doufá, že prokristapána už nikdo další nepřijede, jinak se budou snažit tenhle průvod obrátit donekonečna. Netuší, jak se ta zpráva dostala ven, a v této chvíli si nemůže dovolit o tom uvažovat. „Pokud nechcete dostat předvolání pro narušování policejního vyšetřování. Za to můžete dostat pět let.“ Nemá ponětí, jestli taková skutková podstata existuje, ale lidi to popožene rozhodně víc než pohled na pistoli.

Chevroletka couvá, zadek jí klikatě rejdí sem a tam jako psí ocas. Runklemanova dodávka se vydá za ní, dva muži stojí na korbě vzadu a vykukují přes kabinu, jak se snaží aspoň zahlédnout střechu staré restaurace. Z té zvědavosti mají nepříjemně prázdný pohled. Nakonec jede hlídkový vůz, žene před sebou to staré auto a ještě starší dodávku jako ovčácký pes, a světla na střeše už pulsují, Pam je nucena řídit s nohou na brzdě a celou tu dobu ze sebe tlumeně vypouští proud slov, která ji matka rozhodně neučila.

„Takovou hubou dáváš dětem pusu na dobrou noc?“ zeptá se Danny nikoli bez obdivu.

„Sklapni,“ odsekne. Pak se zeptá: „Nemáš aspirin?“

„Zrovna jsem se tě chtěl zeptat na totéž,“ řekne Danny.

Dostanou se na hlavní silnici právě včas. Od French Landingu přijíždějí další tři auta, od Centralie a Ardenu dvě. Do teplého vzduchu stoupá zvuk sirén. Přijíždí také další hlídkový vůz, třetí v pořadí, který měl být velmi nenápadný, a předjíždí čumily z městečka.

„Panejo.“ Danny vypadá, že má slzy na krajíčku. „Panejo, panejo, panejo. To bude šrumec a já se vsadím, že státní policajti o tom pořád ještě nevědí. Klepne je pepka. A Dalea taky klepne pepka.“

„To bude dobrý,“ říká Pam. „Uklidni se. Zajedeme prostě napříč cesty a zastavíme. A taky si zastrč tu pistoli do pouzdra, sakra.“

„Ano, mami.“ Uklízí bouchačku, zatímco Pam stáčí vůz přes příjezdovou cestu, pak trochu couvne, aby nechala projet třetí hlídkové auto, a nakonec zajede znovu kousek dopředu, aby cestu zahradila. „Jo, možná jsme to stihli akorát, abychom tomu zatrhli tipec.“

„Jasně že jo.“

Trochu se uvolní. Oba však zapomněli na starou cestu, která spojuje Edovo občerstvení s Goltzem, ale v městečku je spousta lidí, kteří o ní vědí. Například Frňák St. Pierre a jeho chlapci. A i když Wendell Green neví nic, chlapíci jako on si zřejmě pokaždé dokážou najít nějakou cestičku. Mají na ni čich.

11

Frňákova cesta začne tím, že Myrtle Harringtonová, milující manželka Michaela Harringtona, šeptem telefonuje Richiemu Bumsteadovi, se kterým prožívá horkokrevný románek, přestože Richie byl ženatý s její druhou nejlepší přítelkyní Glad, jež jednou padla mrtvá ve vlastní kuchyni v neuvěřitelném věku jedenatřiceti let. Pokud se Richieho Bumsteada týče, užil si makaronů s tuňákem a šeptaných telefonátů od Myrtle tolik, že by mu to vydrželo další dva životy, ale tentokrát ten šepot uvítal, dokonce se mu kupodivu ulevilo, když ji poslouchal, protože jezdí s náklaďákem pivovarnické společnosti Kingsland a zná se s Frňákem St. Pierrem a ostatními chlapci, aspoň trochu.

Nejdřív si Richie myslel, že Hromská pětka, ti obrovští chlapi s nečesanými vlasy po ramena a vousisky, co se projíždějí městečkem na harleyích, je jenom banda chuligánů, ale jednou v pátek stál vedle jednoho z nich, co se mu říká Myšák, ve frontě na výplatu, a Myšák se na něj podíval z té své výšky a prohodil cosi legračního o tom, že když člověk pracuje z lásky, výplatu to nenafoukne, a pak se dali do řeči, ze které šla Richiemu Bumsteadovi hlava kolem. O dva dny později po šichtě viděl večer Frňáka St. Pierrea a toho, co se mu říkalo Doktor, jak dávají řeč na dvorku, a když si Richie uklidil svoje věci na noc, zašel k nim a zapojil se do další konverzace, po které měl pocit, jako by nakráčel přímo do odvázaného bluesového baru kombinovaného se soutěží Riskuj. Ti chlapi – Frňák, Myšák, Doktor, Synek a Kaiser Bill – vypadali jako rozjetí, nebezpeční násilníci, ale byli chytří. Ukázalo se, že Frňák je hlavní sládek v divizi zvláštních projektů pivovaru Kingsland, a ostatní chlapi dělali pod ním. Všichni chodili na vysokou. Zajímalo je, jak se dělá skvělé pivo a jak si pořádně užít, a Richie si trochu přál, aby mohl sednout na motorku a jezdit s nimi, ale jedno dlouhé sobotní odpoledne a večer v baru Sand mu ukázalo, že hranice mezi skvělou zábavou a totálním úletem je pro něj příliš jemná. Prostě neměl na to, dát si dva kingslandy, pěkně si zahrát kulečník, vypít další dvě piva a přitom si popovídat o vlivu Sherwooda Andersona a Gertrudy Steinové na mladého Hemingwaye, horkokrevně se pohádat, spláchnout dalších pár piv, skončit s natolik jasnou hlavou, aby se mohl tryskem projet krajinou, sbalit na zkoušku pár madisonských holek, vykouřit spoustu velkorážního svinstva a řádit až do svítání. Musíte respektovat lidi, kteří tohle všechno dělají a přitom si dokážou udržet slušnou práci.

Pokud se Richieho týká, má povinnost povědět Frňákovi, že policie se konečně dozvěděla, kde je Irma Freneauová. Čiperná Myrtle mu sice říkala, že je to tajemství, které nemá nikomu vykládat, ale Richie ví určitě, že sotva mu Myrtle tu novinku vyklopila, zavolala dalším čtyřem nebo pěti lidem. Ti lidé zavolají svým nejlepším přátelům a za chviličku bude půlka French Landingu ujíždět po pětatřicáté, aby byla u toho. A kdo má větší právo tam být než Frňák, no ne?

Ani ne za půl minuty poté, co se zbavil Myrtle Harringtonové, hledá Richie Bumstead v telefonním seznamu Frňáka St. Pierrea a vytáčí číslo.

„Richie, doufám, že mě nehoupeš,“ varuje ho Frňák.

„Tak on zavolal, jo?“ Frňák chce, aby mu to Richie zopakoval. „Ten přespočetnej ometák v protidrogovým autě, Šílenej Maďar…? A kde že říkal, že ta holka je?“

„Sakra, to tam bude celý město,“ říká Frňák. „Ale díky, kámo, díky moc. Jsem ti zavázanej.“ Těsně před tím, než sluchátkem praští do vidlice, má Richie dojem, že Frňák chce něco říct, ale zmizelo to pod přívalem emocí.

Frňák St. Pierre ve svém malém domku v Nailhouse Row si utře slzy do plnovousu, jemně posune telefon na stole o pár centimetrů zpátky a otočí se k Medvědí holce, své zvykové manželce, své staré, matce Amy, pravým jménem Susan Osgoodové, která k němu upřeně vzhlíží zpod husté blond ofiny a s prstem založeným uprostřed knihy.

„Je to ta malá Freneauová,“ řekne Frňák. „Musím jet.“

„Jeď,“ souhlasí Medvědí holka. „Vezmi si mobil a zavolej mi, co nejdřív to půjde.“

„Jo.“ Vytáhne mobil z nabíječky a strčí ho do přední kapsy džínů. Místo aby zamířil ke dveřím, zaboří ruku do husté zrzavohnědé houštiny vousů a nepřítomně je pročesává prsty. Stojí jako do podlahy vrostlý; oči se mu rozostřily. „Rybář zavolal 911,“ říká. „Věřila bys tomu svinstvu? Neuměli najít malou Freneauovou sami, on jim musel říct, kde najdou její tělo.“

„Poslouchej mě,“ říká Medvědí holka, vstane a přejde ten kus prostoru mezi nimi mnohem rychleji, než se zdá. Přimáčkne své drobné tělo k jeho mohutnému břichu a Frňák se naplno nadechne její čisté, utišující vůně mýdla a čerstvého chleba. „Až tam ty a tvoji chlapci budete, bude na tobě, abys je udržel na uzdě. Takže musíš udržet na uzdě sebe, Frňáku. Já vím, že zuříš, ale nesmíš se zjančit a pustit se do lidí. Zvlášť do policajtů ne.“

„Zřejmě si myslíš, že bych tam neměl jezdit.“

„Musíš. Jenom nechci, abys skončil v base.“

„Hele,“ říká, „jsem sládek, žádnej rváč.“

„Na to nezapomínej.“ Susan ho poplácá po zádech. „Zavoláš jim?“

„Z automatu na ulici.“ Frňák dojde ke dveřím, shýbne se pro helmu a vypochoduje ven. Po čele mu stéká pot a vsakuje se mu do vousů. Dvěma kroky je u motorky. Jednu ruku položí na sedadlo, otře si čelo a zařve: „TEN ZASRANEJ RYBÁŘ ŘEKL TOMU ZASRANÝMU MAĎARSKÝMU POLICAJTOVI, KDE SE NAJDE TĚLO IRMY FRENEAUOVÝ. KDO JEDE SE MNOU?“

Po obou stranách Nailhouse Row začnou z oken vykukovat vousaté hlavy a ozvou se hlasité výkřiky. „Počkej!“

„Kristepane!“ a „Jó!“ Ze čtvero dveří vyběhnou čtyři rozložití chlapi v kožených bundách, džínách a těžkých botách. Frňák se skoro musí usmát – má ty chlapy rád, ale někdy mu připomínají postavičky z kresleného seriálu. Ještě než dojedou k němu, začne jim vysvětlovat, jak mu volal Richie Bumstead, jak to bylo s telefonátem na číslo 911, a než skončí, sedí Myšák, Doktor, Synek a Kaiser Bill na motorkách a čekají na znamení.

„Ale tohle musí bejt jasný,“ říká Frňák. „Dvě věci. Jedeme tam kvůli Amy a Irmě Freneauové a Johnnymu Irkenhamovi, ne kvůli nám. Chceme se přesvědčit, že všechno půjde, jak má, a nebudeme nikomu rozbíjet hlavu, aspoň pokud si o to neřekne. Rozumíte?“

Ostatní cosi zamumlají, zabručí a zamručí, určitě na souhlas. Čtyři nečesané plnovousy se zhoupnou nahoru a dolů.

„A za druhý, jestli někomu tu hlavu rozbijeme, bude to ta Rybářova. Protože už je kolem nás dost sraček, se kterejma se musíme vypořádat, a já jsem si sakra jistej, že teď je řada na nás, abychom prohnali toho zasranýho hajzla, kterej zabil moji holčičku –“ Frňákovi se zadrhne hlas v krku, a tak zvedne pěst, než pokračuje. „A pohodil tu druhou holčičku v tý zasraný zbořenině na pětatřicátý. Protože já toho zasranýho zmrda dostanu do pracek, a až se to stane, půjdu mu ROVNOU po prdeli!“

Jeho chlapi, jeho parta, jeho oddíl zamává pěstmi ve vzduchu a zahuláká. Pět motorek ožije a zarachotí. „Koukneme se na to místo z dálnice a pak to objedeme k silnici za Goltzem,“ křikne Frňák a vyrazí po silnici a pak do kopce po ulici Chase, ostatní jsou mu v patách.

Uhánějí středem města, Frňák v čele, Myšák a Synek prakticky přilepení na jeho výfuku, Doktor a Kaiser hned za nimi, vousiska jim vlají ve větru. Hromový rachot rozdrnčí výklady u Schmittova železářství a vyplaší špačky z markýzy nad vchodem do kina Agincourt. Frňák je nakloněný nad řídítky svého harleye a vypadá trochu jako King Kong, který se chystá roztočit to v džunglové tělocvičně. Jakmile projedou kolem večerky, Kaiser a Doktor dojedou Synka a Myšáka a zaberou celou šířku silnice. Lidé, kteří jedou v autech po pětatřicáté na západ, se podívají na postavy, které se proti nim řítí, a zajednou ke krajnici; řidiči, kteří je vidí ve zpětném zrcátku, jim uhýbají, pak vystrkují paže z oken a mávají na ně.

Jak se blíží k Centralii, míjí Frňák asi dvakrát víc aut, než kolik by ve skutečnosti mělo jet po venkovské silnici o víkendu ráno. Situace je mnohem horší, než si představoval: Dale Gilbertson musel nechat pár policajtů, aby bránili vjezdu aut z pětatřicáté, ale dva policajti nezvládnou víc než deset nebo dvanáct upírů odhodlaných podívat se, opravdu podívat se na Rybářovo dílo. French Landing nemá dost policajtů, aby udrželi na opratích všechny ty čumily, kteří se hrnou k Edovu občerstvení. Frňák kleje, představuje si, jak se přestává ovládat a rozsekává houf zvědavců na stanové kolíky. Přestat se ovládat, přesně to si nemůže dovolit, zejména pokud očekává, že Dale Gilbertson a jeho poskoci by měli spolupracovat.

Frňák vede své společníky kolem vyklepané staré červené toyoty a najednou ho osvítí nápad tak dokonalý, že zapomene vzbudit nepochopitelnou hrůzu v řidiči té kraksny tím, že by se mu podíval do očí a zavrčel: „Vařím pivo Kingsland, nejlepší pivo na světě, ty srágoro vylízanej.“ Dnes ráno to provedl dvěma řidičům a ani jeden ho nezklamal. Lidé, kteří si tuto pozornost zaslouží buď mizernou jízdou nebo vlastnictvím opravdu ošklivého auta, si představují, že jim Frňák vyhrožuje nějakým bizarním sexuálním napadením, a strnou jako králíci, úplně ztuhnou. Pořádná legrace, jak zpívali občané Smaragdového města v Čaroději z Ozu. V nápadu, kvůli kterému Frňák zapomněl na svoje neškodné potěšení, je jednoduchost, jaká je vlastní většině velkých inspirací. Nejlepší způsob, jak někoho přinutit ke spolupráci, je spolupracovat s ním. Ví přesně, jak na Dalea Gilbertsona jít: odpověď si nasazuje baseballovou čepici, bere si klíče od auta a míří ze dveří – odpověď je na dosah.

Kousíček té odpovědi sedí za volantem červené toyoty, kterou právě Frňák a jeho veselá parta předjeli. Wendell Green by si zasloužil tu posměšnou výtku z obou obvyklých důvodů, i když se mu jí nedostalo. Především jeho autíčko bylo nejenže ošklivé, ale už je natolik zdeformované různými promáčklinami a škrábanci, že připomíná pojízdný úšklebek. A Green řídí s nebetyčnou arogancí, kterou považuje za „ostrou jízdu“. Projíždí křižovatky na žlutou, bezohledně přejíždí z pruhu do pruhu a věší se autům před sebou na nárazník, aby je zastrašil. Klakson samozřejmě mačká při sebemenší provokaci. Wendell je hrozba. Způsob, jakým zachází se svým autem, dokonale vyjadřuje jeho povahu, protože je bezohledný, nešetrný a prosáklý povýšeností. Momentálně řídí ještě hůř než obvykle, protože se snaží předjet všechna auta na silnici, ale zároveň se soustředí hlavně na kapesní magnetofon, který si drží u úst a do té vzácné mašinky nechává proudit zlatá slova modulovaná stejně zlatým hlasem. (Wendell často lituje, že místní rozhlasové stanice jsou natolik krátkozraké, že věnují tolik vysílacího času takovým pitomcům, jako je George Rathbun a Henry Šejk, přestože by se mohly povznést na novou úroveň tím, že by ho nechali každý den pronášet tak hodinkové komentáře.) Ach, ta lahodná kombinace Wendellových slov a Wendellova hlasu – ani Edward R. Murrow ve vrcholné formě nebyl tak výmluvný, tak zvučný.

Wendell říká toto: Dnes ráno jsem se připojil přímo ke karavaně šokovaných, truchlících nebo jen zvědavých lidí v pochmurné pouti směřující na východ po bukolické silnici číslo 35. Nikoli poprvé tohoto novináře zasáhl, a to hluboce zasáhl, nesmírný kontrast mezi líbezností a mírem zdejší krajiny, a ohavností a primitivismem, který jedna vyšinutá lidská bytost vryla do její nic netušící hrudi. Nový odstavec.

Ta novina se rozšířila jako požár. Soused volal sousedovi, přítel volal příteli. Ranní telefonát na číslo 911 policejní stanice ve French Landingu oznámil, že zohavené tělo malé Irmy Freneauové leží v ruinách bývalé cukrárny a kavárny zvané Edovo občerstvení. A kdože to volal? Jistě nějaký spořádaný občan. Ale to byste se mýlili, dámy a pánové, to byste se mýlili…

Dámy a pánové, toto je reportáž přímo z frontové linie, toto je článek, který vzniká přímo na místě, což je věc, ve které každý zkušený žurnalista cítí Pulitzerovu cenu na sto honů. Ten tip dostal Wendell Green od svého holiče, Roye Royala, který to slyšel od manželky, Tillie Royalové, která se to dozvěděla přímo od Myrtle Harringtonové, a Wendell Green se pustil do plnění své povinnosti vůči čtenářstvu: popadl magnetofon a fotoaparát a vyběhl ke svému ošklivého autíčku, aniž se obtěžoval telefonovat šéfredaktorovi v Heraldu. Fotografa nepotřebuje; všechny potřebné fotky může nasnímat spolehlivým starým Nikonem F2A, který leží na vedlejším sedadle. Bezchybná směs slov a fotografií – pronikavá analýza nejhrůznějšího zločinu v novém století – zamyšlení nad povahou zla – soucitný náhled do utrpení zdejší obce – nemilosrdné odhalení neschopnosti místní policie –

To vše mu táhne hlavou, zatímco do mikrofonu kazetového magnetofonu, který si přidržuje u úst, vplouvají jedno za druhým medová slova, takže není divu, že Wendell Green přeslechne zvuk motorek a vůbec nevezme na vědomí přítomnost Hromské pětky, dokud náhodou nepohlédne stranou, protože v duchu pátrá po vhodném výrazu. Pohlédne tedy stranou a projede jím panika, protože ani ne půl metru nalevo od sebe zahlédne Frňáka St. Pierrea, který rozkročmo sedí na burácejícím harleyi a nejspíš si zpívá, soudě pod pohybujících se rtů

zpívá

cože?

To asi ne, kdepak. Podle Wendellových zkušeností Frňák St. Pierre spíš kleje jako námořník při rvačce se suchozemskými krysami. Po smrti Amy St. Pierreové se Wendell, který pouze uposlechl prastarého pravidla svého řemesla, zastavil v domě č. 1 v Nailhouse Row a vyzvídal na truchlícím otci, jak mu bylo, když se dozvěděl, že nějaká zrůda v lidské podobě podřízla jeho dceru jako prase a kus jí snědla, ale Frňák popadl nevinného hlídače demokracie pod krkem a vychrlil na něj proud sprosťáren, které uzavřel zařváním, že jestli ještě někdy pana Greena zahlédne, utrhne mu hlavu a pahýl použije jako sexuální pomůcku.

Právě tato pohrůžka způsobila, že Wendell propadl na okamžik panice. Pohlédne do zpětného zrcátka a vidí Frňákovu kohortu na motorkách roztaženou přes celou silnici jako útočící armádu Gótů. V duchu přímo vidí, jak mávají lebkami na provazech vyrobených z lidské kůže a ječí na něj, co mu provedou s krkem, až mu utrhnou hlavu. Chystal se cosi říct do svého nedocenitelného stroječku, ale to se mu vypařilo z hlavy stejně jako sny o získání Pulitzerovy ceny. Sevře se mu žaludek a z každého póru na širokém hrubém obličeji mu vytryskne pot. Levá ruka na volantu se třese, pravá ruka třese magnetofonem jako kastanětou. Wendell zvedne chodidlo z plynového pedálu, sklouzne na sedadle níž a otočí hlavu tak daleko napravo, jak jen se odváží. V podstatě touží po tom, aby se mohl schoulit do klubíčka pod přístrojovou desku a předstírat, že se z něj stal plod. Mohutné burácení za ním zesílí a jeho srdce mu poskakuje v hrudníku jako chycený kapr. Wendell zakňourá. Horda harcovníků rozráží vzduch těsně za křehounkou slupkou dveří auta.

Potom motorky prosviští kolem něj a uhánějí dál po silnici. Wendell Green si otře obličej. Pomalu přesvědčí své tělo, aby se posadilo rovně. Srdce se mu přestane snažit vyskočit z hrudníku. Svět na opačné straně čelního skla, který se scvrkl na velikost mouchy, se roztáhne do své normální velikosti. Wendella napadne, že se bál úplně stejně, jako by se za takových okolností bál každý normální člověk. Sebevědomí ho naplní jako hélium balon. Většina chlapů, které znám, by dokonce sjela z cesty, většina chlapů by si nadělala do kalhot. Ale co udělal Wendell Green? Trochu zpomalil, nic víc. Choval se jako džentlmen a nechal ty pitomce z Hromské pětky předjet. Když jde o Frňáka a ty jeho opičáky, je větším hrdinstvím chovat se jako džentlmen, říká si Wendell. Zrychlí a sleduje, jak motorkáři uhánějí napřed.

Magnetofon v ruce stále běží. Wendell ho zvedne k ústům, olízne si rty a zjistí, že zapomněl, co chtěl říct. Prázdný pásek se převíjí z cívky na cívku. „Kruci,“ řekne a magnetofon vypne. Duchaplná věta, melodická kadence zmizely do éteru, možná nadobro. Ale situace je mnohem zoufalejší. Wendellovi připadá, že s tou ztracenou větou mu utekla celá řada logických propojení: vzpomíná si na rozmáchlý koncept nejméně půltuctu pronikavých článků, které půjdou mnohem dál než k Rybářovi, aby… aby co? Vyhrály mu Pulitzerovu cenu, to jistě, ale jak? Kus mozku, který mu nabídl ten ohromný projekt, sice stále drží tvar, ale jinak je prázdný. Frňák St. Pierre a jeho kumpáni zlikvidovali zřejmě největší životní myšlenku, jakou Wendell Green měl, a Wendell nemá žádnou jistotu, že ji dokáže zase oživit.

Co tady vůbec ti motorkoví šílenci dělají?

Odpověď na tu otázku je nasnadě: nějaký idiotský dobrák si myslel, že Frňák by měl vědět o tom, že Rybář volal na policii, a teď ti motorkoví šílenci jedou k bývalému Edovu občerstvení stejně jako Wendell. Naštěstí na stejné místo jede tolik dalších lidí, že Wendell určitě hrozícímu nebezpečí unikne. Nic však neriskuje a radši nechá mezi sebou a motorkáři několik jiných aut.

Provoz houstne a zpomaluje; motorkáři vpředu utvoří podélnou formaci a uhánějí vedle fronty aut plížících se k staré polní cestě, která vede k Edovi. Ze sedmdesáti nebo osmdesáti metrů Wendell vidí dva policisty, muže a ženu, kteří se snaží všechny čumily odpálkovat pryč. Pokaždé, když před nimi zastaví další auto, musejí provést stejné pantomimické představení, kterým řidiče donutí otočit a jet po silnici dál. Aby bylo zcela jasné, jak to myslí, mají policejní auto zaparkované napříč cestou, takže blokují každého, kdo by se chtěl prosmyknout. Tato podívaná nijak Wendella netrápí, protože tisk má na taková místa automaticky přístup. Žurnalisté jsou médium, průzor, kterým jinak nepřístupná místa a události nacházejí cestu k obecné veřejnosti. Wendell Green je zde zástupcem lidu a kromě toho nejznamenitější žurnalista v západním Wisconsinu.

Když urazil autem dalších deset metrů hlemýždím tempem, vidí, že policisté, kteří tu regulují dopravu, jsou Danny Tcheda a Pam Stevensová, a jeho spokojenost poněkud vyprchá. Před několika dny Tcheda i Stevensová odpověděli na jeho žádost o informace tím, že ho poslali do háje. Pam Stevensová je beztak prohnaná mrcha, profesionální drtička koulí. Proč jinak by poměrně dobře vypadající dáma šla k policajtům? Stevensová by ho zahnala z čirého potěšení – líbilo by se jí to! Wendell si uvědomí, že se dovnitř bude muset nějak vetřít. Představuje si, jak se po břiše plazí loukami, a znechuceně se otřese.

Aspoň si vychutná, až policajti budou odhánět Frňáka a jeho partu. Motorkáři předjeli dalších pět aut, aniž zpomalili, takže Wendell si už myslí, že chtějí zabočit na polní cestu smykem, že se mihnou těsně kolem těch dvou pitomců v modrém a projedou, jako by hlídkové auto neexistovalo. Co pak policajti asi udělají, říká si Wendell – tasí bouchačky a budou se tvářit přísně? Vypálí varovné výstřely a zasáhnou se navzájem do nohy?

Frňák a jeho doprovod na motorkách kupodivu nevěnují pozornost autům, která se pokoušejí zařadit zase do pruhu, ani Tchedovi a Stevensové, vlastně vůbec ničemu. Ani neotočí hlavu, aby se podívali na polozbořenou chatrč, na velitelovo auto, na dodávku – kterou Wendell okamžitě poznává – ani mužům, kteří stojí na udupané trávě, dva z nich jsou Dale Gilbertson a majitel té dodávky, Hollywood Jack Sawyer, ten nafoukaný blbec z L. A. (Třetí muž, který má na sobě klobouk smetanové barvy, sluneční brýle a šik vestu, tam vůbec nezapadne, aspoň podle Wendella. Vypadá, jako by vypadl rovnou z nějakého starého filmu z Humphreyem Bogartem.) Ne, motorkáři prohučeli kolem toho rumraje s helmami obrácenými rovně dopředu, jako by nemysleli na nic jiného než na to, jak dojet do Centralie a rozmlátit inventář v baru Sand. Jedou dál, všech těch pět hňupů, lhostejní jako smečka divokých psů. Jakmile se ocitli na volné silnici, čtyři z nich se znovu seřadili vedle sebe za Frňákem a zabrali celou vozovku. Potom jako jeden muž zahnuli vlevo, až do vzduchu vyletělo pět mohutných spršek prachu a štěrku, a vysekli pět dokonalých obrátek. Aniž vypadli z tempa – dokonce zřejmě ani nezpomalili – rozdělují se do formace jeden-dva-dva a už se ženou zpátky na západ k French Landingu a místu, kde se stal zločin.

To mě podrž, myslí si Wendell, Frňák zatáhl ocas a vzdal to. To je hňup. Houf motorkářů se zvětšuje a zvětšuje, jak se řítí blíž, a za chvilku užaslý Wendell Green rozezná zachmuřený obličej Frňáka St. Pierrea, který se rovněž stále zvětšuje a zvětšuje. „Nikdy bych neřekl, že máš tak malou výdrž,“ říká Wendell a sleduje, jak se Frňák přibližuje. Vítr mu rozčísl vousy do dvou stejných pramenů, které mu vlají po stranách hlavy. Frňákovy oči vypadají, jako by hleděly skrz hledí pušky. Při pomyšlení, že Frňák by mohl ten lovecký pohled zaměřit na něj, Wendellovy útroby nebezpečně povolí. „Zbabělci,“ řekne, ale ne moc nahlas. Frňák se s ohlušujícím rachotem mihne kolem pomačkané toyoty. Zbytek Hromské pětky rozvibruje vzduch a pak už se řítí do dáli.

Tento důkaz Frňákovy zbabělosti zahřeje Wendella u srdce, stejně jako pohled do zpětného zrcátka, ve kterém se motorkáři stále zmenšují, ale nemůže ignorovat jednu myšlenku, která mu začíná hlodat synapsemi v mozku. Wendell možná není Edward R. Murrow dnešních dnů, ale skoro třicet roků je reportérem, takže se u něj vyvinulo několik instinktů. Ta myšlenka, probíhající jeho duševními kanály, odstartuje vlnu několika alarmů, z nichž ten poslední vystrčí hlavní myšlenku do roviny vědomí. Wendellovi to došlo – spatřil skrytý tvar, chápe, co se děje.

„Tak jo, frajere,“ říká a s širokým úsměvem zmáčkne klakson, strhne volant doleva a vrhne se do otočky, při které jen nepatrně poškodí blatník u svého auta a u auta před sebou. „Ty prohnanej všiváku,“ říká a skoro se zajíká radostí. Toyota se vysmekne z řady vozidel popojíždějících na východ a přejede do protisměru. S boucháním a cvakáním se pustí do pronásledování lstivých motorkářů.

Wendell Green se nebude muset plazit kukuřičnými poli: ten mazaný parchant Frňák St. Pierre zná zadní cestičku k Edovu občerstvení! Náš slavný reportér se musí akorát držet dost daleko vzadu, aby ho nezahlédli, a získá volný průchod na místo činu. Nádhera. Ach, ta ironie. Frňák podává tisku pomocnou ruku – mnohokrát děkuju, ty arogantní špalku. Wendell nepředpokládá, že mu Dale Gilbertson dovolí si to tam obhlédnout, ale než Wendella vyhodí, dá jim to víc práce, než kdyby ho zastavili rovnou u odbočky. Bude mít dost času, aby mohl položit pár sondážních otázek, udělat několik výmluvných fotek a zejména dostatečně nasát atmosféru, aby pak zplodil další ze svých legendárních „barvitých“ děl.

S radostným srdcem uhání Wendell osmdesátkou po silnici, od motorkářů se drží v dost velkém odstupu, ale neztrácí je z očí. Hustý provoz aut, která jedou proti němu, zřídne na skupiny po dvou nebo třech autech, potom projede ještě několik aut a pak už nic. Jako by čekali, až je nikdo nebude pozorovat, Frňák a jeho přátelé přejedou silnici a pustí se po příjezdové cestě ke kosmické kupoli Goltzova obchodu.

Wendell pocítí nevítaného červíčka pochybnosti, ale nepřipustí, že Frňák a jeho kumpáni najednou zatoužili po traktorových přívěsech nebo sekačkách na trávu. Přidá a uvažuje přitom, jestlipak ho zahlédli a snaží se ho setřást. Pokud ví, na tom kopečku je jenom předváděcí hala, garáž údržbářů a parkoviště. Vypadá to tam jako v pustině. Za tím parkovištěm… je tam něco? Na jedné straně, jak si vzpomíná, je zarostlý pozemek, který sahá až k obzoru, na druhé straně je skupinka stromů, skoro les, jenže nejsou tak husté. Už teď ty stromy vidí, táhnou se po svahu kopce jako větrolam.

Neobtěžuje se zapnout směrovku, prosmykne se před přijíždějícími auty a vjede na příjezdovou cestu ke Goltzovi. Motorky jsou pořád slyšet, ale už tišeji, a Wendell se lekne, že ho nějak přechytračili a ujedou mu, že se mu vysmějí! Na kopečku profrčí kolem předváděcí haly a vjede na velké parkoviště. Před garáží s nářadím stojí dva mohutné žluté traktory, ale jinak žádné auto. Na opačném konci prázdného parkoviště se mezi asfaltem a loukou lemovanou stromy tyčí nízká betonová zídka, sahá asi do výše nárazníků. Na druhé straně řady stromů zeď končí u zatáčky asfaltové cesty, která sem vede kolem zadního traktu předváděcí haly.

Wendell přeručkuje po volantu a už se žene ke vzdálenému konci zdi. Pořád ty motorky slyší, ale už jenom jako bzučení vzdáleného roje včel. Určitě už jsou skoro kilometr daleko, pomyslí si Wendell a vyskočí z toyoty. Vrazí do kapsy saka magnetofon, na krk si zavěsí nikon a už běží kolem zídky na louku. Ještě než doběhne ke stromům, uvidí zbytky staré makadamové cesty, rozbité a zarostlé, která vede mezi stromy kamsi z kopce dolů.

Wendell má špatný odhad a domnívá se, že Edovo občerstvení je tak míli daleko, a uvažuje, jestli by po téhle hrbolaté, špatné cestě projel autem. Místy makadam rozpraskal do tektonických desek; jinde se rozdrolil na černý štěrk. Od tlustých rozplazených kořenů stromů se šíří prolákliny a zarostlé rýhy. Motorkář se těm překážkám snadno vyhne, ale Wendell vidí, že pěšky tu cestu zvládne líp než s toyotou, a tak se pustí mezi stromy. Podle toho, co viděl z hlavní silnice, má pořád spoustu času, než dorazí soudní lékař a policejní technici. Místní policajti se tam omámeně potácejí, i když mají k ruce toho slavného Hollywooda Sawyera.

Zvuk motorek zesiluje s každým krokem, který Wendell udělá, jako by se chlapci zastavili na druhém konci staré cesty a povídali si. To je skvělé. Wendell doufá, že budou žvanit, dokud se nedostane skoro k nim, doufá, že na sebe pořvávají a mávají pěstmi do vzduchu. Chce je vidět rozběsněné vzteky a adrenalinem a bůhví čím ještě, co ti divoši vozí v sedlových brašnách. Wendell by hrozně rád vyfotil Frňáka St. Pierrea v momentě, až bude vyrážet Daleovi Gilbertsonovi přední zuby dobře mířeným pravým hákem nebo až bude škrtit toho jeho kámoše Sawyera. Avšak fotografie, po které Wendell touží nejvíc a kvůli které je ochoten podplatit každého policajta, okresního funkcionáře, státního úředníka nebo nevinného čumila, který natáhne ruku, je dobrá, čistá, dramatická fotka nahé mrtvoly Irmy Freneauové. Nejlépe taková, ze které by jasně vyplývalo, co všechno Rybář provedl. Dvě fotky by byly ideální – na jedné tvář, kvůli polechtání, a na druhé celé tělo pro úchyly – ale spokojí se i s fotkou těla, když bude muset. Takový obrázek by obletěl celý svět a cestou by z něj padaly miliony. Jenom National Enquirer by pěkně klopil – dvě stě tisíc, tři sta tisíc? – za fotku ubohé Irmičky, mrtvé a viditelně zohavené. Teď se ukažte, zlaté doly, ke mně, slávo!

Wendell ušel asi sto padesát metrů po té mizerné staré cestě a soustředí se zčásti na všechny ty peníze, které mu malá Irma nasype do kapes, a zčásti na obavy, aby neupadl a nevymkl si kotník, když tu si všimne, že rachot harleyů Hromské pětky najednou zmlkl. Následuje ticho, které vypadá nezměrné, ale to ticho okamžitě zaplní jiné, tišší zvuky. Wendell slyší svůj dech, namáhavý a sípavý, a také jakýsi další zvuk, rachtání a bouchání, které se ozývá zezadu. Prudce se otočí a nahoře na rozbité cestě uvidí stařičký pickup, který se k němu žene.

Je skoro legrační, jak se dodávka kolébá ze strany na stranu, protože jedna pneumatika za druhou se noří do neviditelných prohlubin nebo se ocitá na šikmé ploše. Tedy bylo by to legrační, kdyby se ti lidé nemotali na jeho soukromé cestě k mrtvé Irmě Freneauové. Pokaždé, když dodávka přejede po obzvláště vyvinutém kořenu, čtyři tmavé hlavy v kabině poskočí jako hlavičky loutek. Wendell vykročí k nim, odhodlán poslat ty křupany tam, odkud přijeli. Závěsy dodávky zaskřípou o kámen, z podvozku se zajiskří. To auto musí mít nejméně třicet roků, pomyslí si Wendell – je to jedno z mála vozidel, které vypadá ještě hůř než jeho auto. Když dodávka dokodrcá blíž, všimne si, že je to značka International Harvester. Rezavý nárazník zdobí plevel a větve. Jestlipak ještě IH vyrábí dodávky? Wendell zvedne ruku jako přísahající porotce a dodávka předrncá dalších pár hrbolatých metrů, než zastaví. Levou stranu má viditelně výš než pravou. Ve stínu pod stromy nedokáže Wendell pořádně rozeznat, jaké obličeje to na něj skrz čelní sklo hledí, ale má pocit, že nejméně dva z nich zná.

Muž za volantem vystrčí hlavu z okénka a křikne: „Hajhou, frajere reportérskej. Taky ti zabouchli dveře před nosem?“ Je to Teddy Runkleman, který se Wendellovi pravidelně připomíná z denních policejních hlášení. Další tři lidé v kabině zahýkají jako muly, protože se jim Teddyho vtip líbí. Wendell dva z nich zná – Freddy Saknessum, který patří do rozvětvené ubohé rodiny, která se rozlézá do různých ubohých chatrčí u řeky, a Toots Billinger, vyhublý kluk, který se kdovíjak uživí tím, že sbírá kovový odpad v La Riviere a French Landingu. Podobně jako Runkleman byl i Toots zatčen pro řadu drobných trestných činů, ale nikdy ho pro nic neodsoudili. Sešlá ošklivá ženská mezi Freddym a Tootsem je mu sice také povědomá, ale Wendell si na její jméno nevzpomene.

„Ahoj, Teddy,“ řekne Wendell. „Ahoj, Freddy a Tootsi. Ne, když jsem tam viděl ten bordel, řekl jsem si, že se tam dostanu zadem.“

„Hele, Wendelle, copak ty se na mě nepamatuješ?“ ozve se žena poněkud teatrálně. „Doodles Sangerová, pokud máš paměť v prdeli. Zažila jsem pěknou řádku chlapů u Freddyho v Bel Air, a Teddy další řádku, ale když nás vyrazila slečna Mrcha, ostatní se přidrželi svejch židliček.“

Samozřejmě se na ni pamatuje, i když ta ztrhaná tvář před ním jen vzdáleně připomíná nestydatou holku Doodles Sangerovou, která před nějakými deseti lety roznášela pití v hotelu Nelson. Wendell si pomyslí, že ji vyrazili spíš kvůli chlastu při práci než kvůli krádežím, ale Bůh ví, že dělala obojí. Tehdy Wendell utratil u baru v hotelu Nelson pěknou hromádku peněz. Snaží se vzpomenout, jestli na to někdy s Doodles skočili.

Hraje tedy na jistotu a říká: „Páni, Doodles, jak bych sakra mohl zapomenout na takovou krasavici jako ty?“

Pánové při tomhle rýpnutí zařvou smíchy. Doodles zaryje loket do křehkých žeber Tootse Billingera, načuřeně se na Wendella usměje a řekne: „Pěkně děkuju, pane, jste laskavej.“ Jo, tehdy s ní šel, je to tak.

Tohle byla perfektní chvíle, kdy by mohl poslat ty hlupáky zpátky do svých děr, ale Wendella osvítila náhlá inspirace. „Jak by se takovým okouzlujícím lidem jako vy líbilo asistovat džentlmenovi od tisku a přitom si vydělat padesát babek?“

„Padesát pro každýho, nebo dohromady?“ zeptá se Teddy Runkleman.

„Ale no tak, přece dohromady,“ odpoví Wendell.

Doodles se nakloní dopředu: „Dvacet každýmu, jasný, fešáku? Jestli se nám bude chtít udělat, co po nás chceš.“

„Ach, zlomíš mi srdce,“ řekne Wendell a vytasí ze zadní kapsy peněženku, odkud vyloví čtyři dvacky, takže mu na celý den zůstane jen pětka a tři babky. Přijmou ty peníze a vmžiku je každý někam zastrčí. „A teď poslouchejte, co po vás chci,“ řekne Wendell, nakloní se k oknu a k těm čtyřem bizarním tvářím uvnitř.

12

Za několik minut se dodávka s trhnutím zastaví mezi posledními stromy, kde makadam mizí v trávě a vysokém býlí. Motorky Hromské pětky stojí nakloněné na stojanech pěkně v řadě několik metrů vpředu a kousek nalevo. Wendell, který sedí na místě Freddyho Saknessuma, vystoupí a udělá několik kroků dopředu, a doufá přitom, že se mu do šatů nevsákla ani trocha sytého aroma uschlého potu, nemytých těl a zkyslého piva, které čpělo z jeho spolujezdců. Slyší, jak za ním Freddy seskakuje z korby dodávky a ostatní vylézají z kabiny a zavírají dveře asi dvakrát tak hlučně, než je nezbytně nutné. Wendell ze svého místa vidí jenom vyšisovanou, rozpadající se zadní stěnu Edova občerstvení, která se zvedá z houští divoké mrkve a lilií tygrovitých. Doléhají k němu tiché hlasy, jeden z nich patří Frňákovi St. Pierreovi. Wendell rychle prohlédne nikon, odstraní krytku a zasune nový film, a pak pomalu, potichu obejde motorky a vydá se podél stěny zchátralé stavby.

Za chvilku vidí zarostlou příjezdovou cestu a hlídkové auto, postavené napříč jako bariéra. Blíž k hlavní silnici stojí Danny Tcheda a Pam Stevensová, kteří se dohadují s půl tuctem mužů a žen, kteří nechali svoje auta stát jako opuštěné hračky. Tohle už dlouho nevydrží: jestli Tcheda a Stevensová mají tvořit hráz, tak se v té hrázi co nevidět objeví vážné praskliny. Pro Wendella je to dobrá zpráva: čím větší zmatek, tím víc prostoru bude mít a tím barvitější materiál získá. Lituje, že v této chvíli nemůže pohovořit do svého magnetofonu.

Nezkušenost lidí velitele Gilbertsona je evidentní už z toho, jak se policisté Tcheda a Stevensová marně snaží zadržet množství občanů, dychtících na vlastní oči se přesvědčit o nejnovějším důkazu Rybářova šílenství… Ach, pak nějakou vycpávku, a potom: ale tento novinář se dokázal dostat přímo do středu celé scény, kde s hrdostí i pokorou poslouží jako oči a uši svých čtenářů…

Wendell strašně nerad zahazuje tak nádherné věty, jenže neví jistě, jestli si je zapamatuje, a neodvažuje se riskovat, že ho někdo zaslechne. Připlíží se blíž k přední stěně Edova občerstvení.

Pokorné uši veřejnosti zachytí zvuk hovoru Frňáka St. Pierrea a Dalea Gilbertsona, který je kupodivu přátelský a odehrává se přímo před budovou; pokorné oči veřejnosti zahlédnou Jacka Sawyera, který mu vkráčí do výhledu s prázdnou igelitkou a baseballovou čepicí visící na prstech pravé ruky. Pokorný nos veřejnosti hlásí opravdu strašlivý puch, který zaručuje, že v zchátralé místnosti napravo je přítomna mrtvola v rozkladu. Jack se pohybuje trochu rychleji než obvykle, a i když je jasné, že zrovna míří ke své dodávce, neustále se rozhlíží na všechny strany.

Co se tu děje? Zlatý chlapec vypadá víc než podezřele. Chová se jako zloděj v sámošce, který si zrovna strčil pod kabát zboží, a zlatí chlapci by se tak neměli chovat. Wendell zvedne fotoaparát a zaostří na svůj cíl. A je to, Jacku, chlapče drahá, kamaráde, fešáku, naleštěný jako nová pětka a dvakrát tak elegantní. Vypadáš ve foťáku pěkně a teď se podíváme, co to máš v ruce, ano? Wendell cvakne fotku a sleduje v hledáčku, jak se Jack blíží ke své dodávce. Zlatý chlapec se chystá ty věci zastrčit do přihrádky na rukavice, pomyslí si Wendell, a nechce, aby ho někdo při tom viděl. To je smůla, chlapče, sleduje tě skrytá kamera. Ale smůlu mají také hrdé, leč pokorné oči a uši Francouzského okresu, protože když se Jack Sawyer dostane k dodávce, nevleze dovnitř, ale nakloní se přes postranici a cosi tam kutí, takže poskytne našemu ušlechtilému novináři pouze pěknou vyhlídku na svůj zadek, ale na nic jiného. Ušlechtilý novinář stejně fotku udělá, aby měl návaznost k další fotografii, na které se Jack Sawyer obrátí od své dodávky už s prázdnýma rukama a už nevypadá podezřele. Zastrčil svoje ušmudlané poklady kamsi dozadu, aby je nikdo neviděl, ale proč to byly poklady?

Potom do Wendella Greena jako by udeřil blesk. Na temeni mu naskočí husí kůže a hrozí, že se mu kudrnaté vlasy narovnají. Skvělý článek právě začíná být neuvěřitelně skvělý. Nelítostný vrah, Zmrzačené mrtvé dítě a… Pád hrdiny! Jack Sawyer vychází z chatrče s igelitovou taškou a čepicí se znakem Pivovarů, ujišťuje se, že ho nikdo nevidí, a schovává ty věci ve své dodávce. On ty věci našel v Edově občerstvení a schoval je přímo před nosem svého přítele a obdivovatele Dalea Gilbertsona. Zlatý chlapec odstranil důkazní materiál z místa činu! A Wendell má důkaz na filmu, Wendell něco má na vysokospanilého a mocného Jacka Sawyera, Wendell ho srazí do prachu jedinou dobře mířenou obrovskou ranou. Páni, Wendellovi se chce tancovat a taky tancuje, nedokáže se ovládnout a neohrabaně poskakuje s tím nádherným fotoaparátem v rukou a uslintaným šklebem na obličeji.

Je mu tak dobře, má tak vítězný pocit, že se skoro rozhodne, že se vykašle na ty čtyři pitomce, kteří čekají na jeho znamení, a že to prostě zabalí. Jenže koukněte, nemusíme být zase tak horkokrevní. Bulvární časopisy jen dychtí po pěkné, pochmurné fotografii mrtvé Irmy Freneauové a Wendell Green je člověk, který jim takovou fotku dá.

Wendell udělá další opatrný krok směrem k polozbořené stavbě a uvidí něco, co ho na místě zmrazí. Čtyři motorkáři došli na konec zarostlé cesty, kde to vypadá, že pomáhají Tchedovi a Stevensové vracet lidi, kteří se chtějí zblízka podívat na všechny ty mrtvoly. Teddy Runkleman slyšel, že Rybář tu schoval aspoň šest, možná osm napůl snědených dětí: ta zpráva nabývala rozměrů při svém putování celým městečkem. Takže policistům se bude taková pomoc hodit, ale Wendell by si přál, aby Frňák a spol. spíš přilévali olej do ohně, než aby ho hasili. Dojde ke konci budovy a nakoukne za roh, aby zjistil, co všechno se děje. Jestli má dostat, co chce, bude muset počkat na nejvhodnější chvilku.

Mezi auty čekajícími na hlavní silnici se prodere další policejní vůz, projede kolem Tchedova auta a stočí se na trávu a štěrk před starým krámkem. Vystoupí z něj dva mladší policisté pracující na částečný úvazek, kteří se jmenují Holtz a Nestler, a zamíří k Daleovi Gilbertsonovi a snaží se nevšímat si puchu, který houstne při každém kroku. Wendell vidí, že těm chlapcům dělá ještě větší potíže skrýt úžas a překvapení nad tím, že jejich šéf se přátelsky baví s Frňákem St. Pierrem, kterého nejspíš podezírají z řady nepopsatelných zločinů… Jsou to venkovští kluci, přišli z River Falls, dělí se o jeden plat a snaží se tak usilovně dotáhnout to na řádné policisty, že mají sklony všechno vidět přísně černobíle. Dale je uklidňuje a Frňák, který by každého mohl chytit jednou rukou za krk a roztřísknout jim lebky o sebe jako vajíčka vařená naměkko, se dobrotivě usmívá. Dale určitě vydal nějaké rozkazy, protože ti nově příchozí kluci se vydají zpátky k silnici a cestou vrhají zbožné pohledy na Jacka Sawyera, ubožáci malí.

Jack se odloudá k Daleovi, aby si popovídali. Věčná škoda, že Dale neví, že jeho kámoš zatajuje důkazy, ha! Nebo, jak Wendella napadne, to ví – že by v tom jel taky? Jedna věc je jistá: všechno se provalí, jakmile Herald otiskne ty výmluvné fotografie.

Ten ňouma se slamákem a slunečními brýlemi zatím jenom tak postává, ruce založené na hrudi, vypadá klidně a sebejistě, jako by měl všechno natolik pod kontrolou, že k němu ani smrad nedosáhne. Ten chlap je nepochybně hlavní hráč, pomyslí si Wendell. Ten to má všechno na povel. Zlatý chlapec a Dale dělají všechno, aby byl spokojený; je to vidět z řeči jejich těl. Náznak úcty, podřízenosti. Jestli něco skrývají, pak to dělají kvůli němu. Ale proč? A kdo to sakra je? Je to chlap středního věku, něco přes padesát, o generaci starší než Jack a Dale; vypadá příliš šik na to, aby byl místní, takže je z Madisonu nebo možná z Milwaukee. Určitě to není policajt a nevypadá ani jako obchodník. Je to prostě nějaký sebejistý šéf, to je jasné jako facka.

Potom linií obrany pronikne další policejní auto a zajede vedle vozu mladých policistů. Zlatý chlapec a Gilbertson k němu dojdou a pozdraví Bobbyho Dulaca a toho druhého, tlustého mládence, Dita Jespersona, ale ten frajer v klobouku se po nich ani neohlédne. Tak tohle je frajer. On si tam stojí, úplně sám, jako generál přehlížející své vojsko. Wendell sleduje, jak tajemný muž vytahuje cigaretu, zapaluje si a vyfukuje obláček bílého kouře. Jack a Dale doprovodí nově příchozí do starého krámku a tenhle ptáček si dál pokuřuje, vznešeně vzdálený všemu, co se kolem děje. Wendell skrz prohnilou stěnu slyší, jak si Dulac a Jesperson stěžují na puch; jeden z nich zamručí Uch!, když uvidí mrtvolu. „Nazdar, kluci?“ říká Dulac. „Tu kravinu myslí vážně? Nazdar, kluci?“ Podle hlasů Wendell pozná, kde leží mrtvola, to jest kus od něj, u opačné stěny.

Než se tři policisté a Sawyer došourají zase dopředu, Wendell se vykloní, namíří fotoaparát a udělá si fotografii tajemného muže. K jeho hrůze se Kocour v klobouku okamžitě podívá jeho směrem a zeptá se: „Kdo mě to vyfotografoval?“ Wendell se rychle stáhne za roh, ale ví, že ho ten chlap určitě viděl. Ty sluneční brýle mířily přímo na něj! Ten chlap má uši jako netopýr – zaslechl cvaknutí závěrky. „Pojďte ven,“ slyší ho Wendell říkat. „Nemá cenu se schovávat, vím, že tam jste.“

Wendell má ze své pozice jen omezenou vyhlídku, takže vidí auto státní policie a za ním pontiac s protidrogovým propagátorem, kteří vyrazili ze zácpy na silnici. Zdá se, že tam situace dospěla k bodu varu. Pokud se Wendell nemýlí, zahlédl, jak jeden motorkář vytahuje nějakého chlapa z okna pěkného zeleného oldse.

Nejvyšší čas povolat kavalerii. Wendell vycouvá od budovy a zamává na vojsko. Teddy Runkleman zaječí: „Páni drazí!“ Doodles zavříská jako mrouskající kočka a Wendellovi čtyři asistenti proběhnou kolem něj a dělají přitom takový randál, že větší už si nelze přát.

13

Danny Tcheda a Pam Stevensová mají plné ruce práce se stále rozvášněnějším zástupem lidí, když uslyší, jak se blíží burácení motorek, a příjezd Hromské pětky je to poslední, co toho dne potřebují. Zbavit se Teddyho Runklemana a Freddyho Saknessuma bylo docela snadné, ale za necelých pět minut už byla silnice číslo 35 přecpaná lidmi, kteří si usmysleli, že jedině oni mají právo očumovat všechny ty malé mrtvolky, které prý leží ve výřadu v bývalém Edově občerstvení. Za každé auto, které se jim nakonec podařilo poslat zpátky, tu mají dvě další. Každému je nutno dlouze vysvětlovat, proč zrovna oni, daňoví poplatníci a ustaraní občané, by neměli být vpuštěni na místo činu, zvlášť tak tragického, tak strašlivého, tak… no, tak vzrušujícího. Většinou odmítají uvěřit, že uvnitř polozbořené budovy leží pouze tělo Irmy Freneauové; tři lidé po sobě obviní Dannyho, že napomáhá nějaké levotě, a jeden z nich přímo použije slovo „Rybářgate“. Kristepane. Spousta těchto lovců mrtvol kdovíjak klikatým způsobem přišla na to, že místní policie chrání Rybáře!

Někteří lidé přebírají růženec a přitom Dannyho seřvávají. Jedna paní mu mává před nosem krucifixem a oznamuje mu, že má hříšnou duši a přijde do pekla. Nejméně půlka z lidí, které pošle pryč, má u sebe foťáky. Co je to za lidi, kteří se v sobotu dopoledne vydají fotografovat mrtvé děti? Danny nakonec dojde k závěru: všichni si myslí, že je to úplně normální. Kdo je tu magor? On.

Muž z jednoho postaršího manželského páru z ulice Panny Mariany říká: „Mladíku, je vidět, že jste jediná osoba v tomto okrese, která nechápe, že kolem nás kráčí historie. Medge a já jsme přesvědčeni, že máme právo na upomínku.“

Upomínku?

Danny, celý upocený, mrzutý a strašně utahaný ztratí glanc. „Kamaráde, souhlasím s váma do posledního písmenka,“ řekne. „Kdyby bylo na mně, vy byste si s manželkou mohli vzít na památku zakrvácené tričko, možná i nějaký ten uříznutý prst. Ale co já zmůžu? S šéfem není rozumná řeč.“

Osazenstvo ulice Panny Mariany odfrčí pryč a je tak otřeseno, že se nezmůže ani na odpověď. Další pán ve frontě začne ječet, sotva se Danny nakloní k jeho oknu. Vypadá přesně tak, jak si Danny představuje George Rathbuna, ale hlas má chraptivější a trochu pronikavější. „Nemysli si, že nevidím, co děláš, gaunere!“ Danny to nahlas ocení, protože se tu snaží ochránit místo činu před zevlouny, a chlapík, který vypadá jako George Rathbun a sedí ve starém modrém Dodge Caravan očesaném o přední nárazník a pravé boční zrcátko zařve: „Trčím tu už dvacet minut, než se s tou dámou rozhoupáte! Doufám, že se nebudete divit, až zase v okolí dojde k nějaké SOUKROMÉ POLICEJNÍ AKCI!“

Přesně v této choulostivé chvíli Danny zaslechne nezaměnitelný rachot Hromské pětky, která se k němu řítí po silnici. Je mu mizerně už od chvíle, kdy našel před domovem důchodců bicykl malého Tylera Marshalla, a pomyšlení na to, že se bude rvát s Frňákem St. Pierrem, mu zaplní mozek tmavým mastným kouřem a vírem rudých jisker. Skloní hlavu a zahledí se přímo do očí brunátného dvojníka George Rathbuna. Hlas má najednou tichý a ledově monotónní. „Pane, jestli budete pokračovat podobným způsobem, nasadím vám pouta, zaparkuju vás na zadní sedadlo svého auta, dokud nebudu moci odejít, a pak vás odvezu na stanici a obviním vás ze všeho, co mě napadne. Nemluvím do větru. Teď prokažte sám sobě laskavost a vypadněte odtud.“

Chlap zavírá a otvírá ústa jako zlatá rybka. Na tlustém, beztak zarudlém obličeji se mu objeví světle červené skvrny. Danny mu dál hledí do očí a skoro doufá, že se naskytne záminka, aby ho mohl vsadit do klepet a podusit ho na zadním sedadle policejního auta. Chlapík chvilku uvažuje, ale opatrnost zvítězí. Sklopí oči, zařadí zpátečku a zacouvá skoro přímo do miaty, která stojí za ním.

„To je neuvěřitelný, co se tu děje,“ říká Pam. „Která slepičí prdel to vyslepičila?“

Stejně jako Danny sleduje, jak se k nim kolem řady čekajících aut blíží Frňák a jeho přátelé.

„To nevím, ale hrozně rád bych mu nacpal obušek do krku. A pak bych se poohlédl po Wendellovi Greenovi.“

„Tak to se nemusíš dívat daleko. Je v řadě, asi za šestým autem.“ Pam ukáže na Wendellovu pojízdnou šunku.

„Panebože,“ zavrčí Danny. „Vlastně jsem docela rád, že toho ubohýho nafoukance vidím. Aspoň mu můžu říct, co si o něm myslím.“ S úsměvem se skloní, aby promluvil s mladičkým klukem za volantem miaty. Kluk odjede a Danny posílá posunky pryč dalšího řidiče a přitom sleduje, jak se Hromská pětka přibližuje. Řekne Pam: „Jestli se mi tu teď Frňák bude natřásat, tak bude stačit, když to bude jenom vypadat na rvačku, a obušek půjde z pytle ven, přísahám Bohu.“

„Pak budeš mít spoustu papírování,“ připomíná mu Pam.

„Na to kašlu.“

„Tak jdeme na to,“ říká Pam a dodává, že jestli tasí pistoli, bude ho krýt.

Dokonce i řidiči, kteří se hlučně chtějí vecpat do fronty, na chvilku ztichnou a sledují Frňáka a jeho chlapce. Jak tak jedou, s vlasy a vousy rozevlátými a nehybnými tvářemi, vypadají, že jsou ochotni zpřerážet každému kosti na potkání. Dannymu Tchedovi začíná zrychlovat srdce a cítí, že se mu zaťal svěrač.

Ale motorkáři projedou kolem jeden za druhým, ani neotočí hlavu. Frňák, Myšák, Doktor, Synek a Kaiser – jedou pryč, nezastavují.

„Kruci,“ ucedí Danny, který nedokáže rozeznat, jestli se mu ulevilo, nebo jestli je zklamaný. Prudký úlek, který jím projede, jakmile motorkáři asi po třiceti metrech otočí do protisměru, až se rozletí štěrk, Dannymu napoví, že před chvílí to byla úleva, co cítil.

„Ach, to radši ne,“ zavrčí Pam.

Všechny hlavy v čekajících automobilech se otáčejí, když motorky sviští znovu kolem. Několik vteřin je slyšet jenom utichající rachot Harley Davidsonů.

Danny Tcheda si sundá klobouk a utře si čelo. Pam Stevensová se prohne v zádech a vydechne. Potom někdo zmáčkne klakson a hned se přidají další dvě houkačky a nějaký chlápek s prošedivělým mrožím vousem a v džínové košili nastrkuje odznak v koženém pouzdře a vysvětluje, že je bratranec okresního soudce a čestný člen policejního sboru La Riviere, což v podstatě znamená, že v životě nedostal pokutu za špatné parkování nebo rychlou jízdu a může jezdit, kam se mu zlíbí. Knír se roztahuje v širokém úsměvu. „Jenom mě nechte projet a můžete se vrátit ke své práci, policisto.“

Nepouštět ho dál, to je jeho práce, říká Danny a je nucen opakovat to třikrát, než se může věnovat dalšímu případu. Když pošle pryč několik dalších naježených občanů, zvedne oči, aby se podíval, jak dlouho ještě bude trvat, než bude moci vykázat Wendella Greena. Ten reportér už nemůže být daleko, nejvýš dvě tři auta. Jakmile Danny zvedne hlavu, zahoukají klaksony a lidé na něj začnou křičet. Pusťte nás tam! Hej, kámo, seš placenej z mých daní, pamatuješ? Chci mluvit s Dalem, chci mluvit s Dalem!

Několik mužů vystoupilo z aut. Míří prstem na Dannyho, ústa se jim pohybují, ale Danny nedokáže rozeznat, co ječí. Z místa za levým okem mu doprostřed mozku projede bolest jako rozžhavená železná tyčka. Něco je špatně: nikde nevidí Greenovo ošklivé červené auto. Kde sakra je? Kruci, kruci a ještě jednou kruci, Green se musel vysmeknout z řady a vjet na louku vedle Edova občerstvení. Danny se prudce otočí a pozorně se rozhlédne. Zlostné hlasy a houkačky mu dorážejí na záda. Nikde žádná otlučená červená toyota, nikde žádný Wendell Green. Kdopak ví, třeba to ten náfuka vzdal!

Za několik minut provoz prořídne a Danny a Pam si už myslí, že práce brzy skončí. Všechny čtyři pruhy silnice číslo 35 jsou prázdné, jako obvykle v sobotu ráno. Jediná dodávka, která jede kolem, ani nepřibrzdí a jede dál do Centralie.

„Myslíš, že bychom měli zajít tam?“ ptá se Pam a kývne směrem k ruinám.

„Možná, za pár minut.“ Danny nijak nedychtí dostat se na dosah toho puchu. Byl by naprosto spokojený, kdyby zůstal tady, dokud nepřijede soudní lékař a technici. Co vlastně ti lidi mají? Klidně by se vzdal dvoudenního platu, jen aby byl ušetřen pohledu na ubohé tělo Irmy Freneauové.

Potom oba zaslechnou dva různé zvuky naráz a žádný z nich je nepotěší. První patří nové vlně vozů, které se k nim ženou po silnici; druhý zvuk patří motorkám, které sjíždějí k místu činu odněkud zezadu.

„Dá se tam dostat nějakou jinou cestou?“ ptá se Danny nedůvěřivě.

Pam pokrčí rameny. „Vypadá to tak. Ale koukni – s Frňákovou partou se bude muset vypořádat Dale, protože my tu budeme mít práce nad hlavu.“

„Á kristepane,“ uleví si Danny. U odbočky se sjíždí takových třicet aut a dodávek a Danny a Pam vidí, že tito lidé jsou rozzlobenější a odhodlanější než první várka. Na konci zástupu stojí na krajnici auta, ze kterých vystupují muži a ženy a rovnou míří k oběma policistům. Řidiči vpředu mávají pěstmi a křičí, ještě než se vůbec pokusili na polní cestu odbočit. Je to neuvěřitelné, ale nějaká žena a dvě děti drží dlouhý transparent s nápisem chceme rybáře! Nějaký muž v zaprášeném starém cadillaku vystrčí z okna paži a nastavuje ručně namalovaný plakát: gilbertson musí odejít.

Danny se ohlédne a vidí, že Hromská pětka určitě našla postranní cestičku, protože čtyři z nich stojí před Edovým občerstvením a kupodivu vypadají jako agenti Tajné služby a Frňák St. Pierre je pohroužen do hovoru s šéfem. A ti dva tedy vypadají, jak napadne Dannyho, jako dvě hlavy státu domlouvající obchodní dohodu. To vůbec nedává smysl a Danny se vrací zase k autům, k těm šílencům s cedulemi a mužům a ženám, kteří se derou stále blíž.

Před Pam se postaví jedenasedmdesátiletý muž se sudovitým hrudníkem a bílou kozí bradkou, Hoover Dalrymple, a začne se dožadovat svých nezadatelných práv. Danny si pamatuje jeho jméno, protože asi před půl rokem Dalrymple začal rvačku v baru hotelu Nelson a teď už je tu zase, aby vykonal pomstu. „Já nebudu mluvit s vaším parťákem,“ ječí, „a nebudu poslouchat nic, co povídá, protože vašeho parťáka vůbec nezajímají práva lidí, co žijou v týdle obci.“

Danny pošle pryč oranžové subaru, které řídí zachmuřený mládenec v tričku s Black Sabbath, potom černou corvettu s dealerskou značkou z La Riviere a úžasně pěknou mladou ženou s úžasně vyvinutou pusou. Odkud se ti lidé berou? Nepoznává nikoho, jenom Hoovera Dalrymplea. Většina lidí, kteří teď stojí před Dannym, sem nejspíš přijela z okolí města.

Zrovna vyrazil na pomoc Pam, když mu rameno stiskne čísi ruka, a když se Danny ohlédne, uvidí Dalea Gilbertsona s Frňákem St. Pierrem po boku. Ostatní čtyři motorkáři se drží pár kroků za nimi. Ten, kterému se říká Myšák a je velký zhruba jako stodola, zachytí Dannyho pohled a zakření se.

„Co tu děláte?“ zeptá se Danny.

„Jenom klid,“ říká Dale. „Přátelé pana St. Pierrea se nabídli, že nám pomůžou zvládnou ten dav, a já myslím, že se nám jejich pomoc bude hodit.“

Danny zahlédne koutkem oka dvojčata Nearyových, která se derou dopředu, a zvedne ruku, aby je zarazil. „Co za to budou chtít?“

„Jednoduchou informaci,“ říká velitel. „Tak jo, chlapci, pusťte se do práce.“

Frňákovi kamarádi se rozdělí a vykročí k zástupu. Velitel se přesune k Pam, která na něj hledí nejdřív užasle, ale pak přikývne. Myšák zavrčí na Hoovera Dalrymplea a řekne. „Z moci úřední, která mi byla svěřena, ti nařizuju, abys okamžitě vypadl, Hoovere.“ Stařík zmizí tak rychle, že se snad rozplynul.

Ostatní motorkáři zapůsobí na rozzlobené čumily stejně. Danny doufá, že si dokážou udržet chladnou hlavu, i když budou muset čelit neustálému osočování: stotřicetikilový chlap, který vypadá jako Pekelný anděl, co se taktak ovládá, aby zuřivě nevybuchl, má na rebelující občany zázračný účinek. Motorkář nejblíž k Dannymu posílá Floyda a Franka Nearyových pryč jen tím, že proti nim pozvedne pěst. Když se soukají zpátky do auta, motorkář mrkne na Dannyho a představí se jako Kaiser Bill. Frňákovu kamarádovi se líbí dirigovat dav a urputným mračením málem prorazí širokánský úsměv, ale pod hladinou stejně bublá vztek.

„Kdo jsou ti ostatní?“ zeptá se Danny.

Kaiser Bill ukáže Doktora a Synka, kteří rozhánějí lidi napravo od Dannyho.

„Proč to, chlapi, děláte?“

Kaiser skloní hlavu, takže se jejich obličeje ocitnou na pět centimetrů od sebe. Jako by se Danny postavil býkovi. Z širokého obličeje a vousaté kůže čiší horko a zuřivost. Danny skoro čeká, že široké nozdry vyfouknou páru. Jedna zornice je menší než druhá; bělmo je protkané červenými nitkami. „Proč? Děláme to pro Amy. Copak vám to není jasné, policisto Tchedo?“

„Promiňte,“ zamumlá Danny. Samozřejmě. Doufá, že Dale dokáže ty hromotluky udržet na uzdě. Když pozoruje, jak Kaiser rozhoupává stařičký mustang bláhového kluka, který nestačil včas vycouvat, tak v duchu poděkuje, že motorkáři nemají u sebe žádné tupé předměty.

Prázdným prostorem, který před chvilkou zabíral mustang, projede policejní auto a zamíří k Dannymu a Kaiserovi. Když se prodírá mezi lidmi, jakási žena v tričku a krátkých kalhotách praští rukou do okénka spolujezdce. Auto konečně zastaví u Dannyho a ven vyskočí dva pomocníci, Bob Holtz a Paul Nestler, zůstanou civět na Kaisera a pak se zeptají, jestli Danny a Pam nepotřebují pomoct. „Jeďte dál a zeptejte se šéfa,“ říká Danny, i když by nemusel. Holtz a Nestler jsou hodní kluci, ale musejí se ještě hodně učit o řetězci podřízenosti a spoustu dalších věcí.

Asi za minutu a půl se objeví Bobby Dulac a Dit Jesperson. Danny a Pam na ně mávají, aby projeli, zatímco motorkáři se vrhnou do boje a odtahují skandující občany od dveří a kapot policejního auta. Přes zlostné výkřiky ozývající se z davu vpředu dolehnou k Dannymu zvuky rvačky. Připadá mu, že už je tu celé hodiny. Synek se mohutně rozhání pažemi, aby odstrčil lidi z cesty, a vynoří se vedle Pam, která dělá, co může. Myšák a Doktor se proderou na volnější prostranství. Kaiser, kterému teče z nosu krev a v koutku úst se mu vousy barví červeně, se rázně postaví vedle Dannyho.

Zrovna když zástup začne skandovat: „SAKRA NE, MY NEPŮJDEME! SAKRA NE, MY NEPŮJDEME!“, Holtz a Nestler se vrátí, aby pomohli udržet obrannou linii. Sakra ne, nepůjdeme? podiví se Danny. Nemělo by se to týkat spíš Vietnamu?

Danny si matně uvědomí, že odněkud zní policejní siréna, a dívá se, jak Myšák vkráčí do davu a srazí první tři lidi, na které dosáhne. Doktor se opře rukama o otevřené okno velmi povědomého oldsmobilu a zeptá se malého, připlešatělého řidiče, co tu sakra dělá. „Doktore, nech ho na pokoji,“ říká Danny, ale siréna znovu zahouká a přehluší ho.

I když ten mužíček za volantem oldsmobilu vypadá jako neschopný učitel matematiky nebo poslední úředníček, nechybí mu odhodlání gladiátora. Je to reverend Lance Hovdahl, Dannyho dávný učitel z nedělní školy.

„Myslel jsem, že bych mohl pomoci,“ říká reverend.

„Je tady takový randál, že vás pořádně neslyším. Pomůžu vám trochu blíž,“ říká Doktor. Hmátne oknem dovnitř a zároveň znovu houkne siréna a kolem auta druhou stranou projede auto státní policie.

„Nech toho, Doktore, zadrž!“ zařve Danny, když uvidí, jak dva muži v policejním voze, Brown a Black, natahují krky, aby jim neunikla podívaná na vousatého chlapa velikosti grizzlyho, který tahá luteránského kazatele oknem z auta. Za nimi sem pomalu popojíždí další překvapení, Arnold Hrabowski, Šílený Maďar, za čelním sklem jsou vidět jeho vytřeštěné oči, jako by ho ten okolní zmatek děsil.

Na konci řady to teď vypadá jako v bojové zóně. Danny rázně zamíří mezi ječící lidi a několik jich odstrčí, aby se mohl dostat k Doktorovi a svému učiteli z nedělní školy, který vypadá sice otřeseně, ale jinak naprosto v pořádku. „Tedy Danny, má ty dobroto,“ říká kazatel, „jsem opravdu rád, že tě tu vidím.“

Doktor na ně zírá. „Vy se znáte?“

„Reverende Hovdahle, tohle je Doktor,“ říká Danny. „Doktore, tohle je reverend Hovdahl, pastor z luteránského Mount Hebronu.“

„Prokrindáčka,“ říká Doktor a okamžitě začne oprašovat mužíčkovi klopy a tahat za okraje saka, jako by ho chtěl natáhnout do původního tvaru. „Promiňte, reverende, doufám, že jsem vám nic neudělal.“

Státním policistům a Šílenému Maďarovi se nakonec podaří promáčknout se mezi lidmi. Zvuková kulisa se ztlumí do mírného hudrování – Doktorovým přátelům se podařilo tak či onak umlčet nejhlučnější představitele opozice.

„Naštěstí je to okno širší než já,“ říká reverend.

„Povězte, možná bych k vám někdy mohl zajít a popovídat si,“ říká Doktor. „Poslední dobou jsem toho hodně načetl o křesťanství v prvním století. Však víte, Géza Vermès, John Dominic Crossan, Paula Fredriksenová, takové věci. Rád bych si s váma probral pár názorů.“ Reverend Hovdahl se chystá něco odpovědět, ale zaniká to v randálu, která náhle propukl na opačném konci cesty. Nějaká žena se tam rozječí jako Viktorka, je to nelidský jekot, při kterém se Dannymu zježí vlasy na zátylku. Připadá mu, že krajem se volně potulují šílenci tisíckrát nebezpečnější než Hromská pětka. Co se to tam sakra mohlo stát?

„Nazdar, chlapci?“ Bobby Dulac nedokáže zakrýt své rozhořčení a nejdřív se zahledí na Dalea, potom na Jacka. Jeho hlas stoupá a zní stále tvrději. „Tu kravinu myslí vážně? Nazdar chlapci?“

Dale si odkašle do pěsti a pokrčí rameny. „Chtěl, abychom ji našli.“

„No samozřejmě,“ říká Jack. „Pověděl nám, abychom sem přijeli.“

„Proč by to ale dělal?“ ptá se Bobby.

„Je pyšný na své dílo.“ Z jakýchsi temných křižovatek v Jackově paměti se ozve odporný hlas: Nepleť se do toho. Jestli mi zkřížíš cestu, roztahám tvoje střeva od Racine po La Riviere. Komu ten hlas patříval? Jack nemá jiný důkaz než vlastní přesvědčení, ale je mu jasné, že kdyby ten hlas dokázal určit, poznal by zároveň, kdo je Rybář. Ale nedokáže to; v této chvíli si Jack Sawyer dokáže vybavit jenom puch ještě horší, než je mračno puchu naplňující tuhle hroutící se chajdu – strašlivý pach, který přicházel z jihozápadu jiného světa. Ten také patřil Rybářovi nebo tomu, kým v tamtom světě je.

V hlavě se mu objeví myšlenka, hodná bývalé vycházející hvězdy oddělení vražd losangeleské policie. „Dale, myslím, že bys měl ten pásek s hovorem na 911 přehrát Henrymu.“

„Nechápu. Proč?“

„Henry dokáže zachytit věci, které neslyší snad ani netopýři. I když nepozná majitele, pozná z toho hlasu stokrát víc, než co teď víme.“

„No, strýc Henry nikdy žádný hlas nezapomene, to je pravda. Tak jo, vypadneme odtud. Za pár minut by se měli objevit ze soudního a taky technici.“

Jack jde pomalu za druhými dvěma muži a myslí na čepici Tylera Marshalla a na to, kde ji našel – ve světě, jehož existenci popíral víc než půlku života, ale do kterého se dnes ráno zase vrátil, z čehož mu ještě teď probíhají tělem vlny šoku. Rybář mu tu čepici nechal v Teritoriích, v zemi, o které Jack poprvé slyšel, když mu bylo šest – když bylo Jackymu šest a tatínek hrál na klakson. Všechno se mu vybavuje, to nesmírné dobrodružství, i když si to nepřeje, ale ono se musí připomenout: síly mimo něj ho chytají za zátylek a táhnou vpřed. Vpřed do minulosti! Rybář je pyšný na své dílo, ano, Rybář se jim schválně vysmívá – to je tak očividné, že to žádný ze tří mužů ani nevysloví nahlas – ale Rybář hází návnadu jenom Jacku Sawyerovi, který jediný byl v Teritoriích. A jestli je tohle pravda, jakože musí být, potom –

– potom jsou Teritoria a všechno, co je v nich, nějak zapleteno do těchto zrůdných zločinů a Jack se ocitl v dramatu, které bude mít nesmírné důsledky, jež v této chvíli nedokáže pochopit. Věž. Paprsek. Viděl to v textu napsaném sice jeho rukou, ale matčiným rukopisem, cosi o Věži, která padá, a Paprscích, které praskají: jsou to kousky skládačky, i když neví, co znamenají, stejně jako Jackovo bytostné přesvědčení, že Tyler Marshall je stále naživu, uklizený v některém koutě toho druhého světa. Vědomí, že o ničem takovém nemůže s nikým mluvit, dokonce ani s Henrym Leydenem, v něm probouzí strašný pocit osamělosti.

Jackovy myšlenky zažene randál a zmatek, který najednou vybuchne před chatrčí. Podle zvuku to vypadá na indiánský útok ze staré kovbojky, ozývá se jekot a halekání a dusot nohou. Nějaká žena pronikavě zaječí jako policejní siréna, které si Jack maně všiml před chvílí. Dale jen zamumlá „šmarjá“ a rozběhne se a Bobby a Jack se rozběhnou za ním.

Na zarostlém štěrkovém plácku před bývalým Edovým občerstvením pobíhá půl tuctu lidí, kteří vypadají, že se zbláznili. Dit Jesperson a Frňák jsou pořád příliš ohromení, než aby reagovali, takže se jen dívají, jak ti cvoci lítají sem a tam. Ti blázni dělají hrozný randál. Jeden chlap křičí: „ZABIJTE RYBÁŘE! ZABIJTE TOHO HNUSNÝHO PARCHANTA!“ Jiný řve: „PRÁVO A POŘÁDEK A PIVO ZADARMO!“ Jakási hubená postava v montérkách se toho hesla chytí: „PIVO ZADARMO! CHCEME PIVO ZADARMO!“ Příšerka příliš stará na odvážné tílko a džíny škobrtá dokola, mává rukama a ječí z plných plic. Všichni se šklebí, takže je každému jasné, že provádějí nějaký pitomý žert. Užívají si jako nikdy v životě.

Z opačného konce fronty aut se blíží vůz státní policie s pontiakem Šíleného Maďara v patách. Uprostřed všeho zmatku Henry Leyden nakloní hlavu a usměje se pro sebe.

Jakmile Dit Jesperson uvidí, že si jeho šéf bere na starost jednoho z těch potrhlých chlápků, vrhne se také do akce a vyhlédne si Doodles Sangerovou, na kterou má pifku už od té doby, co ho jednou pozdě v noci v hotelu Nelson odpálkovala. Dit pozná Teddyho Runklemana, vysokého přitroublého chlapíka se zlomeným nosem, kterého právě honí Dale; a pozná také Freddyho Saknessuma, ale Freddy je na něho nepochybně příliš rychlý, a kromě toho má Dit pocit, že kdyby se Freddyho Saknessuma dotkl, za nějakých osm hodin by ho nejspíš sklátila nějaká hodně ošklivá choroba. Bobby Dulac si bere na starost toho hubeňoura, takže Dit se zaměří na Doodles a už se těší, jak s ní sekne do trávy a přinutí ji zaplatit za ty nadávky, kterými ho počastovala tehdy v tom špinavém baru u Nelsona před šesti lety. (Před dobrým tuctem vybraných existencí z French Landingu ho Doodles přirovnala k smradlavému, pajdavému voříškovi Tubbymu, kterého tehdy šéf měl.)

Dit se jí podívá do očí a ona na vteřinu přestane poskakovat, zůstane nehybně stát a maličko mu vábivě pokyne prsty na obou rukou. Dit se na ni vrhne, ale když se dostane na místo, kde stála, Doodles už je skoro dva metry napravo, protože se pohybuje na nohou jako zkušený hráč košíkové. „Tubby – Tubby,“ říká. „Pojď si pro to, Tubičku.“ Dit se rozzuří, hmátne po ní, ale mine a skoro ztratí rovnováhu. Doodles odhopsá pryč, chechtá se a častuje ho nenávistnými výrazy. Dit to nechápe – proč se Doodles prostě nesebere a neuteče? Jako by skoro chtěla, aby ji chytil, ale nejdřív si zahrají na honičku.

Po dalším prudkém výpadu, kterým mine cíl sotva o pár centimetrů, si Dit Jesperson utře pot z čela a rozhlédne se. Bobby Dulac už nasazuje želízka tomu hubeného chlapíkovi, ale Dale a Hollywood Sawyer si vedou skoro stejně mizerně jako Dit. Teddy Runkleman a Freddy Saknessum uhýbají a kličkují před svými pronásledovateli a oba se přitom chechtají jako idioti a pokřikují ta přiblblá hesla. Proč je ta chátra vždycky tak hbitá? Dit se domnívá, že krysy jako Runkleman a Saknessum jsou nuceni cvičit své nohy mnohem častěji než obyčejní lidé.

Ožene se po Doodles, která mu zase proklouzne a začne vyhazovat nohama a výskat do rytmu. Dit přes rameno zahlédne, že Hollywood konečně přelstil Saknessuma, chytil ho kolem pasu a strhl na zem.

„Nemusíte se mi tak mačkat na zadek,“ říká Saknessum. Mrskne očima stranou a letmo přikývne. „Hej, Runksi.“

Teddy Runkleman se na něj podívá, a také mrkne. Zastaví se. Dale řekne: „Co je, došel vám dech?“

„Večírek skončil,“ říká Runkleman. „Hele, trošku jsme si s váma zašpásovali, víte?“

„Ále, Runksi, já si chci ještě hrát,“ říká Doodles a ještě několikrát zavrtí zadkem. Frňák St. Pierre bleskově nastaví své mohutné tělo mezi ni a Dita. Udělá krok a zabručí přitom jako diesel v příkrém kopci. Doodles se pokusí pozpátku odtancovat, ale Frňák ji popadne a už ji nese k veliteli.

„Frňáku, copak ty mě už nemáš rád?“ ptá se Doodles.

Frňák znechuceně zamručí a odloží ji před velitele. Dva státní policisté, Perry Brown a Jeff Black, se drží vpovzdáli a vypadají ještě znechuceněji než motorkář. Kdyby se Ditovy duševní pochody daly přepsat do normálního jazyka, výsledek by zněl: Musí v té palici něco mít, když vaří pivo Kingsland, protože to je fakticky dobrý pivo. A koukněte na šéfa! Ten je vzteky tak bez sebe, že si ani nevšiml, že nám ten případ za chvíli seberou.

„Vy jste ŠPÁSOVALI?“ zařve šéf. „Co to s váma je, IDIOTI? Copak nemáte kouska úcty k té ubohé holce, co tam leží?“

Státní policisté se začnou sunout blíž, aby převzali velení, a Dit vidí, že Frňák na okamžik ztuhl překvapením, ale pak se pokud možno nenápadně oddělí od skupiny. Nikdo si ho nevšimne, jenom Dit Jesperson – obrovitý motorkář prostě dostal své sousto a jeho úkol skončil. Arnold Hrabowski, kterého za Brownem a Blackem skoro nebylo vidět, strká ruce do kapes, choulí ramena a podívá se na Dita omluvně a zahanbeně zároveň. Dit to nechápe: Co se má Šílený Maďar co cítit provinile? Sakra, vždyť sem akorát přijel. Dit se podívá znovu na Frňáka, který se zamyšleně přibližuje z boku k chatrči a – jaké překvapení! – tam stojí miláček obecenstva a nejoblíbenější reportér, pan Wendell Green, nyní poněkud polekaný. Od dna se asi zvedá kdejaká špína, pomyslí si Dit.

Frňák má rád ženy, které jsou chytré a vyrovnané jako Medvědí holka; pitomé káči jako Doodles bytostně nesnáší. Hmátne před sebe, popadne dvě hrstě rozměklého masa navlečeného do umělého hedvábí a strčí mrskající se Doodles pod paži.

Doodles vříská: „Frňáku, ty už mě nemiluješ?“

Spustí tu bezduchou slípku na zem před Dalea Gilbertsona. Když Dale konečně začne řvát na ty čtyři přerostlé puberťáky, vzpomene si Frňák na znamení, které dával Freddy Runksiemu, a podívá se přes šéfovo rameno ke staré budově. Nalevo od rozpadajícího se šedivého vchodu stojí Wendell Green a míří fotoaparátem na skupinku před sebou, je ve svém živlu, shýbá se a naklání, ukračuje sem a tam a přitom cvaká fotky. Když čočkami aparátu uvidí, že se na něj dívá Frňák, Wendell se narovná a skloní fotoaparát. Na obličeji se mu objeví křivý úsměv.

Green se sem musel nějak vetřít zezadu, pomyslí si Frňák, protože policajti vpředu by ho sem v žádném případě nepustili. Když o tom tak uvažuje, Doodles a celý ten spolek se sem museli dostat stejným způsobem. Doufá, že se o té cestě nedozvěděli tak, že ho sledovali, ale i to bylo možné.

Reportér nechá viset aparát na přezce kolem krku, začne se bokem sunout pryč od chatrče a přitom nespouští oči z Frňáka. Vypadá tak provinile a polekaně, že Frňákovi připomíná hyenu kradoucí se k mršině. Wendell Green se Frňáka nepochybně bojí a Frňák se mu nediví. Green má štěstí, že mu Frňák ještě neutrhl hlavu a zatím o tom jenom mluví. Ale… to hyení chování připadá Frňákovi vzhledem k okolnostem hrozně divné. Přece se nebojí, že by ho Frňák zmlátil před tolika policajty?

Greenova nejistota způsobí, že se Frňákovi v hlavě propojí s posunky, které na sebe dělali Runkleman a Freddy. Když uhýbali pohledem, kamsi se dívali, a zřejmě se dívali na toho reportéra! On to všechno předem nachystal. Green využil ten spolek pro odlákání pozornosti od toho, co prováděl se svým fotoaparátem. Taková hnusná slizkost, taková morální hniloba Frňáka rozzuří. Napružený a znechucený se potichu oddělí od Dalea a ostatních policistů a zamíří k Wendellovi Greenovi a hledí přitom reportérovi upřeně do očí.

Vidí, že Wendell váhá, jestli má utéct, ale pak ten nápad zavrhne, nejspíš proto, že ví, že by stejně neměl šanci.

Když se k němu Frňák přiblíží na tři metry, řekne Green: „Nepotřebujeme tady žádné potíže, pane St. Pierre. Jenom dělám svou práci. To určitě chápete.“

„Já chápu spoustu věcí,“ říká Frňák. „Kolik jsi zaplatil těm šaškům?“

„Komu? Jakým šaškům?“ Wendell předstírá, že si Doodles a ostatních všiml až teď. „Ach, vy myslíte je? To oni dělali ten hrozný kravál?“

„A proč něco takového dělali?“

„Nejspíš proto, že jsou to zvířata.“ Svým výrazem Wendell dává najevo velkou touhu přiřadit se s Frňákem na stranu lidských bytostí, na rozdíl od zvířat, jako je Runkleman a Saknessum.

Frňák si dává pozor, aby stále hleděl Greenovi do očí a ne na jeho fotoaparát, znovu k němu vykročí a řekne: „Wendy, ty seš ale fakt číslo, víš to?“

Wendell zvedne ruce, aby Frňáka zastavil. „Hele, možná jsme se někdy neshodli, ale –“

Frňák, stále s pohledem upřeným Greenovi do očí, sevře do pravačky fotoaparát a levou dlaň opře Wendellovi o hrudník. Potom pravou rukou trhne vzad a levou pořádně do Greena strčí. Něco musí prasknout a Frňákovi je naprosto jedno, jestli to bude Greenův krk, nebo přezka aparátu.

Ozve se zvuk, jako když práskne bičem, a reportér odletí kousek pozpátku, jen tak tak se mu podaří zůstat na nohou. Frňák už vytahuje aparát z pouzdra, ze kterého visí dva pruhy přetržené kůže. Upustí pouzdro na zem a obrací aparát v mohutných tlapách.

„Hele, to nedělejte!“ říká Wendell, sice trochu hlasitěji, než je obvyklý tón řeči, ale přece jen ještě nekřičí.

„Co to je, stará F2A?“

„Když to víte, tak víte taky, že je to poctivá klasika. Dejte mi ho.“

„Já mu nic neudělám, jenom ho vyčistím.“ Frňák cvaknutím otevře zadní kryt, zastrčí jeden tlustý prst pod exponovaný film a vytrhne ven celou cívku. Usměje se na reportéra a hodí film do trávy. „Vidíš, jak se mu ulevilo, když už v sobě nemá ten hnůj? Je to pěkný aparátek – neměl bys do něho strkat takovou špínu.“

Wendell se neodvažuje dát najevo, jak zuří. Mne si odřené místo na zátylku a vrčí: „Ta takzvaná špína je moje živobytí, ty blbče, ty kreténe. Tak mi ten foťák vrať.“

Frňák mu ho nedbale podá. „Trochu mumláš, nějak jsem ti nerozuměl. Co jsi říkal?“

Wendell se místo odpovědi na něj jenom nenávistně podívá a vytrhne mu fotoaparát z ruky.

Když oba státní policisté nakonec vykročí, pocítí Jack zklamání a úlevu dohromady. Je jasné, co se chystají udělat, tak ať to udělají. Perry Brown a Jeff Black seberou případ Rybář Daleovi a povedou vlastní vyšetřování. Od této chvíle bude mít Dale štěstí, jestli se občas dostane aspoň k drobečkům ze státního stolu. Jack nejvíc lituje toho, že Brown a Black museli nakráčet přímo do tohoto blázince, do toho cirkusu. Čekali na svou chvíli tak dlouho – v podstatě čekali, než ten místní policista prokáže svou neschopnost –, ale to, co se teď stane, bude pro Dalea veřejným pokořením, a Jack si přeje, aby se to nestalo. Nedokázal si představit, že by mohl být vděčný za příjezd motorkářského gangu, ale přesně tak daleko to došlo. Frňák St. Pierre a jeho kumpáni zadrželi dav daleko účinněji než Daleovi policisté. Otázkou je, jak se to všichni ti lidé dozvěděli?

Kromě toho, že bude poškozena Daleova pověst a sebevědomí, však Jack jen málo lituje toho, že případ přejde pod jinou jurisdikci. Jenom ať Brown a Black prošmejdí každý sklep ve Francouzském okrese: Jack má pocit, že se nedostanou o nic dál, než jim Rybář dovolí. Aby se někdo dostal dál, musí podle Jacka putovat směrem, jaký by Brown a Black nikdy nezvolili, navštívit místa, která podle nich rozhodně neexistují. Jít dál, to znamená spřátelit se s opopanaxem, a lidé jako Brown a Black nedůvěřují ničemu, co třeba jenom páchne jako opopanax. Což znamená, že přes všechno, co si Jack říkal už od vraždy Amy St. Pierreové, bude muset chytit Rybáře on sám. Možná ne úplně sám. Koneckonců Dale teď bude mít pro sebe mnohem víc času, a ať už s ním státní policie provede cokoli, Dale je do případu příliš ponořený, než aby ho nechal úplně plavat.

„Veliteli Gilbertsone,“ říká Perry Brown, „myslím, že už jsem viděli dost. Tomuhle říkáte zabezpečení místa činu?“

Dale nechá být Teddyho Runklemana a bezmocně se otočí ke státním policistům, kteří stojí bok po boku jako útočné komando. Podle jeho výrazu Jack pozná, že Dale přesně ví, co se stane, a že doufá, že to nebude surově pokořující. „Udělal jsem všechno, co bylo v mé moci, abych toto místo zabezpečil,“ říká Dale. „Po tom telefonátu jsem mluvil se svými muži osobně a nařídil jim, aby sem přijížděli ve dvojicích a v rozumných intervalech, abychom nevzbudili žádnou pozornost.“

„Veliteli, nejspíš jste museli použít rádio,“ říká Jeff Black. „Protože někdo vás určitě odposlouchával.“

„Já jsem rádio nepoužil,“ ohradí se Dale. „A moji lidi mají dost rozumu, než aby tu zprávu roznášeli. Ale víte co, policisto Blacku? Jestli Rybář zavolal k nám na 911, možná anonymně zatelefonoval i několika občanům.“

Teddy Runkleman přihlíží této diskusi jako divák na tenisovém finále. Perry Brown říká: „Pěkně jedno po druhém. Co zamýšlíte provést s tímto mužem a jeho přáteli? Obviníte je? Ten jeho obličej už mi jde pěkně na nervy.“

Dale chvilku přemýšlí, potom řekne: „Neobviním je. Vypadni, Runklemane.“ Teddy začne couvat a Dale říká: „Ještě chvilku vydrž. Jak jste se sem dostali?“

„Zadní cestou,“ odpoví Teddy. „Vede sem přímo od Goltze. Hromská pětka přijela stejnou cestou. Taky ten slavnej reportér, pan Green.“

„Wendell Green je tady?“

Teddy ukáže ke stěně stavení. Dale se ohlédne a Jack se podívá stejným směrem zrovna ve chvíli, kdy Frňák St. Pierre vytrhává z aparátu film a Wendell Green zoufale přihlíží.

„Ještě jednu otázku,“ říká Dale. „Jak jste se dozvěděli, že tu je tělo malé Freneauové?“

„U Eda bylo pět nebo šest mrtvol, to jsem slyšel já. Můj brácha Ernald mi zavolal a řekl mi to. Slyšel to od svý holky.“

„Tak běž, vypadni odtud,“ říká Dale a Teddy Runkleman odkráčí, jako by právě dostal medaili vzorného občana.

„Tak dobrá,“ ozve se Perry Brown. „Veliteli Gilbertsone, to byla poslední kapka. Od této chvíle vyšetřování povede poručík Black a já. Chci kopii pásku s telefonáty na číslo 911 a všechny poznámky a prohlášení, které jste vy a vaši policisté získali. Budete zcela podřízen státní policii a budete plně spolupracovat, pokud budete vyzván. Budete informován, jak uváží poručík Black a já.

Pokud vás zajímá můj názor, veliteli Gilbertsone, dostáváte mnohem víc, než si zasloužíte. V životě jsme neviděli větší zmatek na místě činu. Porušil jste zabezpečení tohoto místa do neuvěřitelné míry. Kolik vás vstoupilo do té… té stavby?“

„Tři,“ říká Dale. „Já, policista Dulac a poručík Sawyer.“

„Poručík Sawyer,“ opakuje Brown. „Promiňte, ale poručík Sawyer znovu nastoupil u losangeleské policie? Stal se oficiálním členem vašeho oddělení? A jestli ne, proč jste mu umožnil přístup do té budovy? Co tady pan Sawyer vůbec dělá?“

„Vyřešil víc vražd, než se nám všem dohromady podaří do nejdelší smrti.“

Brown se na Jacka zle podívá a Jeff Black hledí přímo před sebe. Arnold Hrabowski, který stojí za státními policisty, také pohlédne na Jacka Sawyera, ale úplně jinak než Perry Brown. Arnold má výraz člověka, který si zoufale přeje, aby byl neviditelný, a když zjistí, že se na něj Jack dívá, rychle se podívá jinam a přešlápne.

Aha, pomyslí si Jack. Samozřejmě, Šílený Šílený Šílený Maďar, to je ono.

Perry Brown se Dalea zeptá, co tady dělají pan St. Pierre a jeho přátelé, a Dale odpoví, že pomáhají zadržet dav. Jestlipak Dale informoval pana St. Pierrea, že výměnou za tuto službu bude informován o postupu vyšetřování? Něco takového, ano.

Jack ustoupí a zamíří mírným obloukem stranou, kde se nakonec setká s Arnoldem Hrabowskim.

„Neuvěřitelné,“ ucedí Brown. „Povězte mi, veliteli Gilbertsone, rozhodl jste se chvíli počkat, než budete informovat poručíka Blacka a mě?“

„Udělal jsem všechno přesně podle předpisu,“ říká Dale. Na další otázku odpoví, že ano, zavolal soudního lékaře a techniky, které mimochodem právě vidí přijíždět.

Šílený Maďar se snaží ovládat, ale jeho úsilí má za následek pouze to, že vypadá, jako by se mu urgentně chtělo na záchod. Když mu Jack položí ruku na rameno, Šílený Maďar ztuhne jako papírový indián v trafice.

„Jenom klid, Arnolde,“ říká Jack a pak zesílí hlas. „Poručíku Blacku, jestli přebíráte tento případ, tak byste měl znát jistou informaci.“

Brown a Black mu věnují pozornost.

„Ten muž, který volal na 911, volal z veřejného automatu u večerky na silnici číslo 35 ve French Landing. Dale ten telefon nechal zabezpečit a majitel ví, že nemá nikomu dovolit na něj sahat. Možná byste z toho přístroje dostali pár užitečných otisků.“

Black si naškrábe cosi do zápisníku a Brown říká: „Pánové, myslím, že vaše role zde skončila. Veliteli, řekněte svým lidem, aby rozpustili to shromáždění u odbočky ze silnice. Až soudní lékař a já vyjdeme z té budovy, nechci tam vidět ani jedinou osobu včetně vás a vašich policistů. Někdy během týdne vám zavolám, pokud budeme mít něco nového.“

Dale se beze slova otočí a ukáže Bobbymu Dulacovi na zácpu u odbočky, která se zmenšila na několik tvrdohlavých duší opírajících se o svá auta. Brown a Black si potřesou rukou s lékařem a už se radí s odborníky z technického útvaru.

„Tak, Arnolde,“ začne Jack, „líbí se ti, že jsi policajtem, že?“

„Mně? Já jsem hrozně rád policajtem.“ Arnold se nedokáže přinutit, aby se podíval Jackovi do očí. „A byl bych dobrý policista, to vím určitě, ale velitel mi moc nedůvěřuje.“ Vrazí roztřesené ruce do kapes u kalhot.

Jackovi krvácí srdce nad tím dojemným zoufalcem, ale zároveň zápasí s touhou kopat ho do zadku tak dlouho, až by ho dokopal k hlavní silnici. Dobrý policista? Arnold by nedokázal být ani dobrým skautem. Kvůli němu Daleovi veřejně strhli výložky, takže má nejspíš pocit, jako by ho strčili do klády. „Ale ty jsi přece neposlechl rozkaz, že, Arnolde?“

Arnold sebou škubne jako strom, do kterého udeří blesk. „Co? Já nic neprovedl.“

„Někomu jsi to řekl. Možná jsi to pověděl několika lidem.“

„Ne!“ Arnold prudce vrtí hlavou. „Jenom jsem zavolal své ženě, nic víc.“ Prosebně se podívá na Jacka. „Rybář přece mluvil se mnou, pověděl přímo mně, kam strčil tělo té holčičky, a já chtěl, aby to Paula věděla. Čestné slovo, Holl – poručíku Sawyere, já jsem si nemyslel, že někomu pak bude volat, já jsem jí to chtěl jenom říct.“

„Mizerný nápad, Arnolde,“ říká Jack. „Povíš veliteli, co jsi udělal, a povíš mu to okamžitě. Protože Dale si zaslouží, aby věděl, co se pokazilo, a neměl by dávat vinu sobě. Máš Dalea rád, ne?“

„Velitele?“ Arnoldovi se zachvěje hlas úctou k veliteli. „Jistěže. On je… on je skvělý. Ale nevyhodí mě?“

„To záleží na něm, Arnolde,“ říká Jack. „Podle mě by sis to zasloužil, ale třeba budeš mít štěstí.“

Šílený Maďar se odšourá k Daleovi. Jack chvilku pozoruje jejich rozhovor, pak přejde kolem nich ke staré budově, kde stojí Frňák St. Pierre a Wendell Green tváří v tvář a nespokojeně mlčí.

„Zdravím vás, pane St. Pierre,“ říká. „A vás taky, Wendelle.“

„Podávám stížnost,“ ozve se Green. „Chystám nejlepší článek svého života a tenhle hulvát mi zničí celý film. Takhle se nesmí s tiskem zacházet; máme právo fotografovat, co se nám sakra zachce.“

„Ty bys nejspíš klidně řekl, že máš právo fotografovat taky moji mrtvou dcerku, že.“ Frňák zamračeně hledí na Jacka. „Ten mizera zaplatil Teddymu a těm ostatním vylízancům, aby začali blbnout, aby si pak nikdo nevšiml, že leze dovnitř. Vyfotografoval tu holčičku.“

Wendell zaboří ukazovák Jackovi do hrudi. „Nemá na to žádný důkaz. Ale něco vám povím, Sawyere. Vás jsem vyfotografoval taky. Schovával jste do své dodávky důkaz, viděl jsem to jako na dlani. Takže si dobře rozmyslete, než se mi pokusíte lézt do cesty, protože vás můžu roznést na kopytech.“

Jackovi zaplní hlavu nebezpečná červená mlha. „Vy jste chtěl prodat fotografie té mrtvé holčičky?“

„Co je to s váma?“ Wendell Green se nepříjemně ušklíbne. „Vy taky nejste zrovna jako lilie, že? Možná bychom si mohli navzájem vypomoct, co?“

Ta červená mlha tmavne a zaplní i Jackovy oči. „My že si můžeme navzájem vypomoct?“

Frňák St. Pierre, který stojí vedle Jacka, svírá a rozvírá obrovské pěsti. Jack ví, že Frňák pochopil jeho slova správně, ale vidina hromady dolarů zatemnila Wendellovi Greenovi mozek, takže chápe Jackovu výhrůžku jako jednoduchou otázku.

„Vy mě necháte strčit do foťáku nový film a nafotit, co potřebuju, a já na vás neřeknu ani slovo.“

Frňák skloní hlavu a znovu sevře pěsti.

„Něco vám povím. Nejsem lakomec – možná bych se mohl s vámi i podělit, řekněme deset procent z výdělku.“

Jack by nejradši reportérovi přerazil nos, ale spokojí se s tvrdou ranou do žaludku. Green se chytí za břicho a zlomí se v pase, pak upadne na zem. Prudce zrudne v obličeji a snaží se popadnout dech. V očích má šokovaný a užaslý pohled.

„Koukněte, já taky nejsem lakomec, Wendelle. Nejspíš jsem vám ušetřil tisíce dolarů za zubaře a za rovnání přeražené sanice.“

„Nezapomeňte na plastickou operaci,“ přidá se Frňák a zavrtá pěst do dlaně druhé ruky. Vypadá, jako by mu někdo z prostřeného stolu ukradl oblíbený zákusek.

Wendellův obličej nabírá fialovorudý odstín.

„Pro vaši informaci, Wendelle, nevím, co jste viděl, ale já žádný důkaz neskrývám. Nanejvýš ho odhaluji, i když pochybuji, že tomu rozumíte.“

Greenovi se podaří vcucnout tak patnáct kubíků vzduchu.

„Až zase naberete dech, vypadněte odtud. I kdybyste se měl plazit. Vraťte se do auta a odjeďte. A proboha, hoďte sebou, protože tady náš přítel vás jinak nejspíš posadí na zbytek života na kolečkové křeslo.“

Wendell Green se pomalu vyhrabe na kolena, znovu si hlučně lokne kyslíku, zvedne se a napůl se napřímí. Zamává na ně otevřenou dlaní, není však jasné, co tím míní. Možná říká Frňákovi a Jackovi, aby se k němu nepřibližovali, nebo že už jim nebude dělat problémy, možná obojí. Green, stále zlomený v pase a s rukama přimáčknutýma na břicho, se klopýtavě vydá kolem budovy dozadu.

„Myslím, že bych ti měl poděkovat,“ říká Frňák. „Díky tobě jsem mohl dodržet slib, kterej jsem dneska dal svý starý. Ale musím říct, že Wendell Green je maník, kterýho bych opravdu moc rád rozebral na kusy.“

„Chlape,“ říká Jack, „měl jsem co dělat, abych se sem dostal dřív, než se do toho pustíš.“

„To je pravda, držel jsem se už z posledních sil.“

Oba muži se usmějí. „Frňák St. Pierre,“ říká Frňák a podá mu ruku.

„Jack Sawyer.“ Jack ruku přijme a prožije bolestnou vteřinu.

„Necháte všechnu práci na těch státních, nebo budete dál makat po svým?“

„Co myslíš?“ říká Jack.

„Kdybys někdy potřeboval pomoct nebo chtěl posily, stačí říct. Protože já toho parchanta chci dostat, a podle mě máš větší šanci ho najít než kdokoli jinej.“

Cestou zpátky do Norského údolí řekne Henry: „Ach, Wendell tu holčičku fotografoval, to ano. Když jsi vyšel z budovy a vracel se k dodávce, slyšel jsem, že někdo udělal několik fotografií, ale myslel jsem si, že to mohl být Dale. Pak jsem to uslyšel znovu, když jste byli s Dalem a Bobbym Dulacem uvnitř, a já si uvědomil, že někdo fotografuje mě! No tedy, říkám si, to musí být pan Wendell Green, a řekl jsem mu, aby se přestal schovávat za rohem. A zrovna v té chvíli tam vtrhli ti lidé, řvali a ječeli. A zároveň jsem uslyšel, jak se pan Green vykradl zpoza rohu, vešel dovnitř a udělal několik fotografií. Potom se vykradl zase ven a zůstal stát vedle budovy, kde se s ním chytil tvůj přítel Frňák a postaral se o ostatní. Frňák je pozoruhodný chlapík, že?“

„Henry, chystal ses mi to říct?“

„Jistě, ale ty jsi tam různě pobíhal a já věděl, že Wendell Green neodejde, dokud ho někdo nevyhodí. Už nikdy nepřečtu ani slovo, které napíše. Nikdy.“

„Souhlasím,“ říká Jack.

„Ale ty to s tím Rybářem nevzdáš, že ne? I přes ty řeči toho nafoukaného státního policajta.“

„Teď už to vzdát nemůžu. Abych ti řekl pravdu, myslím, že ty bdělé sny, o kterých jsem se ti včera zmiňoval, s tím případem souvisí.“

„Kýho výra. Tak teď se vrátíme k Frňákovi. Opravdu řekl, že chce Wendella rozebrat na kusy?“

„Ano, myslím, že ano.“

„To musí být fascinující člověk. Od svého synovce jsem vyrozuměl, že Hromská pětka tráví sobotní odpoledne a večery v baru Sand. Příští týden možná nastartuju Rhodino staré auto a zajedu si do Centralie, dám si pár piv a pořádně si s panem St. Pierrem pokecám. Nepochybně má zajímavý vkus, co se hudby týče.“

„Ty chceš jet do Centralie?“ Jack se zahledí na Henryho, který se té absurditě pouze usměje.

„Slepci dokážou řídit velmi dobře,“ říká Henry. „Nejspíš řídí mnohem líp než většina lidí s normálním zrakem. Aspoň Ray Charles to umí.“

„Ale no tak, Henry. Proč si myslíš, že Ray Charles umí řídit auto?“

„Ptáš se proč? Protože jednou v noci v Seattlu, to bylo, hm, před čtyřiceti lety, jsem měl vystoupení v KIRO a Ray mě vzal na projížďku. Jelo se mi jako v peřince. Vůbec žádné problémy. Drželi jsme se samozřejmě postranních silnic, ale Ray to vytáhl na devadesát, to vím určitě.“

„A to ses nebál, tedy pokud se to opravdu stalo?“

„Cože? Samozřejmě jsem se nebál. Dělal jsem mu navigátora. Rozhodně si nemyslím, že by mi dělalo potíže dojet do Centralie po té ospalé venkovské silnici. Jediný důvod, proč slepci neřídí auta, tkví v tom, že jim to nedovolí ostatní lidé. Je to věc převahy moci. Chtějí, abychom zůstali stranou. Frňák St. Pierre by tomu dokonale rozuměl.“

„A já si myslel, že pojedu do blázince až dnes odpoledne,“ poznamená Jack.

14

Silnice číslo 93, která se řadou serpentin šplhá do příkrého kopce mezi Norským údolím a Ardenem, se na vrcholu zužuje do dvou pruhů, narovnává se a míří dlouhým prudkým svahem rovnou do městečka, a na východ od silnice se kopec rozprostírá do travnaté plošiny. Na ty, kdo se tu rozhodli na několik minut zastavit a pokochat se tím úžasným rozhledem, čekají dva ošumělé červené piknikové stolky. Na patnáct mil daleko se klidnou krajinou, i když ne zcela fádní, protože ji protkávají potoky a polní cesty, prostírá mozaika polí. Obzor tvoří zubatá hradba modrozelených kopců. Na nebeské báni visí bílé mraky jako čerstvě vyprané prádlo na bělení.

Fred Marshall zamíří se svým Fordem Explorer na štěrkovou krajnici, zastaví a řekne: „Dovolte, abych vám něco ukázal.“

Když Jack u svého domu nastupoval do exploreru, nesl mírně obnošený černý kožený kufřík a ten teď leží na jeho kolenou. Vedle rukojeti kufříku jsou zlatě vyraženy iniciály Jackova otce P. S. S., což znamená Philip Stevenson Sawyer. Fred se na kufřík několikrát zvědavě podíval, ale neptal se na něj a Jack sám nic neprozradil. Však vhodná chvíle přijde, myslí si Jack, až si promluví s Judy Marshallovou. Fred vystoupí z auta, Jack spustí otcův starý kufřík mezi nohy a opře ho o sedadlo, než také vystoupí na měkký trávník. Když dojdou k prvnímu piknikovému stolku, ukáže Fred rozmáchlým gestem po krajině. „Nemáme tady v okolí moc turistických atrakcí, ale tohle je moc pěkné, že?“

„Je to překrásné,“ souhlasí Jack. „Ale podle mě je tu krásné všechno.“

„Judy se ten výhled opravdu líbí. Pokaždé, když jedeme do Ardenu a je pěkně, musí tady zastavit a vystoupí z auta, odpočine si a chvilku se rozhlíží kolem. Víte, jako by si připomínala, co je důležité, než se vrátí zase do rachoty. Já jsem už někdy netrpělivý a myslím si, No tak, už jsi to viděla tisíckrát, musím se vrátit do práce, ale jsem jenom chlap, že? Takže pokaždé, když tu zastavíme a pár minut posedíme, uvědomím si, že moje žena ví víc než já a že bych měl jenom poslouchat, co říká.“

Jack se usměje a posadí se na lavici a čeká, co bude dál. Od chvíle, kdy pro něj Fred Marshall přijel, pronesl Fred jenom dvě nebo tři věty, kterými děkoval, ale je jasné, že si vybral toto místo, aby ze sebe něco dostal.

„Dnes ráno jsem zajel do nemocnice a ona – no, je jiná. Když se na ni člověk podívá, promluví s ní, tak musí říct, že je v mnohem lepším stavu než včera. I když je pořád bez sebe starostí o Tylera, je jiná. Myslíte, že by to mohly způsobit léky? Ani nevím, co jí dávají.“

„Můžete s ní normálně hovořit?“

„Ano, chvílemi ano. Například dnes ráno mi vyprávěla o nějakém článku ze včerejších novin, o malé holčičce z La Riviere, která se skoro umístila třetí v celostátní soutěži v pravopise, jenomže nedokázala hláskovat to bláznivé slovo, které v životě nikdo neslyšel. Popoplax, nebo něco takového.“

„Opopanax,“ říká Jack. Mluví, jako by mu v krku uvízla rybí kost.

„Takže jste ten článek taky četl? To je zajímavé, že vám oběma utkvělo to slovo. Nějak ji probralo. Požádala sestry, aby jí zjistily, co to znamená, a jedna hledala v několika slovnících. Nenašla ho.“

Jack si to slovo našel ve Stručném oxfordském slovníku; doslovný význam však nebyl důležitý. „Definice opopanaxu pravděpodobně zní,“ říká Jack, „1. Slovo, které se nedá najít ve slovníku, 2. Strašlivé tajemství.“

„Ha!“ Fred Marshall se zatím nervózně procházel po odpočívadle, ale teď se zastavuje vedle Jacka, který pohlédne vzhůru k muži, jenž se rozhlíží po krajině. „Možná je to přesný význam.“ Fred stále upírá oči do dálky. Ještě není tak docela připraven, ale pracuje na tom. „Bylo skvělé, když jsem viděl, že se zajímá o něco takového, o takovou drobnost v Heraldu…“

Otře si slzy z očí a udělá krok směrem k obzoru. Když se otočí, podívá se přímo na Jacka. „Ech, ještě než se s Judy setkáte, chci vám o ní říct několik věcí. Potíž je v tom, že nevím, jak vám bude připadat. Dokonce i mně to připadá… já nevím.“

„Jen to zkuste,“ říká Jack.

Fred prohodí: „Tak jo.“ Proplete prsty a skloní hlavu. Když ji znovu zvedne, má oči zranitelné jako dítě. „Achhh… nevím, z kterého konce to vzít. Tak jo, prostě to řeknu. Někde v koutku duše mám pocit, že Judy něco ví. Každopádně si to chci myslet. Na druhé straně si nechci namlouvat, že jen proto, že vypadá líp, už není šílená. Ale chci tomu věřit. Ach bože rozbože, chci to jako nic na světě.“

„Věříte, že něco ví.“ Přízračný pocit přivolaný opopanaxem ustupuje před tímto prohlášením, které jeho teorii potvrzuje.

„Něco, co není pořádně jasné ani jí,“ pokračuje Fred. „Ale pamatujete? Věděla, že je Ty pryč, ještě než jsem jí to pověděl.“

Utrápeně se na Jacka podívá a odvrátí se. Praští pěstmi o sebe a zahledí se na zem. Další vnitřní zábrana se skácí pod jeho potřebou vysvětlit své dilema.

„Tak jo, koukněte. Tohle musíte na Judy chápat. Je to zvláštní osoba. Já vím, spousta chlapů by řekla, že jejich manželka je zvláštní, ale Judy je zvláštní hodně zvláštním způsobem. Za prvé, je úžasně krásná, ale ani o tom nemluvím. A je nesmírně statečná, ale ani o tom nemluvím. Ale jako by byla napojená na něco, co my ostatní ani nemůžeme náznakem pochopit. Ale může to být opravdové? Do jaké míry je to šílenství? Možná že když člověk zešílí, nejdřív se pustí do hrozného zápasu a propadne hysterii a potom už je natolik šílený, že už nebojuje a zklidní se a smíří se s tím. Musím si promluvit s jejím lékařem, protože tohle mě ničí.“

„Jaké věci říká? Vysvětluje, proč je o tolik klidnější?“

Fred Marshall se vpaluje pohledem do Jacka. „No tak za prvé Judy vypadá, že si myslí, že Ty je pořád naživu, a že vy jste jediná osoba, která ho může najít.“

„Dobrá,“ říká Jack, ale není ochoten říct víc, dokud si nepromluví s Judy. „Povězte mi, zmínila se někdy Judy o někom, koho dřív znala – třeba o nějakém bratranci nebo dávném příteli – o kom si myslí, že jí ho mohl unést?“ Jeho teorie vypadá ještě méně přesvědčivě, než zněla v ultraracionální, dokonale bizarní kuchyni Henryho Leydena; odpověď Freda Marshalla tu teorii ještě víc oslabí.

„To ne, pokud se nejmenuje Karmínový král, nebo Gorg, nebo Abbalah. Můžu vám říct jenom to, že Judy si myslí, že něco vidí, a i když to nedává smysl, upínám k tomu veškeré svoje naděje, že to existuje.“

Jackem Sawyerem pronikne jako ocelové kopí vidina světa, kde našel chlapcovu čepici. „A že přesně tam Tyler je.“

„Kdyby si něco ve mně nemyslelo, že je to možná pravda, rovnou tady a teď bych se zcvokl,“ říká Fred. „Pokud už mi tedy také nepřeskočilo.“

„Pojeďme si promluvit s vaší ženou,“ říká Jack.

Zvenku vypadá luteránská nemocnice Francouzského okresu jako blázinec z devatenáctého století na severu Anglie: špinavé zdi z červených cihel se začernalými pilíři a lomenými oblouky, špičatá střecha s křížovými vížkami, přezdobené věže, úzká okna a celá fasáda začernalá prastarou špínou. Rozlehlá budova, gotická a vznešená, umístěná na západním okraji Ardenu uprostřed parku obehnaného zdí a hustě zarostlého duby, vypadá jako trestnice, která postrádá milosrdenství. Jack napůl čeká, že uslyší dunět varhany jako z filmu Vincenta Price.

Projdou úzkými dřevěnými dveřmi vybíhajícími do špice a vstoupí do hřejivě známé haly. Znuděný muž v uniformě u hlavního pultu směruje návštěvy k výtahům; výkladní skříň dárkového obchodu zaplňují vycpaná zvířata a květiny. Pacienti v županech připoutaní ke kapačkám posedávají u náhodně rozmístněných stolků a povídají si s rodinami, a jiní pacienti trůní na židlích vyrovnaných podél stěn; dva lékaři v bílém stojí v rohu a cosi probírají. Vysoko nad nimi visí dva zaprášené ozdobné lustry, které vydávají měkké nažloutlé světlo, jež jako by zlatilo bohaté květy lilií urovnaných ve vysokých vázách vedle vchodu dárkového obchodu.

„Páni, uvnitř to vypadá mnohem líp,“ říká Jack.

„Většinou to tak je,“ souhlasí Fred.

Přistoupí k muži u pultu a Fred řekne: „Oddělení D.“ Mužem proběhne jiskřička zájmu, ale dá jim pouze dvě obdélníkové kartičky s nápisem návštěva a mávnutím jim ukáže směr. Výtah přirachotí a vpustí je do svých útrob obložených dřevem a velikosti komory na košťata. Fred Marshall zmáčkne knoflík s číslem 5 a výtah se začne otřásat směrem vzhůru. Komicky maličký interiér také zaplavuje měkké, zlaté světlo. Velmi připomíná jiný výtah v jednom velkém pařížském hotelu, ve kterém před deseti lety uvízl Jack se studentkou historie umění na Kalifornské univerzitě, Ilianou Tedesco, a když byli po dvou a půl hodinách vysvobozeni, oznámila slečna Tedesco, že jejich vztah dosáhl svého cíle, děkuji pěkně, je mu ovšem vděčná za to, co bylo aspoň do té chvíle uspokojivou společnou cestou. Jack o tom chvilku přemýšlí, ale pak se rozhodne, že nebude touto informací Freda Marshalla zatěžovat.

Výtah, lépe vychovaný než jeho francouzský bratranec, se roztřeseně zastaví a jen s nepatrnou námahou otevře dveře a propustí Jacka Sawyera a Freda Marshalla do pátého podlaží, kde to nádherné světlo vypadá o odstín tmavší než světlo ve výtahu nebo v hale. „Bohužel je to až na opačné straně,“ říká Fred Jackovi. Nalevo od nich se jako praktická ukázka perspektivy otvírá chodba, která vypadá nekonečná, a Fred ukáže prstem, kudy půjdou.

Projdou dvojími mohutnými dvoukřídlými dveřmi, minou chodbu na oddělení B, minou dva velikánské pokoje, kolem jejichž stěn stojí řady lůžek oddělených závěsy, zabočí znovu vlevo kolem zavřeného vchodu na gerontologii, pak jdou předlouhou chodbou, kde visí nástěnky, pak kolem vchodu na oddělení C, potom prudce zabočí vpravo k pánským a dámským sprchám, kolem ambulantního očního oddělení a kartotéky, a nakonec dojdou do chodby, označené Oddělení D. Jdou stále dál a zdá se, že světlo rychle hasne, stěny se přibližují, okna zmenšují. Na chodbě oddělení D se krčí stíny a na podlaze se leskne loužička vody.

„Teď jsme v nejstarší části budovy,“ říká Fred.

„Musíte odtud dostat Judy co nejdřív.“

„No jistě, jakmile mi Pat Skarda řekne, že je připravená. Ale budete překvapený, Judy se tady docela líbí. Myslím, že to pomáhá. Říkala mi, že se tu cítí naprosto bezpečná, a někteří pacienti, co můžou mluvit, jsou prý nesmírně zajímaví. Říká, že si připadá jako na nějaké cestě.“

Jack se překvapeně a užasle zasměje a Fred Marshall se dotkne jeho ramene: „Znamená to, že je na tom mnohem líp, nebo mnohem hůř?“

Na konci chodby se vnoří přímo do poměrně prostranného pokoje, který vypadá, že ho uchovávali v původní podobě stovku let. Tmavě hnědé táflovaní sahá do výšky metr dvacet nad tmavě hnědou dřevěnou podlahu. Vysoko v šedivé stěně napravo jsou vsazena dvě vysoká, úzká okna rámovaná jako obraz a ta sem vpouštějí měkké šedivé světlo. Muž za naleštěným dřevěným pultem zmáčkne knoflík, který odemyká obrovité kovové dveře s nápisem Oddělení D a malé okno z neprůstřelného skla. „Vy můžete dovnitř, pane Marshalle, ale kdo je tohle?“

„Jmenuje se Jack Sawyer. Přišel se mnou.“

„To je příbuzný, nebo lékař?“

„Ne, ale moje žena ho chce vidět.“

„Počkejte tu chvíli.“ Dozorce zmizí za kovovými dveřmi a zamkne je za sebou, až to cvakne jako ve věznici. Za minutku se dozorce objeví s ošetřovatelkou, která se svou ztrhanou, vrásčitou tváří, mohutnými pažemi a dlaněmi a silnýma nohama vypadá jako burlak. Představí se jako Jane Bondová, vrchní sestra Oddělení D, kterážto kombinace slov a okolností neodolatelně nabízí řadu přezdívek. Sestra podrobí Freda a Jacka, potom jen Jacka, palbě otázek, než zase zmizí za velkými dveřmi.

„Oddělení Bond,“ neodolá Jack.

„Říkáme jí Bondovka,“ říká dozorce. „Je přísná, ale na druhé straně nespravedlivá.“ Odkašle si a zahledí se k vysokým oknům. „Máme tu ošetřovatele, který jí říká Dvojnulka.“

Za několik minut vrchní sestra Oddělení Bondová, Agent 00 Nula, rozrazí kovové dveře a řekne: „Můžete vejít, ale věnujte pozornost tomu, co říkám.“

Oddělení především připomíná veliký letištní hangár rozdělený na sekci s řadou polstrovaných lavic, na další sekci s kulatými stoly a plastovými židlemi a na třetí sekci, kde stojí dva dlouhé stoly zaplněné kreslicím papírem, krabicemi pastelek a vodovkami. V tom rozlehlém prostoru vypadá nábytek jako hračky pro panenky. Tu a tam na betonové podlaze natřené jednotvárným, anonymním odstínem šedi leží obdélníkové žíněnky; sedm metrů nad podlahou je protější zeď přerušována malými mřížovanými okny, a červené cihly byly kdysi dávno několikrát natřeny bílou barvou. Nalevo od dveří v prosklené kukani sedí za stolem sestra a čte; zvedne od knihy hlavu. Daleko napravo, kus za stoly s kreslicími potřebami, se otvírají troje kovové dveře do dalších světů. Pocit, že jsou v hangáru, postupně ustupuje pocitu, že jde o přátelské, ale neměnné vězení. V tom obrovském pokoji je asi dvacet nebo třicet mužů a žen a zní zde tichý šum hlasů. Jenom několik z nich hovoří s viditelným společníkem. Chodí v kruhu, stojí strnule na místě, leží schoulení jako děti na žíněnkách; počítají si na prstech a píšou do zápisníků; škubou sebou, zívají, pláčou, civí do neznáma a do svého nitra. Někteří mají na sobě zelený nemocniční úbor, jiní civilní šaty všemožného druhu: trička a kraťasy, tepláky, sportovní soupravy, obyčejné košile a kalhoty, svetry. Nikdo nemá opasek a nikdo nemá v botách tkaničky. U jednoho kulatého stolu sedí dva svalnatí muži ostříhaní na ježka a ve sněhobílých tričkách a vypadají jako hlídací psi. Jack se pokusí najít Judy Marshallovou, ale zatím ji nezahlédl.

„Žádala jsem vás o pozornost, pane Sawyere.“

„Promiňte,“ omlouvá se Jack. „Nečekal jsem, že to tu bude tak veliké.“

„Je dobře, že jsme tak velcí, pane Sawyere. Sloužíme obyvatelstvu, které se stále rozrůstá,“ počká, až pochopí, jak to myslela, a Jack přikývne. „Dobrá. Sdělím vám několik nejzákladnějších pravidel. Jestli budete poslouchat, co říkám, bude vaše návštěva pro všechny tak příjemná, jak to jen bude možné. Nehleďte upřeně na pacienty a nelekejte se toho, co říkají. Nedávejte najevo, že to, co dělají nebo říkají, vám připadá nějak neobvyklé nebo vás to děsí. Buďte pouze zdvořilí a oni vás nakonec nechají na pokoji. Pokud vás o něco požádají, jednejte podle vlastní úvahy, ale rozumně. Laskavě jim nedávejte peníze, žádné ostré předměty nebo potraviny, které by předem neschválil lékař – některé léky reagují s některými potravinami a mají nežádoucí účinky. Pravděpodobně k vám přijde postarší žena, která se jmenuje Estelle Packardová, a zeptá se vás, jestli nejste její otec. Odpovězte, jak je libo, ale jestli řeknete, že nejste, odejde velmi zklamaná, a když řeknete, že jste, bude celý den šťastná. Máte nějaké otázky, pane Sawyere?“

„Kde je Judy Marshallová?“

„Je na této straně, sedí zády k nám na zadní lavici. Vidíte ji, pane Marshalle?“

„Já ji uviděl hned,“ říká Fred. „Došlo od rána k nějakým změnám?“

„Pokud vím, tak ne. Její ošetřující lékař, dr. Spiegleman, tu bude asi za půl hodiny a ten by vám mohl poskytnout více informací. Chcete, abych vás a pana Sawyera doprovodila k vaší paní, nebo raději chcete jít sami?“

„Půjdeme sami,“ odpoví Fred Marshall. „Jak dlouho se můžeme zdržet?“

„Dávám vám čtvrt hodiny, maximálně dvacet minut. Judy je pořád v příjmovém režimu a já chci, abychom ji stresovali jen minimálně. Vypadá teď docela mírumilovně, ale je zároveň naprosto dezorientovaná a upřímně řečeno trpí bludy. Nepřekvapilo by mě, kdyby došlo k dalšímu hysterickému záchvatu, a my nechceme protahovat příjmové období tím, že bychom jí v tomto stadiu dávali nové léky, víte? Takže buďte tak laskav, pane Marshalle, snažte se, aby byl váš rozhovor příjemný, pozitivní a bez stresů.“

„Myslíte, že trpí bludy?“

Sestra Bondová se lítostivě usměje. „Pane Marshalle, vaše manželka s největší pravděpodobností trpí bludy už celá léta. Ano, dařilo se jí to skrývat, ale takové představy se neobjeví přes noc, to ne. Trvá roky, než se vytvoří, a celou tu dobu může člověk vypadat, že je normálně fungující lidská bytost. Potom něco spustí psychózu, která se naplno rozvine. V tomto případě to samozřejmě bylo zmizení vašeho syna. Mimochodem, v těchto chvílích s vámi velmi cítím. Stala se vám hrozná věc.“

„Ano, to stala,“ říká Fred Marshall. „Ale Judy se začala chovat divně ještě předtím…“

„To je stejný případ, je mi líto. Potřebovala, aby ji někdo uklidnil, a její bludy – její bludný svět – se objevil v plné síle, protože ten svět poskytoval přesně tu útěchu, kterou potřebovala. Něco z toho jste musel dnes ráno zaslechnout, pane Marshalle. Zmínila se vám vaše žena o tom, že chodí do jiných světů?“

„Že chodí do jiných světů?“ trhne sebou Jack.

„To je typicky schizofrenní představa,“ říká sestra Bondová. „Víc než polovina lidí na tomto oddělení má podobné fantazie.“

„Myslíte, že moje žena je schizofrenička?“

Sestra Bondová se podívá za Freda, aby přehlédla inventář svého panství. „Nejsem psychiatr, pane Marshalle, ale mám dvacet let zkušeností s ošetřováním duševně chorých. Podle této zkušenosti vám musím říct, že podle mého názoru vaše žena vykazuje klasické příznaky paranoidní schizofrenie. Lituji, že pro vás nemám příznivější zprávy.“ Pohlédne znovu na Freda Marshalla. „Samozřejmě že diagnózu stanoví dr. Spiegleman a ten vám bude moci odpovědět na všechny otázky, vysvětlí vám možnosti léčby a tak dál.“

Úsměv, kterým počastuje Jacka, zmizí skoro ve stejném okamžiku, kdy se objeví. „Vždycky svým novým návštěvníkům říkám, že pro rodinu je to tvrdší než pro pacienty. Někteří z těchto lidí se nestarají o svět ani v nejmenším. Opravdu, skoro jim musíme závidět.“

„Jistě,“ říká Jack. „Kdo by nezáviděl?“

„Tak běžte,“ propouští je sestra poněkud mrzutě. „Přeji příjemnou návštěvu.“

Pomalu se vydají po zaprášené dřevěné podlaze k nejbližší řadě lavic a cestou se za nimi otáčejí hlavy a sleduje je mnoho párů očí. V bledých tvářích se objevuje zvědavost, lhostejnost, zmatek, podezření, radost a neosobní vztek. Jackovi připadá, že se k nim pomalu přibližuje každý pacient na oddělení.

Mezi stolky se začal proplétat muž středního věku a ochablé postavy, jako by se bál, že mu ujede autobus do práce. U konce nejbližší lavice se zvedne drobná stařenka s rozpuštěnými bílými vlasy a visí na Jackovi pohledem. Sevřené, pozvednuté pěsti se jí prudce třesou. Jack se přinutí nedívat se jí do očí. Když jde kolem ní, stařena napůl zakráká, napůl zašeptá: „Můj kačírek byl za těmi dveřmi, ale já to nevěděla, a on tam byl v té hluboké vodě –“

„Hm,“ říká Fred. „Judy mi říkala, že se jí ve vaně utopil syn, když byl malý.“

Koutkem oka Jack sledoval rozcuchaného muže v županu, který k nim utíkal s otevřenými ústy. Když Jack a Fred došli až k opěradlu lavice, na které seděla Judy Marshallová, muž vztyčil prst, jako by dával znamení řidiči autobusu, a kluše dál. Jack se dívá, jak se přibližuje; rady sestry Bondové jsou k ničemu. Nedovolí, aby se na něj ten šílenec vrhl, to v žádném případě. Vztyčený prst se ocitne půl metru před Jackovým nosem a kalné oči toho muže pátrají Jackovi v obličeji. Oči uhnou, ústa se zavřou. Najednou se muž prudce otočí a vyrazí pryč, jen župan za ním vlaje, a jeho prst stále hledá svůj cíl.

Co to bylo, diví se Jack. Nesprávný autobus?

Judy Marshallová se nepohnula. Určitě slyšela, jak kolem ní ten muž proběhl, slyšela jeho prudký dech, když se zastavil a pak se hlučně rozběhl, ale její záda ve volných zelených šatech zůstávají stále rovná, hlava je stále obrácená vpřed ve stejném hrdém úhlu. Vypadá, že se jí nic kolem netýká. Kdyby měla umyté, vykartáčované a učesané vlasy, kdyby byla normálně oblečená a měla vedle sebe kufřík, vypadala by přesně jako žena na lavici na vlakovém nádraží, která čeká na hodinu odjezdu.

Takže ještě dřív, než Jack uvidí tvář Judy Marshallové, ještě než řekne jediné slovo, vycítí, jak z ní vyzařuje atmosféra odchodu, atmosféra cest, které zas a znovu začínají – jak naznačuje celou svou bytostí tu možnost cesty, možnost být jinde.

„Řeknu jí, že jsme tady,“ zašeptá Fred, obejde konec lavice a klekne si před manželkou. Její zátylek se nakloní nad rovnými zády dopředu, jako by zareagoval na všechnu tu lítost, lásku a úzkost hořící v obličeji jejího pěkného manžela. Na mladistvě zaoblenou tvář Judy Marshallové se lepí vlasy barvy tmavě blond promísené se zlatem. Za uchem se drží pavučinkový chomáček desítek světlejších a tmavších pramínků.

„Jak je ti, miláčku?“ ptá se Fred tiše své manželky.

„Docela si to užívám,“ říká. „Víš, zlato, měla bych tu aspoň chvilku pobýt. Vrchní sestra je přesvědčena, že jsem naprostý blázen. To se docela hodí, ne?“

„Je tu Jack Sawyer. Chtěla bys ho vidět?“

Judy natáhne ruku a pohladí ho po zvednutém koleni. „Pověz panu Sawyerovi, ať jde sem dopředu, a ty si sedni tady vedle mě, Frede.“

Jack už ji obchází, oči má upřené na znovu vztyčenou hlavu Judy Marshallové, a ta hlava se neotáčí. Fred v pokleku uchopil její ruku do obou dlaní, jako by ji chtěl políbit. Vypadá jako zamilovaný rytíř před královnou. Když si Fred přitiskne její ruku k tváři, uvidí Jack bílý obvaz na konečcích prstů. Před očima se mu vynořuje její lícní kost, potom polovina vážných neusměvavých úst; nakonec je vidět celý profil, ostrý jako prasklina v ledu o prvním jarním dni. Je to královský, ideální profil provedený v kameji nebo na minci: mírně vzestupná křivka úst, křehký, rovně řezaný nos, hladká čelist, každý úhel je dokonalý a něžný a celek působí zvláštně, jako by ho Jack znal.

Úplně ho to omráčí, ta nečekaná krása; na zlomek vteřiny ho ochromí hluboká, bolestná touha po tom cizím obličeji, který se mu útržkovitě vybavuje. Grace Kellyová? Catherine Deneuveová? Ne, ani jedna; připadá mu, že profil Judy mu připomíná někoho, koho má teprve potkat.

Potom ta podivná vteřina pomine: Fred Marshall vstane, Judyina tvář ve tříčtvrtinovém profilu ztratí na vznešenosti, protože Judy se dívá na svého manžela, který se usazuje vedle ní na lavici, a Jack zažene pocit, který právě prožil, jako něco absurdního.

Nepozvedne oči, dokud nestane přímo před ní. Vlasy má matné a zacuchané; pod nemocničním županem má na sobě starou modrou noční košili, která vypadala staromódně už jako nová. Přes všechny tyto nedostatky Judy Marshallové naprosto propadne, jakmile se jí podívá do očí.

Zdá se, že mu tělem probíhá elektrický proud, který do něj proudí optickými nervy, a Jack si jen bezmocně pomyslí, že to musí být nejnádhernější žena, jakou kdy viděl. Bojí se, že jeho reakce na ni je tak silná, že ho snad porazí, nebo – což je ještě horší – že si Judy všimne, co se s ním děje, a bude ho považovat za hlupáka. Zoufale nechce, aby v jejích očích vypadal jako hlupák. Brooke Greerová, Claire Evinrudeová, Iliana Tedesco, každá svým způsobem nádherná, vypadají vedle ní jako holčičky v maškarních kostýmech. Judy Marshallová odsunuje jeho bývalé milenky na poličku; odhaluje je jako rozmarné fifleny plné falešného ega a stovek ochromujících mindráků. Judyina krása se nevytváří před zrcadlem, ale vyrůstá prostě, až to bere dech, přímo z její nejniternější bytosti: to, co vidíte, je jenom maličká, viditelná část něčeho mnohem většího, ucelenějšího, zářivějšího a přísnějšího, co je uvnitř.

Jack tiše žasne nad tím, že ten příjemný, dobrosrdečný Fred Marshall měl to fantastické štěstí, že si vzal takovou ženu za manželku. Jestlipak ví, jak je skvělá, jak je doslova úžasná? Jack by si ji vzal rovnou na místě, kdyby byla svobodná. Připadá mu, že se do ní zamiloval, jakmile spatřil její zátylek.

Ale on ji milovat nemůže. Je to manželka Freda Marshalla a je matkou jejich syna, a on prostě bude muset žít bez ní.

Judy pronese krátkou větu, která jím proběhne jako vibrující zvuková vlna. Jack se skloní, zamumlá omluvu a Judy mu s úsměvem pokyne, aby se posadil před ni. Sedne si na podlahu a zkříží kotníky před sebou, ale stále se třese šokem z toho prvního pohledu na ni.

Její tvář se nádherně zaplňuje citem. Přesně pochopila, co se mu právě stalo, a je to v pořádku. Nesmýšlí kvůli tomu o něm o nic hůř. Jack otvírá ústa, aby se na něco zeptal. I když neví, jaká otázka to má být, musí ji položit. Nezáleží na tom, jaká otázka to bude. Svému účelu poslouží i ta největší hloupost; nemůže tu jen tak sedět a civět na tu nádhernou tvář.

Než promluví, jedna podoba reality nezvučně zacvakne do jiné a Judy Marshallová se bez jakéhokoli přechodu stane unavenou pětatřicetiletou ženou s rozcuchanými vlasy a kruhy pod očima, která se na něj upřeně dívá z lavice na uzavřeném psychiatrickém oddělení. Mělo by mu připadat, že se mu vrátil zdravý rozum, ale jemu to spíš připadá jako nějaký trik, který provedla Judy Marshallová, aby mu setkání ulehčila.

Slova, která mu vycházejí z úst, jsou přesně tak banální, jak se obával. Jack slyší, jak říká, že ji rád poznává.

„Já vás také, pane Sawyere. Slyšela jsem o vás mnoho pěkného.“

Pátrá po znamení, kterým by dala najevo, že si i ona uvědomuje velikost okamžiku, který právě minul, ale vidí jen vřelý úsměv. Za daných okolností mu to připadá jako dostatečné potvrzení. „Jak se vám tu daří?“ ptá se a váhy se posunou ještě víc jeho směrem.

„Na zdejší společnost je třeba si trochu zvykat, ale místní lidé se ztratili a nemůžou najít cestu zpět, to je všechno. Někteří jsou velmi inteligentní. Zažila jsem tu několik rozhovorů, které byly mnohem zajímavější než ty, které jsem vedla u nás v církevním sboru nebo na rodičovském sdružení. Možná jsem měla jít na oddělení D dřív! Zdejší pobyt mi pomohl, abych se naučila několik věcí.“

„Například?“

„Například to, že je spousta způsobů, jak se ztratit, to za prvé, a že ztratit se je mnohem lehčí, než by si člověk chtěl přiznat. Ti lidé tady nemohou skrývat, jak se cítí, a většina z nich nikdy nepřišla na to, jak se vypořádat se svým strachem.“

„Jak se s ním má člověk vypořádat?“

„Inu tím, že mu čelí, jak jinak! Nestačí prostě říct, ztratil jsem se a nevím, jak se dostat zpátky – jdete pořád dál stejným směrem. Kladete chodidla stále před sebe, dokud nejste ztracený ještě víc. To by měl vědět každý. Zvlášť vy, Jacku Sawyere.“

„Zvlášť –“ Ještě než stačí dokončit otázku, objeví se vedle něj starší žena s vrásčitou milou tváří a dotkne se jeho ramene.

„Promiňte,“ skloní hlavu jako stydlivé dítě. „Chci se vás na něco zeptat. Jste můj otec?“

Jack se na ni usměje. „Dovolte, abych se na něco zeptal já vás. Jmenujete se Estelle Packardová?“

Stará žena přikývne, oči se jí rozzáří.

„Tak to ano, jsem váš otec.“

Estelle Packardová si přitiskne ruce k ústům, ukloní se a odšourá se pozpátku pryč a celá svítí radostí. Když je asi tři metry daleko, maličko Jackovi zamává na rozloučenou a otočí se jako čamrda.

Když se Jack znovu podívá na Judy Marshallovou, připadá mu, jako by poodhrnula svůj závoj průměrnosti natolik, aby odhalila kousíček své široké duše. „Jste velmi milý muž, víte, Jacku Sawyere? To bych hned nepoznala. Jste taky dobrý člověk. Samozřejmě, jste rovněž okouzlující, ale kouzlo a slušnost nejdou často ruku v ruce. Měla bych vám o vás povědět ještě něco?“

Jack vzhlédne k Fredovi, který drží manželku za ruku a celý září. „Chci, abyste řekla všechno, co se vám chce říct.“

„Některé věci nemohu říct, i kdybych chtěla, ale možná jste je stejně slyšel. Mohu říct aspoň tohle: váš pěkný vzhled nezpůsobil, že jste marnivý. Nejste povrchní a to možná souvisí s tím předchozím. Ale hlavně máte dar dobré výchovy. Řekla bych, že jste měl skvělou matku. Mám pravdu, viďte?“

Jack se zasměje, ten nečekaný rozbor ho dojal. „Nevěděl jsem, že je to vidět.“

„Víte, jak se to například projevuje? V tom, jak jednáte s jinými lidmi. Jsem přesvědčena, že pocházíte z prostředí, které zdejší lidé znají pouze z filmů, ale vám to nestouplo do hlavy. Díváte se na nás jako na lidi, ne jako na burany, a proto vím, že vám mohu důvěřovat. Je jasné, že vaše matka odvedla skvělou práci. Já jsem také byla dobrá matka, aspoň jsem se o to snažila, a vím, o čem mluvím. Vidím to.“

„Říkáte, že jste byla dobrá matka? Proč –“

„Proč ten minulý čas? Protože jsem mluvila o tom, co bylo dřív.“

Fredův úsměv povadne do výrazu, který špatně skrývá starost. „Jak to myslíš, dřív?“

„Pan Sawyer to možná ví.“ Judy se dívá na Jacka pohledem, který on považuje za povzbudivý.

„Promiňte, asi nevím,“ říká Jack.

„Myslím tím dobu, než jsem skončila tady a konečně začala trochu myslet. Dřív než ty věci, které se mi děly, mě přestaly k smrti děsit – dřív než jsem si uvědomila, že můžu pohlédnout do svého nitra a prozkoumat pocity, které jsem měla celý svůj život. Dřív než jsem měla čas putovat. Myslím, že jsem stále dobrá matka, ale nejsem úplně stejná matka.“

„Miláčku, prosím,“ říká Fred. „Jsi stejná, jenom jsi prodělala zhroucení. Měli bychom mluvit o Tylerovi.“

„Mluvíme o Tylerovi. Pane Sawyere, znáte tu vyhlídku na silnici číslo 93, v těch místech, kde se silnice vyhoupne na vrchol toho velkého kopce asi míli na jih od Ardenu?“

„Dneska jsem tam byl,“ říká Jack. „Fred mi ji ukázal.“

„Viděl jste všechny ty farmy, které stále a pořád pracují? A ty kopce v dálce?“

„Ano. Fred mi říkal, že ten pohled shora máte moc ráda.“

„Vždycky tam chci zastavit a vystoupit z auta. Na tom výhledu miluji všechno. Vidíte na celé míle daleko, a potom – hopla! – výhled končí a už nevidíte dál. Ale nebe pokračuje, že? To nebe dokazuje, že za těmi kopci je také svět. Pokud se vydáte na cestu, dostanete se tam.“

„Ano, dostanete.“ Jackovi najednou naskočí na rukou husí kůže a v zátylku ho zalechtá.

„A já? Já mohu putovat jenom v duchu, pane Sawyere, a jenom vzpomínat, jak se to dělá, protože jsem skončila v blázinci. Ale napadlo mě, že vy se tam dostat můžete – na druhou stranu těch kopců.“

Vyschlo mu v ústech. Uvědomí si, že Fred Marshall je stále neklidnější, ale nemůže tomu zabránit. Chce se jí zeptat na tisíc věcí, tak začne tou nejjednodušší.

„Jak vás to napadlo? Co tím myslíte?“

Judy Marshallová vymaní ruku z manželových dlaní a podá ji Jackovi, a on se jí chopí. Pokud někdy vypadala jako obyčejná žena, tentokrát vypadá jinak. Září jako maják, jako veliký oheň na vzdáleném útesu.

„Řekněme… pozdě v noci, nebo když jsem byla dlouho sama, slyšela jsem někoho šeptat. Nebylo to tak konkrétní, ale řekněme, že to bylo, jako by nějaká osoba šeptala za tlustou zdí. Nějaká dívka jako já, dívka mého věku. A když jsem pak usnula, skoro vždycky se mi zdálo o místě, kde ta dívka žila. Říkala jsem tomu Dálavy a vypadalo to tam jako v tomto světě, v Žlebech, jenom tam všechno bylo jasnější, čistší a kouzelnější. V Dálavách lidé jezdili v kočáře a bydleli ve velkých bílých stanech. V Dálavách byli lidé, kteří uměli létat.“

„Máte pravdu,“ říká Jack. Fred hledí z manželky na Jacka a je bolestně nejistý a Jack pokračuje: „Zní to bláznivě, ale má pravdu.“

„V době, kdy se ve French Landingu začaly dít ty hrozné věci, jsem na Dálavy skoro zapomněla. Nevzpomněla jsem si na ně od doby, kdy mi bylo dvanáct nebo třináct. Ale čím víc se ty hrozné věci blížily, myslím k Fredovi a Tyovi a ke mně, tím horší sny jsem měla a tím méně skutečný mi můj život připadal. Psala jsem slova, ale nevěděla jsem, že je píšu, říkala jsem bláznivé věci, rozpadala jsem se. Nechápala jsem, že Dálavy se mi snaží něco povědět. Ta dívka za stěnou mi cosi znovu šeptala, jenomže teď už byla dospělá a vystrašená k smrti.“

„Proč jste si myslela, že bych mohl pomoci já?“

„Měla jsem prostě takový pocit, tehdy když jste zatkl toho Kinderlinga a v novinách byla vaše fotka. První, co mě napadlo, když jsem se na vaši fotografii podívala, bylo, On o Dálavách ví. Nezajímalo mě jak nebo jak jsem to poznala z pohledu na fotografii; prostě jsem pochopila, že to víte. A potom, když Ty zmizel a já jsem přišla o rozum a probudila se tady, pomyslela jsem si, že kdyby bylo možné nahlédnout do hlavy některého z těch lidí tady, oddělení D by se tolik nelišilo od Dálav, a já si vzpomněla na tu vaši fotografii. A právě tehdy jsem začala rozumět tomu putování. Celé dopoledne jsem dnes v duchu procházela Dálavami. Dívala jsem se, dotýkala se. Čichala ten neuvěřitelný vzduch. Věděl jste, pane Sawyere, že tam jsou králíci velcí jako klokani? Při pohledu na ně se člověk musí smát.“

Jack se usměje od ucha k uchu, skloní se, aby jí políbil ruku v podobném gestu jako její manžel.

Jemně ruku vyprostí. „Když mi Fred řekl, že se s vámi setkal a že pomáháte policii, věděla jsem, že jste tu z jistého důvodu.“

To, co ta žena udělala, Jacka ohromuje. V nejhorší chvíli svého života, kdy se jí ztratil syn a přichází o zdravý rozum, monumentálním vzepětím paměti sebrala veškerou sílu a pak dokázala zázrak. Našla v sobě schopnost putovat. Z uzavřeného oddělení zamířila pryč z tohoto světa do jiného, který znala pouze z dětských snů. Takový mysteriózní krok by jí neumožnilo nic než ta nesmírná kuráž, o které mluvil její manžel.

„Vy jste kdysi cosi udělal, že?“ zeptá se ho Judy. „Vy jste tam byl, v Dálavách, a něco jste udělal – něco ohromného. Nemusíte mi odpovídat, protože to na vás vidím; je to jasné jako den. Ale musíte mi odpovědět, abych to slyšela na vlastní uši, tak prosím, řekněte, že ano.“

„Ano.“

„Co jste udělal?“ ptá se Fred. „V té snové zemi? Jak můžete souhlasit?“

„Počkejte,“ říká mu Jack. „Později vám něco ukážu,“ a otočí se znovu k té neobyčejné ženě, která před ním sedí. Z Judy Marshallové vyzařuje vědoucnost, odvaha a víra, a i když je pro něho zapovězená, zdá se nyní, že je jedinou ženou na tomto i každém jiném světě, kterou by mohl milovat po zbytek života.

„Byl jste jako já,“ říká Judy. „Úplně jste na ten svět zapomněl. A šel jste a stal se policistou, detektivem. Vlastně jste se stal jedním z nejlepších detektivů, jací žili. Víte, proč jste to udělal?“

„Myslím, že mě ta práce přitahovala.“

„Co vás na ní přitahovalo nejvíc?“

„Že pomáhá společnosti. Ochraňujeme nevinné. Zavíráme zlé lidi. Je to zajímavá práce.“

„A myslel jste si, že nikdy nepřestane být zajímavá. Protože vždycky se objeví nový problém, který je třeba vyřešit, nová otázka, která potřebuje odpověď.“

Uhodila na hlavičku hřebíček, o kterém do té chvíle neměl tušení. „Máte pravdu.“

„Byl jste skvělý detektiv, protože i když jste to nevěděl, existovalo něco – něco životně důležitého –, co jste potřeboval zjistit.“

Jsem žandár, vzpomíná Jack. To byl zase jeho tichý noční hlas, který k němu promlouvá z druhé strany velmi tlusté zdi.

„Něco, co jste musel najít pro spásu své duše.“

„Ano,“ říká Jack. Její slova pronikla přímo do středu jeho bytosti a Jackovi do očí vhrknou slzy. „Vždycky jsem chtěl zjistit, co chybí. Celý svůj život jsem pátral po nějakém utajeném vysvětlení.“

Jeho paměť je živá jako filmový pás, vidí veliký stanový pavilon, bílý pokoj, kde leží na smrtelném lůžku krásná a popleněná královna, a malou holčičku o dva nebo tři roky mladší, než byl on ve svých dvanácti letech, která stojí mezi dvořany.

„Říkal jste tomu Dálavy?“ ptá se Judy.

„Říkal jsem tomu Teritoria.“ Když to vysloví nahlas, má pocit, jako by otevřel truhlici plnou pokladů, o které se konečně může podělit.

„To je dobré jméno. Fred tomu nebude rozumět, ale když jsem byla dnes dopoledne na té dlouhé procházce, cítila jsem, že můj syn je někde v Dálavách – ve vašich Teritoriích. Někde z dosahu a schovaný. Ve vážném nebezpečí, ale stále naživu a nezraněn. V nějaké cele. Spí na podlaze. Ale je naživu. Nezraněn. Myslíte, že by to mohla být pravda, pane Sawyere?“

„Počkejte chvilku,“ přeruší je Fred. „Já vím, že máš takový pocit, a já tomu taky chci věřit, ale my tady mluvíme o skutečném světě.“

„Myslím, že je spousta skutečných světů,“ říká Jack. „Ano, věřím, že Tyler je někde v Dálavách.“

„Můžete ho zachránit, pane Sawyere? Můžete ho přivést zpátky?“

„Je to tak, jak jste před chvílí říkala, paní Marshallová,“ říká Jack. „Musím tu být z nějakého důvodu.“

„Sawyere, doufám, že to, co se mi chystáte ukázat, dává větší smysl než ty vaše řeči,“ říká Fred. „Stejně už musíme končit. Tamhle přichází ošetřovatel.“

Cestou z nemocničního parkoviště Fred Marshall pohlédne na kufřík, který leží Jackovi na klíně, ale nic neřekne. Vydrží mlčet, dokud nezabočí na silnici číslo 93, a pak promluví. „Jsem rád, že jste jel se mnou.“

„Děkuju vám,“ říká Jack. „Taky jsem rád.“

„Cítím se trochu mimo, víte, ale rád bych znal váš názor na to, co se tam dělo. Myslíte, že to šlo dobře?“

„Myslím, že to šlo víc než dobře. Vaše manželka je… nevím pořádně, jak ji popsat. Nemám slovní zásobu na to, abych vám pověděl, jak je podle mě skvělá.“

Fred přikývne a úkosem pohlédne na Jacka. „Takže si zřejmě nemyslíte, že přišla o rozum.“

„Jestli je tohle šílenství, rád bych zešílel s ní.“

Dvouproudá asfaltka, která se táhne před nimi, stoupá v příkrém úhlu do kopce a zdá se, že na vrcholu vstupuje přímo do nezměrného modrého nebe.

Další Fredův ostražitý pohled. „A říkáte, že vy už jste to viděl, to místo, kterému Judy říká Dálavy.“

„Viděl, ano. I když je tomu těžké uvěřit.“

„Nekecáte. Nelžete. Na hrob vaší matky.“

„Na hrob mé matky.“

„Vy jste tam byl. A nejen ve snu, opravdu jste tam byl.“

„V létě, když mi bylo dvanáct.“

„Mohl bych tam jít taky?“

„Nejspíš ne,“ říká Jack. To není pravda, protože Fred by mohl do Teritorií jít, kdyby ho tam Jack vzal, ale Jack chce tyto dveře zavřít co nejpevněji. Umí si představit, že by do toho druhého světa vzal Judy Marshallovou; s Fredem je to ale jiné. Judy by si cestu do Teritorií víc než zasloužila, ale Fred stále nedokáže věřit v jejich existenci. Judy by se tam cítila jako doma, ale její manžel by byl jako závaží, které by Jack musel táhnout s sebou, jako kdysi táhl Richarda Sloata.

„Já si to myslel,“ poznamená Fred. „Jestli vám to nevadí, rád bych znovu zastavil, až vyjedeme nahoru.“

„To bych rád,“ souhlasí Jack.

Fred vyjede na hřeben kopce a zabočí přes úzkou silnici na štěrkové odpočívadlo. Nevystoupí však z auta, místo toho ukáže na kufřík, který Jack stále drží na klíně. „To, co mi chcete ukázat, je uvnitř?“

„Ano,“ říká Jack, „chtěl jsem vám to ukázat už dřív, ale když jsme tu zastavili poprvé, chtěl jsem počkat, dokud neuslyším, co má Judy na srdci. A jsem rád, že jsem to udělal. Když jste teď slyšel aspoň kousek vysvětlení, možná líp pochopíte, jak jsem našel tohle.“

Jack otevře kufřík, odklopí víko a z bledých, kůží vyložených útrob vytáhne čepici, kterou ráno našel. „Podívejte se,“ zvedne čepici.

„Panebože,“ vyhrkne Fred Marshall polekaně. „To je… to je…?“ Podívá se do čepice a prudce vydechne, když uvidí jméno svého syna. Rychle se podívá na Jacka. „Je Tylerova. Pane Bože, je Tylerova. Ach, božíčku,“ přimáčkne čepici k hrudi, dvakrát se zhluboka nadechne a nespouští z Jacka oči. „Kde jste ji našel? Jak je to dlouho?“

„Našel jsem ji dnes ráno na silnici,“ říká Jack. „Na místě, kterému vaše manželka říká Dálavy.“

Fred Marshall zaúpí, otevře dveře a vyskočí z auta. Než ho Jack dohoní, už je na okraji vyhlídky, tiskne čepici k hrudi a hledí na modrozelené kopce za rozlehlou farmářskou krajinou. Prudce se otočí k Jackovi. „Myslíte, že ještě žije?“

„Myslím, že žije,“ říká Jack.

„V tamtom světě.“ Fred ukáže na kopce. Z očí se mu vyhrnou slzy a ústa mu povolí. „V tom světě, který je kdesi tam, jak říká Judy.“

„V tamtom světě.“

„Tak tam jděte a najděte ho!“ zakřičí Fred. Obličej se mu leskne slzami, ale prudce se rozmáchne k obzoru rukou, ve které pořád drží čepici. „Jděte tam a přiveďte ho, krucinál! Já to nedokážu, takže vy musíte,“ udělá krok vpřed, jako by chtěl Jacka udeřit, ale pak Jacka Sawyera obejme a rozvzlyká se.

Když se Fredovi přestanou třást ramena a jeho dech se zklidní, řekne Jack: „Udělám, co budu moct.“

„Já vím, že uděláte.“ Pustí ho a otře si obličej. „Promiňte, že jsem na vás řval. Já vím, že nám pomůžete.“

Oba muži se otočí a vrátí se k autu. Daleko na západě se po krajině kolem řeky roztahuje nadýchaná světle šedá pěna.

„Co to je?“ ptá se Jack. „Déšť?“

„Ne, mlha,“ říká Fred. „Zvedá se z Mississippi.“

ČÁST TŘETÍ

Břeh noční Plutónie

15

Do večera klesla teplota o deset stupňů, protože tímto koutem Žlebů prochází menší studená fronta. Nejsou žádné bouřky, ale nebe se zabarví do fialova a zároveň přijde mlha. Rodí se z řeky a vystupuje po svažité ulici Chase, nejdřív pohltí strouhy, potom chodníky, nakonec polkne i domy. Nemůže je úplně schovat, jak to někdy dělají jarní a zimní mlhy, ale to, co provede, je kdoví proč horší: ukradne barvy a obrysy rozbřednou. Ta mlha způsobí, že to, co je obvyklé, vypadá cize. A pak ten pach, ten prastarý odér racků, který se nutí do nosu a probouzí jakési hlubiny ve vašem mozku, ty hlubiny, kterým nedělá potíže věřit v příšery, když přestává být vidět a srdce je neklidné.

Debbi Andersonová na ulici Sumner má stále dispečerskou směnu. Arnold Hrabowski, „Šílený Maďar“, byl poslán domů bez odznaku – vlastně suspendován – a s pocitem, že musí manželce položit několik dobře mířených dotazů (přesvědčení, že odpovědi už stejně zná, ho deprimuje ještě víc). Debbi teď stojí u okna, v ruce drží šálek kávy a trochu se mračí.

„To se mi nelíbí,“ říká Bobbymu Dulacovi, který zachmuřeně mlčí a píše hlášení. „Připomíná mi to ty Hammerovy filmy, na které jsem si dívala, když jsem chodila na střední.“

„Hammerovy filmy?“ Bobby zvedne hlavu.

„Horory,“ vysvětlí a hledí do houstnoucí mlhy. „Spousta jich byla o Drakulovi. Taky o Jackovi Rozparovači.“

„Nechci o Jacku Rozparovači slyšet ani slovo,“ říká Bobby. „Nežertuju, Debster,“ a znovu se pustí do psaní.

Na parkovišti před večerkou u telefonního automatu stojí pan Rajan Patel (telefonní přístroj je stále přelepen žlutou policejní páskou, ale kdy se bude znovu používat, to nám pan Patel nebude moci oznámit). Pan Patel se dívá směrem k městečku, které teď vypadá, jako by vystupovalo z obrovské mísy se smetanou, a do té mísy klesají domy na ulici Chase. Domy v nejnižším bodě ulice jsou vidět jen od prvního patra nahoru.

„Jestli tam teď je,“ říká pan Patel potichu a jenom pro sebe, „dnes večer si bude dělat, co chce.“

Zkříží paže na hrudníku a otřese se.

Dale Gilbertson je doma, což je kupodivu. Má v plánu posedět u večeře s manželkou a synkem, i kdyby se měl kvůli tomu zbořit svět. Vyjde ze svého doupěte (kde strávil dvacet minut hovorem s policistou Jeffem Blackem a při tom rozhovoru potřeboval veškerou svou disciplínu, aby nezačal řvát) a vidí, že manželka stojí u okna a hledí ven. Zaujala skoro úplně stejný postoj jako Debbi Andersonová až na to, že má v ruce sklenici vína místo šálku kávy. Mračí se skoro stejně.

„Mlha od řeky,“ říká Sára zachmuřeně. „To je skvělé. Jestli je tam venku –“

Dale na ni namíří prst. „Neříkej to. Ani na to nepomysli.“

Ale ví, že ani jeden z nich si nedokáže pomoct a budou na to myslet. Ulice ve French Landingu – ulice plné mlhy – budou v této chvíli pusté: nikdo nebude nakupovat v obchodech, nikdo se nebude loudat po chodnících, nikdo nebude v parcích. Zvlášť ne děti. Rodiče je budou držet doma. Dokonce i v Nailhouse Row, kde se dobrý rodič najde spíš výjimečně, budou lidé zavírat své děti uvnitř.

„Neřeknu to,“ souhlasí Sára. „Aspoň to můžu udělat.“

„Co je k večeři?“

„Co takhle kuřecí nákyp?“

Jindy by mu takové teplé jídlo o červencovém večeru připadalo nevhodné, ale dnes, s tou plížící se mlhou, je to přesně to pravé. Stoupne si za ni, krátce ji k sobě přitiskne a řekne: „Bezva. Čím dřív bude, tím líp.“

Zklamaně se otočí. „Vracíš se do práce?“

„Neměl bych, když je u vesla Brown s Blackem –“

„Ti blbečci,“ říká Sára. „Nikdy jsem je neměla ráda.“

Dale se usměje. Ví, že Sára, rozená Asburyová, se nikdy moc nezajímala o to, jak si Dale vydělává na živobytí, a tím víc je její zuřivá loajálnost dojemná. A dnes večer je pro něj jako živá voda. Byl to nejmizernější den jeho policejní kariéry, který skončil odvoláním Arnolda Hrabowského. Dale ví, že Arnie je přesvědčen, že brzy bude zase zpátky ve službě. A je k uzoufání, že Arnie má možná pravdu. Podle toho, jak se věci vyvíjejí, bude asi Dale potřebovat dokonce i tak skvělý exemplář blbství, jakým je Šílený Maďar.

„No, každopádně bych se tam nemusel vracet, ale…“

„Máš nutkání.“

„Mám.“

„Špatné, nebo dobré?“ Naučila se respektovat manželovu intuici, a to nejen kvůli Daleově mocné touze mít Jacka Sawyera za souseda tak blízkého, aby byl k dosažení na pár kroků a ne skoků. Dnes večer jí to připadalo jako velmi dobrý tah.

„Obojí,“ říká Dale a potom, bez dalšího vysvětlování a aby nedal Sáře možnost k dalšímu vyptávání, se zeptá: „Kde je Dave?“

„Kreslí si v kuchyni u stolu.“

Malý David Gilbertson ve svých šesti letech právě prožívá intenzivní milostný vztah se sadou pastelek, kterých od začátku prázdnin spotřeboval už dvě krabice. Dale a Sára doufají, i když si to řekli jenom mezi sebou a v noci těsně před spaním, že možná vychovávají opravdového umělce. Příštího Normana Rockwella, řekla Sára jednou. Dale – který pomáhal Jacku Sawyerovi věšet ty jeho zvláštní a nádherné obrazy – doufal u chlapce v něco víc. Možná v až příliš mnoho, než aby to vyslovil, byť zrovna ležel v manželské posteli a už bylo zhasnuto.

Dale, také se sklenicí vína v ruce, zamíří pomalu do kuchyně. „Co kreslíš, Dave? Co –“

Zastaví se. Pastelky jsou opuštěné. Obrázek – nedokončená kresba čehosi, co by mohl být buď létající talíř nebo možná jen kulatý kávový stolek – také osiřel.

Zadní dveře jsou dokořán.

Při pohledu na bílé mléko, které skrývá Davidovu houpačku a prolézačku, Daleovi vyskočí do krku děsivý knedlík, jenž ho začne dusit. Okamžitě znovu cítí Irmu Freneauovou, ten hrozný puch syrového zkaženého masa. Veškerý dosavadní pocit, že jeho rodina žije v chráněném, magickém kruhu – to se může stát někomu jinému, ale nikdy, nikdy se to nemůže stát nám – je najednou pryč. Na jeho místě se objevila krutá jistota: David zmizel. Rybář ho vylákal z domu a odvlekl ho do mlhy. Dale přímo vidí úšklebek na Rybářově tváři. Vidí ruku v rukavici – je žlutá – zakrývající synova ústa, ale už ne vypoulené, vystrašené dětské oči.

Do mlhy a pryč z tohoto světa.

Davide.

Zamíří přes kuchyň na nohou, které jsou najednou jako bez kostí a také bez nervů. Postaví sklenku na stůl, ale trefí se zrovna na pastelku, nevšimne si však, že víno vyšplíchlo a potřísnilo Davidovu nedokončenou kresbu skvrnou, která hrozivě připomíná žilní krev. Už je ze dveří venku, a i když chce zakřičet, z úst mu vyjde jen slabé a skoro neslyšné vzdychnutí: „Davide…? Dave…?“

Chvilku, která mu připadá jako tisíc let, se neděje nic. Potom uslyší tichý dusot nohou běžících po trávě. Z houstnoucí kaše se vynoří džíny a červeně pruhované ragbyové tričko. Za okamžik už vidí synkův drahý, rozesmátý obličej a kštici blond vlasů.

„Tati! Táto! Houpal jsem se v mlze! Je to, jako bych byl v mraku!“

Dale ho popadne a zvedne. Na okamžik pocítí divokou chuť vrazit dítěti pár facek, ublížit mu za to, jak vyděsil svého otce. Ale ten impuls pomine stejně rychle, jak přijde. Místo toho Davida políbí.

„Já vím“ řekne. „To muselo být pěkné, ale už je čas jít domů.“

„Proč, tati?“

„Protože malí chlapci se někdy v mlze ztrácejí,“ odpoví a dívá se do bílé zahrady. Vidí zahradní stolek, ale je to jenom přízrak; nevěděl by, na co se dívá, kdyby ten předmět neviděl už tisíckrát. Znovu synka políbí. „Někdy se malí chlapci ztrácejí,“ opakuje.

Ach, mohli bychom se podívat za spoustou přátel, starých i nových. Jack a Fred Marshall už se vrátili z Ardenu (ani jeden nenavrhl, že se zastaví v Gertině kuchyni v Centralii, když projížděli kolem) a oba už jsou ve svých jinak prázdných domech. Po zbytek cesty z French Landingu Fred ani jednou nepustil z rukou čepici svého syna a má ji v ruce i teď, když jí polotovar ohřátý v mikrovlnce, sedí v křesle v příliš prázdném obývacím pokoji a dívá se na zprávy v pět.

Večerní zprávy jsou samozřejmě především o Irmě Freneauové. Fred vezme dálkové ovládání, když skončí záznam z Edova občerstvení pořízený ruční kamerou a začne reportáž z parkoviště přívěsů. Kameraman se zaměřil hlavně na jeden ošumělý přívěs. V prachu u zápraží, které se skládá ze tří prken položených na dvou betonových kvádrech, se z posledních sil drží několik květin. „Zde, na předměstí French Landingu, žije v odloučení truchlící matka Irmy Freneauové,“ říká reportérka. „Můžeme si jen představovat, co tato svobodná matka dnes večer cítí,“ reportérka je hezčí než Wendell Green, ale čiší z ní stejně nepřehlédnutelné nezdravé vzrušení.

Fred zmáčkne knoflík off a zamručí: „Proč nenecháte chudáka ženskou na pokoji?“ Podívá se dolů na sekané hovězí na topince, ale už ztratil chuť.

Pomalu zvedne Tylerovu čepici a posadí si ji na hlavu. Nesedí mu a Fred chvilku přemýšlí o tom, že vzadu povolí umělohomotný pásek. Ten nápad jím otřese. Co kdyby stačila taková maličkost, aby syna zabil? Ta jediná, prostá, smrtonosná úprava? Ten nápad mu připadne směšný, ale zároveň naprosto neoddiskutovatelný. Napadne ho, že jestli to takhle půjde dál, brzy bude šílený jako jeho žena… nebo Sawyer. Důvěřovat Sawyerovi je stejně bláznivé jako myslet si, že by mohl syna zabít tím, že změní velikost jeho čepice… a přesto věří v obojí. Zvedne vidličku a znovu se pustí do jídla, Tylerova čepice mu sedí na hlavě jako legrační čepeček.

Frňák St. Pierre sedí doma na pohovce jenom v prádle, na klíně má otevřenou knihu (je to kniha básní od Williama Blakea), ale nečte. V druhém pokoji spí Medvědí holka a on bojuje s nutkáním zajet si do baru Sand a sehnat si trochu cranku, té své staré neřesti, které se bránil už pět let. Od smrti Amy s tím nutkáním bojuje každičký den a poslední dobou vyhrává jen díky tomu, že si připomíná, že nebude schopen najít Rybáře – a potrestat ho tak, jak zaslouží –, pokud se tím ďábelským prachem sjede.

Henry Leyden je ve svém studiu s mohutnými sluchátky Akai na uších, poslouchá Warrena Vaché, Johna Bunche a Phila Flanigana, jak jedou „Pamatuji si duben“. Cítí mlhu dokonce i skrz zdi a jemu páchne jako vzduch u Edova občerstvení. Jinými slovy, jako zlá smrt. Uvažuje, jakpak asi Jack pořídil v starém dobrém oddělení D v luteránské nemocnici. A přemýšlí o své manželce, která mu poslední dobou (zvlášť od jeho vystoupení v Maxtonu, i když si to přímo neuvědomuje) připadá bližší než jindy. A neklidnější.

Ano, ano, můžeme nahlédnout ke všem možným přátelům, ale zdá se, že nejméně jeden nám zmizel z dohledu. Charles Burnside není ve společenské místnosti Maxtonu (kde na stařičké barevné televizi přišroubované na zdi běží starý díl seriálu Rodinná pouta), ani v jídelně, kde se brzy večer podává svačina, ani ve svém pokoji, kde je momentálně čistě povlečeno (ale vzduch je stále mírně cítit starými výkaly). A co v koupelně? Ne. Zastavil se tam Thorvald Thorvaldson, aby se vymočil a umyl si ruce, ale jinak je tam prázdno. Je tu však cosi podivného: v jedné kóji leží převrácený odrbaný sandál. Kvůli ostře černým a žlutým pruhům vypadá jako mrtvola velikánského čmeláka. Ach ano, ta kóje je druhá zleva. Burnyho oblíbená.

Měli bychom ho hledat? Možná ano. Možná, že když přesně nevíme, kde se ten rošťák nachází, nebudeme mít klid. Proklouzněme tedy mlhou potichu jako sen až na spodní konec ulice Chase. Zde je hotel Nelson, jeho přízemí je ponořeno v mlze od řeky a hnědavý pruh označující hladinu vody při té dávné záplavě už je v hasnoucím světle pouhým stínem. Na jedné straně ulice je Wisconsinský střevíc, dnes už má zavřeno. Na druhé je Luckyho taverna, kde nějaká stará žena s nohama do O (jmenuje se Berta Van Dusenová, jestli vás to zajímá) momentálně provádí předklon s rukama na širokých kolenou a vyhazuje ze sebe pořádnou dávku tmavého ležáku. Vydává zvuky jako mizerný řidič zápasící s převodovkou. Mezi dveřmi hotelu Nelson trpělivě sedí starý voříšek, který počká, dokud se Berta nevrátí zase do taverny, a pak se přikrade, aby sežral napůl strávenou směs párků plovoucích v pivu. Z Luckyho vychází unavené kvílení už zemřelého Dicka Curlesse, který zpívá o hainesvilleských lesích, kde na každé míli stojí náhrobní kámen.

Pes jen jedinkrát nezúčastněně zavrčí, když jdeme kolem něj, a pak vklouzneme do haly hotelu Nelson, kde se na prázdné pohovky, prázdné židle, výtah, který nejezdí už od roku 1994 nebo tak nějak, a na prázdnou recepci dívají hlavy prožrané od molů – hlava vlka, medvěda, losa a prastarého napůl olysalého bizona s jediným skleněným okem. (Morty Fine, recepční, je v kanceláři, nohy má na prázdném stole, čte People a rýpe se v nose.) Hala hotelu Nelson byla vždycky cítit řekou – má ji zažranou ve všech pórech – ale dnes večer je ten pach hutnější než jindy. Ten pach nám vnucuje špatné nápady, nutí nás myslet na zkrachovalé investice, falešné šeky, hroutící se zdraví, ukradené kancelářské potřeby, nezaplacené alimenty, plané sliby, kožní nádory, zmařené ambice, sloupanou kůži a propadlé klenby. Toto je místo, kam člověk nepřichází, pokud tu už někdy nebyl a všechny ostatní možnosti jsou nedostupné. Je to místo, kde muži, kteří opustili své rodiny před dvaceti lety, teď leží na úzkých postelích s matracemi se skvrnami od moči, kašlou a kouří cigarety. Ulepený starý výčep (kde kdysi vládl ulepený starý Hoover Dalrymple a naléval skoro každý pátek a sobotu večer) byl zavřen po anonymním hlasování městské rady už od začátku června, kdy Dale Gilbertson zostudil místní politické špičky tím, že jim ukázal videozáznam tří nájemným striptérů, kteří se ohlásili jako Trio z Anální univerzity a které na maličkém pódiu předvádělo synchronizované číslo s okurkami (policejní kameraman: policista Tom Lund, budiž mu čest), ale obyvatelům Nelsonu stačí zajít si na pivo o dům dál; je to pohodlné. V Nelsonu se platí týdně. Můžete mít na pokoji vařič, ale jen s povolením a po prohlídce elektrické šňůry. V Nelsonu můžete při stálém příjmu umřít a poslední zvuk, který uslyšíte, bude vrzání postelových pér v patře had vámi, kde se bude zrovna dělat další bezmocný zoufalec.

Stoupáme po schodech kolem staré plátěné hasičské hadice ve skleněné skříni. Na odpočívadle prvního patra zabočíme vpravo (kolem telefonního automatu se žloutnoucí cedulkou mimo provoz) a stoupáme výš. Když dojdeme do druhého patra, k pachu říční mlhy se připojí vůně kuřecí polévky, kterou si někdo ohřívá na vařiči (jehož elektrickou šňůru řádně schválil Morty Fine nebo George Smith, denní správce).

Vůně vychází z pokoje č. 307. Když proklouzneme klíčovou dírkou (v Nelsonu nikdy nebyly zamykací karty a nikdy nebudou), ocitneme se u Andrewa Tailsbacka, sedmdesátiletého, plešatícího, hubeného, dobromyslného muže. Kdysi prodával vysavače Electrolux a spotřebiče Sylvania, ale ty dny už minuly. Teď prožívá zlaté časy.

Kandidát pro Maxton, mohli bychom si říct, ale Andy Railsback to zařízení zná, i jiná jemu podobná. Nic pro něj, díky. Je docela společenský, ale nechce, aby mu někdo říkal, kdy má jít spát, kdy vstávat a kdy si může dát štamprli. Má v Maxtonu kamarády, často je navštěvuje a občas se setkal s lesklým, plytkým, dravčím pohledem našeho přítele Chippera. Nejednou si při takové příležitosti pomyslel, že pan Maxton vypadá jako chlapík, který by klidně vařil z mrtvol svých klientů mýdlo, kdyby měl pocit, že mu to něco vynese.

Ne, pro Andyho Railsbacka je druhé patro hotelu Nelson docela dobré. Má vařič, má svou lahvinku kořalky, má čtyři balíčky karet a hraje rozšířený pasiáns po nocích, kdy se mu hajaja vyhýbá.

Dnes večer si uvařil tři pytlíkové polévky Lipton a přemýšlí o tom, že zajde k Irvingovi Throneberrymu a pozve ho na jídlo a na kus řeči. Možná že pak zajdou vedle k Luckymu a dají si pivo. Zkontroluje polévku, vidí, že pěkně bublá, natáhne do nosu voňavou páru a přikývne. Má také slané tyčinky, které se k polévce dobře hodí. Vyjde z pokoje, chce vyjít nahoru a zaklepat u Irva na dveře, ale to, co v chodbě uvidí, ho na místě přimrazí.

Jakýsi stařec ve vytahaném modrém županu míří od něj pryč, a nějak podezřele rychle. Pod okrajem županu jsou vidět nohy bílé jako kapří břicho a plné modrých uzlů křečových žil. Ne levé noze má otrhaný pantofel, černožlutě pruhovaný. Pravou nohu má naboso. I když si náš nový přítel není jist – cizinec je k němu přece jenom zády – Andymu nepřipadá nijak povědomý.

Neznámý navíc cestou po chodbě bere za kliky. Pokaždé s ní prudce, rychle trhne. Jako dozorce v base. Nebo zloděj. Mizerný zloděj.

Jo. I když je ten muž hodně starý – starší než Andy, jak se zdá – a je oblečený jako na spaní, to pomyšlení, že je to zloděj, táhne Andymu hlavou s podivnou jistotou. Ani ta jedna bosá noha, která naznačuje, že chlapík zřejmě nepřišel rovnou z ulice, nijak neovlivní Andyho silné tušení.

Andy otevře ústa, aby na něj zavolal – něco jako Můžu vám pomoct? Nebo Hledáte někoho? –, ale pak si to rozmyslí. Má z toho chlapa zvláštní pocit. Nějak souvisí s tím, jak ten cizinec popoběhne pokaždé, když zkusí kliku, ale nejen to. V žádném případě. Ten chlap v něm totiž budí pocit temnoty a nebezpečí. Ten pobuda má u županu kapsy, Andy je vidí, a v některé by mohla být zbraň. Zloději sice nemají zbraň pokaždé, ale…

Stařík zabočí za roh a je pryč. Andy zůstane stát a uvažuje. Kdyby měl v pokoji telefon, mohl by zavolat dolů a zburcovat Mortyho Finea, ale telefon nemá. Takže co dělat?

Po krátkém přemítání přejde po špičkách chodbou a nakoukne za roh. Je tam slepá chodba se třemi pokoji: 312, 313 a úplně na konci 314, to je v tomto úseku jediný pokoj, který je momentálně obydlen. Muž na čísle 314 zde bydlí od jara, ale skoro všechno, co o něm Andy ví, je jeho jméno: George Potter. Andy se na Pottera ptal Irva i Hoovera Dalrymplea, ale Hoover ví prdlajs a Irv jenom o málo víc.

„Ale no tak,“ namítal tehdy Andy – ten rozhovor se odehrál koncem května nebo začátkem června, někdy v době, kdy Lovecký salon v přízemí nadobro potemněl. „Viděl jsem tě s ním u Luckyho, dávali jste si pivo.“

Irv cynicky povytáhl jedno huňaté obočí, jak už to uměl. „Viděl jsi mě, že jsme si dávali pivo. Co seš zač?“ zachraptěl. „Moje manželka, sakra?“

„Jenom se ptám. Piješ pivo s nějakým chlapem, dáte řeč –“

„Obyčejně jo. Ale s ním ne. Sedl jsem si, koupil si jedno a většinou jsem měl to pochybný potěšení poslouchat vlastní myšlenky. Říkám mu: Co myslíte, jak to letos válejí Pivovarníci? a on na to: Proserou to, stejně jako loni. Večer chytnu Cubs na ráá-diu –“

„Tak to říkal? Ráá-diu?“

„No, já to tak neříkám, nebo jo? Slyšel jsi mě někdy říkat ráá-dio? Já říkám rádio, jako každej normální člověk. Chceš si to poslechnout, nebo ne?“

„Nezdá se, že toho bude moc.“

„To máš pravdu, kámo. On povídá: Večer chytnu Cubs na ráá-diu a to mi stačí. Když jsem byl kluk, pokaždý jsem jezdil do Wrigley s tátou. Tak jsem si domyslel, že je z Chicaga, ale jinak, bupkes.“

První myšlenka, která se Andymu vynořila v hlavě, když zahlédl toho zatraceného zloděje na chodbě v druhém patře, byl Potter, ale samotářský pan George Potter je vysoký asketa, možná sto devadesát centimetrů, stále s pořádnou hřívou prošedivělých vlasů. Pan Napůlbosý byl menší a hrbil se jako žába. (Jedovatá žába, napadlo okamžitě Andyho.)

Je uvnitř, pomyslí si Andy. U Pottera v pokoji je nějaký mizerný zloděj, možná prohlíží Potterovi šuplíky a hledá, kde si co ulil. Padesát nebo šedesát babek srolovaných v ponožce, jak jsem to dělával já. Nebo krade Potterovi rádio. To jeho pitomý ráá-dio.

No jo, ale co je mu do toho? Člověk se potkával s Potterem na chodbě, slušně ho pozdravil a dočkal se akorát neslušného zamručení. Jinými slovy bupkes. Člověk ho vídal u Luckyho, jak sedí kus od hrací skříně a o samotě pije. Andy si nemyslel, že by se s ním nedalo posedět a nevypít nějaké to pivo – Irvovo malé tête-à-tête s ním to aspoň dokazovalo – ale k čemu by to bylo, když si u toho pořádně nepopovídají? Proč by on, Andrew Railsback, měl riskovat, že se proti němu rozzuřeně obrátí nějaká jedovatá žába v županu kvůli nějakému starému obejdovi, ze kterého nevypadne kloudné slovo?

Inu…

Protože tohle je jeho domov, i když ošumělý, proto. Protože když člověk vidí nějakého bláznivého mizeru s jedním sandálem, jak hledá peníze nebo chce sebrat ráá-dio, nemůže se jen tak otočit zády a odšourat se pryč. Protože ten špatný pocit, který měl Andy z toho pobíhajícího starého elfa (špatné vibrace, řekli by jeho vnukové), byl nejspíš prachobyčejnou zbabělostí. Protože –

Najednou se Andyho Railsbacka zmocní tušení, které se hodně blíží pravdě a možná i míří do černého. Co když to je nějaký chlap z ulice? Co když to je některý dědek z Maxtonova domova důchodců? Není to tak daleko a Andy ví určitě, že občas některému dědkovi (nebo babce) rupne v hlavě a zatoulá se mimo rezervaci. Obvykle takovou osobu někdo zahlédne a dopraví zpátky dřív, než se dostane hlouběji do městečka – těžko si ho na ulici nevšimnout v tom ústavním županu a s jedním sandálem – ale dnes večer přišla mlha a ulice jsou skoro pusté.

Koukni se na sebe, kárá se Andy. Vystrašil tě k smrti chlápek, který je tak o deset let starší než ty a má místo mozku burákovy máslo. Vlezl sem kolem prázdný recepce – Fine v žádným případě vpředu není, ten bude sedět vzadu a číst si časopisy nebo nějakou porno knížku – a teď hledá svůj pokoj u Maxtona, bere za každou kliku na chodbě, sakra, a nemá ponětí, kde je, jako veverka na dálnici. Potter si nejspíš vedle dává pivo (aspoň toto je pravda, jak se ukáže) a nechal odemčeno (to tedy nenechal, buďte ujištěni).

A i když se Andy stále bojí, vyjde zpoza rohu a pomalu dojde k otevřeným dveřím. Srdce mu rychle tluče, protože je pořád napůl přesvědčený, že ten dědek může být nebezpečný. Přece jenom měl špatný pocit už jen z toho, jak se díval tomu cizinci na záda –

Ale jde tam. Bůh mu pomoz, jde.

„Pane?“ zavolá, když dojde k otevřeným dveřím. „Hej, pane, myslím, že jste si spletl pokoj. To je pokoj pana Pottera. Přece –“

Zastaví se. Nemá smysl mluvit dál, protože pokoj je prázdný. Jak je to možné?

Andy couvne a zkusí kliku u pokoje číslo 312 a 313. Oba jsou pevně zamčené, jak ostatně předpokládal. Když se o tom přesvědčil, vstoupí do pokoje George Pottera a pořádně se rozhlédne – zvědavost zahubila kočku, ale stálo to za to. Potter bydlí sice v trochu větším pokoji než Andy, ale jinak se moc neliší: je to kamrlík s vysokým stropem (za starých časů stavěli domy, kde se člověk mohl pořádně protáhnout, to se musí přiznat). Lůžko je uprostřed proleželé, ale pěkně ustlané. Na nočním stolku stojí lahvička s prášky (ukáže se, že je to antidepresivum Zoloft) a zarámovaná fotografie nějaké ženy. Andy si pomyslí, že dopadla ještě dobře, když ulovila toho ošklivého chlapa, ale Potter se na ni určitě díval jinak. Každopádně si postavil její obrázek tak, aby ji viděl jako první po ránu a jako poslední před usnutím.

„Pottere?“ zeptá se Andy. „Je tu někdo? Haló?“

Najednou ho zaplaví pocit, že za ním někdo stojí; prudce se otočí a vycení protézu, jako by se chystal ke skoku. Jedna ruka mu vystřelí k obličeji, jako by se chtěl chránit proti ráně, která nepochybně dopadne… jenomže tam nikdo není. Že by se krčil za rohem na konci té krátké chodby? Ne. Andy viděl, že cizinec zaběhl sem za roh. V žádném případě ho nemohl zase obejít… pokud se neplazil po stropě jako stará moucha…

Andy se podívá nahoru, i když ví, že je to směšné, když bere vážně takové nápady, ale nikdo tu není, kdo by se mu posmíval, tak co? A ani nad hlavou nic neuvidí. Je tu obyčejný plechový strop, zažloutlý věkem a desítkami let cigaretového a doutníkového kouře.

Rádio – ach, pardon, krucinál – ráá-dio – stojí na parapetu a nejeví známky poškození. Je to sakra pěkné rádio, značka Bose, o takovém vždycky mluví v poledním pořadu Paul Harvey.

Za ním, za špinavým okenním sklem, je požární žebřík.

Á-ha! pomyslí si Andy a utíká k oknu. Stačí jediný pohled na zamknutou okenní kličku a jeho vítězný výraz zmizí. Stejně vykoukne ven a uvidí krátký mokrý černý kus železa, který klesá do mlhy. Žádný modrý župan, žádnou ohavnou plešatou lebku. Jistěže ne. Ten nenechavec tudy ven nevyšel, pokud nepoužil nějaký kouzelnický trik, jak zaklapnout vnitřní kličku u okna, jakmile se dostal na požární žebřík.

Andy se otočí, chvilku zamyšleně postojí a pak si klekne a podívá se pod postel. Uvidí tam starý plechový popelník s neotevřeným balíčkem palmalek a u něj laciný zapalovač. Nic kromě chomáčů prachu. Položí ruku na pelest, aby mohl vstát, a oči mu utkví na dveřích od skříně. Jsou pootevřené.

„Tak,“ vydechne Andy tak potichu, že to skoro sám neuslyší.

Vstane a přejde ke dveřím skříně. Ať už si třeba mlha přišla lehkým kočičím krokem, jak řekl Carl Sandburg, ale rozhodně se tak v tu chvíli pohyboval Andy Railsback v pokoji George Pottera. Srdce se mu znovu rozbouchalo tak prudce, že mu začala pulsovat žíla vystupující uprostřed čela. Ten muž, kterého viděl, je ve skříni. Logika to vyžaduje. Intuice přímo křičí. A jestli je ten nenechavec jenom starý popleta, který se v mlze zatoulal do hotelu Nelson, proč se Andymu neozval? Proč se schoval? Protože je možná starý, ale žádný popleta, proto. Není o nic větší popleta než Andy. Ten nenechavec je mizerný zloděj a je ve skříni. Možná má v ruce nůž, který vytáhl z kapsy toho chatrného starého županu. Možná má v ruce ramínko na šaty, které sundal z tyče a proměnil ve zbraň. Možná se jenom krčí ve tmě, oči dokořán, prsty zahnuté jako drápy. Andy se už o to dál nestará. Je možné ho vyděsit, to nepochybně – je to penzionovaný prodavač, žádný superman –, ale když se na jistou dávku strachu naloží větší dávka napětí, dostanete vztek, stejně jako se při dostatečném tlaku uhlí mění v diamant. A Andy je právě teď víc nakrknutý než vyděšený. Sevře do ruky studenou skleněnou kliku u dveří skříně. Stiskne ji. Nadechne se… ještě jednou se nadechne… obrňuje se, připravuje se… nadupává se, jak by řekla vnoučata… ještě jeden nádech, jen tak pro štěstí, a…

S tichým, napjatým zasténáním, nebo spíš zavrčením, Andy rozrazí dveře dokořán, až se ramínka rozrachotí. Přikrčí se, ruce před obličejem zaťaté v pěst, a vypadá jako stařičký boxer z předválečné éry.

„Polez ven, ty zatracenej –“

Nikdo tam není. Čtyři košile, jedno sako, dvě kravaty a troje kalhoty, vše visí jako odumřelá kůže. K tomu otlučený kufřík, který vypadá, jako by ho někdo okopával na všech autobusových nádražích Severní Ameriky. Nic jiného. Ani –

Jenže tu cosi je. Na dlážce pod košilemi cosi je. Několik předmětů. Je jich skoro půl tuctu. Andy Railsback nejdřív nechápe, na co se to dívá, nebo spíš nechce chápat. Potom mu to dojde, vtiskne se mu to do mozku a paměti jako otisk kopyta a Andy se pokusí vykřiknout. Nemůže. Pokusí se znovu, ale z úst mu nic nevyjde, jenom chraptivé zahvízdání z plic, které mu najednou připadají scvrklé jako sušené švestky. Pokusí se otočit, ale ani to nejde. Ví nabeton, že George Potter už jde, a jestli ho tu Potter zastihne, bude s Andym amen. Andy totiž viděl něco, o čem mu George Potter nikdy nedovolí mluvit. Ale Andy se nemůže otočit. Nemůže řvát. Nemůže odtrhnout zrak od tajemství ve skříni George Pottera.

Nemůže se pohnout.

Kvůli mlze padla noc na French Landing nepřirozeně brzy; je sotva půl sedmé. Rozmazaná žlutá světla Maxtonova střediska pro přestárlé vypadají jako světla zámořské lodi tiše spočívající na moři. V křídle Sedmikráska, domově skvělé Alice Weathersové a mnohem méně skvělého Charlese Burnsidea, už dávno není ani Pete Wexler, ani Butch Yerxa – oba šli domů. U stolu teď sedí odbarvená blondýna se širokými rameny, Vera Hutchinsonová. Před sebou má knihu s názvem Malé křížovky. Momentálně dumá nad šestým řádkem vodorovně: Například Garfield. Šest písmen, první je K, třetí C, poslední R. Tyhle složité nenávidí.

Ozve se zvuk otvíraných dveří u koupelny. Vera zvedne hlavu a vidí, že z pánů vychází Charles Burnside, šourá se ve svém modrém županu a žlutočerných pruhovaných pantoflích, které vypadají jako velcí rozdrbaní čmeláci. Okamžitě ho pozná.

„Charlie?“ zvolá, založí tužkou knížku s křížovkami a zavře ji.

Charlie se prostě šourá dál, ústa pootevřená, z koutku mu visí slina. Ale na tváři má náznak nepříjemného úšklebku, který na Veru neudělá dojem. Tenhle děda možná ztratil pár koleček, ale ta, která mu v hlavě zbyla, jsou zlá. Vera ví, že Charlie Bursnide ji opravdu neslyší, když na něj mluví (nebo jí nerozumí), ale je si jista, že někdy jen předstírá, že nerozumí. Má pocit, že tentokrát jde o ten druhý případ.

„Charlie, jak to, že nosíš Elmerovy čmeláčí pantofle? Víš, že mu je přivezla pravnučka.“

Stařík – pro nás Burny, pro Veru Charlie – se šourá beze slova dál směrem, kterým se nakonec dostane zpátky na pokoj D18. Za předpokladu, že udrží současný kurz.

„Charlie, stát.“

Charlie se zastaví. Stojí na začátku chodby do Sedmikrásky jako stroj, který vypnuli. Ústa má otevřená. Čúrek slin se přetrhne a na linoleu vedle jednoho toho absurdního, ale směšného sandálu, se objeví mokrá skvrna.

Vera vstane, jde k němu, klekne před ním. Kdyby věděla to, co my, nejspíš by byla mnohem méně ochotna vystavovat svůj bezbranný bílý krk těm svěšeným rukám, které jsou sice pokroucené artritidou, ale stále mají sílu. Ale ona to samozřejmě neví.

Popadne levý sandál do ruky. „Zvednout,“ zavelí.

Charlie Burnside zvedne pravou nohu.

„Ach, přestaň trucovat,“ říká. „Tu druhou.“

Burny pozvedne levou nohu, jen tolik, aby mu mohla sundat pantofel.

„Teď tu druhou.“

Vera, která se mu pořád dívá na nohy, to nevidí, ale Burny vytáhne z prověšených kalhot pyžama penis a předstírá, že močí Veře na skloněnou hlavu. Šklebí se čím dál víc. Zároveň zvedne pravou nohu a Vera mu stáhne druhý pantofel. Když zvedne hlavu, Burnyho svraštělý starý nástroj je tam, kam patří. Uvažoval o tom, že ji svlaží, opravdu uvažoval, ale na jeden večer už provedl dost zla. Ještě jedna drobná pochůzka a bude se moci vrátit do země snů. Přece jen už je z něj stará příšera. Potřebuje odpočinek.

„Dobře,“ říká Vera. „Nechceš mi vysvětlit, proč je jeden špinavější než druhý?“ Žádná odpověď. Ne že by nějakou čekala. „Tak jo, nádhera. Teď zpátky do pokoje nebo do společenské místnosti, jestli chceš. Dnes večer je tam popkorn z mikrovlnky a želé. V televizi dávají Za zvuků hudby. Postarám se, aby se ty pantofle dostaly tam, kam patří, a žes je sebral, bude naše malé tajemství. Ale jestli je ještě jednou sebereš, budu tě muset ohlásit. Capisce?“

Burny jen tupě stojí… ale vrásčité staré líce mu nadzvedává potměšilý úšklebek. A k tomu ty rozzářené oči. On capisce, jen co je pravda.

„Tak běž,“ říká Vera. „A radím ti, abys tam na podlahu nic neudělal, ty havrane stará.“

Ani teď nečeká nějakou odpověď, ale tentokrát ji uslyší. Burnyho hlas je tichý, ale dokonale srozumitelný. „Mluv slušně, ty tlustá mrcho, nebo ti vykousnu jazyk přímo z huby.“

Trhne sebou, jako by dostala facku. Burny stále stojí s rukama svěšenýma a potutelně se šklebí.

„Vypadni,“ zachraptí Vera. „Nebo tě opravdu nahlásím,“ což by nebylo vůbec k ničemu. Charlie je jednou z dojných krav Maxtonu a Vera to ví.

Charlie se znovu vydá pomalým krokem chodbou (Pete Wexler pojmenoval toto tempo páprdovským šourem), teď už naboso. Potom se otočí. Upře na ni kalné lampy očí. „To slovo, který hledáš, je kocour. Garfield je kocour. Chápeš? Krávo pitomá.“

S tím se dá znovu na pochod. Vera stojí jako přimrazená a dívá se za ním také s ústy pootevřenými. Úplně na svou křížovku zapomněla.

Burny ve svém pokoji ulehne na postel a podloží si rukama bedra. Od toho místa dolů ho bolí tělo jako čert. Později na tu tlustou starou mrchu zazvoní, aby mu přinesla ibuprofen. Ale prozatím musí mít čistou hlavu. Je potřeba provést ještě jeden malý trik.

„Našli tě, Pottere,“ zamumlá. „Dobrého… starého… Potříka.“

Burny vůbec nebral za kliky (ovšem Andy Railsback se to nikdy nedoví). Měl totiž pifku na toho chlapíka, který ho vyšoupl z jednoho roztomilého kšeftíku s realitami v Chicagu koncem sedmdesátých let. V South Side, v domově mužstva White Sox. Jinými slovy v Blacktownu. Byla v tom spousta federálních peněz a taky několik bušlů illinoiské škváry. Dost smetany, která by vydržela pár let, měl by se jako prase v žitě, ale ten hajzl George Potter se tam dostal první, peníze změnily majitele pod oním příslovečným stolem a Charles Burnside (nebo byl tehdy možná ještě Carlem Bierstonem, těžko se to pamatuje) zůstal na suchu.

Ale Burny toho zloděje nezpustil z očí ani po tolika letech. (No, vlastně Burny osobně ne, ale my jsme si už uvědomili, že ten muž má mocné přátele.) Starý Potřík – jak mu kamarádi říkali v dobách, kdy pár kamarádů ještě měl – vyhlásil v devadesátých letech v La Riviere bankrot a přišel skoro o všechno, co si stále schovával. Ale Burnymu to nestačilo. Potřík potřebuje potrestat ještě víc, a taková náhodička, že zrovna tenhle parchant se zašil zrovna do tohohle mizernýho Zapadákova, je prostě moc výjimečná na to, aby ji nechal jen tak proklouznout mezi prsty. Burnyho základní motiv – bezduchá touha udržovat hrnec ve varu, postarat se, aby všechno šlo od desíti k pěti – se nezměnil, ale dnešní akce poslouží jeho účelům rovněž.

Proto putoval do Nelsonu, a to způsobem, kterému by Jack rozuměl a Judy Marshallová ho vytušila, a pohyboval se po Potříkově pokoji jako věkovitý netopýr. A když vycítil, že má za sebou Andyho Railsbacka, velmi ho to potěšilo. Railsback mu ušetří další anonymní telefonát, Burnymu už totiž po pravdě řečeno leze krkem, že musí za ně dělat všechnu práci.

Když už je teď zase ve svém pokoji, pohodlně jako v peřince (tedy až na tu artritidu), odpoutá myšlenky o George Pottera a započne s Vyvoláváním.

Charles Burnside hledí vzhůru do tmy a jeho oči začínají zřetelně svítit, až je to zneklidňující. „Gorg,“ řekne. „Gorg t’eelee. Dinnit a abbalah. Samman Tansy. Samman a montah a Irma. Dinnit a abbalah, Gorg. Dinnit a Ram Abbalah.“

Gorgu. Gorgu, přijď. Služ abbalahovi. Najdi Tansy. Najdi matku Irmy. Služ abbalahovi, Gorgu.

Služ Karmínovému králi.

Burnyho oči se rázně zavřou. Usne s úsměvem na tváři. A pod vrásčitými víčky jeho oči dál svítí jako zakryté lampy.

Morty Fine, noční vrátný hotelu Nelson, podřimuje nad časopisem, když k němu vtrhne Andy Railsback a vyleká ho tak strašně, že Morty skoro spadne z židle. Časopis mu upadne na zem, až to plácne.

„Ježíšikriste, Andy, málem jsem dostal infarkt!“ vykřikne Morty. „Copak neumíš klepat, nebo jsi mohl aspoň sakra zakašlat!“

Andy si ho nevšímá a Morty si uvědomí, že ten starý chlapík je bledý jako stěna. Možná že to on dostal infarkt. Něco takového by se v Nelsonu nestalo poprvé.

„Musíš zavolat policii,“ vyhrkne Andy. „Je to strašné. Ježíšmarjá, Morty, to jsou nejstrašnější fotky, jaké jsem v životě viděl… z polaroidu… a panebože, myslel jsem, že se tam vrátí… vrátí se každou vteřinou… ale já jsem tam úplně ztuhl, a potom… potom…“

„Jen klid,“ říká Morty soucitně. „O čem to mluvíš?“

Andy se zhluboka nadechne a je vidět, jak se snaží ovládnout. „Viděl jsi Pottera?“ zeptá se. „Toho chlapa z 314?“

„Ne,“ odpoví Morty, „ale večer touhle dobou bývá většinou u Luckyho, dává si pár piv a možná hamburgera. I když nechápu, jak si tam může někdo dát něco k jídlu,“ potom si asi propojil jeden ptomainový palác s jiným: „Hele, slyšel jsi, co policajti našli v Edově občerstvení? Stavil se tu Trevor Gordon a říkal –“

„Vykašli se na to,“ Andy se posadí na židli na druhé straně stolu a zírá na Mortyho vlhkýma, vystrašenýma očima. „Volej policajty. Hned teď. Řekni jim, že ten Rybář je člověk, co se jmenuje George Potter, a že bydlí v druhým patře hotelu Nelson,“ Andy stáhne obličej do křečovité grimasy, pak se znovu uvolní. „Kousek po chodbě ode mě, jak tu sedím.“

„Potter? Tobě přeskočilo, Andy. Ten chlap je jenom stavitel v důchodu. Ten by neublížil ani mouše.“

„O mouchách nic nevím, ale sakra ublížil pár dětem. Viděl jsem fotky, který si udělal. Jsou u něho ve skříni. Nic odpornějšího jsem v životě neviděl.“

Potom Andy udělá cosi, nad čím Morty užasne, a přesvědčí ho, že to není žádný vtip a možná to není ani omyl: Andy Railsback se rozbrečí.

Tansy Freneauová, takto truchlící matka Irmy Freneauové, vlastně ještě smutek nedrží. Ví, že by měla, ale smutek byl odložen. Zrovna v této chvíli má pocit, že se vznáší v mraku teplé zářící vlny. Lékařka (společnice Pata Skardy, Norma Whitestoneová) jí dala před čtyřmi nebo pěti hodinami pět miligramů lorazepamu, ale to je pouze začátek. Parkoviště přívěsů Holiday, kde Tansy a Irma bydlely od chvíle, kdy Cubby Freneau v devadesátém osmém vzal roha do Green Bay, se nachází kousek od baru Sand a ona má jistý „vedlejšák“ s Lesterem Moonem, jedním z barmanů. Hromská pětka z nějakého důvodu říkala Lesteru Moonovi „Smradlavý sýr“, ale Tansy mu neochvějně říkala Lestere, čehož si vážil skoro stejně jako občasných opileckých dýchánků u Tansy v ložnici nebo vzadu v baru, kde jsou v komoře matrace (a černé světlo). Dnes večer kolem páté se Lester zastavil s lahvinkou kávového likéru a čtyřmi stovkami miligramů Oxycontinu, pěkně rozdrceného a připraveného ke šňupání. Tansy už sjela půl tuctu lajn a už se veze. Prohlíží si staré fotky Irmy a prostě… jede.

Bylo to moc pěkný dítě, myslí si Tansy a netuší, že nedaleko si jeden zděšený hotelový úředník prohlíží docela jiné fotky jejího pěkného dítěte, hrůznou polaroidovou fotografii, na kterou nikdy nedokáže zapomenout. Je to obrázek, na který se Tansy nikdy nebude muset podívat, ovšem za předpokladu, že je Bůh na nebesích.

Otočí stránku (na titulní stránce deníku je vytištěno zlaté vzpomínky) a na ní je Tansy a Irma na pikniku společnosti Mississippský Electrix, to byly Irmě čtyři a společnost měla do krachu ještě rok a všechno bylo více méně v pořádku. Irma je na fotce s partou dalších dětí, rozesmátý obličej má pomazaný čokoládovou zmrzlinou.

Tansy se upřeně dívá na tuto momentku, slepě sáhne po sklence kávové kořalky a trochu usrkne. A najednou, kdoví odkud (snad z místa, odkud se všechny naše zlověstné a nespoutané myšlenky vynořují na světlo), se jí vybaví jedna hloupá básnička od Edgara Allana Poea, kterou se museli učit v deváté třídě. Nevzpomněla si na ni celé roky a neměla k tomu důvod ani teď, ale slova úvodní sloky se jí vybavují lehce a bez chyb. Dívá se na Irmu a hlasitě recituje monotónním, drmolivým tónem, při kterém by si paní učitelka Normandieová určitě rvala bílé urousané vlasy a sténala by. Na nás tak její recitace nepůsobí; naopak, pořádně se roztřeseme. Jako bychom poslouchali poezii, kterou předčítá mrtvola.

„V půlnoci kdys v soumrak čirý chorý bděl jsem sám a sirý, nad věd zapomněných svazky starými jsem skláněl líc – skoro schvátilo mne spaní, an ruch lehký znenadání ozval se jak zaklepání na mé dveře –“ (překl. Jar. Vrchlický)

Přesně v té chvíli se ozve tiché zaklepání na tenké dveře přívěsu Tansy Freneauové. Zvedne hlavu, oči plné slz, rty našpulené a potřísněné kávovou kořalkou.

„Lestere? To jsi ty?“

Možná, řekne si. Určitě ne lidi z televize, aspoň doufá. S lidmi z televize by nemluvila, poslala by je pryč. V hloubi duše jí vlastní mazanost napovídá, že by ji utěšovali a litovali ji jen proto, aby vypadala v záři reflektorů pitomě, jak nakonec vždycky vypadají lidé v pořadech Jerryho Springera.

Nikdo neodpovídá… a pak se to znovu ozve. Ťuk. Ťuk-ťuk.

„Návštěva to,“ říká a vstává. Jako by vstávala ve snu. „Návštěva to, pravím k sobě, klepá na dveře, víc nic.“

Ťuk. Ťuk-ťuk.

Nezní to jako ťukání prstem. Zní to jemněji. Zní to jako ťukání nehtem.

Nebo zobákem.

Tansy přejde pokoj v závoji drog a brandy, bosé nohy šoupá po koberci, který byl kdysi buklákem a teď je prošlapaný: je z ní bývalá matka. Otevře dveře do toho zamlženého letního večera a nevidí nic, protože se dívá moc vysoko. Potom se cosi zavrtí na rohožce.

Cosi černého se na ni dívá jasnýma, tázavýma očima. Je to havran, panebože to je Poeův havran, přišel ji navštívit.

„Ježíši, já jsem se sjela,“ říká Tansy a vjede si rukama do řídkých vlasů.

„Ježíši!“ opakuje vrána na rohožce. A potom dodá: „Gorg!“

Kdyby se Tansy někdo zeptal, odpověděla by, že byla příliš zdrogovaná, než aby se bála, ale rozhodně je to jinak, protože Tansy polekaně vykřikne a couvne.

Vrána pohotově přeskočí práh a vpochoduje na vybledlý fialový koberec a stále k ní vzhlíží jasnýma očima. Peří se jí leskne sraženými kapičkami mlhy. Prohopsá kolem ní, pak se zastaví, aby se narovnala a protřepala se. Ohlédne se, jako by se ptala: Jak mi to sluší, zlato?

„Běž pryč,“ říká Tansy. „Nevím, co seš sakra zač, ani jestli tu vůbec seš, ale –“

„Gorg!“ nedá se vrána, pak roztáhne křídla a přelétne obývací pokoj v přívěsu jako uhlová skvrna vyříznutá ze hřbetu noci. Tansy vykřikne a přikrčí se, instinktivně si kryje obličej, ale Gorg se k ní nepřiblíží. Posadí se na stůl vedle její lahve, i když tam není žádná busta Pallas Athény.

Tansy si pomyslí: Ztratila se v mlze, nic víc. Možná má dokonce vzteklinu, nebo má tu limózu, nebo jak se to jmenuje. Měla bych jít do kuchyně pro smeták, vyhnat ji, než to tu zadělá…

Ale kuchyň je moc daleko. V jejím stavu jí připadá, že kuchyň je stovky mil daleko, někde u Colorado Springs. A žádná vrána tu nejspíš ani není. Vzpomínka na tu zatracenou básničku jí způsobila halucinaci, nic víc… a k tomu ta ztráta dcery.

Mlhou poprvé pronikne bolest a Tansy sebou škubne, jak je ta bolest krutá a žhavá. Vzpomene si, jak se jí někdy pěkně ke krku tiskly drobné ručky. Na pláč v noci, který ji vytrhával ze spaní. Na její čerstvou vůni po koupeli.

„Jmenovala se Irma!“ zakřičí najednou na halucinaci stojící tak hrdě vedle láhve brandy. „Irma, žádná zasraná Lenora, co je to za pitomý jméno, Lenora? Poslechneme si, jak říkáš Irma!“

„Irma!“ zakráká návštěvník ochotně a Tansy ohromeně zmlkne. A ty oči. Ach! Ty třpytivé oči ji přitahují jako oči Starého námořníka v té další básničce, kterou se měla naučit, ale nikdy to neudělala. „Irma – Irma – Irma – Irma –“

„Nech toho!“ Přece jen to nechce slyšet. Mýlila se. Jméno její dcery zní z toho cizího hrdla špinavě, nesnesitelně. Chce si zakrýt rukama uši, ale nejde to. Má je moc těžké. Ruce se opírají o sporák a lednici (ubohé, dosluhující přístroje) kdesi v Colorado Springs. Dokáže se jen dívat do těch třpytivých černých očí.

Vrána se před ní naparuje, probírá své ebenově saténové peří. Ozývá se přitom odporný škrábavý zvuk a Tansy si pomyslí: „Proroku!“ dím, „čárných zraků! Věštče, ďáble nebo ptáku!“

Jistota jí naplnila srdce jako chladná voda. „Co víš?“ zeptá se. „Proč jsi přišel?“

„Víš!“ zakráká vrána Gorg a pokyvuje rychle zobákem nahoru a dolů. „Přišel!“

Že by mrkl? Panebože, copak na ni opravdu mrkl?

„Kdo ji zabil?“ zašeptá Tansy Freneauová. „Kdo zabil moji krásnou holčičku?“

Vrána na ni upře oči a promění ji v brouka na špendlíku. Tansy pomalu, s ještě silnějším pocitem, že je ve snu (ale tohle se děje opravdu, jakási vrstva jejího mozku to dokonale chápe), přejde ke stolu. Vrána se na ni pořád dívá, vrána ji stále vábí. Břeh noční Plutónie, pomyslí si. Břeh noční Plutónie, sakra.

„Kdo? Řekni mi, co víš!“

Vrána k ní vzhlíží jasnýma černýma očima. Otevírá a zavírá zobák, ukazuje drobounká mokrá červená ústa.

„Tansy!“ zakráká. „Přijď!“

Síla jí vyprchá z nohou a Tansy padne na kolena, až se kousne do jazyka a začne krvácet. Na tričko jí dopadnou karmínové kapky. Teď má tvář ve stejné úrovni jako pták hlavu. Vidí, jak si smyslně otírá jedno křídlo o skleněnou láhev brandy. Gorg páchne po prachu a hromadách mrtvých much a starobylých urnách pohřbeného koření. Jeho oči jsou svítící černé otvory vedoucí do jiného světa. Možná do pekla. Nebo Šeolu.

„Kdo?“ zašeptá.

Gorg natáhne černý krk, až se jeho černý zobák ocitne v jejím uchu. Začne cosi šeptat a Tansy Freneauová nakonec začne přikyvovat. Z očí jí vyprchalo světlo rozumu. A kdy se vrátí? Ach, myslím, že odpověď známe.

Umíte říct „Nikdy víc“?

16

Tři čtvrtě na sedm večer. French Landing je zaplavené mlhou, vyčerpané, plné tísně, ale klidné. Ten klid nepotrvá dlouho. Jakmile rozklad začal, nikdy na dlouho neustane.

Chipper se zdržel v Maxtonu a vzhledem k poklidné (a opravdu vzrušující) kuřbě, kterou mu, pohodlně rozvalenému na židli v kanceláři, poskytla Rebecca Vilasová, nás jeho rozhodnutí dělat chvíli přesčas nepřekvapuje.

Ve společenské místnosti sedí staří lidé, uhranutí Julií Andrewsovou a filmem Za zvuků hudby. Alice Weathersová přímo pláče štěstím – je to její nejoblíbenější film. Těsně následován Zpíváním v dešti, ale to je přece jenom až druhé. Mezi obyvateli tohoto zařízení, kteří mohou chodit, chybí jen Burny… rozhodně ho tu však nikdo nepostrádá. Burny hluboce spí. Duch, který ho nyní ovládá – mohli bychom říct démon –, má teď ve French Landingu jinou práci a během uplynulých několika týdnů využil Burnyho do poslední nitky (ne že by si Burny stěžoval; je to velmi ochotný komplic).

Po Norské cestě zrovna jede Jack Sawyer a chystá se zabočit se svým Dodge Ram na cestičku k Henrymu Leydenovi. Mlha je tady řidší, ale přesto proměňuje světlomety dodávky ve slabé lampy. Dnes večer se znovu pustí do Ponurého domu, kapitola 7 („Promenáda duchů“) a možná dočte až na konec kapitoly 8 („Která tají spoustu hříchů“). Ale slíbil, že ještě před Dickensem si poslechne nejnovějšího kandidáta Wisconsinské krysy na nejlepší nahrávku, nějakou písničku nazvanou „Vrať mi psa“ od Slobberbone.

„Zhruba každých pět let se vynoří další skvělá rokenrolová písnička ze zapomnění,“ říkal mu Henry do telefonu a Jack by přísahal, že slyší probleskovat přítelovým hlasem dryáčnický tón Krysy, roztáčející desky na okraji temnoty. „Je to skvělý rokenrol.“

„Když myslíš,“ odpovídá Jack nedůvěřivě. Podle něj je skvělá rokenrolová písnička „Runaround Sue“ od Dion.

V domě číslo 16 v ulici Robina Hooda (v tom milém zlatém domově) se Fred Marshall spustil na všechny čtyři, na rukou zelené gumové rukavice, a dal se do drhnutí podlahy. Na hlavě mu stále balancuje Tylerova čapka a Fred brečí.

Na parkovišti přívěsů Holiday vrána Gorg vlévá jed do uší Tansy Freneauové.

V solidním cihlovém domě na Herman Street, kde bydlí Dale Gilbertson se svou krásnou Sárou a stejně krásným Davidem, se Dale chystá vrátit se do kanceláře, i když pohyby má mírně zpomalené dvěma porcemi kuřecího nákypu a talířem chlebového pudinku. Když zazvoní telefon, ani ho to nijak nepřekvapí. Přece jen měl tušení. Volá Debbi Andersonová a z jejího prvního slova pozná, že něco prasklo.

Poslouchá, přikyvuje, občas se na něco zeptá. Jeho manželka stojí ve dveřích do kuchyně a sleduje ho ustaranýma očima. Dale se shýbne a cosi čmárá do bloku vedle telefonu. Sára přijde k němu a přečte dvě jména: Andy Railsback a M. Fine.

„Máš Railsbacka pořád na lince?“ zeptá se Dale.

„Ano, čeká –“

„Přepoj mi ho.“

„Dale, já nevím, jak se to dělá,“ Debbi mluví neobvykle nervózně. Dale na chvilku zavře oči a připomene si, že tohle není její obvyklá práce.

„Ernie ještě nepřišel?“

„Ne“

„Kdo tam je?“

„Bobby Dulac… a Dit je myslím ve sprše…“

„Dej mi Bobbyho,“ říká Dale a uleví se mu, když ho Bobby dokáže rychle a bezbolestně přepojit na Andyho Railsbacka, který volá z kanceláře Mortyho Finea. Oba už byli v pokoji číslo 314 a jeden pohled na fotky rozházené po dně skříně George Pottera Mortymu stačil. Je teď stejně bledý jako Andy. Možná ještě bledší.

Na parkovišti před policejní stanicí se setkává Ernie Therriault a Reginald „Doktor“ Amberson. Doktor právě dorazil na svém starém (ale dokonale udržovaném) harleyi Fat Boy. Přátelsky se v té mlze pozdraví. Ernie Therriault je další policajt – svým způsobem – ale klídek: je poslední, se kterým se musíme seznámit (no, kdesi tu ještě pobíhá jeden agent FBI, ale toho si teď nebudeme všímat; je v Madisonu a je to cvok).

Ernie je švihácký pětašedesátník, který skoro před dvanácti lety odešel do důchodu po policejní službě na plný úvazek, a pořád je čtyřikrát víc policajtem, než kdy bude Arnold Hrabowski. K důchodu si přivydělává nočními dispečerskými službami u místního policejního okrsku (poslední dobou moc dobře nespí kvůli mizerné prostatě) a o pátcích chodí do První wisconsinské banky dělat soukromou ochranku, protože ve dvě přicházejí lidi od Wells Fardo a ve čtyři lidi od Brinksů.

Doktor vypadá od hlavy až k patě jako Pekelný anděl: má dlouhý černošedivý plnovous (který si někdy proplétá stužkami ve stylu piráta Edwarda Teache) a živí se vařením piva, ale ti dva spolu vycházejí moc dobře. Především u sebe navzájem rozeznali inteligenci. Ernie neví, jestli je Doktor opravdu doktor, ale klidně by mohl být. Možná kdysi byl.

„Něco nového?“ ptá se Doktor.

„Pokud vím, tak ne, příteli,“ říká Ernie. Každý večer sem jezdí někdo z Pětky, aby se poptal. Dnes přišla řada na Doktora.

„Vadilo by, kdybych zašel s tebou dovnitř?“

„Ne,“ říká Ernie. „Pokud se budeš držet našeho pravidla.“

Doktor přikývne. Někteří z Pětky by se na nějaké pravidlo vykašlali (zvlášť Synek, který kašle na spoustu věcí), ale Doktor se jím řídí: jeden šálek kávy, nebo pět minut, jedno, nebo druhé, a potom tradá zase na silnici. Ernie, který viděl spoustu opravdových Pekelných andělů, když v sedmdesátých letech dělal policajta ve Phoenixu, si váží toho, jak velmi trpělivý je Frňák St. Pierre a jeho parta. Ovšem je pravda, že tohle nejsou Pekelní andělé ani Pohani, ani Bestie na motorkách, žádný podobný nesmysl. Ernie přesně neví, co vlastně jsou, ale ví, že poslouchají Frňáka, a Ernie má podezření, že Frňákovi už dochází trpělivost. Ernie ví, že jemu by tedy trpělivost docházela určitě.

„No tak pojď dál,“ říká Ernie a poplácá obrovského chlapa po prameni. „Podívám se, co se děje.“

Děje se toho dost, jak se ukáže.

* * *

Dale zjišťuje, že je schopen myslet rychle a jasně. Dřívější strach ho opustil částečně proto, že k průšvihu už došlo a případ – aspoň oficiální případ – mu sebrali. Hlavně je to ale proto, že ví, že teď se může obrátit na Jacka, když bude potřebovat, a Jack ho nenechá na holičkách. Jack je jeho záchranná síť.

Poslouchá, jak Railsback popisuje polaroidové fotografie – spíš nechává toho starého pána vypovídat a trochu se uklidnit –, a pak položí jedinou otázku, která se týká dvou fotografií toho chlapce.

„Žluté,“ odpoví Railsback bez váhání. „To tričko bylo žluté. S nápisem, přečetl jsem z něho jedno slovo, Kiwanis. Nic víc. Ta… ta krev…“

Dale řekne, že rozumí, a poví Railsbackovi, že za nimi za chvíli přijede policista.

Ve sluchátku je slyšet, jak sluchátko putuje do jiných rukou, a potom se ozve Fine – chlapík, kterého Dale zná a příliš se o něj nezajímá. „Co když se vrátí, veliteli? Co když se Potter vrátí sem do hotelu?“

„Vidíte z místa, kde jste, do haly?“

„Ne,“ odsekne nevrle. „Jsme v kanceláři. Říkal jsem vám to.“

„Tak jděte dopředu. Dělejte, že tam máte práci. Jestli vejde dovnitř –“

„To mě ani nenapadne. Kdybyste viděl ty fotky, taky by se vám nechtělo.“

„Nemusíte mu říkat ani slovo,“ povídá Dale. „Jenom zavolejte, jestli projde kolem.“

„Ale –“

„Zavěste, pane. Mám spoustu práce.“

Sára položí manželovi ruku na rameno. Dale na ni položí svou volnou ruku. Uslyší cvaknutí, dost hlasité, aby to znělo nerudně.

„Bobby, jsi tam?“

„Na svým místě, veliteli. Debbi taky a Dit. Aha, a zrovna přišel Ernie,“ ztiší hlas. „Má s sebou jednoho toho motorkáře. Toho, co si říká Doktor.“

Dale usilovně přemýšlí. Ernie, Debbi, Dit a Bobby: všichni v uniformě. To se jeho záměrům moc nehodí. Najednou se rozhodne a řekne: „Dej mi toho řízka.“

„Co?“

„Slyšel jsi.“

Za okamžik už mluví s Doktorem Ambersonem. „Chcete nám pomoct chytit toho parchanta, který zabil holčičku Armanda St. Pierrea?“

„Jasně, sakra,“ ani náznak zaváhání.

„Dobrá: na nic se neptejte a ať to nemusím opakovat dvakrát.“

„Poslouchám,“ říká Doktor stroze.

„Povězte policistovi Dulacovi, aby vám dal ten modrý mobilní telefon, který je ve skladišti důkazů, ten, který jsme sebrali tomu feťákovi, co zdrhnul. On už bude vědět, který myslím,“ Dale ví, že jestli se někdo pokusí vystopovat hovor z tohoto telefonu, k němu se nedostanou, a přesně to chce. Všichni přece předpokládají, že ten případ už nemá.

„Modrý mobil.“

„Pak jděte do Luckyho hospody vedle hotelu Nelson.“

„Mám motorku –“

„Ne. Pěšky. Jděte dovnitř. Kupte si los. Budete se dívat po vysokém chlápkovi, hubeném, prošedivělé vlasy, kolem sedmdesátky, khaki kalhoty, možná taky khaki košile. Nejspíš bude sám. Obvykle sedává mezi jukeboxem a chodbičkou, která vede k záchodům. Jestli tam je, zavolejte na stanici. Normálně na 911. Rozumíte?“

„Jo.“

„Běžte. A pořádně sebou hoďte, Doktore.“

Doktor se ani neobtěžuje s rozloučením. Za okamžik je u telefonu opět Bobby. „Co budeme dělat, Dale?“

„Jestli tam je, tak toho parchanta dostaneme,“ říká Dale. Pořád se ovládá, ale cítí, jak mu zrychluje srdce, opravdu začíná třeštit. Všechno kolem něj vyvstává křišťálově jasně, což se mu nestalo od té první vraždy. Cítí na rameni každý prst manželčiny ruky. Cítí její líčidla a její lak na vlasy. „Sežeň Toma Lunda. A nachystejte tři neprůstřelné vesty,“ rozmyslí si to a řekne: „Radši čtyři.“

„Zavoláš Hollywooda?“

„Jo,“ řekne, „ale nebudeme na něho čekat,“ s tím zavěsí. Protože chce překotně vyrazit, donutí se na okamžik nehybně stát. Zhluboka se nadechne. Vydechne, znovu se nadechne.

Sára ho popadne za ruce. „Dávej pozor.“

„No jistě,“ říká Dale. „To se můžeš spolehnout,“ zamíří ke dveřím.

„A co Jack?“ zavolá Sára.

„Zavolám ho z auta,“ řekne v chůzi. „Jestli je Bůh na naší straně, zabásneme toho chlapa dřív, než se Jack dostane na stanici.“

O pět minut později už Doktor stojí u barového pultu u Luckyho a poslouchá písničku od Trace Adkinse „Nechal jsem doma něco zapnutého“ a oškrabává wisconsinský stírací los. Opravdu vyhrává – deset babek – ale Doktor se dívá hlavně k jukeboxu. Trošku pokyvuje svou vlasatou hlavou, jako by se mu ta děsná písnička opravdu líbila.

U stolu v rohu, s talířem špaget před sebou (omáčka je červená jako krev z nosu) a s pivem po ruce sedí muž, kterého Doktor hledá: vysoký, i když sedí, hubený, opálený protáhlý obličej zbrázděný vráskami, prošedivělé vlasy pečlivě sčesané dozadu. Doktor košili pořádně nevidí, protože ten chlapík má za límec zastrčený ubrousek, ale dlouhá noha, vystrčená zpod stolu, je navlečená do khaki.

Kdyby si byl Doktor naprosto jist, že je to ten hajzl vraždící děti, který oddělal také Amy, okamžitě by vzal spravedlnost do vlastních rukou – spíš do pracek. Vykašlal by se na poldy a ty Mirandovy kecy. Ale třeba je ten chlap jenom svědek nebo komplic, kdoví.

Vyzvedne si u barmana desetidolarovou výhru, odmítne nabídku, aby zůstal na pivo, a vyloudá se zpátky do mlhy. Deset kroků do kopce, pak vytáhne z kapsy modrý mobil a vyťuká 911. Tentokrát to vezme Debbi.

„Je tam,“ řekne Doktor. „Co dál?“

„Přineste telefon zpátky,“ řekne Debbi a zavěsí.

„No, ty mi taky můžeš,“ řekne Doktor mírně. Ale bude hodný chlapec. Bude hrát podle jejich pravidel. Ale nejdřív –

Vyťuká na modrém telefonu (který bude mít ještě jeden úkol, než z našeho příběhu zmizí navždy) další číslo a ozve se Medvědí holka. „Dej mi ho, zlato,“ řekne Doktor a doufá, že neuslyší, že Frňák odešel do baru Sand. Jestli tam Frňák někdy chodí sám, dělá to jenom z jednoho důvodu. Mizerného důvodu.

Ale za okamžik už slyší Frňákův hlas – drsný, jako by brečel. „Jo? Co je?“

„Sežeň partu a odkýblujte se na parkoviště před policajtama,“ řekne mu Doktor. „Nejsem si jistej na stopro, ale myslím, že se chystají zabásnout toho hajzla, co to provedl. Možná jsem dokonce viděl –“

Frňák je pryč dřív, než Doktor stačí odtáhnout telefon od ucha a zmáčknout knoflík. Stojí v mlze, hledí nahoru na rozmazaná světla policejní stanice French Landing, uvažuje, proč Frňákovi neřekl, aby se sešli s klukama před Luckym. Odpověď nejspíš zná. Kdyby se Frňák dostal k tomu dědkovi dřív než policajti, mohly by být špagety jeho posledním jídlem.

Možná je lepší počkat.

Pak se uvidí.

* * *

Na Herman Street visí jenom lehká mlha, ale ta houstne skoro ve chvíli, kdy Dale zamíří do města. Zapne parkovací světla, ale nestačí to. Přejde na potkávací, pak zavolá Jackovi. Slyší, že se začne přehrávat záznamník, zavěsí a vytočí číslo strýce Henryho. A strýc Henry to vezme. V pozadí Dale slyší výt doprovodné kytary a kohosi pořád dokola ječet „Vrať mi psa!“

„Ano, zrovna přijel,“ říká Henry. „Právě máme na programu hodnocení hudby. Následovat bude literatura. Dosáhli jsme kritického bodu v Ponurém domě – Chesneyský pahorek, Promenáda duchů, paní Rouncewellová – takže pokud nenaléháš opravdu urgentně –“

„Naléhám. Okamžitě mi ho dej, strýčku.“

Henry vzdychne. „Oui, mon capitaine.“

Za okamžiku už Dale hovoří s Jackem, který samozřejmě souhlasí, že ihned přijede. To je dobré, ale policejnímu veliteli French Landingu připadá, že některé přítelovy reakce jsou trochu divné. Ne, Jack nechce, aby Dale počkal se zatýkáním, dokud nepřijede. Je od něj velmi ohleduplné, že se ptá, také je od Dalea ohleduplné, že mu schoval neprůstřelnou vestu (součást policejní kořisti, která padla do klína místnímu policejnímu okrsku a tisícům jemu podobných za Reaganových let), ale Jack věří, že Dale a jeho muži dokážou sebrat George Pottera bez větších problémů.

Pravdou je, že Jack Sawyer nevypadá, že by ho George Potter nějak zajímal. Ani ty hrozné fotografie, i když ty musely být určitě pravé; Railsback poznal žluté tričko s nápisem, jaké měl Johnny Irkenham na sobě, a tento detail se nikdy nedostal do novin. Ani ten odporný Wendell Green tuto podrobnost nevyčenichal.

Jack se však vyptává – ne jednou, ale několikrát – na chlapíka, kterého Andy Railsback viděl na chodbě.

„Modrý župan, jeden sandál a víc nevím!“ je nucen nakonec přiznat Dale. „Ježíši, Jacku, co na tom záleží? Poslouchej, musím ukončit hovor.“

„Bim bam,“ odpoví Jack stylově a zavěsí.

Dale zabočí na parkoviště utopené v mlze. U zadních dveří zahlédne v družném hovoru Ernieho Therriaulta a toho motorkáře-pivovarníka, který si říká Doktor. V převalující se mlze vypadají jako stíny.

Dale se po rozhovoru s Jackem cítí dost divně, jako by někde existovaly obrovské stopy a vodítka, které (při té své hlouposti) dokonale přehlédl. Ale jaké stopy? Kristepane, jaká vodítka? A k tomuto pocitu se teď přidá taky znechucení. Co když takoví všemocní Lucasové Davenportové, jako je Jack Sawyer, prostě nedokážou věřit něčemu, co je nad slunce jasné. Možná že chlapi jako on se vždycky zajímají spíš o psa, který neštěká.

V mlze se zvuk dobře nese a v půli cesty k zadním dveřím stanice Dale zaslechne, že kdesi u řeky kdosi nastartoval motorku. Kdesi v Nailhouse Row.

„Dale,“ říká Ernie. Kývne na pozdrav, jako by to byl úplně obyčejný večer.

„Nazdar, šéfe,“ utrousí Doktor. Kouří cigaretu bez filtru, Daleovi se zdá, že je to palmalka nebo chesterfieldka. To je mi doktor, pomyslí si Dale. „Pokud mohu nepřesně ocitovat Misterogerse,“ pokračuje Doktor, „máme dnes překrásný večer. Co říkáte?“

„Vy jste je zavolal,“ říká Dale a škubne hlavou směrem, odkud se ozývá túrování motorů. K parkovišti se zhoupnou dva páry světlometů a Dale vidí, že za volantem prvního auta sedí Tom Lund. Druhý vůz je skoro jistě osobní auto Dannyho Tchedy. Mužstvo se znovu shromažďuje. Snad se tentokrát dokážou vyhnout jakémukoli katastrofálnímu průseru. Doufejme. Tentokrát možná hrají o všechno.

„No, k tomu se nemůžu vyjádřit přímo,“ říká Doktor, „ale mohl bych se zeptat, co byste dělal vy, kdyby to byli vaši přátelé?“

„Totéž, krucifix,“ řekne Dale a jde dovnitř.

Henry Leyden opět sedí vzpřímeně na sedadle vedle řidiče v dodávce Ram. Dnes večer má na sobě bílou košili s rozhalenkou a elegantní modré kalhoty. Je štíhlý jako model, prošedivělé vlasy má sčesané dozadu. Vypadal snad Sydney Carton elegantněji, když mířil pod gilotinu? Byť jenom v představách Charlese Dickense? Jack o tom pochybuje.

„Henry –“

„Já vím,“ říká Henry. „Sedět v dodávce jako hodný chlapeček, dokud mě nezavoláte.“

„Se zamčenými dveřmi. A neříkej Oui, mon capitaine. To už se nenosí.“

„Postačí rozuměno?“

„Naprosto.“

Mlha houstne, jak se přibližují k městečku, a Jack zapojí mlhovky – světlomety v té kaši nejsou k ničemu. Podívá se na hodiny na přístrojové desce. Sedm hodin tři minuty. Události dostávají spád. Je tomu rád. Dělat víc, myslet méně, to je recept Jacka Sawyera na zdravý rozum.

„Vezmu tě dovnitř, jakmile zabásnou Pottera.“

„Nečekáš, že s tím budou mít problémy, ne?“

„Ne,“ říká Jack a změní téma. „Víš, tou nahrávkou od Slobberbone jsi mě překvapil.“ Nemůže to nazvat písničkou, když zpěvák většinu textu odkřičel z plných plic. „Byla dobrá.“

„Tu nahrávku udělala ta sólová kytara,“ využívá Henry výraz, který Jack tak bezmyšlenkovitě použil. „Je překvapivě sofistikovaná. Obyčejně se to nejzajímavější dá najít jen v melodii.“ Stáhne okno, vystrčí ven hlavu jako pes, pak ji zase schová. Stejným konverzačním tónem řekne: „Celé městečko páchne.“

„To je tou mlhou. Vytahuje z řeky ty nejhorší pachy.“

„Ne,“ odpoví Henry věcně, „to je smrt. Cítím ji a myslím, že ty ji cítíš taky. Akorát možná ne nosem.“

„Cítím ji,“ připustí Jack.

„Porter je nesprávný muž.“

„Myslím si to.“

„Ten muž, kterého viděl Railsback, byl vějička.“

„Ten muž, kterého viděl Railsback, byl skoro jistě Rybář.“

Chvíli jedou mlčky.

„Henry?“

„Rozuměno.“

„Která je nejlepší nahrávka? Nejlepší nahrávka a nejlepší písnička?“

Henry o tom přemýšlí. „Uvědomuješ si, jak strašlivě osobní je ta otázka?“

„Ano.“

Henry přemýšlí ještě chvíli, pak řekne: „Možná Hvězdný prach. Hoagy Carmichael. A pro tebe?“

Muž za volantem vzpomíná a pátrá až v dobách, kdy bylo Jackymu šest let. Jeho otec a strýc Morgan fandili jazzu; jeho matka měla jednodušší vkus. Pamatuje si, jak si matka jednoho nekonečného léta v L. A. pořád dokola přehrávala jednu písničku, seděla při tom u okna, dívala se ven a kouřila. Kdo je ta paní, mami? ptá se Jacky, a jeho matka odpovídá, Patsy Clineová. Zahynula při leteckém neštěstí.

„Bláznivá náruč,“ říká Jack. „Od Patsy Clineové. Napsal Ralph Mooney a Chuck Seals. To je nejlepší nahrávka. To je nejlepší písnička.“

Henry už po zbytek cesty nic neříká. Jack brečí.

Henry cítí jeho slzy.

Podíváme se teď z většího nadhledu, jak by nepochybně řekli politikové nebo někdo jiný. Jsme k tomu skoro nuceni, protože události se začínají překrývat. Zatímco Frňák a zbytek Hromské pětky přijíždějí na parkoviště u policejní stanice kousek od ulice Sumner, před hospodou u Luckyho zastavuje Dale, Tom Lund a Bobby Dulac – ztloustlí o neprůstřelné vesty. Parkují na ulici, protože Dale chce, aby se zadní dveře hlídkového vozu mohly doširoka otevřít, takže budou moci zastrčit Pottera dovnitř co nejrychleji. Vedle, v hotelu Nelson, je Dit Jesperson a Danny Tcheda, kteří zapečetí pokoj číslo 314 žlutou policejní páskou. Jakmile budou hotoví, mají rozkaz přivést Andyho Railsbacka a Mortyho Finea na policejní stanici. V kanceláři policejní stanice sedí Ernie Therriault a volá policisty Browna a Blacka, kteří přijedou, až bude po všem… a pokud se kvůli tomu naštvou, tím líp. V baru Sand právě Tansy Freneauová se skelným pohledem vytáhla zástrčku hrací skříně ze zdi, takže uťala Wallflowers. „Všichni mě poslouchejte!“ zakřičí hlasem, který jí nepatří. „Dostali ho! Dostali toho hajzla, co vraždí malý děti! Jmenuje se Potter! Do půlnoci ho budou mít v Madisonu a jestli něco neuděláme, nějakej mazanej právník ho dostane zase ven, než se otočíme! KDO MI CHCE POMOCT NĚCO S TÍM UDĚLAT?“ Na chvilku se rozhostí ticho… a pak nastane vřava. Napůl zfetovaní, napůl opilí štamgasti baru Sand vědí přesně, co s tím chtějí udělat. Jack a Henry, které mlha nezpomalí, dokud nepřijedou do městečka, zatím zastavují u policejní stanice těsně za Hromskou pětkou, která parkuje v řadě kolem Doktorova Fat Boye. Parkoviště se rychle plní, většinou osobními vozy policistů. Zpráva o chystaném zatčení se rozšířila jako požár v suché trávě. Jeden z Daleových mužů v kanceláři – nemusíme přesně pátrat po tom, který – zahlédne modrý mobilní telefon, který Doktor použil před Luckyho hospodou. Policista telefon popadne a zaběhne s ním do místnůstky označené sklad důkazů.

Wendell Green, který se na dobu vyšetřování případu Rybář ubytoval v hotelu U dubu, se pomalu a pochmurně opíjí. I když má v sobě už tři dvojité whisky, pořád ho bolí krk od toho, jak mu ten motorkářský blb strhl foťák, a pořád ho bolí taky žaludek od toho, jak ho neomaleně praštil ten blb Hollywood. Nejvíc však utrpěla jeho hrdost a peněženka. Sawyer zatajil důkaz, to je jisté, jako že se hovno drží prostěradla. Wendell už pomalu věří, že Sawyer je Rybář… ale jak může něco z toho dokázat, když je film v háji? Když mu barman řekne, že má telefon, Wendell mu málem odpoví, aby si ho strčil kamsi. Ale je profesionál, sakra, profesionální novinářský jestřáb, a tak zajde k baru a vezme si to.

„Green,“ zamručí.

„Nazdar, pitomče,“ říká policista do modrého mobilu. Wendell ještě neví, že ten, kdo volá, je policista, má zatím pocit, že je to nějaký otrava, který ho ruší v zaslouženém odpočinku. „Chceš pro změnu napsat nějakou dobrou zprávu?“

„Dobré zprávy neprodají noviny, kamaráde.“

„Tahle jo. Chytili jsme ho.“

„Co?“ Bez ohledu na tři velké panáky je Wendell Green najednou ten nejméně opilý muž na celé planetě.

„Copak koktám?“ Ten, kdo volá, si Wendella nepochybně vychutnává, ale ten si z toho nic nedělá. „Chytili jsme Rybáře. A nebyli to státní policajti ani FBI, ale my. Jmenuje se George Potter. Něco přes sedmdesát. Stavitel v důchodu. Měl fotky všech tří mrtvých dětí. Jestli sebou hodíš, můžeš tu možná být, aby sis ho vyfotil, až ho Dale povede dovnitř.“

Tato myšlenka – tato skvělá možnost – vybuchne Wendellovi v hlavě jako rachejtle. Taková fotka by byla pětkrát cennější než jedna s Irminou mrtvolou, protože by ji chtěly nejlepší časopisy. A televize! A taky pomyslete na tohle: co když toho parchanta někdo zastřelí zrovna ve chvíli, kdy ho bude Dillon odvádět? Wendellovi proletí hlavou jasná vzpomínka, jak si Lee Harvey Oswald tiskne žaludek a otvírá ústa ve smrtelném výkřiku.

„Kdo volá?“ vyhrkne.

„Přátelský policista, blbče,“ oznámí hlas a odpojí se.

V Luckyho hospodě teď Patty Lovelessová informuje osazenstvo (starší než osazenstvo baru Sand a s mnohem menším zájmem o nealkoholické substance), že nemá řádnou satisfakci, když její traktor nemá trakci. George Potter dojedl špagety, úhledně složil ubrousek (který musel nakonec zachytit pouze jedinou kapku červené omáčky) a vážně se obrátil k pivu. Sedí hodně blízko u hrací skříně, nevšimne si proto, že lokál ztichl, jakmile vstoupili tři muži, z nichž je sice jenom jeden v uniformě, ale všichni tři jsou ozbrojeni a mají na sobě cosi, co se sakra podobá neprůstřelným vestám.

„George Potter?“ řekne kdosi a George zvedne hlavu. Se skleničkou v jedné ruce a půllitrem v druhé je bezbranný jako kachna.

„Jo, a co má být?“ zeptá se a pak už ho popadnou za paže a ramena a trhnutím ho postaví. Koleny narazí zespodu do stolu, až ho převrátí. Talíř od špaget a sklenice dopadnou na podlahu. Talíř se rozbije. Půllitr, vyrobený z pevnějšího materiálu, vydrží. Nějaká žena zaječí. Nějaký muž potichu a uctivě pronese: „Páni!“

Potter chvilku drží nedopitou skleničku, ale pak mu Tom Lund vytrhne tu potenciální zbraň z ruky. Vzápětí už mu Dale Gilbertson nasazuje želízka a Dale má čas si pomyslet, že je to nejkrásnější zvuk, jaký v životě slyšel. Jeho traktor konečně dostal pořádnou trakci, Bůh je mu svědkem.

Tato akce je na světelné roky daleko od bláznice u Edova občerstvení; zde všechno probíhá hladce a rychle. Za necelých deset vteřin poté, co Dale položil jedinou otázku: „George Potter?“ je podezřelý venku v mlze. Tom ho drží za jeden loket, Bobby za druhý. Dale ještě drmolí upozornění podle Mirandova zákona, mluví jako zfetovaný vyvolávač na aukci a nohy George Pottera se vůbec nedotýkají chodníku.

Jack Sawyer je dokonale naživu poprvé od doby, kdy mu bylo dvanáct a v autě Cadillac Eldorado ho z Kalifornie vezl vlkodlak. Měl pocit, že za toto oživení později hodně zaplatí, ale doufá, že až ten čas přijde, tak zatne zuby a vydrží to. Protože mu teď připadá, že většina jeho života v dospělosti byla šedivá.

Stojí před svou dodávkou, dívá se oknem na Henryho. Vzduch je vlhký a skoro srší vzrušením. Jack slyší, jak na parkovišti syčí modrobílá světla, jako by se něco škvařilo ve vlastní šťávě.

„Henry.“

„Rozuměno.“

„Znáš tu píseň Úžasná krása?“

„Jistěže znám. Všichni znají Úžasnou krásu.“

Jack řekne: „‚Byl jsem slepý, ale teď vidím.‘ Teď tomu rozumím.“

Henry otočí svou děsivě inteligentní tvář se slepýma očima k Jackovi. Usmívá se. Je to druhý nejmilejší úsměv, jaký Jack v životě viděl. Hlavní cena patří Vlkovi, drahému příteli z Jackova dvanáctého podzimu plného putování. Starý dobrý Vlk, který měl rád všechno, co bylo tady a teď.

„Tak ses vrátil, že?“

Náš dávný přítel, stojící na parkovišti, se usměje. „Jack je zpátky, rozuměno.“

„Tak běž udělat to, kvůli čemu jsi přijel,“ říká Henry.

„Chci, abys zavřel okna.“

„Abych neslyšel? To asi neudělám,“ říká mu Henry docela mile.

Přijíždějí další policisté a tentokrát modrá světla vozidla v čele blikají a siréna houká. Jack vycítí v tom houkání slavnostní tón a řekne si, že nemá čas tu postávat a hádat se s Henrym kvůli oknům.

Zamíří k zadním dveřím policejní stanice a dvě modrobílé zářivky vrhnou do mlhy jeho stín dvěma směry, jeden přímo na sever a druhý na jih.

Policisté na částečný úvazek Holtz a Nestler zastaví za autem, ve kterém jede Gilberston, Lund, Dulac a Potter. O Hotlze a Nestlera se nestaráme. Dale následuje Jesperson a Tcheda, na zadním sedadle jejich auta sedí Railsback a Morton Fine (Morton si stěžuje, že nemá dost místa na nohy). Railsback nás zajímá, ale ten může počkat. Na parkoviště dále přijíždí – ach, to je zajímavé, možná přímo nečekané: otlučená červená toyota Wendella Greena, s Wendellem osobně za volantem. Na krku mu visí jeho záložní fotoaparát Minolta, která bude fotografovat tak dlouho, dokud bude Wendell mačkat spoušť. Z baru Sand nikdo – aspoň zatím – ale ještě jedno auto čeká, aby mohlo zabočit na beztak zaplněné parkoviště. Je to diskrétně zelený saab s nálepkou policie na levé straně nárazníku a na pravé straně s nálepkou stop drogám. Za volantem saabu sedí Arnold Hrabowski, „Šílený Maďar“, který vypadá ohromeně, ale je odhodlán dělat správnou věc, ať je to cokoliv.

U cihlové zdi policejní stanice stojí v řadě Hromská pětka. Mají na sobě stejné džínové vesty se zlatou číslicí 5 na levé straně hrudníku. Na pěti širokých hrudnících je založeno pět párů mohutných paží. Doktor, Kaiser Bill a Synek mají vlasy stažené do tlustých ohonů. Myšák má dnes večer copánky. A Frňákovi padají vlasy volně na ramena, takže Jackovi trochu připomíná Boba Segera v nejlepších časech. Náušnice se lesknou. Na mohutných bicepsech se napíná tetování.

„Armand St. Pierre,“ říká Jack tomu, který stojí nejblíž u dveří. „Jack Sawyer. Od Eda?“ Natáhne ruku a nijak ho nepřekvapí, když se na ni Frňák jenom podívá. Jack se příjemně usměje. „Hodně jste tam pomohli. Díky.“

Z Frňáka nevypadne ani slovo.

„Myslíte, že s příjezdem vězně budou problémy?“ ptá se Jack. Jako by se ptal, jestli si Frňák myslí, že po půlnoci budou přeháňky.

Frňák se dívá Jackovi přes rameno, jak Dale, Bobby a Tom pomáhají Georgi Potterovi vystoupit z vozu a začínají ho rychle odvádět k zadním dveřím. Wendell Green zvedne fotoaparát, ale pak ho skoro srazí k zemi Danny Tcheda, který ani nemá to potěšení vidět, do kterého pitomce to narazil. „Dávej pozor, blbče,“ zavrčí Wendell.

Frňák zatím Jacka poctí – pokud je to vhodné slovo – krátkým, chladným pohledem. „No jo,“ řekne. „Budeme muset počkat, jak se to vyvrbí, že?“

„To rozhodně,“ souhlasí Jack. Vypadá skoro spokojeně. Vmáčkne se mezi Myšáka a Kaisera Billa, takže teď je z nich Hromská pětka plus Jeden. A snad proto, že motorkáři vycítí, že se jich Jack nebojí, udělají mu ti dva hromotluci místo. Jack také založí ruce na hrudi. Kdyby měl vestu, náušnici a tetování, určitě by mezi ně zapadl.

Zatčený a jeho strážci rychle přecházejí od auta k budově. Těsně před cílem se před dveře postaví Frňák St. Pierre, duchovní vůdce Hromské pětky a otec Amy, jejíž játra a jazyk kdosi snědl. Paže má stále založené.

V bezcitném světle zářivek na parkovišti vypadají jeho mohutné bicepsy modré.

Bobby a Tom najednou vypadají jako chlapi, které postihla mírná chřipka. Dale strne. A Jack se dál mírně usmívá, paže klidně založené na hrudi, a vypadá, že se dívá všude a nikam.

„Ustup z cesty, Frňáku,“ říká Dale. „Chci toho muže zajistit.“

A co George Potter? Je ohromený? Schlíplý? Obojí? Těžko říct. Ale když se Frňákovy krví podlité modré oči setkají s Potterovýma hnědýma očima, Potter pohled nesklopí. Čumilové za ním na parkovišti ztichnou. Mezi Dannym Tchedou a Ditem Jespersonem stojí a zírají Andy Railsback a Morty Fine. Wendell Green zvedne fotoaparát a pak zadrží dech jako odstřelovač, kterému vejde do rány – jen jediné, nezapomínejte – velící generál.

„Zabil jsi mou dceru?“ zeptá se Frňák. Ta mírná otázka je kdoví proč hroznější než surový řev a zdá se, že svět zadržel dech. Dale se nepohne.

V té chvíli vypadá strnule jako všichni ostatní. Svět vyčkává a jediný zvuk, který je slyšet, je tiché, žalostné houkání lodi, uvízlé v mlze na řece.

„Pane, nikdy jsem nikoho nezabil,“ řekne Potter. Mluví tiše a nevýrazně. I když Jack nic jiného nečekal, ta slova ho stejně vezmou u srdce. Je v nich jakási nečekaná bolestná důstojnost. Jako by George Potter mluvil za všechny ztracené dobré muže na světě.

„Ustup, Frňáku,“ řekne Jack mírně. „Přece nechceš tomu chlapíkovi ublížit.“

A Frňák, který najednou nevypadá moc sebejistě, ustoupí.

Než Dale stačí svého vězně znovu pobídnout, zaječí jakýsi rozjařeně veselý hlas – a ten může patřit jenom Wendellovi: „Hej! Hej, Rybáři! Úsměv pro kamery!“

Ohlédnou se všichni, nejen Potter. Musejí; ten výkřik je nesnesitelný, jako když někdo pomalu škrábe nehty po břidlicové tabuli. Parkoviště ponořené do mlhy osvětluje blikající bílé světlo – raz! Dva! Tři! Čtyři! – a Dale zavrčí: „Á, to by se z toho člověk posral! Jdeme, mládenci! Jacku! Jacku, pojď sem!“

Zezadu zavolá jeden z policistů: „Dale! Chceš, abych toho úchylu sebral?“

„Vykašli se na něj!“ křikne Dale a prodírá se dovnitř. Teprve když se za ním zavřou dveře a ocitne se v chodbě s Jackem, Tomem a Bobbym, uvědomí si, jak byl přesvědčen, že Frňák mu toho starého muže prostě sebere. A pak mu zakroutí krkem jako holouběti.

„Dale?“ ozve se nejistě Debbi Andersonová stojící na schodech. „Všechno v pořádku?“

Dale se podívá na Jacka, který má ruce stále založené na hrudníku a pořád se trošku usmívá. „Myslím, že jo,“ řekne Dale. „Prozatím.“

O dvacet minut později Jack a Henry (posledně jmenovaný džentlmen byl vyzvednut z dodávky a je stále jako ze škatulky) sedí u Dalea v kanceláři. Za zavřenými dveřmi se ozývá překotný hovor a smích: jsou tam skoro všichni policisté z oddělení a vypadá to tam jako na silvestrovském večírku. Občas se ozve výkřik a mlaskavé zvuky, které mohou znamenat pouze to, že mládenci (a děvčata) se s úlevou objímají. Za chvilku tomu bláznění Dale učiní přítrž, ale prozatím je nechá být. Chápe, jak jim je, ačkoliv on osobně už takový pocit nemá.

Georgi Potterovi odebrali otisky a zavřeli ho do horní cely, aby přemýšlel. Brown a Black ze státní policie už jsou na cestě. Prozatím to stačí. Pokud jde o triumfální pocity… no, cosi v přítelově úsměvu a vzdáleném pohledu nějaké vítězné pocity zatím nedovoluje.

„Myslel jsem, že Frňákovi tu jeho chvíli nedopřeješ,“ říká Jack. „Je dobře, žes to udělal. Mohly by tam nastat problémy, kdyby ses ho pokusil zahnat.“

„Myslím, že dnes si umím líp představit, jak mu je,“ odpovídá Dale. „Večer jsem ztratil z očí vlastního kluka a vystrašilo mě to k smrti.“

„Davida?“ vykřikne Henry a nakloní se dopředu. „Stalo se něco Davidovi?“

„Ne, strýčku Henry, Dave je v pořádku.“

Dale se znovu zahledí na muže, který teď bydlí v domě jeho otce. Vzpomíná, jak se Jack poprvé zaměřil na Thornberga Kinderlinga. Dale v té době znal Jacka jenom devět dní – dost dlouho, aby si učinil několik lichotivých úsudků, ale ne tak dlouho, aby si uvědomil, jak velmi neobyčejný je Jack Sawyer. To bylo v den, kdy Janna Massengaleová v Nálevně řekla Jackovi o tom gestu, které Kinderling dělá, když začíná mít opičku, o tom, jak si mačká nos a dlaň má při tom obrácenou ven.

Zrovna se tehdy vrátili na policejní stanici po výslechu Janny, Dale tehdy ve svém osobním autě, a zrovna když se Jack chystal vystoupit, poklepal Jackovi na rameno. „Když vyslovíš jméno, ještě před večeří pohleď do tváře tomu, ke komu patří, to mi říkávala matka,“ ukázal do Druhé ulice, kde zrovna z trafiky vyšel plešatý chlapík se širokými rameny s novinami pod paží a novou krabičkou cigaret v ruce. „To je Thornberg Kinderling v celé kráse.“

Jack se beze slova naklonil dopředu a díval se tím nejostřejším (a možná tím nejnemilosrdnějším) pohledem, jaký kdy Dale viděl.

„Chceš s ním mluvit?“ zeptal se Dale.

„Ne. Ticho.“A Jack prostě seděl s jednou nohou v Daleově autě a s druhou venku, nehýbal se, oči přimhouřené. Pokud Dale mohl soudit, snad ani nedýchal. Jack sledoval, jak Kinderling otvírá krabičku cigaret, jednu vyklepává, strká si ji do úst a zapaluje si. Sledoval, jak Kinderling přehlíží titulky v Heraldu a pak pomalu přechází ke svému autu, subaru s pohonem na čtyři kola. Sledoval, jak nasedá. Sledoval, jak odjíždí. A to už si Dale uvědomil, že také zadržuje dech.

„Tak co?“ zeptal se, když bylo Kinderlingovo auto pryč. „Co myslíš?“

A Jack tehdy řekl: „Myslím, že je to on.“

Jenomže Dale věděl svoje. Dokonce už tehdy věděl svoje. Jack říkal Myslím jenom proto, že se s velitelem Dalem Gilbertsonem z French Landingu ve Wisconsinu znali teprve krátce, seznamovali se, začínali spolu pracovat. Ve skutečnosti říkal Vím. A i když to bylo nemožné, Dale mu docela věřil.

Když teď sedí v kanceláři a Jacka má přímo před sebou za stolem – svého nedobrovolného, ale děsivě nadaného zástupce – zeptá se Dale: „Co myslíš? Udělal to?“

„Ale no tak, Dale, jak můžu –“

„Můj čas je drahý, Jacku, protože ti pitomci ze státní policie tu budou každou minutou a odvezou Pottera za devatero kopečků. Věděl jsi, že je to Kinderling, sotva ses na něho podíval, a to jsi byl od něho na půl bloku daleko. Teď jsi byl u Pottera tak blízko, když jsem ho sem vedl, že jsi mu mohl spočítat chlupy v nose. Tak co myslíš?“

Jack je aspoň rychlý; nenapíná ho a prostě mu zasadí ránu. „Ne,“ řekne. „Potter to není. Potter není Rybář.“

Dale věděl, že tomu Jack věří – poznal to už podle toho, jak se venku tvářil – ale když to uslyší na vlastní uši, stejně je to kruté. Zklamaně se opře v židli.

„Dedukce, nebo intuice?“ zeptá se Henry.

„Obojí,“ řekne Jack. „A přestaň se tvářit, jako bych ti svedl matku, Dale. Stejně máš možná v ruce klíč.“

„Railsback?“

Jack zavrtí rukou – znamená to možná ano, možná ne. „Railsback nejspíš viděl to, co Rybář chtěl, aby viděl… ačkoliv ten jeden pantofel je zajímavý a chci se na něj Railsbacka zeptat. Ale pokud ten pán s jedním pantoflem byl Rybář, proč chtěl Railsbacka – a nás – zavést k Potterovi?“

„Aby nás svedl ze stopy,“ řekne Dale.

„Ach, a copak jsme na ní byli?“ zeptá se Jack zdvořile, a když nikdo neodpoví, pokračuje: „Ale řekněme, že si myslí, že jsme na stopě. To bych skoro bral, zvlášť když si zrovna vzpomněl na hloupou chybu, kterou třeba udělal.“

„Z toho telefonu u večerky ještě nic nemáme, pokud myslíš tohle,“ říká mu Dale.

Zdá se, že Jack si toho nevšímá. Jeho pohled hledí zase kamsi do dálky. Ten úsměv se zase objeví. Dale se podívá na Henryho a vidí, že Henry se dívá na Jacka. Strýčkův úsměv je čitelnější: je v něm úleva a radost. Podívejme, pomyslí si Dale. Dělá to, k čemu byl stvořen. Proboha, to by viděl i slepý.

„Proč Potter?“ opakuje Jack konečně. „Proč ne někdo z Hromské pětky nebo hinduisté z večerky nebo Ardis Walker z obchodu s návnadami? Proč ne reverend Hovdahl? Jaký motiv se obvykle objeví, když odhalíš nějakou boudu?“

Dale nad tím přemýšlí. „Odplata,“ řekne nakonec. „Pomsta.“

Ve vedlejší místnosti zazvoní telefon. „Ticho, buďte zticha!“ zakřičí Ernie na ostatní. „Zkuste se chovat profesionálně aspoň půl minuty!“

Jack mezitím Daleovi přikývne. „Myslím, že potřebuji pana Pottera vyslechnout, a to dost podrobně.“

Dale vypadá polekaně. „Tak to bys měl sebou hodit, než přijedou –“ Zarazí se, zamračí se, nakloní hlavu. Jeho pozornost zaujme jakési bručení. Je tiché, ale zesiluje. „Strýčku Henry, co je to?“

„Motory,“ odpoví Henry okamžitě. „Je jich hodně. Jsou východně odtud, ale blíží se sem. Na okraji města. A nevím, jestli sis toho všiml, ale vypadá to, že ten večírek vedle skončil, frajere.“

Jako by pronesl narážku, dveřmi k nim dolehne polekaný výkřik Ernieho Therriaulta. „Áááá, sakra.“

Dit Jesperson: „Co je –“

Ernie: „Zavolej šéfa. Á, vykašli se na to, já to –“ Ozve se letmé zaklepání a pak už se na mozkový trust dívá Ernie. Ovládá se a je vojácký jako vždy, ale tváře mu pod letním opálením výrazně zbledly a uprostřed čela mu pulsuje žíla.

„Veliteli, zrovna volali na 911, dvacítka byla bar Sand?“

„Ta díra,“ zamumlá Dale.

„Volal barman. Říká, že sem jede padesát až sedmdesát lidí.“ To už znějí motory velmi hlasitě. Henrymu to připadá jako Formule 1 těsně předtím, než se auta na startu rozjedou jako o život a kostkovaný praporek zavlaje dolů.

„To mi ani neříkej,“ promluví Dale. „Co ještě potřebuju, abych prožil dokonalej den? Počkej, nech mě přemýšlet. Jedou sem, aby si vzali mého vězně.“

„Hmm, ano, pane, to ten barman říkal,“ souhlasí Ernie. Ostatní policisté za ním mlčí. V té chvíli už vůbec Daleovi jako policisté nepřipadají. Nevypadají vůbec nijak, jenom jako zoufalé obličeje, hrubě načrtnuté na tuctu bílých balonků (a dvou černých – nezapomínejme na Pam Stevensovou a Boba Holtze). Motory znějí stále silněji. „Možná byste chtěl vědět ještě jednu věc, kterou barman říkal?“

„Kristepane, co?“

„Říkal, že, hm…“ Ernie hledá nějaké jiné slovo než dav. „Tu protestní skupinu vede máma malé Freneauové.“

„Ach… pane… Bože,“ říká Dale. Podívá se na Jacka pohledem zoufalé paniky a naprosté beznaděje – pohledem muže, který ví, že se mu to zdá, ale nedokáže se probudit, i když se o to velmi snaží. „Jestli Pottera ztratím, Jacku, zítra ráno bude French Landing hlavním bodem zpráv na CNN.“

Jack otevře ústa, aby odpověděl, ale zrovna v té chvíli mu v kapse začne protivně pípat mobilní telefon.

Henry Leyden okamžitě založí paže a zastrčí si dlaně do podpaží. „Nedávej mi to,“ řekne. „Mobilní telefony způsobují rakovinu. Na tom jsme se shodli.“

Dale zatím odešel z místnosti. Zatímco Jack loví mobil (a myslí si, že si někdo vybral zrovna tuto katastrofálně průšvihovou chvíli k tomu, aby se ho zeptal, kterému televiznímu kanálu dává přednost), následuje Henry svého synovce a kráčí rázně s rukama mírně od těla a prsty jemně potřepává vzduchem, jako by zachytával vlnění, které se šíří od překážek. Jack slyší, jak Dale povídá, že jestli uvidí jedinou tasenou zbraň, tak dotyčný bude následovat Arnieho Hrabowského. Jack si myslí přesně jedinou věc: nikdo nikam Pottera neodvede, dokud Jack Sawyer nebude mít dost času, aby položil několik přesně mířených otázek. V žádném případě.

Zapne telefon a řekne: „Teď ne, i když nevím, kdo volá. Musíme –“

„Ahojky, Putující Jacku,“ řekne hlas v telefonu a z Jacka Sawyera se znovu odvalí spousty let.

„Speedy?“

„Ten a nikdo jinej,“ řekne Speedy. Pak opustí ležérní tón. Hovoří rychle a věcně. „A jako jeden žandár druhýmu, synku, říkám, že bys měl zajít do soukromý koupelny velitele Gilbertsona. Hned teď.“

K budově přijíždí tolik aut, až se stanice chvěje. Jack má z toho špatný pocit; má ho od chvíle, kdy Ernie řekl, kdo ten průvod bláznů vede.

„Speedy, já nemám zrovna teď čas na to, abych chodil na záchod –“

„Nemáš dost času, abys chodil někam jinam,“ odpoví Speedy chladně. Jenomže teď je tím druhým. Tím tvrdým hochem, co se jmenuje Parkus. „To, co tam najdeš, můžeš použít dvakrát. Ale jestli to nepoužiješ poprvé pěkně rychle, podruhý to už nebudeš potřebovat vůbec. Protože ten chlap bude viset na kandelábru.“

A s tím Speedy zavěsil.

Když Tansy vede ochotné štamgasty na parkoviště u baru Sand, chybí jakékoli karnevalové veselí, typické pro bengál u Edova občerstvení. I když většina lidí, které jsme viděli u Eda, trávila večer v baru a nasávala od stupně „mírně“ po „důkladně“, všichni jsou zticha skoro jako na pohřbu, když jdou za Tansy ven a startují auta a dodávky. Ale je to divoký pohřeb. Tansy má v sobě cosi z Gorga – nějaký strašně silný jed – a přenáší ho na ostatní.

Za opaskem kalhot má zastrčené vraní pírko.

Doodles Sangerová ji vezme pod paží a jemně ji odvádí k dodávce Teddyho Runklemana. Když Tansy zamíří na korbu (kde už sedí dva muži a jedna statná žena v bílé silonové uniformě servírky), Doodles ji nasměruje do kabiny. „Ne, zlato,“ řekne Doodles, „ty si sedni sem. Udělej si pohodlí.“

Doodles chce poslední místo na korbě. Cosi zahlédne a ví, co s tím. Doodles má hbité ruce jako vždy.

Mlha tak daleko od řeky není moc hustá, ale když dva tucty aut a dodávek vyjíždějí z parkoviště u baru, v čele s pomačkanou dodávkou s jedním světlem Teddyho Runklemana, je hospoda sotva vidět. Uvnitř zbylo snad pět lidí – ti byli jaksi imunní vůči přízračně mocnému hlasu Tansy. Jeden z nich je Smradlavý sýr, barman. Smraďoch tu má spoustu tekutého jmění, které je potřeba chránit, a nikam nepojede. Když zavolá na 911 a promluví s Erniem Therriaultem, je skoro nasupený. Když už nemůže jet s ostatními a zúčastnit se té legrace, aspoň to těm opičákům zkazí.

Od baru Sand odjede dvacet vozidel. Když karavana projíždí kolem Edova občerstvení (odbočka je přehražena žlutou páskou) a pak kolem značky zákaz vjezdu u té zarostlé cesty k tomu divnému zapomenutému domu (ta cesta zahrazena není, nikdo si jí přece ani nevšiml), karavana se už rozrostla na třicet členů. Když dojedou ke Goltzovi, oběma pruhy silnice číslo 35 už se valí padesát aut a dodávek, a když projíždějí kolem večerky, už je to určitě nejméně osmdesát vozidel možná s dvě stě padesáti lidmi. Tento nepřirozeně rychlý nárůst můžete přičíst všudypřítomnému mobilnímu telefonu.

Teddy Runkleman, který je podivně zamlklý (ve skutečnosti se bojí té bledé ženy, které sedí vedle něj – těch jejích rozšklebených úst a rozšířených očí, které nemrkají), zastaví se svou starou dodávkou před vjezdem na parkoviště u policejní stanice. Ulice Sumner je v těchto místech příkrá, a tak musí použít ruční brzdu. Další vozidla zastavují za ním, zaplňují ulici po celé šířce, rachotí svými rezavými tlumiči a pšoukají rozbitými výfuky. Neseřízené světlomety prořezávají mlhu jako reflektory při filmové premiéře. Noční pach mokrých ryb překryl odér spáleného benzínu, vroucího oleje a zavařeného těsnění u spojky. Po chvíli se začnou otevírat dveře a pak zase zaklapávat. Ale nikde se neozývá hovor. Nikdo nepovykuje. Nikdo tu rozjíveně nehuláká. Příchozí postávají v hloučcích kolem svých vozů a dívají se, jak z Teddyho dodávky lidé seskakují z korby přes postranice nebo slézají zadem, dívají se, jak Teddy přechází ke dvířkům spolujezdce a je v té chvíli pozorný jako mladík, který přijel se svou dívkou na školní ples, dívají se, jak pomáhá vystoupit štíhlé mladé ženě, která ztratila dceru. Zdá se jim, že mlha jaksi zdůrazňuje její siluetu a propůjčuje jí jakousi bizarní elektrickou auru, stejně modrou, jakou se odráží světlo sodíkových lamp na Frňákových pažích. Zástup jednohlasně (a přízračně zamilovaně) vzdychne, když ji uvidí. Ona je to, co je spojuje. Tansy Freneauová byla po celý život tou, na kterou se zapomíná – dokonce i Cubby Freneau na ni nakonec zapomněl, utekl do Green Bay a nechal ji tu, aby brala obskurní zaměstnání a pobírala podporu na dítě. Jenom Irma si ji pamatovala, jenom Irma se o ni starala, a teď je Irma mrtvá. Není tady, aby viděla (pokud se na ni nedívá z nebe, pomyslí si Tansy v koutku duše, která se však stále víc vzdaluje), jaký idol se z matky najednou stal. Tansy Freneauová se dnes večer stala miláčkem všech očí a srdcí ve French Landingu. Nikoli myšlenek, protože rozum dočasně zmizel (možná v pudu sebezáchovy), ale o očích a srdcích to platí určitě. A teď se k té ženě v její hvězdné hodině přibližuje půvabnými pohyby jako dívka, kterou kdysi byla, Doodles Sangerová. To, co Doodles zahlédla ležet na podlaze na korbě Teddyho dodávky, byl kus starého provazu, špinavého a zamaštěného, ale dost silného, aby posloužil. Z drobné pěsti Doodles visí smyčka, kterou její obratné ruce upletly cestou do městečka. Podá ji Tansy, která ji pozvedne do zamlženého světla.

Zástup vzdychne podruhé.

Se smyčkou nad hlavou, takže vypadá jako ženský Diogenes hledající čestného člověka, a ne jako kanibal hladovějící po lynči, vejde Tansy – křehká ve svých džínách a zakrváceném tričku – na parkoviště. Teddy, Doodles a Freddy Saknessum jdou za ní a za nimi přicházejí ostatní. Přibližují se k policejní stanici jako příliv.

Hromská pětka pořád stojí zády k cihlové zdi, paže zkřížené na prsou. „Co sakra uděláme?“ zeptá se Myšák.

„Nevím, jak ty,“ řekne Frňák, „ale já tu budu stát, dokud mě nedostanou, což se nakonec asi stane.“ Dívá se na ženu s oprátkou v pozvednuté ruce. Je už velký kluk a už se ocitl ve spoustě prekérních situací, ale tahle křepelka ho děsí tím svým prázdným pohledem v rozšířených očích, jako by to byly oči sochy. A za opaskem jí cosi trčí. Cosi černého. Je to nůž? Nějaká dýka? „A nebudu se rvát, protože to nebude k ničemu.“

„Zamknou dveře, že jo?“ zeptá se Doktor nervózně. „Myslím, že policajti zamknou dveře.“

„Nejspíš jo,“ říká Frňák a nespouští oči z Tansy Freneauové. „Ale jestli ti lidi chtějí Pottera, tak ho na pekáč dostanou. Koukni se na ně, kristepane. Je jich několik stovek.“

Tansy se zastaví, oprátku pořád drží ve vzduchu. „Přiveďte ho sem,“ řekne. Hlas má silnější, než by měl být, jako by jí nějaký lékař důmyslně zabudoval do hrdla zesilovač. „Přiveďte ho sem. Dejte nám toho vraha!“

Doodels se k ní přidá. „Přiveďte ho sem!“

A Teddy: „Dejte nám toho vraha!“

A Freddy. „Přiveďte ho sem!“

A pak ostatní. Zní to skoro jako od George Rathbuna, jenom místo výkřiků Všechno blokuj! nebo Na Wisconsin! se ozývá „PŘIVEĎTE HO SEM! DEJTE NÁM TOHO VRAHA!“

„Oni ho dostanou,“ zamumlá Frňák. Otočí se ke svému mužstvu, pohled má pronikavý a zároveň vyděšený. Na širokém čele mu stojí pot ve velikých, dokonale kulatých kapkách. „Až je pořádně rozpumpuje, zamíří ta ženská k nám a oni půjdou za ní jako ovce. Neutíkejte, ani nespouštějte ruce. A až vás popadnou, nechte tomu volnej průběh. Jestli se chcete dožít zítřka, nechte tomu volnej průběh.“

Zástup před nimi stojí po kolena v mlze podobné sraženému mléku a skanduje: „PŘIVEĎTE HO SEM! DEJTE NÁM TOHO VRAHA!“

Wendell Green skanduje s nimi, ale to mu nebrání v tom, aby fotografoval jako zběsilý.

Protože tohle je námět na reportáž, jaký se naskytne jednou za život, sakra.

Od dveří za Frňákem se ozve cvaknutí. Jo, zamkli, pomyslí si. Díky, vy kurvy.

Ale je to západka, ne zámek. Dveře se otevřou. Ven vyjde Jack Sawyer. Projde kolem Frňáka, ale vůbec se na něj nepodívá, ani nijak nereaguje na jeho mumlání: „Hej, člověče, já bych se k ní nepřibližoval.“

Jack postupuje pomalu, ale bez váhání, míří do země nikoho mezi budovou a davem s ženou v čele, s tou paní Svobodou, co drží v pozvednuté ruce oprátku místo pochodně. Jack v jednoduché šedé košili bez límečku a tmavých kalhotách vypadá jako rytíř ze staré romantické pohádky, který se chystá požádat svou vyvolenou o ruku. Květiny, které drží, ten dojem posilují. Ty drobné bílé květy jsou to, co mu nechal Speedy vedle umyvadla v Daleově koupelně, kytku neuvěřitelně voňavých bílých květů.

Jsou to konvalinky a jsou z Teritorií. Speedy mu nenechal žádný návod k použití, ale Jack žádný nepotřebuje.

Dav ztichne. Jenom Tansy, ztracená ve světě, který pro ni vytvořil Gorg, dál skanduje: „Přiveďte ho sem! Dejte nám toho vraha!“ Nepřestane, dokud Jack nestojí přímo před ní, ale ten si nedělá iluze, že to příliš hlasité vyvolávání zarazila jeho pěkná tvář nebo pěkná postava. Zarazila ji vůně květin, jejich sladká chvějivá vůně, která je přesným opakem masného puchu, který se vznášel kolem Edova občerstvení.

Oči se jí projasní… aspoň o trochu.

„Přiveďte ho sem,“ řekne Jackovi. Skoro tázavě.

„Ne,“ odpoví a to slovo je naplněno dojemnou něhou. „Ne, drahoušku.“

Doodles Sangerová, která stojí za nimi, si najednou poprvé snad po dvaceti letech vzpomene na otce a rozpláče se.

„Přiveďte ho sem,“ prosí Tansy. Oči se jí plní slzami. „Přiveďte sem toho netvora, který mi zabil holčičku.“

„Kdybych ho měl, možná bych to udělal,“ říká Jack, „možná bych ho přivedl.“ I když ví svoje. „Ale ten chlap, kterého máme, není ten, koho chceš. Není to on.“

„Ale Gorg říkal –“

A tu je to slovo, které Jack zná. Jedno ze slov, které se Judy Marshallová pokoušela sníst. Jack, který v této chvíli není v Teritoriích, ale ani ne tak docela v tomto světě, natáhne ruku a vytáhne z jejího opasku pírko. „To ti dal Gorg?“

„Ano –“

Jack pírko upustí na zem, pak na ně šlápne. Chvilku si myslí – ví – že cítí pod podrážkou boty vzteklé zabzučení, jako když se šlápne na vosu. Pak to utichne. „Gorg lže, Tansy. Ať je ten Gorg, kdo chce, ale lže. Muž uvnitř není ten pravý.“

Tansy zakvílí a nechá oprátku klesnout. Zástup za ní povzdychne.

Jack ji vezme kolem ramenou a znovu si vzpomene na bolestnou důstojnost George Pottera; vzpomene si na všechny ztracence trmácející se Teritorii bez jediného úsvitu, který by jim projasnil den. Přitiskne ji k sobě a ucítí pot, žal, šílenství a kávový likér.

Jack jí zašeptá do ucha: „Já ho pro vás chytím, Tansy.“

Ztuhne. „Vy…“

„Ano.“

„Vy… slibujete mi to?“

„Ano.“

„To není on?“

„Ne, drahoušku.“

„Přísaháte?“

Jack jí podá konvalinky a řekne: „Na jméno mé matky.“

Zaboří nos do květin a zhluboka se nadechne. Když znovu zvedne hlavu, vidí Jack, že ji nebezpečí opustilo, ale totéž udělal rozum. Teď je z ní další ztracenec. Cosi ji dostalo. Možná že až chytí Rybáře, pustí ji i tohle. Jack by tomu rád věřil.

„Někdo by měl odvézt tu dámu domů,“ říká Jack. Mluví mírným, konverzačním tónem, ale jeho hlas přesto doléhá k davu. „Je velmi unavená a moc smutná.“

„Já to udělám,“ řekne Doodles. Tváře má lesklé slzami. „Vezmu ji tam v Teddyho dodávce, a jestli mi nepůjčí klíče, dám mu pěstí. Já ho –“

A právě v té chvíli se znovu ozve to skandování, tentokrát odněkud ze zadních řad: „Přiveďte ho sem! Dejte nám toho vraha! Dejte nám Rybáře! Přiveďte Rybáře!“ Chvilku se ten hlas ozývá sólově, ale pak se přidá několik váhavých hlasů, které sílí.

Frňák St. Pierre, který stále stojí zády ke zdi, pronese: „A sakra. A jedeme nanovo.“

Jack Daleovi zakázal, aby s ním na parkoviště šel, protože pohled na Daleovu uniformu by prý mohl dav podráždit. Nijak se nezmínil o kytičce, kterou držel v ruce, a Dale si jí sotva všiml; příliš ho vyděsila možnost, že ztratí Pottera v prvním wisconsinském lynčování v novém tisíciletí. Šel však s Jackem dolů a právem nadřízeného okupoval kukátko ve dveřích.

Zbytek mužstva je stále nahoře a dívá se z oken. Henry poručil Bobbymu Dulacovi, aby průběžně komentoval utkání. I když má momentálně o Jacka starosti (Henry je toho názoru, že je nejméně čtyřicetiprocentní možnost, že dav ho buď udupe, nebo roztrhá na kusy), Henryho baví a dojímá fakt, že Bobby převzal úlohu George Rathbuna, aniž si to uvědomuje.

„Tak jo, Hollywood je venku… jde k té ženské… po strachu ani stopy… ostatní jsou zticha… vypadá to, že Jack a ta ženská spolu mluví… a kristepane, on jí dává pugét! To je finta!“

„Finta“ je jedním z oblíbených sportovních výrazů George Rathbuna, jako například Včera večer v Miller Parku finta Pivovarníků s přepadovkou opět naprosto selhala.

„Ona se otáčí!“ zaječí Bobby rozjařeně. Popadne Henryho za rameno a zatřese s ním. „Krucinál, myslím, že to skončilo. Myslím, že ji Jack zastavil!“

„To by viděl i slepej, že ji zastavil,“ říká Henry.

„Nejvyšší čas,“ říká Bobby. „Posloucháte Pátý kanál, a máme tu další várku s jedním tím oranžovým kůlem v plotě… je to nejspíš Fox-Milwaukee… a –“

„Přiveďte ho ven!“ začne venku ječet jakýsi hlas. Zní to potměšile a rozhorleně. „Dejte nám toho vraha! Dejte nám Rybáře!“

„Ááá, ne!“ zasténá Bobby skoro jako George Rathbun, když svým posluchačům druhý den po zápase vypráví, jak se začala hroutit další hra. „Už ne, když je tu televize! To je –“

„Přiveďte Rybáře!“

Henry už ví, kdo to je. I skrz dvě vrstvy tvrzeného skla si není možno splést ten pronikavý, protivný jekot.

* * *

Wendell Green své práci rozumí – není radno udělat tu chybu a myslet si opak. Jeho prací je hlásit zprávy, analyzovat zprávy, někdy ty zprávy fotograficky dokumentovat. Jeho prací není vyrábět zprávy. Ale dnes si nemůže pomoct. Je to podruhé během uplynulých dvanácti hodin, co mu mezi chtivými, prosebnými prsty utíká životní příležitost ke skvělému trháku.

„Přiveďte ho ven!“ huláká Wendell. Syrová síla vlastního hlasu ho překvapí, pak ho rozruší: „Dejte nám toho vraha! Dejte nám Rybáře!“

Další hlasy, které se k němu připojují, ho neuvěřitelně povzbudí. Jak říkával jeho dávný spolubydlící z vysoké, je to fakticky vodvaz.

Wendell udělá krok dopředu, hrudník se mu dme, tváře rudnou, sebevědomí roste. Sotva si uvědomuje, že davem k němu pomalu projíždí televizní dodávka. Za chvíli budou mlhu prořezávat desetikila a pětikila; za chvíli budou v tom ostrém světle vrčet televizní kamery. Takže co? Jestli ta ženská v zakrváceném tričku neměla nakonec dost odvahy, aby se zastala vlastního dítěte, Wendell to udělá za ni! Wendell Green, zářný příklad občanské zodpovědnosti! Wendell Green, vůdce lidu!

Začíná mávat fotoaparátem nahoru a dolů. Je to omamné. Jako za starých časů na vysoké! Jako na koncertu Skynyrd! Je v tranzu! Je to jako –

Najednou se před očima Wendella Greena zableskne. A pak zhasnou světla. Všechna.

„ARNIE HO PRAŠTIL BATERKOU!“ křičí Bobby.

Popadne slepého Daleova strýce za ramena a zatočí s ním jako s čamrdou. K Henrymu zavane dusné aroma kolínské Aqua Velva a Henry ví, že ho Bobby zlíbá na obě tváře po francouzském způsobu, a ví to vteřinu předtím, než to Bobby skutečně udělá. A když Bobby znovu naváže na svou reportáž, zní rozjařeně a přesně jako George Rathbun při vzácných příležitostech, kdy místní sportovní týmy proti všemu očekávání zvrátí průběh zápasu a vyhrávají.

„Věřili byste tomu, Šílený Maďar ho praštil svou milovanou baterkou a… GREEN JDE K ZEMI! TEN PARCHANT MAĎAR POSLAL VŠEMI MILOVANÉHO DEBILNÍHO REPORTÉRA NA ŽÍNĚNKU! DO TOHO, HRABOWSKI!“

Policisté kolem nich jásají z plných plic. Debbi Andersonová začne zpívat „Jsme šampioni“ a za chvíli s ní zpívá celý sbor.

Jsou to ve French Landingu divné časy, pomyslí si Henry. Stojí tu s rukama v kapsách, usmívá se, poslouchá ten povyk. V tom úsměvu není ani kousek lži; Henry je spokojený. Ale v srdci je mu úzko. Bojí se o Jacka.

Vlastně se bojí o všechny.

„To byla dobrá práce, kámo,“ říká Frňák Jackovi. „Seš fakticky kabrňák.“

Jack přikývne. „Díky.“

„Nebudu se tě znovu ptát, jestli je to ten chlap. Říkáš, že není, tak není. Ale jestli můžeme nějak pomoct, abys našel toho pravýho, tak stačí zavolat.“

Ostatní členové Hromské pětky souhlasně mručí; Kaiser Bill přátelsky praští Jacka do ramene. Nejspíš bude mít modřinu.

„Díky,“ opakuje Jack.

Než stačí zaklepat na dveře, kdosi otevře. Dale ho popadne a obejme jako medvěd. Když se jejich hrudníky dotknou, ucítí Jack, že Daleovo srdce prudce a rychle bouchá.

„Zachránil jsi mi prdel,“ řekne mu Dale do ucha. „Cokoliv bych mohl –“

„To teda můžeš, to je fakt.“ Jack ho táhne dovnitř. „Viděl jsem za těmi novinářskými dodávkami další policejní auto. Nevím to jistě, ale myslím, že bylo modré.“

„Ouvej,“ řekne Dale.

„Přesně tak. Potřebuju aspoň dvacet minut s Potterem. Možná nás to nikam nedovede, ale taky se můžeme dostat hodně daleko. Dokážeš zdržovat Browna a Blacka dvacet minut?“

Dale se na přítele zlověstně usměje. „Postarám se, abys dostal půl hodiny. Minimálně.“

„Skvělé. A tu nahrávku, jak Rybář volal na 911, máte ji ještě?“

„Ta se svezla s ostatními důkazy, které jsme měli, když případ převzal Brown s Blackem. Dnes odpoledne si ji vyzvedl jejich člověk.“

„Dale, ne!“

„Jen klid, hochu. Mám kopii té kazety, pěkně v šuplíku ve stole.“

Jack mu poklepe po hrudníku. „Takhle mě už neděs.“

„Promiň,“ říká Dale a pomyslí si: Když jsem tě viděl tam venku, neřekl bych, že se můžeš něčeho bát.

V půlce schodů si Jack vzpomene, jak mu Speedy říkal, že to, co pro něj nechal v umývárně, může použít dvakrát… ale on dal ty květiny Tansy Frenauové. Sakra. Pak si přiloží dlaně k nosu, nadechne se a usměje se.

Možná že je přece jenom ještě má.

17

George Potter sedí na pryčně ve třetí cele v krátké chodbě, páchnoucí močí a dezinfekcí. Dívá se oknem na parkoviště, kde se před chvílí odehrávala velmi vzrušující scéna, ale teď je plná usměvavých lidí. Když zaslechne Jackovy kroky, které se k němu blíží, neotočí se.

Jack v chůzi mine dva nápisy. Jeden hovor znamená jeden hovor, stojí na prvním. Schůze Anonymních alkoholiků v pondělí v 7 večer, schůze Národní armády ve čtvrtek v 8 večer, stojí na druhém. Je tu zaprášená nádoba s pitnou vodou a prastarý hasicí přístroj, který nějaký vtipálek označil jako rajský plyn.

Jack uchopí mříže a na jednu zaťuká svým domovním klíčem. Potter se konečně otočí od okna. Jackovi, který je stále ve stavu zvýšené vnímavosti, jejž považuje za jakýsi pozůstatek Teritorií, stačí jediný pohled, aby poznal o tom muži základní pravdu. Má ji v těch zapadlých očích a tmavých kruzích pod nimi; má ji v propadlých tvářích a mírně prohloubených spáncích s jemnými sítěmi žilek; má ji v příliš ostrém vyčnívajícím nose.

„Zdravím vás, pane Pottere,“ řekne. „Chci s vámi mluvit a musíme to zvládnout rychle.“

„Oni mě chtěli,“ poznamená Potter.

„Ano.“

„Možná jste je měl nechat. Další tři čtyři měsíce, a stejně už se povezu.“

Jack má v náprsní kapse magnetickou kartu, kterou mu dal Dale, a teď s ní Jack otevře dveře cely. Zabzučí to, když se karta zasune na místo. Když Jack klíč vytáhne, bzučení ztichne. Dole v kanceláři se rozsvítí žluté světélko s nápisem H.C. 3.

Jack vejde dovnitř a posadí se na konec pryčny. Odložil kroužek s klíči, protože nechce, aby jeho kovový pach rušil vůni konvalinek. „Kde ji máte?“

Jack to ví i bez ptaní, ale Potter zvedne velkou kloubnatou ruku – ruku tesaře – a dotkne se žaludku. Pak ruku spustí. „Začalo to v břiše. To bylo před pěti lety. Bral jsem pilulky a injekce, poslouchal jsem doktory. To bylo v La Riviere. Ty léky… člověče, blil jsem, kudy chodil. Na každým rohu, prostě všude. Jednou jsem se poblil přímo v posteli a ani jsem o tom nevěděl. Druhý den ráno jsem se probudil s přischlým blivancem na pyžamu. Víte o tom něco, synku?“

„Moje matka měla rakovinu,“ řekne Jack tiše. „Když mi bylo dvanáct. Pak ji pustila.“

„Pět roků navíc?“

„Ještě víc.“

„Měla štěstí,“ říká Potter. „Nakonec ji ale dostala, že?“

Jack přikývne.

Potter přikývne také. Ještě nejsou úplně přáteli, ale blíží se k tomu. Takto Jack pracuje, vždycky tomu tak bylo.

„To svinstvo se dostane dovnitř a čeká,“ vypráví mu Potter. „Mám teorii, že nikdy neodejde úplně, ne doopravdy. Každopádně jsem s injekcema skončil. S pilulkama taky. Kromě těch, co jsou proti bolesti. Přišel jsem sem, abych to tu doklepal.“

„Proč?“ Není to věc, kterou Jack potřebuje vědět, a času je málo, ale má takovou techniku a nemíní ji opustit jen proto, že v přízemí čeká párek zabedněnců ze státní policie na to, aby si mohli vězně odvést. Dale je bude muset zdržet, nic víc.

„Vypadá to tu jako docela příjemné městečko. A líbí se mi ta řeka. Chodím k ní každý den. Rád se dívám na slunce, jak se odráží na hladině. Někdy vzpomínám, kde jsem všude dělal – ve Wisconsinu, Minnesotě, Illinois – a někdy nemyslím skoro na nic. Někdy prostě sedím na břehu a cítím jenom klid a mír.“

„Čím jste se v práci zabýval, pane Pottere?“

„Začal jsem jako tesař stejně jako Ježíš. Vypracoval jsem se na stavitele, pak jsem si začal tahat triko. Když se to stane staviteli, obyčejně si začne říkat podnikatel. Vydělával jsem tři čtyři miliony, měl jsem cadillac, mladou ženu, která mě v pátek večer vždycky pěkně prohnala. Milá ženská. Žádný problémy. Pak jsem o všechno přišel. Jediné, po čem se mi stýskalo, byl ten cadillac. Měl hladší chod než ta ženská. Pak jsem se dozvěděl tu špatnou zprávu a přišel jsem sem.“

Podívá se na Jacka.

„Víte, co si někdy myslím? Že French Landing se dost podobá lepšímu světu, kde všechno vypadá a voní líp. Možná kde se i lidi chovají líp. Moc se s lidma nestýkám – nejsem moc společenský člověk –, ale to neznamená, že nic nevycítím. Hlavou mi pořád vrtá myšlenka, že na slušnost není nikdy příliš pozdě. Myslíte, že jsem blázen?“

„Ne,“ říká mu Jack. „V podstatě jsem ze stejného důvodu přišel i já. Povím vám, jak to vidím. Víte, jaké to je, když přehodíte přes okno tenkou látku, takže slunce pořád prosvítá dovnitř?“

George Potter se na něj podívá očima, které se najedou rozzáří. Jack ještě ani nedokončil myšlenku, což je dobré. Musel najít správnou vlnovou délku – skoro vždycky se mu to podaří, v tom je jeho nadání – a teď přišla chvíle, aby se pustil do práce.

„Vy to víte,“ řekne Potter prostě.

Jack přikývne. „Víte, proč jste tady?“

„Myslí si, že jsem zabil dítě té paní.“ Potter pokývne směrem k oknu. „Té, co nesla tu oprátku. Já ji nezabil. Tohle vím.“

„Dobrá, máme něco pro začátek. Teď mě poslouchejte.“

Jack mu velmi rychle vyloží řetězec událostí, které přivedly Pottera do cely. Potter se během jeho řeči čím dál víc mračí a jeho velké ruce se propletou.

„Railsback!“ řekne konečně. „Měl jsem to vědět! Ten zatracenej starej čmuchal, věčně se vyptává, věčně se ptá, jestli si chcete zahrát karty nebo kulečník, nebo já nevím, zahrát si pačizi, prokristapána! Jenom aby se mohl vyptávat. Zatracenej zvědavec…“

Má toho na srdci víc a Jack ho chvíli nechá, aby se vypovídal. Rakovina nerakovina, tento starý chlap byl bez milosti vytržen ze svých zvyklostí a potřebuje si trochu ulevit. Kdyby ho Jack přerušil, aby ušetřil čas, spíš by ten čas ztratil. Je těžké být trpělivý (jak se Daleovi daří zdržovat ty dva? Jack to ani nechce vědět), ale trpělivost je nutná. Když však Potter začíná rozšiřovat spektrum svých stížností (Morty Fine pořád otravuje, stejně jako ten Railsbackův kámoš Irv Thornberry), Jack se ozve.

„Jde o to, pane Pottere, že Railsback kohosi sledoval až do vašeho pokoje. Ne, špatně jsem se vyjádřil. Railsbacka kdosi zavedl do vašeho pokoje.“

Potter neodpovídá, jenom sedí a dívá se na své ruce. Ale přikývne. Je starý, je nemocný a je mu stále hůř, ale zdaleka není hloupý.

„Ta osoba, která Railsbacka vedla, byla skoro jistě stejná osoba, která nechala u vás ve skříni ty fotografie mrtvých dětí.“

„Jo, to by mohlo bejt. A když měl fotky těch mrtvejch dětí, nejspíš to byl taky ten, co je zabil.“

„Správně. Takže se musím zeptat –“

Potter netrpělivě mávne rukou. „Myslím, že vím, na co se musíte zeptat. Kdo by v těchhle končinách chtěl vidět starýho Pottera pověšenýho za krk. Nebo za koule.“

„Přesně tak.“

„Nechci vám bourat bábovky, synku, ale vůbec nikdo mě nenapadá.“

„Ne?“ Jack povytáhne obočí. „Nikdy jste tu nepodnikal, nepostavil dům nebo nestavěl golfové hřiště?“

Potter zvedne hlavu a zašklebí se na Jacka. „Jistěže postavil. Jak jinak bych asi věděl, jak je tu pěkně? Hlavně v létě? Znáte tu část městečka, které říkají Libertyville? Byl jste v těch ‚starejch‘ uličkách jako Camelot a Avalon?“

Jack přikývne.

„Půlku jsem jich postavil já. V sedmdesátých letech. Byl tam tehdy jeden chlap… takovej šizuňk, co jsem ho znal z Chicaga… nebo jsem si to aspoň myslel… dělal v tom taky?“ Zdá se, že Potter se ptá sebe sama. Každopádně krátce zavrtí hlavou. „Nemůžu si vzpomenout. To je stejně jedno. Proč by nebylo? Ten chlap byl starej už tehdy, musí být dávno po smrti. Bylo to dávno.“

Ale Jack, který vede výslech stejně, jako kdysi Jerry Lee Lewis hrál na klavír, si myslí, že to není jedno. V části mozku, obvykle potemnělé, kde má jeho intuice velitelství, se začínají rozsvěcet světélka. Není jich ještě mnoho, ale stačí to.

„Šizuňk,“ řekne, jako by to slovo nikdy neslyšel. „Co to je?“

Potter se na něj podrážděně podívá. „Takový občan, který… no, není to vlastně ani občan. Je to člověk, kterej zná lidi, co mají styky. Nebo mu možná ti lidi někdy volají. Možná si navzájem občas vypomůžou. Prostě šizuňk. Není to zrovna to nejlepší, co z člověka může být.“

Ne, pomyslí si Jack, ale ten šizuňk vám může sehnat cadillac, co má pěkně hladký chod.

„Byl jste taky někdy šizuňk, Georgi?“ Musí zahrát na trochu důvěrnější tóninu. Není to zrovna otázka, kterou může Jack položit nějakému panu Potterovi.

„Možná,“ řekne Potter po chvilce usilovného přemýšlení. „Možná jsem byl. Tehdy v Chicagu. V Chicagu, tam platilo, že kdo maže, ten jede, pokud chtěl získat pořádný smlouvy. Nevím, jak to tam chodí dnes, ale tehdy byl poctivej podnikatel taky chudej podnikatel. Víte?“

Jack přikývne.

„Největší kšeft, jakej jsem tam udělal, bylo velký sídliště na South Side v Chicagu. Přesně jako v té písničce o zlém Leroyovi Brownovi.“ Potter se chraptivě uchechtne. Chvilku nemyslí na rakovinu nebo falešné obvinění nebo na to, že ho skoro zlynčovali. Ocitne se v minulosti a ta byla možná trochu slizká, ale lepší než současnost – pryčna připoutaná řetězem ze zdi, ocelový záchod, rakovina prolézající střeva.

„Člověče, to bylo velký, nekecám. Spousta federálních prachů, ale o tom, kam prachy půjdou, rozhodovali místní kabrňáci. A já a ten druhej chlapík, ten šizuňk, jsme si dali závod –“

Odmlčí se a podívá se na Jacka rozšířenýma očima.

„Kristepane, co jste zač, kouzelník?“

„Nevím, o čem mluvíte. Já tu jenom sedím.“

„Tamten chlap byl ten, který se tu ukázal. To byl ten šizuňk!“

„Nerozumím, Georgi.“ Ale Jack si myslí, že rozumí. A i když se ho začíná zmocňovat vzrušení, nedává nic najevo, stejně jako ve chvíli, kdy mu barmanka vyprávěla o tom drobném Kinderlingově gestu.

„Nejspíš o nic nejde,“ říká Potter. „Ten chlap měl spoustu důvodů mě nemít zrovna v lásce, ale už musí být po smrti. Bylo by mu přes osmdesát, kristepane.“

„Vyprávějte mi o něm,“ řekne Jack.

„Byl to takový šizuňk,“ opakuje Potter, jako by tím všechno vysvětloval. „A musel se dostat do maléru v Chicagu nebo někde v okolí, protože když se tam ukázal, používal jiný jméno, to jsem si docela jistej.“

„Kdy jste ho podrazil v tom kšeftu s výstavbou sídliště, Georgi?“

Potter se usměje, a když tak odhalí veliké zuby, které vyčnívají z dásní, má Jack pocit, že přímo vidí, jak rychle spěchá smrt k tomuto muži. Trochu mu přeběhne mráz po zádech, ale docela snadno mu úsměv oplatí. I to patří k jeho práci.

„Když už budeme mluvit o šizuňcích a podrazech, tak mi radši říkej Potříku.“

„Dobrá, Potříku. Kdy jsi podrazil toho chlapa v Chicagu?“

„To je jednoduchý,“ říká Potter. „Bylo to v létě, co se ty nabídky objevily, ale frajeři z radnice byli pořád vedle z toho, jak rok předtím přijeli do města hippies a pořádně s policajtama a starostou zamávali. Takže bych řekl v devětašedesátým. Udělal jsem jenom to, že jsem stavebnímu komisaři vyhověl v jedný důležitý věci, pak jsem udělal další laskavost jedný starý dámě, která měla prstíky na vahách v tý zvláštní stavební komisi pro rovné příležitosti, kterou zřídil starosta Daley. Takže když všichni poslali svoje nabídky, tak té mojí věnovali zvláštní pozornost. Ten druhý chlap – ten šizuňk – nepochybuju, že jeho nabídka byla nižší. Vyznal se a musel mít vlastní kontakty, ale tehdy jsem měl víc informací já.“

Usmívá se. Objeví se ty zlověstné zuby, pak zase zmizí.

„Jeho nabídka? Nějak se ztratila. Přišla po termínu. Smůla. Přiklepli tu práci Potříkovi. Potom, za čtyři roky, se ten šizuňk objeví zase tady a chce práci na Libertyville. Jenomže tentokrát, když jsem ho porazil, to bylo všechno na rovinu. Za žádný nitky jsem netahal. Potkal jsem ho v baru v hotelu Nelson ten večer, co tu zakázku přidělili, byla to náhoda. A on říká: Ty seš ten chlap z Chicaga. A já na to, že v Chicagu je spousta chlapů. Teda ten chlap byl sice šizuňk, ale šel z něho strach. Vznášel se kolem něho takovej divnej puch, líp to vystihnout nedovedu. Každopádně, minule já jsem byl velkej a silnej, mohl jsem si podraz dovolit, ale podruhý jsem byl na tom chabě. Po nějaký skleničce jsem dost změkl.

Jo, říká mi, v Chicagu je spousta chlapů, ale jenom jeden se mnou vybabral. Pořád má u mě vroubek, Potříku, já mám dlouhou paměť.

Kdyby to bylo jindy, kdyby šlo o jinýho chlapa, klidně bych se ho zeptal, jak by se na svou paměť díval, kdyby bouchl hlavou o zem, ale jemu jsem neřekl ani popel. Už mezi náma nepadlo ani slovo. Vyšel ven. Myslím, že už jsem ho nikdy neviděl, ale občas jsem o něm slyšel, když jsem dělal na Libertyville. Většinou mi to donesli podřízení. Mám dojem, že si ten chlap stavěl vlastní dům ve French Landingu. Na důchod. Ne že by byl tehdy na důchod dost starý, ale už nějaký ty roky měl. Přes padesát, řekl bych… a to bylo ve dvaasedmdesátým.“

„Stavěl si tady v městečku dům,“ opakuje Jack.

„Jo. Měl taky jméno, jako mívají anglický domy. Břízy, Jezerní dům, Panství Beardsley, však víte.“

„Jaké jméno?“

„Sakra, nevzpomenu si na jméno ani toho šizuňka, jak bych si mohl vzpomenout na jméno baráku, co stavěl? Ale jednu věc si pamatuju: nikomu z jeho lidí se ten barák nelíbil. Táhla se s ním taková pověst.“

„Špatná?“

„Ta nejhorší. Došlo tam k nehodám. Jeden chlap si tam uřízl ruku na cirkulárce. Skoro vykrvácel, než ho dostali do nemocnice. Další chlap spadl z lešení a skončil na vozíku… ochrnul na všechny čtyři. Víte, co to znamená?“

Jack přikývne.

„Jedinej barák, o kterým jsem slyšel vyprávět, že v něm straší, ještě než ho dostavěli. Měl jsem nakonec dojem, že si ho musel dostavět sám.“

„Co se ještě o tom domě říkalo?“ Jack položí tu otázku ledabyle, jako by ho to nijak zvlášť nezajímalo, ale zajímá ho to velmi. Nikdy o žádném strašidelném domě ve French Landingu neslyšel. Ví, že tu není ještě tak dlouho, aby slyšel všechny povídačky a legendy, ale něco takového… dalo by se předpokládat, že takový příběh uslyší mezi prvními.

„Ále, člověče, nemůžu si vzpomenout. Snad jenom…“ Odmlčí se, pohled má vzdálený. Dav před budovou se konečně začíná rozcházet. Jack uvažuje, jak si asi Dale vede s Brownem a Blackem. Zdá se, že čas uhání jako splašený a Jack ještě z Pottera nedostal, co potřebuje. To, co se zatím dozvěděl, jenom podráždilo jeho zvědavost.

„Jeden chlap mi říkal, že tam slunce nikdy nesvítí, i když svítí,“ řekne Potter najednou. „Prý ten dům byl kousek od cesty, na nějaké mýtině, a v létě tam mělo svítit slunce nejmíň pět hodin denně, ale nějak… nesvítilo. Říkal, že chlapům se tam ztrácel vlastní stín, jako v nějaký pohádce, a nelíbilo se jim to. A někdy slyšeli v lese vrčet psa. Vypadal prý na hodně velkýho psa. A zlýho. Ale nikdy ho neviděli. Asi víš, jak to chodí. Začínají kolovat řeči, a ty už pak žijí vlastní životem…“

Potter najednou svěsí ramena. Hlava mu klesne.

„Člověče, na víc si nevzpomenu.“

„Jak se jmenoval ten chlapík, když jsi byl v Chicagu?“

„Nevzpomínám si.“

Jack najednou přistrčí otevřené dlaně Potterovi pod nos. Potter, který má skloněnou hlavu, je uvidí až v poslední chvíli, lekne se a zalapá po dechu. Pořádně se nadechne vůně, která pomalu vyprchává Jackovi z kůže.

„Co…? Ježíši, co to je?“ Potter popadne jednu Jackovu ruku a znovu dychtivě začichá. „Páni, to je pěkné. Co to je?“

„Konvalinky,“ odpoví Jack, ale myslí na něco jiného. Myslí na Vzpomínky mé matky. „Jak se jmenoval ten chlap, když byl v Chicagu?“

„Bylo to… znělo to jako Beerstein. Není to přesně, ale skoro. Víc si nevzpomenu.“

„Beerstein,“ opakuje Jack. „A jak se jmenoval, když za tři roky přijel do French Landingu?“

Od schodů se najednou ozvou hlasité, hádavé hlasy. „To mě nezajímá!“ křičí kdosi. Jacka napadne, že je to Black, ten komisnější. „Je to náš případ, je to náš vězeň, a my ho odvezeme! Okamžitě!“

Dale: „Já se nehádám. Já jen říkám, že musím dodělat papíry –“

Brown: „Á, kašlu na papíry. Odvezeme je s sebou.“

„Jak se jmenoval ve French Landingu, Potříku?“

„Nemůžu si –“ Potsie znovu vezme Jacka za ruce. Potříkovy dlaně jsou suché a chladné. Očichá Jackovy dlaně, oči má zavřené. Když dlouze vydechuje, řekne: „Burnside. Kámoš Burnside. Ne že by to byl kámoš. Ta přezdívka, to byl vtip. Myslím, že doopravdy se jmenoval možná Charlie.“

Jack stáhne ruce. Charles „Kámoš“ Burnside. Kdysi známý jako Beerstein. Nebo nějak podobně.

„A ten dům? Jak se jmenoval ten dům?“

Brown a Black už přicházejí po chodbě s Dalem v patách. Není čas, pomyslí si Jack. Krucinál, kdybych měl ještě pět minut –

A v tom Potřík pronese: „Černý dům. Nevím, jestli ho tak pojmenoval on, nebo jestli mu tak začali říkat dělníci, ale jmenoval se tak, jo.“

Jack vytřeští oči. Hlavou mu prolétne obrázek úhledného obývacího pokoje u Henryho Leydena: sedí tam se sklenkou u ruky a čtou si o případu Jarndyce a Jarndyce. „Řekl jsi Ponurý dům?“

„Černý,“ odsekne Potsie netrpělivě. „Protože takový opravdu byl. Byl –“

„Kriste pane na nebi,“ pronese jeden ze státních policistů, jako by říkal: „Podívejte se, co ta kočka zase přitáhla domů“, a Jackovi se zachce nasadit jiný obličej. Je to Brown, ale když Jack zvedne hlavu, dívá se na Brownova parťáka. Shoda jmen domu a druhého policisty přiměje Jacka k úsměvu.

„Nazdar, chlapci,“ řekne Jack a vstává z pryčny.

„Co tu děláte, Hollywoode?“ zeptá se Black.

„Jenom jsme zabíjeli čas, když jsme na vás čekali,“ říká Jack a zářivě se usmívá. „Nejspíš chcete toho chlapíka.“

„To si sakra piš,“ zavrčí Brown. „A jestli ses nám vrtal v případu –“

„Páni, to by mě ani nenapadlo,“ říká Jack. Je to boj, ale podaří se mu mluvit přátelským tónem. Potom se obrátí k Potterovi: „S nimi budete ve větším bezpečí, než tady ve French Landingu, pane.“

George Potter zase vypadá, že je někde jinde. Rezignoval. „Na tom stejně nezáleží,“ řekne, ale pak se usměje, jako by ho něco napadlo. „Jestli je starej Kámoš pořád naživu a vy na něho někde narazíte, mohl by ses ho zeptat, jestli ho pořád bolí zadek od toho, jak jsem ho nakopal tehdy v devětašedesátým. A povězte mu, že ho pozdravuje starej Potřík z Chicaga.“

„O čem to sakra mluvíte?“ zeptá se Brown hrozivě. Už vytáhl želízka a očividně se je chystá nasadit Georgi Potterovi na zápěstí.

„O starých časech,“ řekne Jack. Zastrčí svoje voňavé ruce do kapes a vyjde z cely. Usměje se na Browna a Blacka. „O ničem, co by vás mohlo zajímat, chlapci.“

Policista Black se otočí k Daleovi. „Vy už ten případ nemáte. Jsou to velmi jednoduchá slova. Nemůžu to říct srozumitelněji. Tak mi řekněte ještě jednou a naposledy, veliteli: rozumíte tomu?“

„Jistěže rozumím,“ řekne Dale. „Vzali jste si ten případ a nazdar. Ale odveďte si toho bílýho koně pryč, ano? Jestli čekáte, že tu budu prostě postávat a nechám bandu opilců z baru Sand, aby ho vytáhli od Luckyho a zlynčovali –“

„Nedělejte se hloupějším, než jste,“ vyštěkne Brown. „Zachytili jeho jméno z policejní vysílačky.“

„To pochybuju,“ řekne Dale tiše a myslí na mobilní telefon vypůjčený ze skladu důkazů.

Black popadne Pottera za hubené rameno, prudce ho stočí a smýkne s ním tak tvrdě ke dveřím na konci chodbičky, že muž skoro upadne. Potter se zachytí, ale ztrhaný obličej má plný bolesti a důstojnosti.

„Pánové,“ řekne Jack.

Nemluví hlasitě ani zlostně, ale oba se otočí.

„Jestli ještě jednou v mé přítomnosti budete s vězněm hrubě zacházet, tak v minutě, kdy odjedete, volám vašim na inspekci do Madisonu a věřte mi, pánové, že mi budou věnovat pozornost. Vaše jednání je arogantní, násilné a vzhledem k výsledku případu kontraproduktivní. Vaše schopnosti mezioborové spolupráce jsou mizivé. Váš přístup je neprofesionální a vrhá špatné světlo na stát Wisconsin. Buď se budete chovat slušně, nebo vám zaručuji, že do příštího pátku si budete hledat práci někde v ochrance.“

I když vůbec nezvýšil hlas, zdá se, že Black a Brown během jeho řeči splaskávají. Než domluví, vypadají jako párek peskovaných kluků. Dale obdivně na Jacka zírá. Jenom na Pottera, jak se zdá, neudělal dojem; ten hledí na své ruce v poutech pohledem, který je snad tisíce mil daleko.

„Tak běžte,“ řekne Jack. „Odveďte si vězně, vezměte si zápisy a vypadněte.“

Black otevře ústa, jako by chtěl něco říct, ale pak je zase sklapne. Odejdou. Když se za nimi zavřou dveře, Dale se podívá na Jacka a velmi potichu pronese: „Páni.“

„Co je?“

„Když to nevíš ty, já ti to vykládat nebudu,“ odpoví Dale.

Jack pokrčí rameny. „Potter je zaměstná, což nám uvolní ruce pro pořádnou práci. Pokud má dnešní večer nějakou světlou stránku, tak je to tohle.“

„Co jsi z něj dostal? Pokud vůbec něco?“

„Jméno. Možná nic neznamená. Charles Burnside. Přezdívka Kámoš. Slyšel jsi o něm?“

Dale vystrčí spodní ret a zamyšleně se za něj tahá. Pak ho pustí a zavrtí hlavou. „To jméno mi něco vzdáleně připomíná, ale možná jen proto, že je tak rozšířené. Ta přezdívka taky.“

„Byl to stavitel, podnikatel, před třiceti roky byl eso ve svém oboru v Chicagu. Aspoň podle Potříka.“

„Potřík,“ opakuje Dale. Z jednoho růžku cedule s nápisem jeden hovor znamená jeden hovor se odlepuje páska a Dale ji přimáčkne zpátky s pohledem člověka, který vlastně neví, co dělá. „Vy jste se pěkně skamarádili, co?“

„Ne,“ řekne Jack. „Burnside je Kámoš. A policistovi Blackovi nepatří Černý dům.“

„Ty ses zcvoknul. Jaký černý dům?“

„Za prvé je to vlastní jméno. Černý, s velkým Č. Černý dům. Slyšel jsi o domě tady v okolí, který by se tak jmenoval?“

Dale se zasměje. „Páni, to ne.“

Jack se také usmívá, ale najednou je to úsměv, jaký používá při výslechu, není to obyčejný úsměv, jaký se u něj objevuje při přátelském hovoru s kamarádem. Protože teď je z něj žandár. A v očích Dalea Gilberstona zahlédl jakousi jiskřičku.

„Víš to jistě? Přemýšlej chvilku. Ať se neukvapíš.“

„Už jsem říkal, že ne. Zdejší lidi nedávají domům jména. No, myslím, že stará slečna Grahamová a slečna Pentleová říkají svému domku za městskou knihovnou Zimolez, protože vpředu mají plot zarostlý křovím zimolezu, ale to je jediný případ, o kterém jsem tady slyšel.“

Jack znovu zahlédne tu jiskřičku. Potter je muž, kterého wisconsinská státní policie obviní z vraždy, ale Jack během rozhovoru s ním nezahlédl v jeho očích ani jedinkrát to zablesknutí. Protože Potter s ním mluvil upřímně.

Dale upřímný není.

Ale musím na něj pomalu, říká si Jack. Protože on neví, že není upřímný. Jak to?

Jako v odpověď uslyší Potříkův hlas: Jeden chlap mi říkal, že tam slunce nikdy nesvítí, i když svítí… prý se tam chlapům ztrácel vlastní stín, jako v nějaké pohádce.

Vzpomínka je taky takový stín; každý policista, který se snaží rekonstruovat zločin nebo nehodu podle protichůdných výpovědí očitých svědků, to dobře zná. Je Potterův Černý dům taky takový? Něco, co nevrhá žádný stín? Daleova reakce (teď už se otočil k ceduli na stěně úplně a zabýval se jí tak usilovně, jako by ošetřoval oběť infarktu na ulici a poskytoval jí vzornou první pomoc, dokud nepřijede sanitka) Jackovi naznačuje, že by to mohlo být přesně ono. Před třemi dny by si takovou myšlenku nepřipustil, ale před třemi dny se ještě nevracel do Teritorií.

„Podle Potříka se o tom domě říkalo, že tam straší, ještě než ho dostavěli,“ přitlačil trochu Jack.

„Ne.“ Dale přejde k ceduli se schůzemi Anonymních alkoholiků a Národní armády. Pozorně studuje lepicí pásku a nedívá se na Jacka. „To mi vůbec nic neříká.“

„Určitě? Jeden člověk tam skoro vykrvácel. A další spadl a zůstal ochrnutý. Lidi si stěžovali – poslechni si to, Dale, to je dobré – podle Potříka si lidi stěžovali, že tam ztrácejí svůj stín. Že ho neviděli ani v poledne, když slunce svítilo naplno. To je věc, co?“

„To teda je, ale já si na žádné takové povídačky nevzpomínám.“ Jack jde k němu, ale Dale stejně rychle ustupuje. Skoro prchá, i když velitel Gilbertson obvykle nic takového nedělá. Je to trochu legrační, trochu smutné, trochu hrozné. Neví, že to dělá, Jack je o tom přesvědčen. Takže to je stín. Jack to vidí a někde v hloubi duše Dale ví, že to Jack vidí. Kdyby ho Jack nutil příliš tvrdě, Dale by to musel uvidět taky… ale Dale to nechce. Protože je to zlý stín. Je horší než netvor, který zabíjí děti a pak pojídá vybrané části jejich těl? Cosi v Daleovi si to očividně myslí.

Mohl bych ho přimět, aby ten stín viděl, pomyslí si Jack chladně. Strčil bych mu ruce pod nos – ruce navoněné konvalinkami – a přinutil ho, aby ho viděl. Něco v něm to dokonce chce vidět. Ten žandár v něm.

Pak v Jackovi cosi promluví přízvukem Speedyho Parkera, jak si ho pamatuje z dětství. Taky bys na něho mohl tlačit tak, až z toho dostane nervovej kolaps, Jacku. Bůh ví, že k němu nemá daleko, po těch nervácích od chvíle, kdy se našel malej Irkenham. Chceš to riskovat? A k čemu? On to jméno nevěděl, a v tomhle ti nelhal.

„Dale?“

Dale se na Jacka rychle, opatrně podívá, ale pak znovu pohled odvrátí. Ten kradmý, letmý pohled Jacka dojme. „Co je?“

„Pojď, dáme si kafe.“

Když Dale uslyší, že se změnilo téma, v obličeji se mu objeví radostná úleva. Poplácá Jacka po rameni. „Dobrý nápad!“

Nápad za všechny prachy, takové sypu z rukávu, pomyslí si Jack, ale pak se usměje. Stáhnout králíka z kůže se dá vícero způsoby a je vícero způsobů, jak najít Černý dům. Byl to dlouhý den. Možná bude nejlepší, když to nechá plavat. Aspoň dnes večer.

„Co s Railsbackem?“ zeptá se Dale, když pomalu scházejí ze schodů. „Pořád s ním chceš mluvit?“

„No jasně,“ odpoví Jack docela srdečně, ale vkládá do Andyho Railsbacka pramalou naději, byl to přece jen nastrčený svědek, který viděl jen to, co si Rybář přál. S jedinou drobnou výjimkou… možná. Ten osamělý sandál. Jack neví, jestli to k něčemu povede, ale mohlo by. Například u soudu… jako identifikační pojítko…

Tohle nikdy k soudu nepůjde a ty to víš. Možná to neskončí ani na tomto sv –

Jeho myšlenky přeruší vlna radostných zvuků, když vstoupí do kanceláře kombinované s dispečerským střediskem. Příslušníci policejního oddělení ve French Landingu povstali a tleskají mu. Henry Leyden také stojí a tleská. Dale se připojí.

„Ježíši, lidi, nechte toho,“ říká Jack, směje se a zároveň se červená. Ale nebude si nic nalhávat, nebude si namlouvat, že se mu takový potlesk nelíbí. Cítí jejich vřelost; vidí světlo jejich uznání. Takové věci nejsou důležité. Ale připadá mu, jako by se vrátil domů, a to důležité je.

* * *

Když asi za hodinu Jack a Henry vyjdou z policejní stanice, Frňák, Myšák a Kaiser Bill tam pořád jsou. Zbylí dva se vrátili do Row, aby všechny manželky zpravili o událostech dnešního večera.

„Sawyere,“ ozve se Frňák.

„Ano,“ řekne Jack.

„Cokoliv, co bude v našich silách, člověče. Došlo ti to? Cokoliv.“

Jack se na motorkáře zamyšleně podívá a uvažuje, jaký je asi jeho příběh… tedy kromě zármutku. Zármutku otce. Frňák se mu pevně dívá do očí. Kousek stranou stojí Henry Leyden, hlavu má pozvednutou a čichá říční mlhu a potichu si cosi pobrukuje.

„Zítra kolem jedenácté se pojedu podívat za Irminou mámou,“ říká Jack. „Myslíte, že bych se s vámi a vašimi přáteli mohl setkat v baru Sand kolem poledne? Bydlí kousek odtamtud, jak jsem vyrozuměl. Koupím vám rundu sodovky.“

Frňák se neusměje, ale pohled už nemá tak tvrdý. „Budeme tam.“

„To je dobře,“ říká Jack.

„Nechceš mi říct důvod?“

„Je potřeba najít jedno místo.“

„Má to co dělat s tím, kdo zabil Amy a ostatní děti?“

„Možná.“

Frňák přikývne. „Možná, to mi stačí.“

Jack pomalu jede zpátky do Norského údolí, ale neloudá se jen kvůli mlze. I když je pořád ještě časný večer, je k smrti unavený a má pocit, že Henry je na tom stejně. Nejen kvůli tomu, že mlčí; Jack si už zvykl na Henryho občasné dřímavé přestávky. Ne, je to tím tichem, které vládne v celé dodávce. Henry je obyčejně nepokojný posluchač rádia, který neustále loví stanice, zkouší vysílače v La Riviere, najede na KDCU v městečku, pak zamíří na jiné vlny, loví Milwaukee, Chicago, možná i Omahu, Denver a St. Louis, když jsou příznivé podmínky. Bebopový předkrm tuhle, salát ze spirituální hudby tamhle, možná ochutnávku Perryho Coma až úplně na konci stupnice: dú-va-dudúva, papadada bum. Ale dnes večer ne. Dnes večer sedí Henry potichu vedle na sedadle s rukama složenýma v klíně. Nakonec, když už jsou jen dvě míle od jeho domu, řekne Henry: „Dnes večer žádný Dickens, Jacku. Půjdu rovnou do postele.“

Ta únava, která zazní Henrymu v hlase, Jacka poleká a zneklidní. Henry nemluví, jako by byl ve své kůži, ani v kůži někoho jiného; v této chvíli mluví jako starý a unavený muž, který začíná být opotřebovaný.

„Já taky,“ souhlasí Jack a snaží se, aby se mu v hlase neprojevila starost. Henry postřehne každou vokální nuanci. Je v tom až strašidelný.

„Co máš s Hromskou pětkou v úmyslu, jestli se můžu zeptat?“

„Ještě nevím určitě,“ řekne Jack a možná proto, že je tak unavený, nechá Henryho při té nepravdě. Má v úmyslu požádat Frňáka a jeho kamarády, aby hledali místo, o kterém mu vyprávěl Potter, místo, kde stíny mizí. Aspoň v sedmdesátých letech mizely. Měl také v úmyslu zeptat se Henryho, jestli někdy slyšel o domu ve French Landingu, který by se jmenoval Černý dům. Ale dnes už ne. Když uslyšel, jak je Henry utahaný. Možná zítra. Vlastně skoro určitě, protože Henry je příliš dobrý zdroj, který by bylo škoda nevyužít. Ale nejdříve ho necháme, aby se trochu zregeneroval.

„Máš tu pásku, viď?“

Henry povytáhne z náprsní kapsy kazetu s Rybářovým hovorem na čísle 911, pak kazetu zase vrátí. „Ano, mami. Ale myslím, že dnes večer už nemůžu poslouchat vraha malých dětí, Jacku. Ani kdybys šel ke mně a poslouchal se mnou.“

„Zítra to stačí,“ říká Jack a doufá, že těmi slovy neodsuzuje k smrti další dítě z French Landingu.

„Ale úplně jistý si tím nejsi.“

„Nejsem,“ souhlasí Jack, „ale když budeš ten pásek poslouchat otupělýma ušima, nadělal bys víc škody než užitku. Tímhle si teda jistý jsem.“

„Udělám to hned ráno. Slibuji.“

Henryho dům už se objevil před nimi. Vypadá osaměle, protože tam svítí jediné světlo nad garáží, ale Henry samozřejmě žádná světla nepotřebuje, aby našel cestu.

„Henry, vzpamatuješ se?“

„Ano,“ říká Henry, ale Jackovi to nezní moc přesvědčivě.

„Dnes večer žádná Krysa,“ říká mu Jack přísně.

„Ne.“

„Totéž platí o Šek, Šok, Šejkovi.“

Henry se slabě usměje. „Dokonce ani reklama George Rathbuna na místní chevroletku, kde cena je králem a vy nikdy nezaplatíte ani halíř na úrocích celých šest měsíců při schváleném úvěru. Rovnou do postele.“

„Já taky,“ říká Jack.

Ale ještě hodinu poté, co si lehl a zhasl noční lampičku, Jack pořád ještě nespí. Hlavou mu víří tváře a hlasy jako bláznivé hodinové ručičky. Nebo kolotoč u opuštěné silnice.

Tansy Freneauová: Přiveďte toho netvora, co mi zabil holčičku.

Frňák St. Pierre: Uvidíme, jak se to vyvrbí, co?

George Potter: To svinstvo se dostane dovnitř a čeká. Mám teorii, že to nikdy neodejde, ne doopravdy.

Speedy, hlas ze vzdálené minulosti v jistém druhu telefonu, který byl ještě sci-fi, když se s ním Jack poprvé potkal: Ahojky, Putující Jacku… mezi námi žandáry, synku, myslím, že bys měl zajít do soukromý koupelny velitele Gilbertsona. Hned teď.

Mezi námi žandáry, správně.

A hlavně slyší pořád dokola Judy Marshallovou: Vy prostě neřeknete, že jste ztracený a nevíte, jak se vrátit – prostě jdete dál…

Ano, ale kam jít dál? Kam?

Nakonec vstane a vyjde na verandu s polštářem pod paží. Je teplá noc; v Norském údolí, kde byla mlha beztak řídká, se rozpustily i její poslední zbytky, rozfoukal je mírný východní větřík. Jack zaváhá, pak sejde po schodech dolů, i když na sobě nic nemá, jenom prádlo. Ale veranda se mu nelíbí. Tady přece našel tu pekelnou krabici se známkami z pytlíků od cukru.

Projde kolem dodávky, kolem ptačího hotelu a pak na severní pole. Nad ním svítí miliarda hvězd. V trávě potichu vrzají cvrčci. Stopa v trávě a bojínku, kterou po sobě nechal při ranním útěku, už zmizela, nebo možná přichází na pole z jiného směru.

Zajde kus do trávy, lehne si na záda, zastrčí si polštář pod hlavu a podívá se na hvězdy. Jenom na chvilku, pomyslí si. Jenom dokud se mi z hlavy nevykouří ty duchařské hlasy. Jenom na chviličku.

Sotva si to pomyslí, začne klimbat.

Sotva si to pomyslí, přejde jinam.

Nad hlavou se mu změní vzorec hvězd. Vidí, jak se přeskupují souhvězdí. Co je tam, kde ještě před chvílí byl Velký vůz? Je to Posvátný opopanax? Možná ano. Slyší tiché, příjemné vrzání a ví, že je to větrný mlýn, který viděl, když přešel dnes ráno, před tisíci lety. Nemusí se na něj dívat, aby se přesvědčil, stejně jako se nemusí dívat tam, kde býval jeho dům, a vidět, že teď je z něj znovu stodola.

Vrz… vrz… vrz: široké dřevěné listy se otáčejí ve stejném východním větru. Jenomže teď je ten vítr nesrovnatelně sladší, nesrovnatelně čistší. Jack si sáhne na gumu trenýrek a ucítí hrubou tkaninu. V tomto světě žádné trenýrky nejsou. Jeho polštář se změnil taky. Duté vlákno se proměnilo v husí peří, ale je to stále pohodlné. Vlastně mnohem pohodlnější. Je pod hlavou velmi příjemné.

„Já ho chytím, Speedy,“ zašeptá Jack Sawyer novým souhvězdím nad hlavou. „Aspoň to zkusím.“

Usne.

Když se probudí, je brzy ráno. Vítr už nefouká. Směrem, odkud foukal, je vidět na obzoru jasná oranžová linka – slunce přichází. Je celý ztuhlý a bolí ho zadek a je promáčený rosou, ale odpočal si. To rovnoměrné, rytmické vrzání zmizelo, ale to ho nepřekvapuje. Věděl od chvíle, kdy otevřel oči, že je znovu ve Wisconsinu. A ví ještě něco: může se vrátit. Kdykoli bude chtít. K překonání vzdálenosti do opravdových Žlebů, do těch hlubokých Žlebů, stačí jen jedno přání a jeden pohyb. To ho rozradostní a zároveň vystraší.

Jack vstane a bosý se vrací do domu s polštářem pod paží. Hádá, že je tak pět ráno. Další tři hodiny spánku ho připraví na všechno. Na schodech na verandu si sáhne na své bavlněné trenýrky. I když má mokrou kůži, trenýrky jsou skoro suché. Jistěže jsou. Protože většinu času, kterou prospal pod širákem (jako tolik nocí tehdy na podzim, když mu bylo dvanáct), je na sobě vůbec neměl. Byly někde jinde.

„V zemi Opopanaxu,“ pronese Jack a vejde dovnitř. Za tři minuty už zase spí, tentokrát v posteli. Když se probudí, je osm a oknem proudí jasné slunce, takže by skoro uvěřil, že jeho poslední cesta byla jenom sen.

Ale v hloubi duše ví, že tomu tak není.

18

Pamatujete se na ty přenosové televizní vozy, které vjely na parkoviště za policejní stanicí? A na příspěvek Wendella Greena k všeobecnému pozdvižení, ještě než ho policista Hrabowski poslal svou obrovskou baterkou do říše snů? Osádky přenosových vozů natočily záběry davu, který se už už chystal vybuchnout, a my si můžeme být jisti, že sem televize nepřijela kvůli ničemu jinému, protože druhý den ráno jejich šoty z té divoké noci ovládají všechny televizní obrazovky po celých státech. Úderem deváté hodiny ranní všichni lidé v Racinu a Milwaukee, v Madisonu a Delafieldu, i lidé, kteří bydlí tak daleko na severu státu, že potřebují satelitní anténu, aby chytili vůbec nějaký signál, zvedají hlavy od svých lívanců, misek s müsli, smažených vajíček a máslových anglických vdolků, aby se podívali, jak drobný, nervózní policista bere po hlavě tupým předmětem statného reportéra v rozkvětu sil a tím končí jeho počínající kariéru demagoga. A můžeme si být jisti také další věcí: tyto záběry nikde diváci tak nehltají jako ve French Landingu a sousední Centralii a Ardenu.

Jack Sawyer myslí na několik věcí najednou a zároveň sleduje přenosnou televizi postavenou na kuchyňské lince. Doufá, že Dale Gilbertson nezruší trest Arnoldu Hrabowskému, i když má silné podezření, že Šílený Maďar se brzy ocitne zase v uniformě. Dale si jen myslí, že ho chce dostat z policejního sboru nadobro: má příliš měkké srdce, než aby dokázal věčně poslouchat Arnieho prosby – a po včerejší noci by i slepý viděl, že Arnie začne prosit – a nepovolit. Jack také doufá, že toho odporného Wendella Greena konečně vyrazí z práce nebo ho s ostudou někam odklidí. Reportéři se nemají plést do událostí, o kterých píší, a přesto tu vidíme starého dobrého velkohubého Wendella, volajícího po krvi jako vlkodlak. Jenže Jack má skličující pocit, že Wendell Green se nějak ze svých momentálních potíží vykroutí (přesněji řečeno se z nich vylže) a bude dál všechny silně otravovat. A Jack uvažuje také o tom, jak Andy Railsback popisoval toho divného starce, který bral za kliky dveří u pokojů v druhém patře hotelu Nelson.

Byl to Rybář, konečně dostal podobu. Stařec v modrém županu a s jedním sandálem, žlutě a černě pruhovaným jako čmelák. Andyho Railsbacka napadlo, že ten nepříjemný starý partyka se zatoulal z Maxtonova střediska pro přestárlé. To je zajímavý postřeh, pomyslí si Jack. Pokud je „Kámoš“ Burnside mužem, který nastrčil ty fotografie do pokoje George Pottera, pak by pro něj byl Maxton dokonalý úkryt.

Wendell Green sleduje zprávy na televizi Sony ve svém hotelovém pokoji. Nemůže odtrhnout oči od obrazovky, i když to, co vidí, v něm budí směsici pocitů – vztek, stud a pokoření –, ze které se mu zvedá žaludek. Boule na hlavě bolí a pokaždé, když vidí, jak se k němu přikradl ten policajt jako za groš kudla s baterkou v pozvednuté ruce, zajede si prsty do hustých, kudrnatých vlasů v zátylku a jemně to místečko pohladí. Ta zatracená boule vypadá snad jako zralé rajče a stejně tak se zřejmě chystá rupnout. Má štěstí, že neměl otřes mozku. Ten všivák ho mohl zabít!

Tak jo, Wendell to možná trochu přehnal, možná udělal drobný krůček za profesionální hranici; nikdy netvrdil, že je dokonalý. Lidi z místních novin, ti mu pěkně lezou krkem, s těmi svými kecy o Jacku Sawyerovi. Kdo je ten hlavní, kdo sleduje případ Rybář od začátku? Kdo po tom šel od prvního dne a říká občanům, co potřebují vědět? Kdo je v první linii každý mizerný den? Kdo dal tomu chlapovi jméno? Určitě ne ti vymaštěnci Bucky a Stacey, ti rychlokvašení reportéři a spása místních novin, kteří se usmívají do kamery a ukazují zubní korunky, to je jednou jisté. Wendell Green je zdejší legenda, hvězda, blíží se skutečně velkému žurnalistovi jako nikdo jiný, kdo pochází ze západního Wisconsinu. Dokonce i v Madisonu znamená jméno Wendell Green to… no, nepochybnou kvalitu. A pokud je teď jméno Wendell Green něco jako zlatý standard, tak jen počkejte, protože on si dojede na Rybářových zakrvácených ramenou až pro Pulitzerovu cenu.

Takže v pondělí ráno musí jít do redakce a zpacifikovat vydavatele. Fuška. Není to poprvé a nebude to naposledy. Dobří reportéři dělají vlny; nikdo to nepřizná, ale o to jde, že drobné písmo si každý přečte, až když je pozdě. Už ví, co řekne, až nakráčí k šéfovi do kanceláře: Největší pecka dne, a viděl jsi tam nějakého jiného reportéra? A až mu bude šéf zase zobat z ruky, což bude trvat takových deset minut, nejspíš si zajede k tomu prodavači od Goltze, co se jmenuje Fred Marshall. Jeden z cenných Wendellových zdrojů naznačil, že pan Marshall má nějakou zajímavou informaci o Wendellově hýčkaném děťátku, případu Rybář.

Arnold Hrabowski, který je nyní pro svou manželku Paulu hrdinou, sleduje zprávy v postkoitální blaženosti a myslí si, že manželka má pravdu: opravdu by měl zavolat veliteli Gilbertsonovi a požádat ho, aby zrušil odvolání.

Dale Gilbertson, který se dívá na televizi a zároveň uvažuje, kde by mohl hledat dávného protivníka George Pottera, sleduje, jak Buck a Stacey znovu pouští záběr, v němž se Šílený Maďar pouští do Wendella Greena, a pomyslí si, že by měl toho drobného chlapíka asi opravdu vzít zpátky. Jen se koukněte na ten Arnieho nádherný rozmach! Dale si nemůže pomoct – ten rozmach mu opravdu vylepšil náladu. Jako by se díval na Marka McGwirea nebo Tigera Woodse.

V tmavém domku kousek od silnice sedí osamělá Wanda Kinderlingová, o které se čas od času letmo zmíníme, a poslouchá rádio. Proč poslouchá rádio? Před několika měsíci se musela rozhodnout, jestli zaplatí kabelovku, nebo si koupí další láhev vodky Aristocrat, takže sorry, ale Wanda následovala svou žízeň, poslechla hlas srdce. Bez služeb kabelové televize se její přijímač proměnil v krabici, ve které sněží a ve které v nekonečných smyčkách poletují tlusté tmavé čáry. Wanda stejně vždycky dvojici Bucky a Stacey nesnášela, a vlastně nesnášela skoro všechny z televize, zvlášť když vypadali spokojeně a upraveně. (Speciální pifku měla na moderátory ranních zpráv a stálé hlasatele.) Wanda nebyla spokojená ani upravená od chvíle, kdy jejího manžela Thornyho obvinili z hrozných zločinů, které by nikdy nemohl spáchat, nebýt toho namyšleného frajera Jacka Sawyera. Jack Sawyer jí zničil život a Wanda mu to nemíní odpustit ani zapomenout.

Ten chlap jí zavřel manžela. Zostudil ho. Pošpinil Thornyho nevinné jméno a strčil ho do vězení, jenom aby sám vypadal hezky. Wanda doufá, že nikdy Rybáře nechytnou, protože oni si takového Rybáře zaslouží, ti mizerní parchanti. Když hraješ špinavou hru, sám jsi špinavý a takoví lidé pak putují do horoucích pekel – přesně to si Wanda Kinderlingová myslí. Rybář je odplata – to si Wanda myslí. Ať zabije třeba stovku spratků, ať jich zabije tisíc a potom se může pustit do jejich rodičů. Thorny nemohl zabít ty děvky kdesi v Los Angeles. Byly to sexuální vraždy a Thorny se o sex vůbec nezajímal, díky Bohu. Všechno ostatní v něm dospělo, ale tahleta mužská část nikdy; pindíka měl sotva většího než malíček. Bylo nemožné, aby se zajímal o sprosté ženské a sex. Ale Jack Sawyer bydlel v Los Angeles, ne? Tak proč by nemohl on zabít ty děvky, ty kurvy, a hodit to na Thornyho?

Hlasatel popisuje, jak se včera v noci zachoval bývalý poručík Sawyer, a Wanda Kinderlingová zakleje, popadne z nočního stolku láhev a pořádně si přihne vodky, aby přiživila oheň v útrobách.

Gorg, kterého bychom u takových jako Wanda s jistotou očekávali, zprávám vůbec nevěnuje pozornost, protože je daleko v Dálavách.

Charles Burnside leží v posteli v Maxtonu a zdají se mu sny, které nejsou tak docela jeho, protože vyvěrají z jiné bytosti, odjinud, a v těch snech se objevuje svět, který Burny nikdy doopravdy neviděl. Otrhané zotročené děti se trmácejí na rozedraných nohou kolem šlehajících plamenů a roztáčejí obří kola, která roztáčejí ještě větší kola, oho, aha, a ta pohánějí nááádherné motory sloužící ničení, a ty sahají vysoko převysoko až do černorudého nebe. Velká Kombinace! Vzduchem se vznáší trpký pach taveného kovu a čehosi opravdu zlého, čehosi jako je dračí moč, a kromě toho přetěžký puch zoufalství. Ještěří démoni pošvihují tlustými ocasy a pohánějí děti bičem. Všechno rachotí, bouchá a drnčí, až uši zaléhají. To jsou sny Burnyho nejdražšího přítele a milujícího pána, pana Munshuna, bytosti nekonečně a perverzně blažené.

Za křídlem Sedmikráska, za příjemnou halou a za maličkou kanceláří Rebeky Vilasové, sedí Chipper Maxton a má mnohem světštější starosti. Maličká televize na polici nad sejfem ukazuje, jak Šílený Maďar Hrabowski bere Wendella Greena po hlavě obrovskou baterkou jediným pěkným čistým rozmachem, ale Chipper si tu krásnou chvilku nevychutná. Musí někde sehnat třináct tisíc dolarů, které dluží svému bookmakerovi, a on má jenom půlku té částky. Včera odjela líbezná Rebeka do Milleru, aby vybrala větší část z toho, co tam Chipper nastřádal, a ze svého osobního konta může použít tak dva tisíce dolarů, pokud je tam vrátí do konce měsíce. Potom zbývá asi šest táců, což je částka, která bude vyžadovat nějaký nebývale kreativní účetní počin. Chipper je naštěstí specialistou na kreativní účetnictví, a když tak přemýšlí o tom, jaké má možnosti, začne se dívat na své momentální potíže jako na příležitost.

Koneckonců se pustil do podnikání především kvůli tomu, aby si nakradl co nejvíc peněz, ne? Kromě služeb slečny Vilasové je kradení jediná činnost, která ho opravdu obšťastňuje. Na částce vlastně nezáleží: jak jsme viděli, Chipper čerpá stejné potěšení z toho, že pumpne o pár dolarů příbuzné svých klientů na Jahodové slavnosti, stejně jako když vytáhne z vlády deset nebo patnáct tisíc dolarů. To správné vzrušení spočívá v tom, že mu to projde. Takže potřebuje šest tisíc; proč ne rovnou deset? Pak by nemusel sahat na svůj účet a ještě by mu zbyly dva tácy navíc, které by mohl vložit do hry. Má v počítači dvě účetní knihy a může snadno vybrat peníze z bankovního účtu společnosti, aniž by na to přišel státní audit, který ho čeká příští měsíc. Pokud si auditoři nevyžádají bankovní výpisy, ale i pak by mu zbývalo ještě několik triků. S tím auditem je to ale všivá smůla – Chipper by potřeboval trochu víc času, aby papírově zahladil některé mezírky. Prohrát třináct tisíc dolarů, v tom problém není, myslí si Chipper. Problém je to, že je prohrál v nevhodnou chvíli.

Aby si udržel všechny údaje v hlavě, přitáhne si Chipper k sobě klávesnici a nařídí počítači, aby vytiskl kompletní sestavy z obou účetních knih za poslední měsíc. Než se auditoři objeví, bejby, ocitnou se ty stránky dávno ve skartovačce a budou z nich makarony.

Přesuneme se od jednoho šílenství k jinému. Majitel parkoviště přívěsů Holiday ukázal roztřeseným prstem na obydlí Freneauových a Jack vyjíždí udaným směrem po prašné cestě s rostoucími pochybnostmi. Přívěs Tansy Freneauové je poslední a nejméně udržovaný v řadě. Zbylé dva přívěsy mají kolem sebe záhonky veselých květin a ten třetí má pruhované zelené rolety, díky nimž trochu připomíná dům. Čtvrtý přívěs nenese ani stopu po nějakém zdobení nebo vylepšení. V udupané hlíně okolo bojují o život usychající květiny a řídký plevel. Rolety jsou stažené. Kolem se vznáší atmosféra zoufalství a zmaru a ještě cosi, co by Jack možná definoval jako rozklad, kdyby se zastavil a zamyslel se. Přívěs vypadá špatně, i když nemá žádnou zjevnou vadu. Zdeformovalo ho neštěstí, stejně jako může neštěstí zdeformovat člověka, a když Jack vystoupí z dodávky a zamíří ke škvárovým schůdkům před vchodem, jeho pochybnosti vzrostou. Už si není jist, proč sem přijel. Jacka napadne, že nemůže nabídnout Tansy Freneauové nic než soustrast, a z toho mu není dobře.

Potom ho napadne, že pochybnosti maskují jeho skutečné pocity, které souvisejí s dojmem, který v něm vzbudil ten přívěs. Nechce vstoupit dovnitř. Všechno ostatní slouží jen ke zdůvodnění této nechuti. Nemá však na vybranou, musí jít pořád dál. Pohledem najde rohožku, ten uklidňující pozdrav obyčejného světa, který kolem něj začíná mizet, a pak vystoupá na horní schod a zaklepe na dveře. Nic se nestane. Možná že opravdu ještě spí a bude ráda, když to tak zůstane. Kdyby byl na jejím místě, určitě by zůstal v posteli, jak dlouho by to šlo. Kdyby byl na jejím místě, zůstal by v posteli měsíc. Znovu se musí vzchopit, zaklepe opět na dveře a řekne: „Tansy? Jste vzhůru?“

Zevnitř se ozve hlásek: „Jak vzhůru?“

A jé, pomyslí si Jack a řekne: „Jestli jste vstala z postele? Tady Jack Sawyer, Tansy. Viděli jsme se včera večer. Pomáhám policii a říkal jsem vám, že se dneska zastavím.“

Slyší, že se ke dveřím přibližují kroky. „Vy jste ten člověk, co mi dal ty květiny? To byl milý muž.“

„Jsem to já.“

Cvakne zámek a knoflík dveří se otočí. Dveře se pootevřou. Ze tmy uvnitř zasvítí skrojek obličeje s olivově nahnědlou pletí a jediné oko. „Jste to vy. Pojďte dál, honem. Honem.“ Žena couvne a otevře dveře jen natolik, aby mohl projít. Jakmile se ocitne uvnitř, žena prudce dveře zabouchne a znovu zamkne.

Kalné světlo propalující se dovnitř kolem okrajů závěsů a rolet prohlubuje temnotu, která vládne v útrobách dlouhého přívěsu. Nad dřezem svítí jedna slabá lampička a další, stejně slabá, osvětluje stolek, který zabírá láhev kávového likéru, umaštěná sklenice s obrázkem z kresleného seriálu a papírový blok. Kruh světla od lampičky se protahuje natolik, že sahá až do poloviny nízkého křesílka potaženého látkou vedle stolku. Tansy Freneauová se odstrčí od dveří a udělá k Jackovi dva lehké, delikátní krůčky. Nakloní hlavu a složí dlaně pod bradou. Její dychtivý, trochu skelný pohled Jacka vyděsí. Ani podle té nejširší a nejbenevolentnější definice zdravého rozumu tato žena není příčetná. Nemá ponětí, co jí řekne.

„Byl byste tak laskav a… posadil se?“ Pohostinně pokyne rukou směrem k dřevěné židli s vysokým opěradlem.

„Jestli vám to vyhovuje.“

„Proč by nevyhovovalo? Já se posadím na svou židli, takže proč byste se neposadil na tuhle?“

„Děkuji vám,“ řekne Jack, posadí se a dívá se, jak se Tansy plavným krokem vrací ke dveřím, aby zkontrolovala zámek. Pak se na něj spokojeně a zářivě usměje a cupitá zpátky k židli, cupitá přitom skoro baletním krokem. Když usedne, řekne Jack: „Bojíte se někoho, kdo by sem mohl přijít, Tansy? Zamykáte se před někým?“

„Ach, ano,“ odpoví, nakloní se dopředu a důkladně se zamračí jako malá holčička, která ukazuje, jak je vážná. „Ale není to někdo, ale něco. A já už to nikdy, nikdy domů nepustím, už nikdy. Ale vás pustím, protože jste moc milý pán a dal jste mi ty krásné květiny. A taky jste moc hezký.“

„Mluvíte o Gorgovi, toho nechcete pustit dál, Tansy? Bojíte se Gorga?“

„Ano,“ řekne upjatě. „Dal byste si šálek čaje?“

„Ne, děkuji.“

„Inu, já si tedy dám. Je to opravdu velmi dobrý čaj. Chutná trochu jako káva.“ Povytáhne obočí a podívá se na něj jasným, tázavým pohledem. Jack zavrtí hlavou. Tansy ani nevstane z židle, nalije si do sklenice na dva prsty likéru a postaví láhev zase na stolek. Jack vidí, že postavička na její skleničce je Tramtárek. Tansy usrkne. „Mňam. Máte přítelkyni? Mohla bych být vaší přítelkyní, víte, zvlášť kdybyste mi dal ještě víc těch překrásných květin. Dala jsem je do vázy.“ Vysloví to slovo, jako by parodovala bostonskou paničku: do vháázy. „Vidíte?“

Na kuchyňské lince stojí zavařovačka do poloviny naplněná vodou a v ní je zastrčena kytička konvalinek. Jelikož už nejsou v Teritoriích, nečeká je dlouhý život. Jack si pomyslí, že v tomto světě budou otráveny rychleji, než dokážou zvládnout. Každý gram dobra, který vyzáří do svého okolí, vyčerpává jejich podstatu. Jack si uvědomí, že Tansy se drží na hladině díky zbytečkům Teritorií, které zůstávají v konvalinkách – jakmile odumřou, ta osobnost malé holčičky, která ji chrání, se rozpadne na prach a šílenství ji zřejmě pohltí docela. To šílenství přišlo od Gorga; vsadil by na to svůj život.

„Já tedy mám přítele, ale ten se nepočítá. Jmenuje se Lester Moon. Frňák a jeho kamarádi mu říkají Smradlavý sýr, ale nevím proč. Lester vůbec nepáchne, aspoň když je střízlivý.“

„Povězte mi o Gorgovi,“ vybídne ji Jack.

Tansy odtáhne malíček od skleničky s Tramtárkem a znovu usrkne likér. Zamračí se. „Ach, to je opravdu nepříjemné téma.“

„Chci o něm vědět, Tansy. Když mi pomůžete, mohu se postarat, aby už vás nikdy neobtěžoval.“

„Opravdu?“

„A zároveň mi tím pomůžete najít muže, který vám zabil dceru.“

„O tom teď nemohu mluvit. Příliš mě to rozrušuje.“ Tansy zatřepotá dlaní nad klínem, jako by smetala drobky. Tvář se jí stáhne a v očích se jí objeví nový výraz. Na vteřinu se na hladinu vynoří zoufalá, bezbranná Tansy, které hrozí, že v ní propukne šílený žal a zuřivost.

„Vypadá Gorg jako člověk, nebo jako něco jiného?“

Tansy zavrtí hlavou, velmi pomalu. Znovu se uklidňuje, obnovuje svou ochrannou osobnost, která může ignorovat její skutečné pocity. „Gorg nevypadá jako člověk. Vůbec ne.“

„Říkala jste, že vám dal pírko, které jste nosila. Vypadá jako pták?“

„Gorg nevypadá jako pták, on je pták. A víte jaký?“ Znovu se nakloní dopředu a na tváři se jí objeví výraz šestileté dívenky, která se chystá říct to nejstrašnější, co ví. „Havran. Přesně tak, je to velký, starý havran. Celý černý. Ale není to takový ten lesklý černý.“ Oči se jí rozšíří nad důležitým sdělením, ke kterému se chystá. „Přiletěl z Břehů noční Plutónie. Je to z básničky, kterou nás učila paní Normandieová v šesté třídě. Jmenuje se Havran a je od Edgara Allana Poea.“

Tansy se narovná, když se s ním podělila o tento poklad literární historie. Jack si domyslí, že paní Normandieová nejspíš mívala stejně spokojený pedagogický výraz, který si teď nasadila Tansy, ale bez toho jasného, nezdravého lesku v očích, jaký má Tansy.

„Břeh noční Plutónie nepatří do našeho světa,“ pokračuje Tansy. „Věděl jste to? Je to na okraji tohoto světa a za ním. Potřebujete najít dveře, když tam chcete jít.“

Jako bych hovořil s Judy Marshallovou, uvědomí si Jack náhle, ale tato Judy postrádá hloubku duše a tu neuvěřitelnou kuráž, která ji ochránila před šílenstvím. V okamžiku, kdy mu na mysli vytane Judy Marshallová, ji Jack chce znovu uvidět a zatouží po tom tak silně, až má pocit, že Judy je jediným a základním klíčem k hádance, která ho obklopuje. A jestli je tím klíčem, pak je také dveřmi, které ten klíč otevírá. Jack chce uniknout z té temné, deformované atmosféry, která vládne v Tansyině přívěsu; chce svolat Hromskou pětku a vyrazit s nimi po silnici za kopec k Ardenu až do pochmurné nemocnice, kde na uzavřeném psychiatrickém oddělení našla zářivá Judy Marshallová svobodu.

„Ale já ty dveře najít vůbec nechci, protože já tam nechci jít,“ řekne Tansy zpěvavě. „Břeh noční Plutónie je špatný svět. Všechno tam hoří.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to Gorg,“ zašeptá. Tansy od něj těkavě odtrhne pohled a zahledí se na skleničku s Tramtárkem. „Gorg má rád oheň. Ne proto, že hřeje. Má ho rád proto, že všechno spálí, a to má rád. Gorg říkal…“ Zavrtí hlavu a zvedne skleničku k ústům. Místo by se napila, nakloní tekutinu až k okraji skleničky a nabírá ji jazykem. Očima zalétne znovu k Jackovi. „Myslím, že můj čaj je kouzelný.“

Nepochybuji, že si to myslíš, odpoví jí Jack v duchu a srdce mu téměř puká lítostí nad jemnou ztracenou Tansy.

„Nesmíte tu plakat,“ říká mu. „Vypadal jste, jako byste chtěl plakat, ale to nejde. Paní Normandieová to nedovolí. Můžete mě ale políbit. Chcete mě políbit?“

„Jistěže chci,“ řekne. „Ale paní Normandieová nedovoluje ani líbání.“

„Aha, ano.“ Tansy si znovu nabere jazykem likér. „Můžeme to dělat později, až odejde z učebny. A můžete mě taky vzít kolem ramen, jak to dělá Lester Moon. Můžete dělat všechno, co dělá Lester. Se mnou.“

„Děkuji vám,“ řekne Jack. „Tansy, můžete mi říct něco z toho, co vám ještě Gorg říkal?“

Skloní hlavu a našpulí rty. „Říkal, že sem přišel hořící dírou. S ohrnutými okraji. A říkal, že jsem matka a že musím pomoct své dceři. V té básničce se jmenuje Lenora, ale ve skutečnosti se jmenuje Irma. A říkal… říkal, že jí nějaký zlý stařec snědl nohu, ale prý se mohly stát mojí Irmě horší věci.“

Několik vteřin se zdá, že se Tansy stahuje do sebe, že zmizí pod svou nehybnou hladinou. Ústa zůstanou pootevřená; ani nemrká. Když se vrátí z míst, kde právě byla, vypadá to, jako když se socha pomalu probírá k životu. Mluví tak potichu, že je sotva slyšet. „Měla jsem toho starce odpravit, odpravit ho nadobro. Jenomže vy jste mi dal ty krásné konvalinky, a stejně to nebyl ten pravý člověk, že?“

Jackovi se chce křičet.

„Říkal, že jsou horší věci,“ šeptá Tansy užasle. „Ale neřekl mi, jaké. Místo toho mi je ukázal. A když jsem to uviděla, myslela jsem, že se mi spálí oči. Ale i tak jsem to viděla.“

„Co jste viděla?“

„Všechno tam bylo veliké, velikánské a všechno bylo z ohně,“ říká Tansy. „A ten šlehal až úplně nahoru.“ Ztichne a najednou jí projede vnitřní třas, začíná jí v tváři a postupuje dolů, až jí vyprchá z konečků prstů. „Irma tam není. Ne, není. Zemřela a nějaký zlý stařec jí snědl nohu. Poslal mi dopis, ale já jsem ho nedostala. Tak mi ho Gorg přečetl. Nechci o tom dopisu přemýšlet.“ Mluví, jako když malá holčička popisuje věci, které slyšela z třetí ruky nebo si je vymyslela. Mezi Tansy a tím, co viděla a slyšela, visí silná opona a ta opona umožňuje, aby fungovala. Jacka znovu napadne, co se s ní asi stane, až konvalinky zvadnou.

„A teď,“ řekne Tansy, „jestli mě nebudete líbat, je čas odejít. Chci být chvíli sama.“

Jack, překvapený tím rozhodným tónem, vstane a začne se zdvořilými a prázdnými frázemi. Tansy jen mávne rukou ke dveřím.

Zdá se, že vzduch venku ztěžkl divnými odéry a neviditelnými chemikáliemi. Konvalinky z Teritorií si zachovaly víc moci, než si Jack představoval, takže stačily osladit a vyčistit vzduch u Tansy. Zem pod nohama je spečená sluncem a ovzduší je vyprahlé a trpké. Jack se skoro musí nutit, aby dýchal, když jde ke své dodávce, ale čím víc dýchá, tím rychleji si znovu zvykne na obyčejný svět. Jeho svět, i když mu teď připadá otrávený. Chce udělat jedinou věc: odjet po silnici číslo 93 na vyhlídku Judy Marshallové a jet pořád dál, přes Arden až na parkoviště, potom dveřmi nemocnice, kolem zátarasů dr. Spieglemana a sestry Jane Bondové, dokud se znovu neocitne v životadárné přítomnosti Judy Marshallové.

Skoro si myslí, že se do Judy Marshallové zamiloval. Možná ji opravdu miluje. Ví, že ji potřebuje: Judy je jeho dveřmi a jeho klíčem. Jeho dveřmi, jeho klíčem. Neví, co to znamená, ale je to pravda. Ta dobrá žena, kterou potřebuje, je provdána za neobyčejně milého Freda Marshalla, ale on si ji přece nechce vzít; vlastně s ní ani nechce spát, ne tak docela – prostě chce stát před ní a vidět, co se stane. Něco se stane, to je jisté, ale když se pokusí si to představit, vidí jenom výbuchy rudých peříček, což zřejmě není ten obraz, který se snaží přivolat.

Jack se cítí nějak nejistě, proto se jednou rukou opře o kapotu, když sahá po klice dveří. Obě ruce si skoro popálí, a tak jimi chvilku mává ve vzduchu. Když nasedne do kabiny, sedadlo je také horké. Stáhne okénko a s jakýmsi pocitem ztráty si všimne, že svět už mu zase voní normálně. Voní pěkně. Voní létem. Kam pojede? To je zajímavá otázka, pomyslí si, ale když se ocitne znovu na silnici a ujede takových třicet metrů, nalevo se vynoří nízká, šedá, dřevěná budova baru Sand a Jack bez váhání zabočí na absurdně rozlehlé parkoviště, jako by celou dobu věděl, kam jede. Chce najít nějaké stinné místečko, proto zajede za budovu a uvidí jediný náznak přírody u tohoto baru, košatý javor, který vyrůstá z asfaltu parkoviště. Jack vjede s dodávkou do stínu javoru a vystoupí, okna nechá maličko pootevřená. Z dalších dvou aut, která zde stojí, stoupá tetelivý rozpálený vzduch.

Je 11.20. Jack také dostává hlad, protože k snídani měl šálek kávy a topinku s marmeládou, a to už uplynuly tři hodiny. Jack má pocit, že dnešní odpoledne bude dlouhé. Možná by si mohl dát něco k jídlu, zatímco bude čekat na motorkáře.

Zadní dveře baru Sand vedou do úzkého přístěnku se záchody a odtud se vchází do dlouhého, obdélníkového prostoru s rozzářeným barem na jedné straně a řadou masivních dřevěných boxů na druhé. Uprostřed místnosti trůní dva velké kulečníkové stoly a mezi nimi, u zadní stěny, stojí hrací skříň. Vpředu, na místě, kam je odevšad vidět, je velká televize, visí asi dva a půl nebo tři metry nad čistou dřevěnou podlahou. Zvuk je ztlumený, protože jede jakási reklama, která nikdy pořádně neprozradí, k čemu je její výrobek. Po rozpáleném parkovišti vypadá bar příjemně temný, i když několik nízko zavěšených lamp vrhá zamlžené paprsky světla, a Jackovy oči si pomalu přivykají.

Barman, o kterém Jack předpokládá, že je to ten slavný Lester Moon, „Smradlavý sýr“, jen zvedne hlavu, když Jack vstoupí, ale pak se vrátí zase k novinám Herald, které má rozložené na baru. Když si Jack sedne na stoličku nějaký ten metr napravo od něj, znovu zvedne hlavu. Smradlavý sýr není tak odporný, jak Jack očekával. Má na sobě čistou košili, která je jenom o málo bělejší než jeho kulatá tvář s drobnými rysy a oholená hlava. Moon na první pohled vypadá jako člověk, který je sice profesionál, ale trpce nese, že musel podnik převzít po otci, zatímco jinde by se mu určitě dařilo líp. Jackovi napovídá intuice, že právě ta únava a nespokojenost zavdala příčinu k přezdívce, kterou mu dali motorkáři, protože vypadá jako člověk, který každou chvíli očekává závan něčeho smrdutého.

„Můžu tady dostat něco k jídlu?“ zeptá se ho Jack.

„Všechno je napsané na tabuli.“ Barman se otočí bokem a ukáže na bílou tabuli, na které jsou z černých písmen složeny názvy jídel. Hamburger, cheeseburger, párek v rohlíku, buřty, klobása, obložené chleby, topinky, cibule. Tím gestem chce v Jackovi vzbudit pocit, že je nepozorný, a zabere to.

„Promiňte, já ten nápis neviděl.“

Barman pokrčí rameny.

„Prosím cheeseburger, středně propečený, a hranolky.“

„Oběd se podává až v půl dvanácté, to je taky napsané na tabuli. Vidíte?“ Další poněkud posměšné gesto směrem k ceduli. „Ale máma už vzadu vaří. Mohl bych jí dát objednávku hned a ona se do toho pustí, až bude hotová.“

Jack mu poděkuje, barman pohlédne na televizní obrazovku, odejde na konec baru a zmizí za rohem. Za několik vteřin se vrátí, znovu se podívá na obrazovku a zeptá se Jacka, co si dá k pití.

„Zázvorovku,“ řekne Jack.

Lester Moon s pohledem upřeným na televizi natočí zázvorové pivo do sklenice a přistrčí ho pak k Jackovi. Potom přejede rukou po baru, nahmátne dálkové ovládání a řekne: „Doufám, že vám to nevadí, ale díval jsem se na ten starý film. Docela zábavný.“ Zmáčkne knoflík na ovladači a za levým ramenem Jack uslyší hlas své matky: Vypadá to, že Smoky dnes přijde pozdě. Taky by se ten malej rošťák mohl naučit, jak se zachází s kořalkou.

Než se stačí otočit, aby se na podíval na obrazovku, zeptá se ho Lester Moon, jestli si pamatuje Lily Cavanaughovou.

„Ach, ano.“

„Vždycky se mi moc líbila, když jsem byl kluk.“

„Mně taky,“ souhlasí Jack.

Jack okamžitě poznal, že je to film Postrach Rokle mrtvého lesa, komediální kovbojka z roku 1950, ve kterém tehdy slavný a dosud milovaný Bill Towns, tehdejší Bob Hope, hrál zbabělého hráče a karetního podvodníka, který přijede do malé potěmkinovské vesničky Rokle mrtvého lesa v Arizoně, a tam si ho spletou se známým pistolníkem. Lily Cavanaughová jako krásná, bystrá majitelka saloonu zvaného Líná osma, což je živé středisko kulturního života na vesnici, je obdivována všemi povaleči, pijany, rančery, obchodníky, právníky a pobudy, kteří chodí do jejího podniku každý večer. Lily nutí svoje štamgasty, aby odkládali revolvery u dveří a chovali se slušně, což směřuje k opopanaxu. Ve scéně, která právě běží, což je asi po půlhodině stopáže, je Lily sama ve svém saloonu a snaží se zbavit neodbytné včely.

Královna béček, pomyslí si Jack a usměje se.

Lily se po otravném hmyzu ohání utěrkou, potom plácačkou na mouchy, mopem, smetákem, opaskem od pistole. Včela se jí obratně vyhýbá, bzučí sem a tam, od baru ke karetnímu stolku, usedne na hrdlo lahve od whisky, postupně na další tři lahve, na víko pianina, často vyčkává, zatímco se její protivnice krade blíž tak trochu z boku, a pak odstartuje vteřinu předtím, než nejnovější zbraň dopadne. Je to líbezná malá sekvence, která hraničí s klauniádou, a když bylo Jackymu šest, šest, šest, možná sedm, byl skoro hysterický smíchy, když sledoval, jak se jeho schopné matce zas a znovu nedaří zbavit se té poletující potvory, a najednou byl zvědavý, jak filmaři tu včelu přinutili, aby to všechno dělala, a matka mu vysvětlila, že to nebyla opravdová včela, ale taková kouzelná, kterou dodalo oddělení zvláštních efektů.

Lester Moon říká: „Nikdy jsem nepřišel na to, jak přinutili tu včelu dělat, co chtěli. Že by ji nějak vycvičili?“

„Nejdřív natočili jenom ji samotnou,“ říká Jack, který nakonec došel k závěru, že Smradlavý sýr je docela slušný chlapík se skvělým vkusem, pokud jde o herečky. „Zvláštní efekty dodaly tu včelu později. Není to skutečná včela, je to kresba – animace. Člověk by to nepoznal, že?“

„Rozhodně ne. Víte to jistě? Jak to vlastně můžete vědět?“

„Četl jsem o tom někde v knížce,“ říká Jack, což je jeho všeobecná odpověď na podobné otázky.

Bill Towns oblečený ve frajerském obleku falešného karbaníka projde pomalu lítačkami Líné osmy a zašklebí se na majitelku, ale nevšimne si, že ta se pomalu blíží ke včele, která se opět usadila na vyleštěném baru. Bill má hlavu plnou romantiky a v chůzi se pěkně naparuje.

Vidím, že ses vrátil pro další, frajere, říká Lily. To se ti tady musí líbit.

Bejby, tohle je nejhezčí zapadák na západ od širýho Missouri. Připomíná mi jeden podnik, kde jsem obral Černýho Jacka McGurka. Chudák Černej Jack. Nikdy nevěděl, kdy to má zabalit.

Kouzelná včela, vymyšlené stvoření ve vymyšleném příběhu, zavrčí jako startující bombardér B-52 a zamíří na ulízanou hlavu Billa Townse. Herec zkřiví tvář komickou hrůzou. Mává rukama, poskakuje, cosi vykřikuje. Kouzelná včela provádí leteckou akrobacii kolem zpanikařeného pseudopistolníka. Nádherný Townsův klobouk upadne na zem; vlasy se rozcuchají. Bill couvá ke stolku, naposledy se rozmáchne rukou a pak zaleze pod stůl, odkud prosí o pomoc.

Lily s očima upřenýma na zklidněnou včelu kráčí k baru, vezme sklenici a složené noviny. Přiblíží se ke stolu, po kterém se kruhem prochází včela. Lily přiskočí a přiklopí sklenici na včelu. Včela vzlétne a narazí do dna sklenice. Lily sklenici nakloní, vsune pod ni složené noviny a zvedne ruce, ale nespouští noviny ze sklenice.

Kamera couvne a my teď vidíme, jak zbabělý hráč vykukuje zpod stolu, zatímco Lily otvírá dveře a pouští včelu ven.

Lester Moon prohodí: „Cheesburger je hotový, pane.“

Další půl hodiny Jack pojídá svůj burger a zkouší se ponořit do filmu. Burger je výborný, světová třída, má šťavnatou chuť, která se dá získat jenom z omaštěného roštu, a hranolky jsou dokonalé, zlaté a na povrchu křupavé, ale Jackova pozornost se neustále toulá pryč od Postrachu Rokle mrtvého lesa. Problém není v tom, že ten film viděl snad desetkrát; problém je v Tansy Freneauové. Jisté věci, které řekla, mu dělají starosti. Čím víc o nich přemýšlí, tím méně chápe, co se děje.

Podle Tansy ta vrána – havran – Gorg přišla ze světa, jenž je za světem, který známe. Mluvila o Teritoriích. Použila výraz z Poeova Havrana, protože ten druhý svět nazvala „Břeh noční Plutónie“, což bylo dost dobré na osobu, jako je Tansy, ale vůbec nijak se to nehodilo na kouzelná Teritoria. Gorg Tansy řekl, že všechno v jeho světě hoří, ale tomu popisu nevyhovovaly ani Spálené země. Jack si vzpomínal na Spálené země a ten divný vlak, který ho odvezl i s Racionálním Richardem, ze kterého pak byl nemocný a zničený Richard, přes celou červenou poušť. Žili tam divní tvorové, aligátoří lidé a ptáci s obličeji vousatých opic, ale určitě tam nehořelo. Spálené země byly výsledkem nějaké dávné katastrofy, teď už tam požáry nevládly. Co to Tansy říkala? Všechno tam bylo veliké, velikánské a všechno bylo z ohně… a ten šlehal až úplně nahoru. Co to viděla, jakou krajinu jí Gorg ukázal? Vypadalo to na nějakou velkou hořící věž nebo vysokou budovu zachvácenou požárem. Hořící věž, hořící budova v hořícím světě – jak by to mohla být Teritoria?

Jack byl v Teritoriích dvakrát za uplynulých osmačtyřicet hodin a to, co viděl, bylo krásné. Víc než krásné – očišťující. Nejzákladnější pravda, kterou Jack o Teritoriích zná, zní, že Teritoria mají v sobě jakési posvátné kouzlo: kouzlo, které viděl v Judy Marshallové. Díky tomu kouzlu mohou Teritoria poskytovat lidským bytostem zázračné požehnání. Život té neobyčejně houževnaté milované ženy, která si na obrazovce před ním dělala legraci z Billa Townse, zachránil jeden předmět z Teritorií. Díky tomu, že Jack byl v Teritoriích – a možná díky tomu, že držel v rukou Talisman –, vyhrává skoro každý kůň, na kterého vsadí, trojnásobně se zhodnotí každá akcie, kterou koupí, vyhraje skoro každá karta, kterou dostane.

Takže o jakém světě to Tansy mluví? A co mají znamenat ty řeči o Gorgovi přicházejícím hořící dírou?

Když Jack včera přeskočil mezi světy, pocítil cosi nešťastného, cosi nezdravého a bylo to kdesi daleko na jihozápadě, a měl podezření, že právě tam najde Rybářova dvojníka. Zabij Rybáře, zabij dvojníka; nezáleželo na tom, koho zabije prvního, ten druhý zeslábne. Ale…

Stále to nedávalo smysl. Když se cestuje mezi světy, tak se prostě přeskočí – na okraji světa se nezapaluje oheň, kterým se pak proběhne na druhou stranu.

Několik minut před dvanáctou přehluší hlasy v televizi rachot motorek. „Hm, pane, možná byste chtěl odejít,“ říká Moon. „To je –“

„Hromská pětka,“ řekne Jack. „Já vím.“

„Fajn. Já jenom, že někteří moji zákazníci jsou z nich polomrtví strachy. Ale pokud s nima jednáte slušně, chovají se taky slušně.“

„Já vím. Není čeho se bát.“

„Myslím to tak, že když jim koupíte třeba pivo, tak vás budou považovat za správného chlapa.“

Jack sleze ze stoličky a otočí se k barmanovi tváří. „Lestere, nemusíte být nervózní. Přijeli sem za mnou.“

Lester zamžiká. Jack si teprve v té chvíli všimne, že má tenké, zakřivené obočí, jako vamp z dvacátých let. „Radši začnu čepovat džbánek kingslandu.“ Popadne zpod pultu džbánek, postaví ho pod pípu a začne čepovat. Do džbánku začne proudit hustá jantarově žlutá tekutina, která se mění v pěnu.

Rachot motorek zesílí až do burácení, které najednou ztichne. Dveře rozrazí Frňák St. Pierre těsně následován Doktorem, Myšákem, Synkem a Kaiserem Billem. Vypadají jako Vikingové a Jack má velkou radost, že je vidí.

„Smraďochu, vypni tu sračku v televizi,“ zahromuje Frňák. „A nepřišli jsme sem pít, takže to klidně zase vylej. Stejně, podle toho, jak to čepuješ, je to jenom pěna. A až budeš hotovej, zajdi dozadu za mámou. Máme tu nějaký vyřizování s tímhle chlapem, do kterýho ti nic není.“

„Tak jo, Frňáku,“ řekne Moon roztřeseně. „Potřebuju jenom vteřinku.“

„Tu ti dávám,“ souhlasí Frňák.

Frňák a ostatní se postaví k baru, někteří hledí na Smraďocha, jiní se laskavěji dívají na Jacka. Myšák má pořád copánky a pod očima namatlanou jakousi černou antireflexní substanci jako fotbalový hráč. Pivo a pěna tečou ze džbánku rovnou do dřezu. „Tak jo, chlapi,“ říká Moon. Jeho kroky se ztrácejí za barem. Ozve se zvuk zavíraných dveří.

Členové Hromské pětky se rozdělí a rozestaví se před Jacka. Většinou mají založené ruce na hrudníku, svaly vyboulené.

Jack odstrčí talíř po barovém pultu, vstane a řekne: „Slyšel někdo z vás o Georgi Potterovi někdy dřív než včera večer?“

Jack, opřený o okraj kulečníkového stolu, který stojí nejblíž u dveří, hledí na Frňáka a Doktora, kteří se naklánějí na svých barových stoličkách dopředu. Kaiser Bill, s prstem na rtech a hlavou skloněnou, stojí vedle Frňáka. Myšák se natáhl na druhý kulečníkový stůl, hlavu si podepřel jednou rukou. Synek bouchá pěstmi o sebe, mračí se a přechází sem a tam mezi barem a hrací skříní.

„Víš jistě, že neřekl ‚Pochmurný dům‘, jak je v tom románu od Dickense?“ ptá se Myšák.

„Vím to jistě,“ říká Jack a připomene si, že se nesmí divit pokaždé, když některý z těch chlapů dá najevo, že chodil na vysokou. „Byl to Černý dům.“

„Jéžiš, skoro jsem si myslel, že…“ Myšák zavrtí hlavou.

„Ještě jednou, jakže se jmenoval ten stavitel?“ ptá se Frňák.

„Burnside. Křestním nejspíš Charles, někdy se mu říkalo ‚Kámoš‘. Kdysi dávno se jmenoval nějak jako Beerstein.“

„Beerstein? Bernstein?“

„Teď jste mě dostali,“ říká Jack.

„A ty si myslíš, že je to Rybář.“

Jack přikývne. Frňák na něj hledí, jako by se mu pokoušel propálit hlavou až na zátylek.

„Jak moc jistě?“

„Na devadesát devět procent. Nastrčil ty fotky do Potterova pokoje.“

„Kruci.“ Frňák se sesune ze stoličky a obejde bar dozadu. „Chci se přesvědčit, že nikdo nezapomněl na to, co je přímo na ráně.“ Skloní se a pak se narovná s telefonním seznamem v ruce. „Víš, jak to myslím?“ Frňák si otevře na barovém pultu seznam, zalistuje sem a tam a pak přejede tlustým prstem po sloupci jmen. „Žádný Burnside. Škoda.“

„Ale byl to dobrý nápad,“ říká Jack. „Dnes ráno jsem to taky zkusil.“

Synek se zastaví na své zpáteční cestě od hrací skříně a dloubne prstem do Jacka. „Jak dávno to je, co ten zatracenej barák postavili?“

„Skoro třicet let. Bylo to někdy v sedmdesátých.“

„Sakra, to jsme byli všichni kluci a byli jsme v Illinois. Jak o tom baráku máme vědět?“

„Vy chlapi dost jezdíte po okolí. Myslel jsem si, že je docela slušná možnost, že jste ho někdy zahlédli. A ten dům budí strach. Lidi o takových domech rádi mluví.“ Aspoň v normálních případech, pomyslel si Jack. V normálních případech začnou domy budit strach, protože jsou pár roků prázdné nebo protože se v nich stalo něco hrozného. V tomto případě byl však dům hrůzný sám o sobě a lidé, kteří by o něm jinak mluvili, si třeba ani nepamatovali, že ho viděli. Soudě podle Daleovy odpovědi, Černý dům zmizel ve svém vlastním neexistujícím stínu.

Jack řekne: „Přemýšlejte o tom. Snažte se vzpomenout. Za tu dobu, co žijete ve French Landingu, slyšeli jste o nějakém domě, který jako by byl prokletý? Černý dům zavinil zranění několika lidem, kteří ho stavěli. Dělníci to tam nenáviděli; báli se ho. Říkali, že tam člověk nevidí vlastní stín, když se k němu přiblíží. Tvrdili, že tam straší, už když na něm pracovali! Nakonec všichni dali výpověď a Burnside ho musel dodělat sám.“

„Je nespíš o samotě, stranou,“ říká Doktor. „Je jasné, že takový barák nebude stát rovnou na ráně. Není ve čtvrti, jako je Libertyville. Nenajdete ho v uličce Robina Hooda.“

„Správně,“ souhlasí Jack. „Měl jsem se o tom zmínit hned. Potter mi říkal, že ho postavili kousek od čehosi, čemu říkal ‚cesta‘, na nějaké mýtině. Takže je v lese, Doktore, máš pravdu. Je na samotě.“

„Hele, hele, hele,“ ozve se Myšák, přehodí nohy přes okraj kulečníkového stolu a s mručením se vztyčí.

Oči má pevně zavřené a jednu masitou ruku si připlácne na čelo. „Kdybych si tak jenom vzpomněl…“ Zavyje nespokojeností.

„Na co?“ Frňák mluví hlasem dvakrát hlasitějším než obvykle a jeho slova zazní jako dlažební kostky dopadající na betonový chodník.

„Já vím, že jsem ten zatracenej barák viděl,“ říká. „Hned když jste o něm začali mluvit, měl jsem pocit, že mi to zní povědomě. Pořád jsem to měl někde v podvědomí, ale nechtělo se to vynořit. Když jsem se snažil o tom přemýšlet – víte, prostě si vzpomenout – viděl jsem jenom takový jiskřičky. Když Jack řekl, že stál někde v lese, věděl jsem, o čem mluví. Viděl jsem ten barák úplně jasně. A okolo něho ty jiskřičky.“

„To na Černý dům moc nevypadá,“ zapochybuje Jack.

„Ale je to on. To jiskření tam doopravdy nebylo, jenom jsem ho viděl.“ Myšák podává toto vysvětlení, jako by bylo naprosto racionální.

Synek se uchechtne a Frňák zavrtí hlavou a ucedí: „Doprdele.“

„Nechápu,“ říká Jack.

Frňák se podívá na Jacka, vztyčí prst a zeptá se Myšáka: „Mluvíš o červenci srpnu před dvěma lety?“

„Přirozeně,“ říká Myšák. „Léto Maximální kyseliny.“ Podívá se na Jacka a usměje se. „Před dvěma lety jsme dostali tu skvělou, úžasnou kyselinu. Hodíš tabletu a seš pět šest hodin v neuvěřitelných mozkových hrách. Nikdo s tím práškem neměl žádnou špatnou zkušenost. Byl to prostě vodvaz, chápeš?“

„Snad ano,“ odpoví Jack.

„Dalo se s tím dokonce chodit do práce. Jasně že se nedalo řídit, kámo. Pěkně to do sebe nasypat, a pak už můžeš jít, kam chceš. Všechno jsi dělal jako normálně, jenže levou zadní. Nebyl jsi zkrouhnutej, jel jsi na sto padesát procent.“

„Timothy Leary se tak úplně nepletl,“ říká Doktor.

„Bože, to byla skvělá věc,“ pokračuje Myšák. „Jeli jsme na ni, dokud něco zbývalo, a pak už jsme neměli nic. Žádnou kyselinu. Když jsme nemohli dostat tu samou, nemělo smysl brát něco jinýho. Nikdy jsem se nedozvěděl, odkud to pocházelo.“

„To radši ani nechtěj vědět,“ říká Frňák, „věř mi.“

„Takže jsi jel na té kyselině, když jsi uviděl Černý dům,“ říká Jack.

„Jasně. Proto jsem taky viděl ty světýlka.“

Frňák se velmi pomalu zeptá: „Kde stojí, Myšáku?“

„Nevím přesně. Ale počkej, Frňáku, nech mě mluvit. To bylo v létě, kdy jsem pekl s malou Nancy Haleovou, pamatuješ?“

„Jo,“ říká Frňák. „Té byla hrozná škoda.“ Pohlédne na Jacka. „Malá Nancy hned po tom létě umřela.“

„Úplně mě to sebralo,“ pokračuje Myšák. „Jako by dostala alergii na vzduch a slunce, úplně zčista jasna. Věčně byla nemocná. Vyrážka po celým těle. Nevydržela venku, protože ze světla ji bolely oči. Doktor nepřišel na to, co jí je, tak jsme ji odvezli do té velké nemocnice v La Riviere, ale ani tam jí nic nezjistili. Mluvili jsme s pár lidma z kliniky Mayo, ale ti taky nepomohli. Umírala těžko, kámo. Člověku by to zlomilo srdce, když se na to koukal. Mně to teda srdce zlomilo, to je jistý.“

Na dost dlouho se odmlčí, jen si hledí na břicho a kolena a nikdo neříká ani slovo. „Tak jo,“ promluví Myšák nakonec a zvedne hlavu. „Tohle si pamatuju. Tehdy v sobotu jsme já a Malá Nancy jeli na Maximální, a jenom jsme se tak projížděli po okolí, kde se nám líbilo. Projeli jsme k parku u řeky v La Riviere, zajeli na Psí ostrov a na Vyhlídku. Tamtudy jsme se vraceli a vyjeli na ten kopec – nádhera, kámo. Potom jsme ještě neměli chuť jet domů, tak jsme prostě jen tak jezdili. Malá Nancy si všimla toho nápisu zákaz vjezdu, kolem kterýho jsem už musel projet nejmíň tisíckrát, ale nikdy jsem ho neviděl.“

Podívá se na Jacka Sawyera. „Nevím to jistě, ale myslím, že to bylo na pětatřicátý.“

Jack přikývne.

„Kdybychom nebyli na Maximální, myslím, že by ten nápis taky neviděla. Panejo, teď se mi to všechno vybavuje. Co je to? zeptala se a já přísahám, musel jsem se podívat dvakrát nebo třikrát, než jsem tu ceduli uviděl – byla celá omlácená a ohnutá, bylo v ní pár rezavých dírek od kulky. Trochu se nakláněla mezi stromy. Někdo nechce, abychom na tu cestu jezdili, říká Malá Nancy. Co tam vůbec schovávají? Něco takového povídala. Na jakou cestu, ptám se, a pak už ji vidím. Sotva se tomu dá říkat cesta. Je široká tak akorát pro auto, pokud máte kompakt. Po obou stranách husté stromy. Sakra, nemyslel jsem si, že tam bude schovaný něco zajímavýho, nanejvýš nějaká stará chajda. Kromě toho se mi nelíbilo, jak ta cesta vypadá.“ Podívá se na Frňáka.

„Jak se ti to nelíbilo?“ ptá se Frňák. „Viděl jsem tě chodit do kdejaký díry, o který jsi věděl, že tě tam nic dobrýho nečeká. Nebo na mě začínáš hrnout nějakou mystiku, Myšáku?“

„Říkej si tomu, jak chceš, sakra, já ti povídám, jak to bylo. Jako by na tý ceduli stálo opovaž se sem vlízt, jestli je ti život milej. Měl jsem z toho fakticky špatnej pocit.“

„Takže to bylo zlý místo,“ vloží se do řeči Synek. „Viděl jsem pár takovejch. Nechtějí vás tam a dají vám to najevo.“

Frňák po něm mrskne odměřeným pohledem. „Mě nezajímá, jak zlý je to místo, pokud tam bydlí Rybář, já tam jdu.“

„Já jdu s tebou,“ říká Myšák, „ale poslouchej. Chtěl jsem to zabalit a jít na smažený kuře nebo tak něco, což by s Kyselinou znamenalo, že bych si hodoval jako v ráji nebo jak to říkal Coleridge, ale Malá Nancy chtěla jet dovnitř, právě protože měla stejnej pocit jako já. Byla kurážná za dva, kámo. A taky tvrdá palice. Tak jsem tam zabočil a Malá Nancy se mi mačká na záda a povídá, nebuď sračka, Myšáku, osol to trochu, tak jsem to trochu napálil, ale všechno mi připadá strašně divný a nalevačku, ale vidím akorát tu cestu, jak se klikatí do lesa a ty blbosti, o kterejch vím, že tam nejsou.“

„Jako například?“ ptá se Synek jako vědecký inkvizitor.

„Ty tmavý obrysy, který sahaly až k cestě a vykukovaly mezi stromama. Pár se jich ke mně rozběhlo, ale já nima projel jako kouřem. Nevím, možná to byl kouř.“

„Sakra, to bylo kyselinou,“ zahučí Frňák.

„Možná, ale mně to tak nepřipadalo. Kromě toho tě Kyselina nikdy nevypekla, pamatuješ? Nebyla o temnotě. Každopádně těsně předtím, než to hovno dopadlo na větrák, jsem si zčistajasna vzpomněl na Kiz Martinovou. To si moc dobře pamatuju. Připadalo mi, jako bych ji prakticky viděl přímo před sebou – jak vypadala, když ji nakládali do sanitky.“

„Kiz Martinová,“ opakuje Frňák.

Myšák se otočí k Jackovi. „Kiz byla holka, se kterou jsem chodil, když jsme byli všichni na vysoké. Často žebronila, abychom ji nechali jezdit s náma, a jednoho dne Kaiser řekl tak jo, můžeš si půjčit moji motorku. Kiz na to pořádně šlápla, užívala si to. A pak přejede přes jakousi pitomou větvičku, myslel jsem, že to bylo –“

„To bylo větší než větvička,“ přeruší ho Doktor. „Spíš větev. Možná pět centimetrů v průměru.“

„Což stačilo vyvést člověka z rovnováhy, zvlášť když není zvyklý na takový stroje,“ říká Myšák. „Přejede tu větvičku a motorka to vezme flopem a Kiz proletí vzduchem a dopadne na silnici. Srdce se mi skoro zastavilo, sakra.“

„Věděl jsem, že to má spočítaný, hned když jsem se dostal dost blízko, že jsem viděl, v jakým úhlu má hlavu,“ říká Doktor. „Nemělo smysl jí dávat umělý dýchání. Přikryli jsme ji bundama a já odjel zavolat sanitku. Za deset minut už ji nakládali. Jeden z těch saniťáků mě znal ze služeb na pohotovosti, jinak by nám mohli dělat problémy.“

„Říkal jsem si, jestli jsi skutečně lékař,“ povídá Jack.

„Dodělal jsem si atestaci na chirurgii a pak jsem z toho džobu vypadnul.“ Doktor se na něj usměje. „Držet se tady těch mládenců, pustit se do vaření piva, to mi připadalo zábavnější než celý den rozřezávat lidi.“

„Myšáku,“ napomene je Frňák.

„Jo. Zrovna jsem projížděl zatáčku na té cestě a mně připadalo, jako by Kiz stála přímo přede mnou, byla jako živá. Oči měla zavřený a hlava jí visela jako lístek, kterej každou chvíli upadne. Panejo, řekl jsem si, tohle zrovna v týhle chvíli vidět nemusím. Ty pocity se mi dokonale vybavily – jak mi bylo, když Kiz dopadla na silnici. Bylo mi zle strachy. Přesně tak, zle strachy.

A pak jsme projeli tu zatáčku a já uslyšel kdesi v lese vrčet psa. A nevrčel nějak normálně, ale vrčel. Jako by tam bylo dvacet obrovskejch psů, a pořádně vzteklejch. Začínal jsem mít pocit, že se mi rozskočí hlava. A pak se podívám před sebe a vidím, jako by na nás běžela smečka vlků nebo čeho, a chvíli mi trvá, než si uvědomím, že ten divnej stín, kterej vidím vpředu, je barák. Černej dům.

Malá Nancy mi buší do zad a bouchá mě do hlavy a ječí na celý kolo, abych zastavil. Věřte mi, že bych moc rád, protože to poslední, do čeho se mi chce, je jet ještě blíž k tomu divnýmu místu. Zastavím motorku a Malá Nancy seskočí a vybleje se na okraji cesty. Drží se za hlavu a pak ještě trochu zvrací. Mám pocit, jako by mi zgumovatěly nohy, jako by mi na hrudník tlačilo něco těžkýho. Cosi, kdoví co to je, se pořád ještě vzteká v lese a blíží se to. Znovu se podívám na konec cesty a ten hnusnej blbej barák se stahuje zpátky do lesa, jako by se plížil pryč, jenomže pořád stojí na místě. Čím dýl se na něj díváte, tím je větší! Potom uvidím ty jiskřičky, jak se kolem něho vznášejí, a vypadají nebezpečně – Drž se dál, říkají mi, vypadni odtud, Myšáku. O verandu se opírá další cedule zákaz vstupu, a ten nápis, člověče… ten nápis jako by zablýskl, jako by mi říkal, tentokrát si nedělám srandu, kámo.

Hlava se mi chce rozskočit, ale posadím Malou Nancy na motorku a ona se na mě celá schlíplá pověsí jako čistě mrtvá váha, akorát se mě dokáže držet, a já nakopnu motorku, otočím to a frčím pryč. Když jsme dojeli ke mně domů, vlezla si do postele a zůstala tam tři dny. Mně připadalo, že si nemůžu pořádně vzpomenout, co se stalo. Všechno se mi nějak zatmělo. V mý hlavě. Stejně jsem neměl čas o tom moc přemýšlet, protože Malá Nancy onemocněla a já jsem se musel o ni starat, když jsem nebyl v práci. Doktor mi pro ni dal nějaký prášky, abych jí srazil teplotu, a ulevilo se jí, takže jsme si mohli dát pivo a zakouřit si a projet se jako dřív, ale už nikdy nebyla stejná. Koncem srpna se jí zase přitížilo a já ji musel odvézt do nemocnice. Druhý týden v srpnu Malá Nancy umřela, i když tvrdě bojovala.“

„Jak velká byla Malá Nancy?“ zeptá se Jack a představuje si ženu velkou zhruba jako Myšák.

„Malá Nancy Haleová měla asi stejnou postavu jako Tansy Freneauová,“ říká Myšák, trochu překvapený tou otázkou. „Kdyby se mi postavila na dlaň, uzvedl bych ji jednou rukou.“

„A nikdy jste o tomhle s nikým nemluvili,“ říká Jack.

„Jak jsem o tom mohl mluvit?“ odsekne Myšák. „Za prvý jsem šílel starostí o Malou Nancy, a pak se mi to dočista vykouřilo z hlavy. Dělá to s tebou divný věci, člověče. Místo aby ti to uvízlo v hlavě, tak se to vymaže.“

„Vím přesně, jak to myslíš,“ řekne Jack.

„Já asi taky,“ vloží se do řeči Frňák, „ale já bych řekl, že ti to z tvý reality vymazala kyselina. Ale viděl jsi to – ten Černý dům.“

„Na vlastní oči,“ souhlasí Myšák.

Frňák se zaměří na Jacka. „A ty říkáš, že ho postavil Rybář, ten mizera Burnside.“

Jack přikývne.

„Takže tam možná bydlí a nastražil tam pár pitomin, aby zahnal lidi.“

„Dost možná.“

„Tak si myslím, že necháme Myšáka, aby nás zavedl na pětatřicátou, a zjistíme, jestli najde tu cestičku, o který mluvil. Jedeš s náma?“

„Nemůžu,“ říká Jack. „Nejdřív musím navštívit někoho v Ardenu, o kom si myslím, že by nám mohl taky pomoct. Je dalším kouskem skládačky, ale nedokážu to vysvětlit, dokud ji neuvidím.“

„Ta žena něco ví?“

„Ach, ano,“ říká Jack. „Něco ví.“

„Dobře.“ Frňák vstane ze stoličky. „Jak chceš. Potom si s tebou promluvíme.“

„Frňáku, chci být s vámi, až půjdete do Černého domu. Nevím, co tam musíme udělat, nebo co uvidíme, ale…“ Jack se odmlčí a snaží se najít správné výrazy. Frňák se houpe na patách, skoro poskakuje netrpělivostí, aby už mohl prohledávat Rybářovo doupě. „Radši bych tam měl být s vámi. V tomhle je něco víc, než si umíte představit, Frňáku. Za chvíli se dozvíte, o čem mluvím, a určitě mě pochopíte – myslím, že vy všichni –, ale kdybych se to teď pokoušel popsat, nevěřili byste mi. Až přijde ta chvíle, budete potřebovat, abych na vás dohlédl, jestli projdeme. Budete rádi, že jsem s vámi. Ocitli jsme se v nebezpečném bodě a nikdo z nás to přece nechce pokazit.“

„Proč si myslíš, že to pokazíme?“ zeptá se Frňák zdánlivě mírně.

„Nikdo to nezkazí, pokud dostaneme ten poslední kousek skládačky. Jeďte tam. Zjistěte, jestli Myšák dokáže najít dům, který viděl před dvěma lety. Obhlédněte ho. Nechoďte dovnitř – k tomu potřebujete mě. Až ho obhlédnete, tak se sem vraťte, a já vás co nejrychleji vyhledám. Měl bych být zpátky před půl třetí, nejpozději ve tři.“

„Kam v Ardenu jedeš? Kdybych ti chtěl volat.“

„Do luteránské nemocnice. Oddělení D. Jestli mě neseženeš, nech vzkaz u dr. Spieglemana.“

„Oddělení D, co?“ opakuje Frňák. „No jo, dneska je cvoklej kdekdo. A myslím, že mi bude stačit, když se na ten barák podívám, pokud vím, že mi dneska odpoledne určitě vysvětlíš všecky ty kousíčky, na který jsem zatím moc hloupej.“

„Bude to brzy, Frňáku. Jsme čím dál blíž. A rozhodně bych tě nepovažoval za hloupého.“

„Ty jsi asi musel bejt sakra dobrej policajt,“ říká Frňák. „I když si myslím, že půlka věcí, který vykládáš, jsou blbiny, musím jim věřit.“ Otočí se a bouchne pěstí do baru. „Smradlavče! Už je tu bezpečno. Vytáhni ten svůj bledej zadek z kuchyně.“

19

Jack vychází s Hromskou pětkou na parkoviště a my ho na okamžik opustíme, protože pojede na sever po silnici číslo 93 k vyhlídce a do uzavřeného oddělení Judy Marshallové. Stejně jako Jack i motorkáři míří do neznáma, ale to jejich neznámo leží na západ u silnice číslo 35, v zemi neustále se hromadící minulosti a nás zajímá, co tam najdou. Ti muži nevypadají nervózně, stále z nich vyzařuje neochvějná sebedůvěra, s níž vtrhli do baru Sand. Po pravdě řečeno nikdy nedávají najevo nervozitu, protože situace, které by jiným lidem působily starosti nebo je znepokojovaly, je spíše psychicky rozjitřují. Také strach má na ně jiné účinky než na jiné lidi: v těch řídkých okamžicích, kdy prožili strach, spíš si ho celkově užívali. Podle jejich názoru strach představuje bohem seslanou příležitost zaměřit své kolektivní soustředění. Díky jejich značné solidárnosti je to soustředění impozantní. Pro ty z nás, kdo nepatří do žádného motorkářského gangu nebo k mariňákům, znamená solidarita jen o málo víc než soucitné nutkání, které nás přiměje utěšovat zkroušeného přítele; pro Frňáka a jeho veselou partu solidarita znamená jistotu, že někdo vás vždycky dostane zpátky. Závisejí na sobě a vědí to. Pro Hromskou pětku bezpečnost opravdu spočívá v počtu.

Avšak setkání, kterému uhánějí vstříc, nemá v jejich životech zatím žádnou obdobu. Černý dům je něco nového a právě ta novost – to vůbec divné Myšákovo vyprávění – zapouští kořínky v jejich útrobách, u jednoho po druhém.

Osm mil západně od Centralie, kde rovina kolem Porterova sídliště starého třicet let přechází v dlouhý lesnatý pás, který se táhne až k Maxtonu, jede Myšák s Frňákem vedle sebe a ostatní mají v závěsu. Frňák se občas podívá na svého přítele, pokládá mu otázku beze slov. Když Myšák zavrtí hlavou potřetí, přidá mávnutí ruky, jako by říkal, Přestaň otravovat, řeknu ti, až tam budeme. Frňák se stáhne; Synek, Kaiser Bill a Doktor automaticky předpokládají, že jim Frňák dává signál, a seřadí se po jednom za sebe.

V čele jede Myšák, který nespouští oči ze silnice a hlavně její pravé krajnice. Ta cestička se dá těžko zahlédnout, Myšák to ví, a teď bude ještě víc zarostlá než před dvěma lety. Snaží se zahlédnout bílou barvu omlácené cedule zákaz vjezdu. Ta už se také může schovávat ve vysoké trávě a keřích. Zpomalí na pětapadesát. Čtyři muži za ním přizpůsobí svou rychlost s hladkostí, která prozrazuje dlouhou praxi.

Jedině Myšák z Hromské pětky ví, co mají hledat, a v nejhlubším koutku duše užasne nad tím, že se tam vrací. Rychlost a lehkost, s jakou se mu vzpomínky vynořily z temnoty, ho nejdřív potěšila; ale teď, namísto pocitu, že bez námahy získal zpět kus svého života, má pocit, že je vydán tomu dávnému zapomenutému odpoledni napospas. Z někdejšího vážného nebezpečí – a Myšák nepochybuje, že se o něj tehdy varovně otřela ruka nějaké veliké a nebezpečné síly – se stalo ještě větší nebezpečí. Vzpomněl si, k jak zoufalému závěru kdysi dospěl, i když na to zapomněl: že ta hrozná budova, které Jack Sawyer říká Černý dům, zabila Malou Nancy Haleovou, jako by ji zavalily krovy. Spíš duševně než tělesně, ale ten ohavný Černý dům vydechoval jedovaté páry. Malou Nancy zabil neviditelný jed podaný tou varovnou rukou; Myšák se teď musí tomu faktu postavit bez mrknutí oka. Cítí na ramenou její ruce a její tenké kosti pokryté hnijícím masem.

Kdybych měřil sto padesát sedm a vážil pětačtyřicet kilo, místo abych měl stopětaosmdesát centimetrů a sto třicet kilo, touhle dobou bych už hnil taky, pomyslí si.

Myšák se může dívat po úzké cestičce a nápisu pohledem stíhacího pilota, ale musí je někdo sledovat, protože Myšák nic neuvidí. Jeho podvědomí uspořádalo hlasování a rozhodnutí bylo jednomyslné.

Ostatní, Synek, Doktor, Kaiser a dokonce i Frňák si také spojili smrt Malé Nancy s Černým domem a hlavou jim prolétly stejné spekulace o poměru výšky a váhy. Avšak Synek Santinaro, Doktor Amberson, Kaiser Bill Strassner a zvlášť Frňák St. Pierre se domyslí, že ten jed, který obklopuje Černý dům, namíchaly v nějaké laboratoři lidské bytosti, jež vědí, co dělají. Ti čtyři muži čerpají svou starou, primitivní jistotu ze své party, kterou udržovali už na vysoké; pokud je něco trochu zneklidňuje, pak je to fakt, že jejich řadu vede Myšák Baumann a ne Frňák. I když Frňák dovolil, aby ho Myšák odsunul na druhé místo, Myšákovo postavení je náznakem vzpoury, zmrzačení: vesmír se mírně vyšinul z obvyklých kolejí.

Dvacet metrů od hranic Maxtonova pozemku se Synek rozhodne, že s tou fraškou skoncuje. Popožene svůj Softail, proburácí kolem kamarádů a zařadí se vedle Myšáka. Myšák se po něm podívá trochu ustaraně a Synek ukáže ke krajnici.

Když se všichni shromáždí, řekne Myšák: „Co máš za problém, Synku?“

„Tebe,“ odpoví Synek. „Buď jsi tu odbočku minul, nebo sis všecko vycucal z prstu.“

„Já jsem říkal, že nevím přesně, kde to je.“ S nezměrnou úlevou si všimne, že už mu ramena nesvírají mrtvé ručky Malé Nancy.

„Jasně že nevíš. Byl jsi zhulenej kyselinou!“

„Dobrou kyselinou.“

„No, vpředu žádná odbočka není, to vím jistě. Celou cestu až k domovu těch dědků jsou už jenom stromy.“

Myšák si prohlíží kus silnice, který jim zbývá, jako by tam přece jenom ta odbočka mohla být, i když ví, že není.

„Sakra, Myšáku, jsme prakticky ve městě. Vidím odtud Queen Street.“

„Jo,“ podvolí se Myšák. „Tak jo.“ Napadne ho, že jestli to zvládne na Queen Street, už nikdy ho ty ruce nesevřou.

Frňák se odrazí a popojede na své motorce Electra Glide k nim. „Tak co teda, Myšáku? Je to někde vzadu, nebo někde jinde?“

Myšák se zamračí a ohlédne se po silnici, kterou přijeli. „Sakra. Myslím, že je někde tam, pokud jsem tehdy nebyl úplně mimo.“

„Páni, ale jak to?“ ozve se Synek. „Prohlídl jsem si každej cenťák země, kolem který jsme jeli, a jsem si sakra jistej, že jsem žádnou cestu neviděl. Ty jo, Frňáku? A co ten nápis zákaz vjezdu, nezahlídli jste ho náhodou?“

„Ty to nechápeš,“ namítne Myšák. „To svinstvo nechce, aby ho někdo viděl.“

„Možná jsi měl jet se Sawyerem na oddělení D,“ poznamená Synek. „Tam najdou vizionáři uplatnění.“

„Uber, Synku,“ mírní ho Frňák.

„Já už tam byl, a vy ne,“ vyjede Myšák. „Kterej z nás ví, o čem mluví?“

„Slyšel jsem toho od vás už dost, od obou,“ řekne Frňák. „Pořád si myslíš, že to tady někde je, Myšáku?“

„Pokud si vzpomínám, tak jo.“

„Tak jsme to přejeli. Pojedeme zpátky a prohlídneme to znovu, a jestli to nenajdeme, podíváme se jinam. Jestli to není tady, tak je to mezi těma dvěma údolíma u třiadevadesátky, nebo v lese na kopci, kterej vede k vyhlídce. Máme spoustu času.“

„Proč seš si tak jistej?“ zeptá se Synek. Mírná úzkost vyvolaná nejistotou, co třeba najdou, ho nutí k agresivitě. Nejradši by se hned vrátil do baru Sand a dal si jeden vychlazený kingsland a pokecal se Smraďochem, místo aby blbnul na silnicích.

Frňák se na něj podívá a v očích mu zajiskří. „Znáš tu ještě jiný místa, kde je tolik stromů, aby se jim dalo říkat les?“

Synek se okamžitě stáhne. Frňák se nikdy nevzdá a do baru Sand se nevrátí. Frňák se do toho pustil, protože musí. Hlavně kvůli Amy, ale nějak to souvisí i s Jackem Sawyerem. Sawyer udělal tuhle v noci na Frňáka sakra dojem, jo, přesně tak, a teď si Frňák myslí, že všechno, co ten chlap řekne, je pozlacený. Synkovi to vůbec nedává smysl, ale velí tady Frňák, takže prozatím tu budou jezdit sem a tam jako vládní agenti. Jestli tenhle program „adoptujte si svého policajta“ bude pokračovat déle než pár dní, nejspíš si Synek popovídá s Myšákem a Kaiserem. Doktor bude vždycky držet s Frňákem, ať se děje co se děje, ale ti druzí dva slyší na rozumné slovo.

„Tak dobře,“ říká Frňák. „Projedeme to až ke Queen Street. Víme, že tam žádná zasraná cesta není. Pak se vrátíme stejnou cestou, jakou jsme přijeli, a prohlídneme to ještě jednou. Celou dobu pojedeme v řadě za sebou. Myšáku, znovu pojedeš v čele.“

Myšák přikývne a připraví se, že mu na ramena znovu usednou ty ruce. Nastartuje svůj Fat Boy, rozjede se a zaujme pozici v čele útvaru. Frňák se zařadí za něj, potom následuje Synek a nakonec Doktor a Kaiser.

Pět párů očí, myslí si Synek. Jestli to neuvidíme tentokrát, tak už nikdy. A my to neuvidíme, protože ta zatracená silnice vede přes půl státu. Když Myšák se svou starou jeli na kyselině, mohli ujet stovky mil a myslet si, že akorát objíždějí blok.

Všichni prohlížejí druhou stranu silnice a okraj lesa. Pět párů očí, přesně, jak si říkal Synek, registruje neporušenou řadu dubů a borovic. Myšák zpomalil na rychlost někde mezi ostrou chůzí a mírným klusem a stromy pomalu kloužou vzad. Při této rychlosti si všimnou i mechových koláčů na kmenech dubů a jasných skvrn slunečního světla na lesní půdě, která je hnědošedá a připomíná vrstvu zvlněné plsti. Za první, hlídkovou linií lesa se prostírá skrytý svět vzpřímených stromů, slunečních paprsků a padlých kmenů. V tom světě se mezi silnými kmeny klikatí stezky, které nejsou stezkami, a vedou na tajemné mýtiny. Synek si brzy všimne tlupy veverek provádějících veverčí prostocviky ve spleti větví, které tvoří prodyšný baldachýn. A zároveň s veverkami si všimne také ptačího letectva.

To všechno mu připomene hluboké lesy v Pensylvánii, které zkoumal jako kluk, než rodiče prodali dům a přestěhovali se do Illinois. Ty lesy ho uhranuly jako žádné jiné. Synkovo přesvědčení, že Myšák se spletl a hledají na špatném místě, ještě zesílí. Synek dřív vyprávěl o místech, ze kterých čiší něco zlého, a viděl nejméně jedno takové, kterým si byl naprosto jist. Podle Synkových zkušeností taková zlá místa, taková, která vám dají najevo, že nejste vítán, bývají na hranicích nebo poblíž nich.

V létě po maturitě ještě se dvěma nejlepšími kamarády, také blázny do motorek, odjeli k jezeru Rice ve Wisconsinu, kde měl Synek dvě sestřenice dost hezké na to, aby je mohl ukázat kamarádům. Sal a Harry byli z děvčat nadšení a pro děvčata byli motorkáři sexy a velmi exotičtí. Po několika dnech, které strávil doslova jako páté kolo u vozu (nebo páté a navíc i šesté kolo, podle toho, co počítáte), Synek navrhl, že si výlet o týden prodlouží a v zájmu sebevzdělávání to vezmou do Chicaga a budou utrácet zbytek peněz za pivo a děvky, dokud nebudou muset jet domů. Salovi a Harrymu se ten nápad moc líbil a třetího dne večer u jezera Rice si sbalili deky na motorky a odrachotili na jih a dělali při tom co nejvíc kraválu. Do desíti večer se jim podařilo dokonale zabloudit.

Možná to bylo pivem, možná to byla nepozornost, ale každopádně kdesi sjeli z hlavní silnice a v té černé noci v přírodě se ocitli na okraji jakéhosi téměř neexistujícího městečka, které se jmenovalo Harko. Harko nebylo na mapě, kterou dostali u pumpy, ale muselo být poblíž hranic s Illinois, i když nebylo jasné, z které strany. Zdálo se, že v Harku je jenom opuštěný motel, rozpadající se konzum a prázdný mlýn. Když chlapci dojeli k mlýnu, začali Sal a Harry vrčet, že jsou vyčerpaní a mají hlad a chtějí se vrátit do motelu, kde přespí.

Synek, který byl unavený stejně jako oni, se vrátil s nimi; ve vteřině, kdy vjeli na tmavý dvorek před motelem, se ho zmocnil divný pocit. Zdálo se, že je tu větší dusno a černější tma, než by měla být. Synkovi připadalo, že tu straší cosi zlého, neviditelného. Skoro rozeznal, jak to poletuje mezi chatkami. Sal a Harry se jeho námitkám posmívali: je zbabělec, třasořitka, holka. Vyrazili jedny dveře a v pustém, zaprášeném obdélníkovém pokoji si rozložili spacáky. On si svůj vzal na druhou stranu silnice a vyspal se pod širákem.

Probudil se za svítání, obličej mokrý rosou. Vyskočil, vymočil se do vysoké trávy a podíval se, jestli jsou na druhé straně silnice motorky. Byly tam všechny tři, seřazené před vyraženými dveřmi. Osleplý neonový nápis nad vjezdem do motelového prostranství hlásal úkryt pro milence. Přešel úzkou silnici a setřel rukou rosu lesknoucí se na černých sedadlech motorek. Z pokoje, kde spali jeho kamarádi, se ozval divný zvuk. Synek, který se už začínal bát, vrazil dovnitř. Kdyby se okamžitě nerozhodl přijít na kloub tomu, co má před sebou, pak by z té podívané v pokoji omdlel.

Sal Turso seděl na podlaze s obličejem pomazaným krví a slzami. Na klíně měl uříznutou hlavu Harryho Reillyho a podlaha byla nasáklá krví a zdi byly od ní pomazané. Harryho tělo leželo volně na promáčeném spacáku. Tělo bylo nahé; Sal měl na sobě jenom zakrvácené tričko. Sal zvedl ruce – v jedné držel nůž s dlouhou čepelí a v druhé jenom hrst krve – a otočil k strnulému Synkovi zkřivený obličej. Já nevím, co se stalo. Hlas měl pronikavý a skřehotavý, nepatřil mu. Nepamatuju si, že bych to udělal, jak bych tohle mohl udělat? Pomoz mi, Synku. Nevím, co se stalo.

Synek ze sebe nedokázal vypravit ani slovo, pomalu vycouval a pak na motorce ujel. Neměl pořádně ponětí, kam jede, hlavně že jel pryč z Harka. Po dvou mílích dorazil do malého městečka, opravdového, ve kterém byli lidé, a kdosi ho nakonec zavedl do šerifovy kanceláře.

Harko – to bylo místo plné zla. Svým způsobem tam zemřeli oba jeho kamarádi ze střední školy, protože Sal Turso se za půl roku poté, co ho odsoudili do vězení na doživotí za vraždu druhého stupně, oběsil. V Harku nebyli vidět žádní kosi nebo datli. Dokonce i vrabci se Harku vyhýbali.

A tady ten kousek silnice číslo 35? To je jenom pěkný, milý les. Dovolte, abych vám řekl, senátore, že Synek Cantinaro viděl Harko, a tohle žádné Harko není. Ani zdaleka ne. Mohlo být klidně v nějakém jiném světě. Před Synkovým zkoumavým pohledem a stále netrpělivějším duchem defilují asi dva kilometry krásné lesnaté krajiny. Dalo by se tomu říkat lesík. Napadne ho, že by mohlo být pěkné, někdy si sem vyjet jen sám, zastrčit harleye mezi stromy a jen tak se procházet mezi mohutnými duby a borovicemi, pod nohama tlustou měkkou vrstvu listí a jehličí, a dívat se na ptáky a ty bláznivé veverky.

Synek hledí na hlídkové stromy na druhé straně silnice a užívá si to potěšení už předem, ale najednou na něj z šera vedle velikého dubu zablýskne cosi bílého. Synek je tak zaujatý představou, jak se sám prochází tím pěkným lesem, že si toho skoro nevšimne, jako si nevšímá hry světel a mihotavých iluzí. Pak si uvědomí, po čem se má dívat, a zpomalí a nakloní se stranou a heleme se, z hustého podrostu pod tamtím dubem se vynoří rezavá díra od kulky a veliké černé písmeno Z. Synek přejede silnici a Z se rozroste na ZÁ. Nevěří tomu, ale je tam, ta zatracená Myšákova cedule. Popojede ještě o půl metru a před očima se mu vynoří celý nápis.

Synek zařadí neutrál a opře se jednou nohou o zem. Šero vedle dubu se táhne jako pavučina k vedlejšímu stromu u silnice, je to také dub, i když ne tak velký. Doktor a Kaiser, kteří jeli za ním, také přejedou silnici a zastaví. Synek si jich nevšímá a dívá se na Frňáka a Myšáka, kteří už jsou asi o deset metrů dál a stále se upřeně dívají mezi stromy.

„Hej!“ zařve. Frňák a Myšák ho neslyší. „Hej! Stůjte!“

„Máš to?“ zavolá Doktor.

„Zajeďte pro ty pitomce a přiveďte je sem,“ řekne Synek.

„Je to tady?“ ptá se Doktor a hledí na stromy.

„Co myslíš, že jsem našel mrtvolu? Jasně že je to tady.“

Doktor přidá, zastaví se za Synkem a upřeně zírá do lesa.

„Doktore, vidíš to?“ křikne Kaiser Bill a také přidá.

„Ne,“ odpoví Doktor.

„Odtamtud to neuvidíš,“ řekne mu Synek. „Byl bys tak laskavej a pohnul zadkem a řekl Frňákovi, aby se vrátil?“

„Proč to neuděláš sám?“ opáčí Doktor.

„Protože jestli se z tohohle místa hnu, už to třeba nikdy nenajdu, sakra,“ řekne Synek.

Myšák a Frňák, už dvacet metrů daleko, dál v blažené nevědomosti pokračují v cestě.

„No, já to ale pořád nevidím,“ stěžuje si Doktor.

Synek vzdychne. „Pojď sem, vedle mě.“ Doktor popojede se svým strojem tak, aby stál souběžně se Synkem, a pak se posune ještě o pár centimetrů dopředu. „Tam,“ ukáže Synek na nápis.

Doktor přimhouří oči a nakloní se, až má hlavu nad Synkovými řídítky. „Kde? Aha, už to vidím. Je to strašně omlácený.“

Horní polovina cedule je přehnutá a stíní dolní půlku. Zřejmě se tu nachomýtl nějaký asociální mládenec, který ceduli přetáhl baseballovou pálkou. Jeho starší bratři, na cestě zločinu už mnohem dál, se pokusili ceduli zabít svými dvaadvacítkami, a on jí jen uštědřil ránu z milosti.

„Kde má být ta cesta?“ ptá se Doktor.

Synek, který je v tomto bodě trochu nejistý, ukáže na tmavou plochu napravo od nápisu, která se táhne k vedlejšímu, menšímu dubu. Když se tak na ni dívá, šero ztratí svou dvojrozměrnost a prohloubí se jako jeskyně nebo černá díra, měkce vyhloubená do vzduchu. Ta jeskyně, ta černá díra, se taví a rozšiřuje, až je z ní lesní cesta, necelé dva metry široká, takže tam musela být celou dobu.

„To je ono, sakra,“ zakleje Kaiser Bill. „Nechápu, jak jsme ji mohli poprvé všichni minout.“

Synek a Doktor se po sobě podívají a uvědomí si, že Kaiser se k nim přidal pozdě, takže neviděl, jak se cesta vylupovala z černé stěny silné jako list papíru.

„Mate to oči,“ řekne Synek.

„Oči si na to musí zvyknout,“ souhlasí Doktor.

„Tak jo,“ řekne Kaiser Bill, „ale jestli se vy dva chcete hádat, kdo to půjde říct Myšákovi a Frňákovi, tak já to vyřeším za vás.“ Zařadí rychlost a odfrčí jako válečná spojka z první světové s horkou depeší z fronty. Myšák a Frňák už jsou kus od nich, než se konečně zastavili a ohlédli, protože zřejmě zaslechli zvuk Kaiserovy motorky.

„Myslím, že je to ono,“ řekne Synek a neklidně pohlédne na Doktora. „Nejspíš si oči zvykly.“

„Ničím jiným to být nemůže.“

Nejsou však natolik přesvědčeni, jak by měli být, takže to téma opustí a raději sledují, jak Kaiser Bill hovoří s Frňákem a Myšákem. Kaiser ukazuje na Synka a Doktora, pak ukazuje Frňák. Myšák taky na ně ukazuje a Kaiser ukáže znovu. Vypadá to jako diskuse vedená v neobyčejně primitivní verzi znakové řeči. Když to všichni pochopili, Kaiser Bill otočí motorku a už se žene po silnici zpátky, s Frňákem a Myšákem v patách.

Vždycky je divné, zneklidňující, když Frňák nejede jako první.

Kaiser se zastaví na okraji úzké cesty. Frňák a Myšák vedle něj a Myšák se ocitne přímo před vjezdem do lesa.

„To hledání nemělo být tak těžké,“ zamručí Frňák. „Ale je to tady. Už jsem začínal pochybovat, Myšáku.“

„Mhm,“ udělá Myšák. Jeho obvyklé způsoby intelektuálně zaměřeného dělníka s hravým přístupem ke světu ztratily lesk. Pod motorkářským opálením je bledý jako tvaroh.

„Mládenci, chci vám říct pravdu,“ řekne Frňák. „Jestli má Sawyer ohledně toho místa pravdu, ten úchylnej hajzl, co to tam postavil, tam mohl nastražit různý pasti a všemožný překvapení. Je to už dávno, ale jestli je to opravdu Rybář, tak má ještě víc důvodů zahánět lidi od svýho dvorku. Takže si musíme krýt záda. Bude nejlíp, když budeme silní a připravení. Dejte si zbraně tak, abyste na ně mohli okamžitě dosáhnout, jasný?“

Frňák otevře jednu sedlovou brašnu a vytáhne pistoli Colt 9mm s pažbou vykládanou slonovinou a s ocelovou hlavní kalenou do modra. Nabije a odjistí. Pak před jeho pohledem vytáhne Synek z brašny masivní Magnum .357, Doktor stejný Colt, jako má Frňák, a Kaiser Bill starý S & W ráže .38, který má už od konce sedmdesátých let. Zbraně, které až do této chvíle používali jenom na střelnici, zastrčí do kapes kožených bund. Myšák, který pistoli nemá, pohladí sadu nožů, které si schoval po kapsách na bedrech, na boku a vpředu, a také do obou bot.

„Tak jo,“ prohlásí Frňák. „Pokud tam někdo je, uslyší nás přijíždět, i kdybychom dělali nevím co, a možná už nás slyšel, takže nemá smysl se nějak schovávat. Chci rychlej, agresivní příjezd – přesně takovej, jakej umíte. Můžeme naši rychlost využít. Podle toho, co se stane, se pokusíme dostat k tomu domu co nejblíž.“

„Co když se nestane nic?“ zeptá se Kaiser. „Co když tam vjedeme a prostě pojedeme dál, dokud se nedostaneme k tomu baráku? Přece není žádnej zvláštní důvod, proč se tu bát. Jo, Myšákovi se tu něco stalo, ale… však víte. To neznamená, že se to stane znovu.“

„Tak si prostě užijeme projížďku,“ řekne Frňák.

„Nechceš se podívat dovnitř?“ zeptá se Kaiser. „Mohl by tam mít děti.“

„Mohl by tam být on,“ řekne mu Frňák. „Jestli tam je, tak bez ohledu na to, co jsem řekl Sawyerovi, ho vytáhneme. Radši živýho než mrtvýho, ale vůbec by mi nevadilo, kdybychom mu způsobili pár vážnejch zranění.“

Ostatní zamručí na souhlas. Myšák se k tomu všeobecnému souhlasu beze slov nepřidá; skloní hlavu a pevně sevře řídítka motorky.

„Jelikož tady už Myšák byl, pojede první. Doktor a já hned za ním, zadky nám bude krýt Synek s Kaiserem.“ Frňák na ně pohlédne a řekne: „Držte se tak dva tři metry za náma, jasný?“

Nedávej Myšáka do čela; ty musíš jet první, promluví Synek v duchu, ale nahlas řekne: „Tak jo, Frňáku.“

„Seřadit,“ zavelí Frňák.

Přeskupí se do útvaru, jaký nařídil Frňák. Pokud by někdo rychle jel po silnici číslo 35, musel by dupnout na brzdy, aby se vyhnul srážce s nejméně dvěma statnými muži na motorkách, ale silnice zůstává prázdná. Všichni včetně Myšáka túrují stroje a připravují se vyrazit. Synek bouchne pěstí do Kaiserovy nastavené ruky a podívá se do tmavého tunelu v lese.

Na nízkou větev přiletí velká vrána, nakloní hlavu a zdá se, že upřela pohled Synkovi do očí. Ta vrána se určitě dívá na všechny, Synek to ví, ale stejně se nemůže zbavit dojmu, že vrána se dívá přímo na něho a že v těch černých chtivých očí tancuje zlo. Nepříjemný pocit, že vrána se baví pohledem na něj, skloněného nad motorkou, Synka přiměje, aby si vzpomenul na svůj magnum.

Udělám z tebe hromádku krvavýho peří, bejby.

Vrána ani neroztáhne křídla, uskočí a zmizí mezi dubovým listím.

„JEDEM!“ zakřičí Frňák.

Jakmile Myšák vjede do lesa, na ramena mu dopadnou hnijící ruce Malé Nancy. Její tenké kůstky se vmáčknou do kůže tak silně, že mu způsobí modřiny. Myšák sice ví, že je to nemožné – nemůžete se zbavit toho, co neexistuje –, ale prudká bolest ho donutí, aby se pokusil ji setřást. Škubne rameny a pohne řídítky a motorka zakolísá. Čím hlouběji do lesa motorka vjíždí, tím prudčeji Malá Nancy mačká. Když se Myšák narovná, ona se přitáhne blíž, omotá mu kostnaté paže kolem hrudníku a přitiskne se mu celým tělem na záda. Lebkou se mu otírá o zátylek, zuby se mu zakusují do kůže.

To už je příliš. Myšák věděl, že se Nancy znovu objeví, ale ne že ho vezme do svěráku. A i když jede rychle, má pocit, že projíždí jakousi hmotou, která je hustší a lepkavější než vzduch, je to jakýsi sirup, který ho zpomaluje, zadržuje ho. Připadá si i s motorkou nepřirozeně hmotný, jako by gravitace působila na té úzké cestě silněji než jinde. V hlavě mu duní a už slyší vrčet toho psa v lese napravo. To všechno by asi zvládl, nebýt toho, co ho zastavilo, když tudy jel naposledy: mrtvé ženské. Tehdy to byla Kiz Martinová; tentokrát je tou mrtvou ženou Malá Nancy a ona na něm rajtuje jako derviš, tluče ho do hlavy, bouchá ho do boků, drtí mu uši. Cítí, že už ho nekouše do krku, ale zakousla se mu do levého ramene. Před očima se mu mihne jedna její paže a Myšák utrpí ještě horší šok, když si s hrůzou uvědomí, že ta paže je viditelná. Na dlouhých kostech vlají cáry kůže; na zbytcích masa zahlédne kroutící se bílé červy.

Dlaň, která mu připadá jako z gumy a zároveň kostnatá, mu vrazí facku a pak se mu na tvář přilepí. Myšák už to nedokáže vydržet: myšlenky mu zakryje bílá záclona paniky a Myšák ztrácí kontrolu nad motorkou. Když vjede do zatáčky, která vede k Černému domu, kola mu už nebezpečně kolísají, a když sebou Myšák trhne v odporu stranou, strhne kola tak, že už se nedají ovládat.

Motorka se převrátí a on uslyší, jak jen pár metrů od něj zavrčí pes. Harley mu dopadne na levou nohu a pak klouže dál dopředu a Myšák a jeho strašidelná spolujezdkyně kloužou za ním. Když Myšák uvidí, jak se mezi stromy noří ze svého temného úkrytu Černý dům, na oči se mu přilepí hnijící ruka. Jeho zvonivý a jasný jekot přehluší vzteklé vrčení psa.

Po několika vteřinách jízdy Frňák ucítí, že vzduch kolem něj houstne a sráží se. Je to nějaký trik, říká si, iluze, kterou způsobují Rybářovy jedy, co mají člověka zblbnout. V důvěře, že ostatní ta iluze nepohltila, zvedne hlavu a podívá se přes Myšákova široká záda a ostříhanou hlavu a uvidí, že asi patnáct metrů před nimi se cesta stáčí vlevo. Připadá mu, že ten hustý vzduch mu tíží paže a ramena, a cítí, jak mu hlavu začíná provrtávat pramáti všech bolestí, tupá, vytrvalá bolest, která začíná jako prudké bodání za očima a dloubáním se posunuje hlouběji do mozku. Frňák věnuje Doktorovi půl vteřiny pozornosti a podle toho, co vidí, je Doktor stále pánem situace. Pohled na tachometru mu řekne, že jede rychlostí 55 kilometrů za hodinu a stále zrychluje, takže než vjedou do zatáčky, měli by jet pětadevadesát.

Kdesi nalevo zavrčí pes. Frňák vytáhne pistoli z kapsy a poslouchá to vrčení, které s nimi drží krok, i když jedou k zatáčce stále rychleji. Ten pruh bolesti, který cítí v hlavě, se rozšiřuje a zesiluje; připadá mu, že mu vystrkuje oči ven, až se vypoulí. Ten velký pes – musí to být pes, co jiného? – se blíží a kvůli těm strašným zvukům, které vydává, si Frňák představuje obrovskou hlavu s planoucíma rudýma očima a provazci pěny kapající z vyceněné tlamy plné žraločích zubů.

Jeho soustředění naruší dvě různé věci: nejprve uvidí, jak Myšák při vjezdu do zatáčky sebou na motorce hází sem a tam, jako by se v tom houstnoucím vzduchu snažil poškrábat na zádech; a za druhé se ten tlak za očima ztrojnásobí a v okamžiku, kdy uvidí, jak Myšák letí nepochybně do pádu, mu krevní cévy za očima prasknou. Vidění je temně červené a rychle se mění v absolutní tmu. V hlavě se mu ozve ošklivý hlas: Amy mi seděla na klíně a objímala mě. Rozhod jsem se, že ji sním. Jak tak kopala a kopala, kopla mě do rozkroku. Uškrtil jsem ji –

„Ne!“ zakřičí Frňák a hlas, který mu tlačí na oči, se chraptivě rozesměje. Na necelou vteřinu uvidí jakéhosi vysokého tmavého tvora a jediné oko, záblesk zubů pod kloboukem nebo kapuci –

– a svět se kolem něho najednou otočí a on dopadne na záda a motorka mu leží přes hrudník. Všechno, co vidí, je potřísněno tmavou, prosakující červení. Myšák řve, a když Frňák otočí hlavu směrem, odkud řev přichází, uvidí červeného Myšáka ležet na červené cestě a obrovského červeného psa, který se k němu žene. Frňák nemůže nahmátnout pistoli; odletěla kamsi do lesa. Řev, jekot a burácení motorek ho ohlušují. Vyškrábe se zpod motorky a při tom cosi ječí, sám neví co. Kolem se mihne červený Doktor na červené motorce a skoro ho přejede. Uslyší výstřel, potom další.

Doktor vidí, že se Frňák po něm ohlíží, a snaží se nedat najevo, jak je mu mizerně. V břiše mu šplouchá voda od nádobí a střeva se mu svíjejí. Připadá mu, že jede tak deset kilometrů za hodinu, vzduch je hrozně hustý a žluklý. Z nějakého důvodu mu hlava váží patnáct nebo dvacet kilo, to je nejhorší; bylo by to skoro zajímavé, pokud by dokázal zastavit katastrofu, která se mu odehrává ve vnitřnostech. Zdá se, že se vzduch shromažďuje, že se zpevňuje, a potom bum, hlava se mu promění v supertěžkou kulečníkovou kouli, která mu chce klesnout na hrudník. Z lesa vedle něj se ozývá děsivé vrčení a Doktor se skoro poddá nutkání zvracet. Matně si uvědomuje, že Frňák sahá po bouchačce a on by měl asi udělat totéž, ale problém je, že se mu v hlavě vynořila vzpomínka na holčičku Daisy Temperlyovou, a ta vzpomínka mu ochromí vůli.

Doktor pracoval jako stálý lékař ve fakultní nemocnici v Urbaně a tam provedl pod supervizí skoro stovku všemožných operací a asistoval u další stovky. Dokud na sál nepřivezli Daisy Temperlyovou, šlo mu všechno dobře. Její případ byl komplikovaný, ale nijak zvlášť obtížný a ani neohrožoval život, šlo o kostní transplantáty a další nápravné operace. Daisy dávali dohromady po vážné automobilové nehodě a měla za sebou už dva zákroky. Dvě hodiny po začátku této operace odvolali k naléhavé operaci vedoucího oddělení, který měl nad Doktorem supervizi, a Doktora nechali, ať dělá, co umí. Trochu kvůli nedostatku spánku během uplynulých osmačtyřiceti hodin, trochu kvůli vyčerpání, které se dostavilo po projížďkách s Frňákem, Myšákem a dalšími novými kamarády, udělal chybu – nikoli během operace, ale po ní. Když předepisoval léky, špatně spočítal dávkování a za dvě hodiny byla Daisy Temperlyová mrtvá. Mohl udělat leccos, aby si zachránil kariéru, ale neudělal nic. Dovolili mu, aby dokončil stáž v nemocnici, ale pak nechal medicíny nadobro. Když o tom mluvil s Jackem Sawyerem, velmi své motivy zjednodušil.

Bublání v břiše už se nedá zadržet. Doktor otočí hlavu a za jízdy zvrací. Není to poprvé, co zvrací na motorce, ale tentokrát je to nejhnusnější a nejbolestivější. Ta těžká bowlingová koule, kterou má místo hlavy, znamená, že nemůže natáhnout krk, takže mu zvratky kydnou na rameno a pravou paži; a to, co z něco vyletí, mu připadá živé a vyzbrojené zuby a drápy. Nijak ho nepřekvapí, když uvidí, že mu zároveň se zvratky vyletují z úst chuchvalce krve. Žaludek se mu svíjí bolestí.

Aniž by chtěl, musí Doktor zpomalit, a když znovu přidá a otočí se vpřed, vidí, že Myšák je ve smyku a letí za motorkou do zatáčky. Uši mu hlásí jakýsi ševelivý zvuk jako od vzdáleného vodopádu. Myšák kdesi v dálce křičí; ze stejné dálky Frňák zakřičí „Ne!“ Hned potom Frňák vjede přímo na velký kámen nebo podobnou překážku, protože jeho Electra Glide opouští pevnou zem, otočí se v zhuštěném vzduchu o tři sta šedesát stupňů a dopadne přímo na Frňáka. Doktorovi připadá, že tato výprava je dokonalé fiasko. Celý svět se nějak vyšinul a oni se ocitli po krk ve sračkách. Udělá jedinou rozumnou věc: vytrhne svou věrnou devítku z kapsy a snaží se zjistit, na co střílet nejdřív.

V uších mu lupne a zvuky kolem něho ožijí. Myšák pořád ječí. Doktor nechápe, jak mu mohly do té chvíle unikat zvuky, které vydává ten pes, protože i přes řvaní motorek a Myšákův jekot je vrčení to nejhlasitější, co je v lese slyšet. Žene se k nim pes baskervillský, sakra, a Myšák i Frňák jsou mimo hru. Podle těch zvuků musí být ten pes velký jako medvěd. Doktor zamíří pistoli rovnou před sebe a řídí jednou rukou, zatímco se prořítí kolem Frňáka, který se snaží vyprostit zpod motorky. Ten zvuk je hrozný – Doktor si představuje, jak pes velký jako medvěd bere do tlamy Myšákovu hlavu, ale okamžitě tu představu zažene. Všechno se děje moc rychle, a jestli nebude dávat pozor, ta tlama může sežrat jeho.

Má sotva dost času, aby si pomyslel, To není žádnej obyčejnej pes, ani velikej – když napravo od něj vyrazí z lesa cosi obrovského a černého a už se to žene šikmo k Myšákovi. Doktor zmáčkne spoušť, a jakmile zazní výstřel, zvíře se pootočí a zavrčí na něj. Doktor vidí jasně akorát dvě rudé oči a otevřenou červenou tlamu s dlouhým jazykem a spoustou ostrých psích zubů. Všechno ostatní je rozmazané a nezřetelné, bez obrysů, jako by to zakrývala vířící pláštěnka. Čirá hrůza, která má čistou a ostrou chuť jako laciná vodka, projede Doktorem jako blesk od jícnu po varlata a jeho motorka se smykem otočí a zastaví – zastavil čistě reflexivně. Najednou má pocit, že nastala hluboká noc. Samozřejmě že nic nevidí – jak by mohl vidět černého psa uprostřed noci?

Ten tvor se znovu otočí a žene se na Myšáka.

Nechce zaútočit na mě, protože mám pistoli a protože hned za mnou jsou další dva chlapi, pomyslí si Doktor. Připadá mu, že mu hlava a paže ztěžkly o dalších dvacet kilo, ale bojuje proti té tíži vlastního svalstva, natáhne paže a znovu vypálí. Tentokrát ví, že toho tvora zasáhl, ale ten zareagoval pouze tím, že se na okamžik odchýlil ze směru. Mohutná skvrna, kterou má místo hlavy, se prudce stočí k Doktorovi. Vrčení ještě víc zesílí a z otevřené huby odletí cákance stříbřité pěny. Cosi jako ocas sebou zaškube sem a tam.

Když se Doktor podívá do té otevřené rudé tlamy, jeho odhodlání zeslábne, paže ztěžknou a už sotva dokáže udržet hlavu zpříma. Má pocit, jako by do té rudé huby padal; pistole se mu v ochablé ruce třese. Ve chvilce, protahované celou věčnost, stejná ruka naškrábala pooperační recept pro Daisy Temperlyovou. Zvíře jde pomalu k Myšákovi. Doktor slyší Synkův hlas, děsivě kleje. Hlasitá exploze napravo ho ohluší a svět dokonale ztichne. A je to, řekne si Doktor. Tma v pravé poledne.

Na Synka padne tma ve stejném okamžiku, kdy mu žaludkem a hlavou projede bolest. Tělo mu zevnitř protrhne jediný trýznivý nápor, což je jev tak nevídaný a krajní, že mu připadá, že vymazal rovněž denní světlo. On a Kaiser Bill se drží tři metry za Frňákem a Doktorem, zatím ujeli asi pět metrů. Kaiser pouští řídítka a chytá se za hlavu. Synek chápe naprosto přesně, jak mu je: do temene hlavy mu vjela metrová do ruda rozpálená železná tyč a ta se mu dere do vnitřností a spaluje všechno, čeho se dotkne. „Hej, chlape,“ říká, a i když je celý zubožený, všimne si, že je vzduch najednou jako hustý sliz, jako by jednotlivé atomy kyslíku a uhlíku zgumovatěly natolik, že se mu lepí na kůži. Pak si Synek všimne, že Kaiser obrací oči v sloup, a uvědomí si, že ten chlap přímo vedle něj omdlévá. Synkovi je sice mizerně, ale musí něco udělat, aby Kaisera ochránil. Synek hmátne po jeho motorce a zároveň sleduje, jak Kaiserovi mizí zornice za horními víčky. Z nosu mu vyrazí krev a tělo se zhroutí dozadu na sedadlo a převalí se. Několik vteřin ho motorka táhne za sebou, protože uvízl botou v řídítkách, ale pak bota sklouzne a motorka se zastaví.

Ta rozpálená tyč mu provrtává žaludek a Synek nemá na vybranou; nechává druhou motorku padnout, zasténá, odvrátí se a zvrací a připadá mu, že z něj jde všechno jídlo, které kdy snědl. Když v něm už nic nezbylo, žaludku se ulevilo, ale do lebky se mu začínají vrývat obrovské hřeby. Paže a nohy má najednou z gumy. Synek se soustředí na motorku. Připadá mu, že se ani nehne. Nechápe, jak může jet dopředu, ale sleduje, jak zakrvácená ruka přidává plyn a podaří se mu zůstat zpříma, když se stroj rozjede. To je moje krev? diví se, ale pak si vzpomene na dva dlouhé červené fábory, které zavlály Kaiserovi z nosu.

Zvuk, který v pozadí nabíral na síle, se změní v řev motorů letadla Jumbo Jet jdoucího na přistání. Synek si pomyslí, že to poslední, po čem dneska touží, je pohled na zvíře, které je schopno takové zvuky vydávat. Myšák klepl hřebíček na hlavičku: tady je to mizerný, mizerný místo, mohlo by rovnou konkurovat městečku Harko v Illinois. Synek si už nepřeje další takový Harko, jasný? Jedno bohatě stačilo. Tak proč jede dopředu, místo aby to otočil a ujížděl na prosluněnou klidnou silnici číslo 35? Proč tahá tu těžkou pistoli z kapsy? Je to prosté. Nedovolí, aby mu to tryskáčové psisko zmasakrovalo kamarády, i když ho hlava bolí jako střep.

Do hlavy mu stále zajíždějí další a další obrovské hřeby a Synek zrychluje a mžourá na cestu před sebou a snaží se zjistit, co se to děje. Kdosi řve, nepozná ale, kdo to je. Skrz to vrčení uslyší nepochybně ránu, která zazní, když motorka dopadne po dlouhém pádu na zem, a srdce se mu zachvěje. Vpředu měl být vždycky Frňák, pomyslí si, takhle jsme si říkali o potrestání. Výstřel pistole zní jako výbuch. Synek se prodírá těmi lepivými atomy vzduchu a za dalších pět nebo šest vteřin zahlédne Frňáka, který se pracně zvedá zpod položené motorky. Pár kroků za Frňákem se objevuje Doktorova statná postava, sedí pořád ještě na motorce a míří svou devítkou na cosi vpředu na cestě. Doktor vystřelí a z hlavně pistole vyšlehne rudý plamen.

Synek, který se cítí zničený a neužitečný jako nikdy v životě, seskočí z rozjeté motorky a utíká k Doktorovi a snaží se uvidět, co tam vpředu je. Nejdřív uvidí záblesk světla z Myšákovy motorky, která se vynoří také v poloze na boku asi sedm metrů před nimi, v nejprudší zatáčce. Pak najde pohledem Myšáka, který sedí na zadku a snaží se odlézt od jakési potvory, kterou Synek sotva rozeznává, vidí jenom její oči a zuby. Synek si neuvědomuje, že se mu z úst hrne proud sprostých nadávek, a zamíří pistoli na toho tvora a v běhu, ještě když míjí Doktora, vystřelí.

Doktor prostě stojí; s Doktorem se nedá počítat. To divné zvíře sevře do čelistí Myšákovu nohu. Chystá se mu utrhnout kus masa o velikosti hamburgeru, ale Synek ho zasáhne střelou s dutou špičkou ze svého magnumu, sakra, trochu moc velká frajeřina pro cvičnou střelnici, ale za daných okolností víc než na místě, děkuju pěkně. V rozporu s veškerým očekáváním a fyzikálními zákony však Synkova zázračná střela neudělá do boku té potvory díru o velikosti fotbalového míče. Zázračná střela to zvíře jen odstrčí od Myšákovy nohy; zvíře ani neupadlo. Myšák zavyje bolestí.

Pes se prudce obrátí a zazírá na Synka rudýma očima velkýma jako baseballové míčky. Tlama plná rozeklaných bílých zubů se otevře a chňapne do vzduchu. Z čelistí se odtrhnou provazce šlemu. Zvíře se nahrbí a vykročí vpřed. Je divné, že to vrčení může ještě víc zesílit a být ještě vzteklejší. Je to varování pro Synka: jestli se neotočí a neuteče, je na řadě v jídelníčku.

„Doprdele,“ ucedí Synek a střelí to zvíře rovnou do tlamy. Hlava by se mu měla rozletět na kusy, ale vteřinu poté, co magnum vypálilo, se nic nemění.

A sakra, pomyslí si Synek.

Oči toho tvora podobného psu svítí a jeho odporná, klínovitá hlava jako by se vynořovala ze tmy a vylupovala se do jasného tvaru. Jako by někdo poodhrnul černý závěs, takže Synek uvidí silný krk přecházející do svalnatých ramen a silných předních tlap. Možná je to bod obratu, možná se ukáže, že je ta příšera přece jen zranitelná. Synek si podepře pravé zápěstí levou rukou, zamíří zvířeti na hrudník a odpálí další ránu. Připadá mu, že po výbuchu má uši ucpané vatou. Všechny hřeby v hlavě se rozžhaví jako elektrické spirály a mezi spánky zazpívá ostrá bolest.

Z hrudníku toho tvora vychrlí tmavá krev. Uprostřed bytosti Synka Cantinara propukne čirý, primitivní jásot. Příšera je stále víc vidět, už je tu její široký hřbet a náznak zadních nohou. Není to žádná známá rasa a je vysoká metr čtyřicet, takže je to zvíře velké zhruba jako obrovský vlk. Když zvíře vykročí blíž, Synek znovu vypálí. Jako ozvěna se odněkud zblízka ozve další rána z pistole; kolem hrudníku mu prosviští kulka jako raketová vosa.

Netvor se zapotácí a poklesne na zraněné noze. Zuřivý pohled upírá Synkovi do očí. Ten se odváží ohlédnout a uvidí uprostřed úzké cesty Frňáka v pozici střelce.

„Nečum na mě, střílej!“ zařve Frňák.

Zdá se, že jeho hlas probudil Doktora, který také zvedne paži a zacílí. Potom všichni tři mačkají spoušť a na té úzké lesní cestě to vypadá jako na střelnici v největší špičce. Ten pes (pekelný pes, pomyslí si Synek), kulhavě couvne, otevře hrůznou tlamu a zavyje vzteky a nespokojeností. Ještě než dovyje, přikrčí zadní nohy pod tělem, přeskočí cestu a zmizí mezi stromy.

Synek se musí držet, aby se nezhroutil úlevou a únavou. Doktor se rychle otáčí a dál střílí do tmy za stromy, dokud mu Frňák nepoloží ruku na rameno a neporučí mu, aby přestal. Ve vzduchu je cítit kordit a jakýsi zvířecí puch, pižmový a nechutně sladký. Bledě šedý kouř stoupá temným ovzduším, takže vypadá bílý.

Frňák otočí strhaný obličej k Synkovi, je vidět, že má bělmo karmínově červené. „Tys tu zasranou mrchu trefil, že jo?“ Skrz vatu v uších zní Frňákův hlas potichu a křehce.

„Sakra, to víš že jo. Nejmíň dvakrát, možná třikrát.“

„A Doktor a já jsme ji taky každej trefili. Co to sakra mělo být?“

„Nejspíš to přišlo rovnou z pekla,“ řekne Synek.

Myšák brečí bolestí, a teprve když potřetí opakuje výkřik „Pomozte mi!“, ostatní ho uslyší. Pomalu se belhají po cestě, tisknou si tělo tam, kde to bolí nejvíc, a pak si kleknou před Myšákem. Pravou nohavici džínů má roztrženou a prosáklou krví a obličej má zkřivený bolestí.

„Jste hluší, pitomci?“

„Skoro jo,“ řekne Doktor. „Jenom mi řekni, jestli jsi nějakou nekoupil do nohy.“

„Ne, ale jenom zázrakem.“ Škubne sebou a prudce se nadechne. Procedí vzduch mezi zuby. „Podle toho, jak jste stříleli, chlapi. Věčná škoda, že jste to do něho nenapálili dřív, než mě to kouslo do nohy.“

„Já to trefil,“ ohradí se Synek. „Což je důvod, proč tu nohu vůbec ještě máš.“

Myšák na něj zírá, pak zavrtí hlavou. „Co se stalo Kaiserovi?“

„Spustila se mu červená z nosu a ztratil asi litr krve, potom omdlel,“ informuje ho Synek.

Myšák vzdychne, jako by se divil křehkosti lidských bytostí. „Myslím, že bychom se mohli pokusit vypadnout tady z tý bláznivý díry.“

„Máš nohu v pořádku?“ zeptá se Frňák.

„Není zlomená, pokud se ptáš na tohle. Ale v pořádku taky není.“

„Co je?“ ozve se Doktor.

„Nevím,“ odpoví Myšák. „Na otázky ohledně svýho zdraví neodpovídám chlapům, kteří jsou celí od zvratků.“

„Můžeš jet?“

„Sakra že jo, Frňáku – copak jsi mě někdy viděl ve stavu, kdybych nemohl jet?“

Frňák a Synek se postaví každý z jedné strany, zaberou ze všech sil a zvednou Myšáka na nohy. Když ho pustí, Myšák se odpotácí několik kroků stranou. „To není dobrý,“ řekne.

„Je to skvělý,“ povzbuzuje ho Frňák.

„Frňáku, kamaráde stará, víš, že máš oči úplně jasně červený? Vypadáš jako Drákula, sakra.“

Spěchají, jak to jenom jde. Doktor se chce podívat na Myšákovu nohu; Frňák se chce přesvědčit, jestli Kaiser Bill ještě žije; a všichni chtějí odtud vypadnout na normální vzduch a normální slunce. Hlavy jim třeští, svaly je bolí námahou. Nikdo z nich si nemůže být jist, jestli se to psisko nepřipravuje k dalšímu útoku.

Občas někdo něco prohodí a Synek zatím zvedá Myšákova Fat Boye a tlačí ho k majiteli. Myšák vezme řídítka a opře se do motorky, jen sebou škubne. Frňák a Doktor sbírají svoje stroje a po dalších dvou metrech Synek zvedne z vysoké trávy svoji motorku.

Frňák si uvědomí, že když se blížil k zatáčce, nepodařilo se mu prohlédnout si Černý dům. Vzpomene si, jak Myšák říkal, Ten barák nechce, aby ho někdo viděl, a pomyslí si, že Myšák měl pravdu: Rybář je tam nechtěl, a nechtěl, aby jeho dům někdo viděl. Všechno ostatní mu víří hlavou stejně, jako zavířila jeho Electra Glide, když se mu v hlavě ozval ten ohavný hlas. Frňák si je však jistý aspoň jednou věcí: Jack Sawyer už mu nic zatajovat nebude.

Potom ho napadne něco hrozného a zeptá se: „Chlapi, nestalo se vám něco divnýho – opravdu zvláštního –, než ten pekelnej pes vyskočil z lesa? Myslím kromě těch tělesných záležitostí.“

Podívá se na Doktora a Doktor zrudne. Copak? pomyslí si Frňák.

Myšák řekne: „Jdi se vysrat. O tom nebudu mluvit.“

„Souhlasím s Myšákem,“ řekne Synek.

„Zřejmě to znamená, že ano,“ zahučí Frňák.

Kaiser Bill leží u cesty s očima zavřenýma a vpředu má tělo od úst po pás mokré krví. Vzduch je stále šedivý a lepkavý; zdá se jim, že jejich těla váží snad půl tuny a motorky jedou na olověných kolech. Synek zavede motorku vedle Kaisera ležícího naznak a kopne ho do žeber, nijak něžně.

Kaiser otevře oči a zasténá. „Doprdele, Synku,“ řekne. „Tys mě kopl.“ Víčka se mu zatřepotají, pak zvedne hlavu a všimne si krve, která se mu vsakuje do oblečení. „Co se stalo? Koupil jsem to?“

„Zachoval ses jako hrdina,“ řekne Synek. „Jak ti je?“

„Mizerně. Kam jsem to koupil?“

„Jak to mám vědět?“ odsekne Synek. „Zvedej se, padáme odtud.“

Ostatní projdou kolem. Kaiseru Billovi se podaří vyhrabat na nohy a po dalším dlouhém boji zvedne motorku. Strká ji za ostatními a dumá nad bolestí v hlavě a množstvím krve na šatech. Když projde mezi posledními stromy a připojí se k přátelům, kteří už stojí na silnici číslo 35, připadá si tak lehký, že by mohl létat, a znovu skoro omdlí. „Myslím, že jsem žádnou nekoupil,“ prohlásí.

Nikdo si Kaisera nevšímá. Doktor se Myšáka ptá, jestli nechce do nemocnice.

„Do žádný nemocnice, kámo. Nemocnice zabíjejí lidi.“

„Aspoň mě nech, abych se ti na tu nohu podíval.“

„Fajn, podívej se.“

Doktor si klekne na krajnici a vyhrne Myšákovi nohavici až ke kolenu. Prohmatává nohu překvapivě jemnými prsty, ale Myšák sebou trhne.

„Myšáku,“ řekne Doktor. „V životě jsem neviděl takové psí kousnutí.“

„Já jsem taky v životě takovýho psa neviděl.“

Kaiser se zeptá: „Jakého psa?“

„Na tom zranění je něco divného,“ dumá Doktor. „Potřebuješ antibiotika, a potřebuješ je okamžitě.“

„Ty nemáš antibiotika?“

„Jasně že mám.“

„Tak jedeme k Frňákovi a tam mě můžeš napíchat injekcema od hlavy k patě.“

„Jak si přeješ,“ řekne Doktor.

20

Přibližně ve stejné době, kdy Myšák a Frňák poprvé projeli bez povšimnutí kolem nenápadné odbočky a nápisu zákaz vjezdu, ozve se svým rozčilujícím signálem mobilní telefon Jacka Sawyrea; vezme ho a doufá, že volá Henry Leyden s informací o hlasu z pásky s telefonátem na číslo 911. Identifikace by byla báječná, ale nečeká, že Henry hlas pozná; Rybář – Burnside – je v Potterově věku a Jack nepředpokládá, že by ten starý zloduch žil společenským životem, ať už tady nebo v Teritoriích. Henry však může svýma jemně vyladěnýma ušima pochytit nuance Burnsideova hlasu a popsat, co v něm slyší. Kdybychom nevěděli, že Jackova důvěra v přítelovu schopnost rozeznat odstíny a vzorce, které jiní lidé nevnímají, je oprávněná, připadala by nám ta důvěra stejně iracionální jako víra v kouzla: Jack věří, že odpočatý, osvěžený Henry Leyden pochytí nejméně jednu nebo dvě klíčové podrobnosti ze zážitků nebo charakteru té osoby, které zúží pátrání. Všechno, co Henry pochytí, bude Jacka zajímat.

Pokud ho volá někdo jiný, má v úmyslu se ho rychle zbavit.

Hlas, který odpoví na jeho ohlášení, mu překazí plány. Chce s ním mluvit Fred Marshall a Fred je tak zničený a mluví tak nesouvisle, že ho Jack musí požádat, aby zpomalil a začal znovu.

„Judy znovu přeskakuje,“ říká Fred. „Prostě… blábolí nesmysly a blázní jako dřív, snaží se prodrat se stěnami – panebože, spoutali ji a ona to nesnese, chce pomoct Tyovi, a to všechno kvůli tomu pásku. Kristepane, začíná mi to přerůstat přes hlavu, Jacku, pane Sawyere, myslím to vážně, já vím, že hrozně melu, ale mám opravdu starosti.“

„Nepovídejte mi, že jí někdo poslal pásku z čísla 911,“ řekne Jack.

„Ne, ne… jakou že pásku? Já mluvím o té, kterou dostali do nemocnice dnes. Adresa byla na Judy. Věříte, že ji nechali, aby si ji poslechla? Já toho dr. Spieglemana a tu sestru Jane Bondovou uškrtím. Co to s těmi lidmi je? Přijde páska, oni řeknou, páni, to je pěkná páska, jen si ji poslechněte, paní Marshallová, vydržte, hned se vrátím s kazeťákem. Na psychiatrii? Ani se neobtěžují si to nejdřív poslechnout? Podívejte, nevím sice, co děláte, ale budu vám nesmírně vděčný, jestli vás budu moct vyzvednout a odvézt tam. Mohl byste s ní promluvit. Vy jste jediný člověk, který ji dokáže uklidnit.“

„Nemusíte mě vyzvedávat, protože už tam jedu. Co bylo na tom pásku?“

„Nechápu.“ Fred už mluví mnohem srozumitelněji. „Proč tam jedete beze mě?“

Po vteřině přemýšlení mu Jack řekne čirou lež. „Myslel jsem, že už tam nejspíš budete. To je škoda, že nejste.“

„Měl bych dost rozumu, abych tu pásku prověřil, než bych ji pustil jí. Víte, co tam bylo?“

„Rybář,“ řekne Jack.

„Jak to víte?“

„Moc rád komunikuje,“ odpoví Jack. „Bylo to zlé?“

„To mi povězte vy a pak to budeme vědět oba. Dávám si to dohromady jenom z toho, co jsem pochytil od Judy a co mi pak řekl dr. Spiegleman.“ Hlas Freda Marshalla se začíná třást. „Rybář ji mučil. Věříte tomu? Říkal, Tvůj chlapeček je hrozně osamělý. Potom řekl cosi jako, Prosí a prosí, aby si mohl zavolat domů a pozdravit maminku. Jenomže Judy říká, že měl divný cizí přízvuk nebo nějakou vadu řeči, takže mu bylo těžko rozumět. Potom říká, Pozdrav maminku, Tylere, a Tyler…“ Fredovi se zlomí hlas a Jack slyší, jak bolestně polyká, než se znovu ozve. „Tyler, ach, Tyler byl tak vystresovaný, že dokázal jenom křičet o pomoc.“ V telefonu zazní dlouhé, nejisté nadechnutí. „A plakal, Jacku, plakal.“ Fred, který už nedokáže dál zadržovat city, se rozbrečí naplno, bez zábran. Zalykavě dýchá; Jack poslouchá ty klokotavé, nedůstojné, bezmocné zvuky, které vydávají lidé, když smutek a žal přehluší všechny ostatní city, a srdce mu usedá nad Fredem Marshallem.

Vzlykání poleví. „Promiňte. Někdy mám dojem, že měli nasadit svěrací kazajku mně.“

„Tím pásek končil?“

„Pak se ozval zase on.“ Fred chvilku hlučně dýchá, čistí si myšlenky. „Chlubil se tím, k čemu se chystá. Budou další vrrraždy, a pak další, Ču-dý, všichni se moc pobavíme – Spiegleman mi ten hnus citoval! Děti z French Landingu budou padat jako podťaté kosou. Phod-ťa-té kchosou. Kdo tak mluví? Co je to za osobu?“

„Kéž bych to věděl,“ říká Jack. „Možná tak mluvil schválně, aby naháněl větší strach. Nebo aby zamaskoval vlastní hlas.“ Nikdy svůj hlas nemaskoval, pomyslí si Jack, je příliš samolibý na to, aby se schovával za přízvuk. „Budu muset ten pásek od nemocnice získat a sám si ho poslechnout. A zavolám vám, jakmile se něco dozvím.“

„Ještě něco,“ říká Marshall. „Nejspíš jsem udělal chybu. Asi před hodinou se tu stavil Wendell Green.“

„Všechno, v čem je zapletený Wendell Green, je automaticky chyba. Tak co se stalo?“

„Vypadalo to, jako by o Tylerovi všechno věděl a jenom si to potřeboval u mě potvrdit. Myslel jsem, že se to musel dozvědět od Dalea nebo od státní policie. Ale Dale ještě nic nezveřejnil, že ne?“

„Wendell má síť malých práskačů, kteří mu donášejí informace. Jestli něco ví, tak se to dozvěděl od nich. Co jste mu řekl?“

„Více méně všechno,“ říká Marshall. „Včetně toho pásku. Panebože, já jsem takový pitomec. Ale myslel jsem si, že to nevadí – že se to stejně dostane ven.“

„Frede, řekl jste mu něco o mně?“

„Jenom že vám Judy důvěřuje a že jsme vám oba vděční, že nám pomáháte. A myslím, že jsem taky řekl, že za ní asi dnes odpoledne pojedete.“

„Zmínil jste se o Tylerově čepici?“

„Myslíte, že jsem cvok? Podle mě se ta věc týká jenom vás a Judy. Když něčemu nerozumím, nebudu o tom vykládat Wendellovi Greenovi. Aspoň jsem ho donutil slíbit, aby se držel dál od Judy. Má skvělou pověst, ale mám pocit, že není takový, jak o sobě navykládal.“

„Chcete říct, že je žvanil,“ řekne Jack. „Zůstanu ve spojení.“

Když Fred Marshall zavěsí, vyťuká Jack Henryho číslo.

„Možná se trochu opozdím, Henry. Jedu zrovna do luteránské nemocnice. Judy Marshallová dostala pásku od Rybáře, a jestli mi ji vydají, přinesu ti ji. Děje se tu něco divného – myslím, že na tom Judyině pásku má nějaký cizí přízvuk.“

Henry řekne Jackovi, že není spěch. Ještě ten první pásek neposlouchal a teď počká, dokud Jack nepřijede s tím druhým. Možná uslyší něco užitečného, když si je přehraje těsně po sobě. Aspoň bude moci Jackovi říct, jestli jde o stejného muže. „A o mně si nedělej starosti, Jacku. Za chvíli se tu staví paní Mortonová, odveze mě do KDCU. Dneska mi maže máslíčko na chleba George Rathbun, bejby – šest nebo sedm rozhlasových reklam. ‚Dokonce i slepej pozná, že dnes večer chcete zajít se svou milou, svou dívkou, svým zlatíčkem, svou manželkou, nejlepší přítelkyní v dobrým i zlým, na mmmmmm mňam večeřičku, a není lepší místo, kterým tu svoji kouli na noze víc potěšíte, než Žebírkovej bar u Oblíbenýho bratrance na ulici South Wabash v překrásným městečku La Riviere!‘“

„Koule na noze?“

„Platíte si George Rathbuna, tak dostanete George Rathbuna, s bradavicemi a se vším.“

Jack se zasměje a řekne Henrymu, že se u něj později zastaví, a přidá na sto deset. Co asi udělá Dale, napaří mu pokutu?

Zaparkuje před nemocnicí, místo aby jel dozadu na parkoviště, a pak zamíří přes betonovou plochu dovnitř s hlavou plnou Teritorií a Judy Marshallové. Události se řítí vpřed, nabírají na rychlosti a Jack má pocit, že všechno se sbíhá u Judy – ne, u Judy a u něj. Rybář je vybral pečlivěji než své první tři oběti: Amy St. Pierreová, Johnny Irkenham a Irma Freneauová měli prostě ten správný věk – hodily by se mu jakékoli tři děti – ale Tyler byl syn Judy Marshallové, a tím je výjimečný. Judy zahlédla Teritoria, Jack jimi putoval a Rybář tam žije, jako žijí rakovinné buňky ve zdravém organismu. Rybář poslal Judy pásku, Jackovi odporný dárek. Když byl u Tansy Freneauové, viděl v Judy svůj klíč a dveře, které ten klíč otvírá, a kam jinam ty dveře vedly než do Judyiných Dálav?

Dálavy. Bože, to je pěkné. Přímo krásné.

Achhh… to slovo mu připomene obličej Judy Marshallové, a když uvidí tu tvář, ty dveře ve své mysli, pak ty dveře, které patří jemu a nikomu jinému, se rozletí dokořán a Jack Sawyer se zastaví na betonu dva metry před vchodem do nemocnice, strnulý šokem, strachem a radostným očekáváním.

Těmi dveřmi v jeho hlavě proudí řada nesouvislých obrazů: nehybné obří kolo v lunaparku, policisté ze Santa Moniky hemžící se za žlutou policejní páskou, světlo odrážející se od plešaté hlavy ležícího černocha. Ano, od černé hlavy plešatého muže, kterou opravdu a stoprocentně, přímo zoufale nechce vidět, takže se pořádně podívej, chlapečku, je tu znovu. A ještě kytara, ale ta kytara byla jinde; kytara patřila skvělému, přísnému, konejšivému a neklidnému Speedemu Parkerovi, Bůh mu žehnej, Bůh zatrať jeho oči, Bůh ho miluj, toho Speedyho, který hrábl do strun a zazpíval

Putující Jacku, ó Putující Jacku,

Čeká tě cesta dlouhá,

A ještě delší cesta zpět.

Světy kolem něho se zatočí, světy ve světech a kolem nich další světy, oddělené tenkou membránou složenou z tisíce tisíců dveří, jen vědět, jak je najít. Jedněmi těmi dveřmi, které jsou u Speedyho, proletěla tisícovka tisíců červených pírek, drobných pírek z červenky, ze stovek červenek. Červenka, jako modř červenčího vajíčka, díky Speedy, a písnička, kde se zpívalo Probuď se, vstávej, ty ospalče.

Nebo: Probuď se, vstávej, ty PITOMČE!

Je to bláznivé, ale Jack uslyší ne tak vtipné hulákání George Rathbuna: Dokonce i SLEPEJ by viděl, že se TO blíží, ty BLBČE!

„Ach, opravdu?“ řekne Jack nahlas. Je dobře, že ho neslyší vrchní sestra Jane Bondová, Agent 00 Nula. Je to tvrdá ženská, ale je zároveň nespravedlivá, a kdyby se teď vedle něho objevila, nejspíš by ho vsadila do želez, nacpala sedativy a zatáhla do svého království. „No, vím něco, co nevíš ty, kamaráde: Judy Marshallová má Dvojnici a ta Dvojnice už na ni hodně dlouho šeptá skrz zeď. Není divu, že nakonec začala křičet.“

Zrzavý mládenec v tričku s nápisem arden h. s. baseball rozrazí skutečné dveře dva metry od Jacka a věnuje mu ostražitý, neklidný pohled. Páni, dospělí jsou divní, říká ten pohled; to jsem rád, že jsem mladý. Jelikož je to středoškolák, a nikoli profesionál zabývající se duševním zdravím, nestrčí našeho hrdinu do želez a neodvleče ho nacpaného sedativy do polstrovaného pokoje. Jen si dá pozor, aby se tomu šílenci vyhnul širokým obloukem, a jde dál, i když jeho sebevědomý krok je trochu ztuhlý.

Jde tady o Dvojníky, no jistě. Jack si vynadá do hlupáků a zmáčkne si spánky. Měl to pochopit dávno; měl tomu rozumět okamžitě. Pokud ho něco omlouvalo, pak to, že nejdřív odmítal o tom případu přemýšlet, přestože se ho Speedy snažil probudit, a pak se natolik soustředil na Rybáře, že až do dnešního rána, kdy sledoval svou matku v televizi v baru Sand, vůbec neuvažoval o Dvojníkovi toho netvora. Když byla Judy Marshallová malá, její dvojnice k ní promlouvala membránou mezi dvěma světy; jelikož strach Dvojnice v uplynulém měsíci stále rostl, nezbývalo jí nic jiného, než prostrčit ruce membránou a pořádně Judy zatřást. Protože Jack je jednojediný a žádného Dvojníka nemá, připadl podobný úkol Speedymu. Když se teď zdá, že všechno dává smysl, nemůže Jack uvěřit, že mu trvalo tak dlouho, než uviděl souvislosti.

A proto mu tak vadilo všechno, co mu bránilo stanout před Judy Marshallovou: Judy je dveřmi ke své Dvojnici, k Tylerovi a ke zničení jak Rybáře, tak jeho protiobrazu v Teritoriích, stavitele té satanské, pekelné stavby, kterou vrána Gorg ukázala Tansy Freneauové. To, co se dnes stane na oddělení D, změní svět.

Jackovi bouchá srdce očekáváním, když přechází z plného slunce do rozlehlé okrové haly. Vypadá to, že na židlích sedí stejní pacienti v županech; ve vzdáleném rohu debatují stejní lékaři o obtížném případu, nebo, kdo ví, o té proklaté desáté jamce v ardenském venkovském klubu; před obchodem s dárky zvedají své nádherné, pozorné hlavy stejné lilie tygrovité. To opakování dodá Jackovi jistotu a popožene ho, protože obaluje a skrývá nepředvídatelné události, které na něj čekají v pátém podlaží.

Stejnému znuděnému úředníkovi ukazuje stejné heslo v podobě stejné, možná dokonce totožné zelené karty s nápisem návštěva. Výtah, který překvapivě připomíná výtah v hotelu Ritz na náměstí Vendóme, se poslušně protřese nahoru kolem druhého, třetího a čtvrtého podlaží, v tom rozšafném tempu se chvilku zastaví, aby přibral hubeného mladého lékaře, který vyvolá vzpomínku na Rodericka Ushera, a pak výtah Jacka propustí v pátém, kde se zdá, že to krásné okrové světlo je o odstín nebo dva tmavší než dole v rozlehlé hale. Od výtahu se Jack vydá stejnou trasou, kterou podnikl se svým průvodcem Fredem Marshallem, jde chodbou, pak dvojími dvoukřídlými dveřmi, kolem stanic Gerontologie a Ambulanční oftalmologie a Kartotéka, a blíží se stále víc k tomu netušenému nepředvídatelnému, a chodby jsou stále užší a tmavší a Jack se nakonec vynoří stejně jako předtím ve staletém pokoji s vysokými, přísnými okny a obložením z ořechového dřeva.

A tam se kouzlo zlomí, protože ošetřovatel usazený za naleštěným pultem, osoba, která je momentálně strážcem této říše, je vyšší, mladší a mnohem zamračenější než jeho protějšek z předchozí návštěvy. Když Jack požádá o návštěvu u paní Marshallové, vysoký mladík se pohrdavě podívá na jeho cedulku návštěva a zeptá se, jestli je náhodou příbuzný nebo – další pohled na cedulku – zdravotník. Ani jedno, přizná Jack, ale kdyby se mladík obtěžoval informovat sestru Bondovou, že pan Sawyer si přeje mluvit s paní Marshallovou, sestra Bondová skoro zaručeně rozrazí ty zakázané kovové dveře a pozve ho dovnitř, protože v podstatě totéž udělala včera.

To je všechno moc pěkné, pokud je to náhodou pravda, odvětí mladík, ale sestra Bondová dnes nebude žádné dveře otevírat a zvát někoho dovnitř, protože dneska nemá sestra Bondová službu. Nemohlo to být třeba tím, že když pan Sawyer přišel za paní Marshallovou, byl v doprovodu rodinného příslušníka, řekněme pana Marshalla?

Ano. A kdyby s panem Marshallem promluvil, řekněme telefonicky, pak by na mladíka, který s panem Sawyerem právě s chvályhodnou odpovědností diskutuje, naléhal, aby pana Sawyera okamžitě pustil dovnitř.

To je možné, souhlasí mladík, ale nemocniční předpisy vyžadují, aby technický personál v postavení, v jakém je i mladík, telefonoval ven pouze na základě povolení.

A od koho by to povolení obdržel, přeje si Jack vědět.

Od zastupující vrchní sestry, jmenuje se Racková.

Jack, který se začíná dopalovat, navrhne, aby tedy mladík vyhledal tu skvělou sestru Rackovou a získal požadované povolení, aby věci mohly pokročit směrem, který by si pan Marshall, manžel pacientky, přál.

Ne, mladík nevidí důvod, proč jít tímto směrem, něco takového by bylo žalostnou ztrátou času a vůbec zbytečná námaha. Pan Sawyer není členem rodiny paní Marshallové; proto skvělá sestra Racková za žádných okolností povolení nevydá.

„Dobře,“ řekne Jack a lituje, že nemůže toho protivného ťulpase uškrtit, „takže postoupíme o stupínek výš na administrativním žebříčku, ano? Je tu někde dr. Spiegleman?“

„Mohl by,“ odpoví mladík. „Jak to mám vědět? Dr. Spiegleman mi nevykládá, co dělá.“

Jack ukáže na telefon na konci pultu. „Nečekám, že to víte, čekám, že to zjistíte. Zatelefonujte, okamžitě.“

Mladík se nahrbí k telefonu, obrátí oči v sloup, vyťuká dvě čísla a opře se o pult zády do místnosti. Jack slyší, jak mumlá cosi o Spieglemanovi, vzdychne a pak řekne: „Tak jo, přepoj mě, co se dá dělat.“ Když ho přepojili, zamumlá cosi o Jackovi. Není slyšet, co mu řekli, ale najednou se prudce narovná a pokradmu se vykuleně ohlédne po Jackovi. „Ano, pane. Je teď tady, ano. Vyřídím mu to.“

Položí sluchátko. „Dr. Spiegleman tu bude hned.“ Chlapec – není mu víc než dvacet – couvne a zastrčí ruce do kapes. „Jste ten policajt, co?“

„Který policajt?“ zeptá se Jack stále podrážděně.

„Ten z Kalifornie, co sem přišel a zatkl pana Kinderlinga.“

„Ano, jsem to já.“

„Já jsem z French Landingu a panejo, to byl teda šok. Pro celý městečko. Nikdo by to nehádal. Pan Kinderling? Děláte si srandu? Člověk by nikdy nevěřil, že někdo takový by… však víte, zabíjel lidi.“

„Znal jste ho?“

„No, v takovým městečku jako French Landing se trochu znají všichni, ale nijak zvlášť jsem pana Kinderlinga neznal, jenom jsme se zdravili. Ale znal jsem jeho manželku. Bývala to moje učitelka v nedělní škole.“

Jack si nemůže pomoct a zasměje se tomu absurdnímu spojení, kdy vrahova manželka učí v nedělní církevní škole. Vzpomínka na Wandu Kinderlingovou, která na něj dštila nenávist, když jejího manžela odsoudili, mu smích zarazí, ale už je pozdě. Vidí, že tím mladíka urazil. „Jaká byla?“ zeptá se. „Jako učitelka.“

„Prostě učitelka,“ řekne chlapec. Mluví monotónně, záštiplně. „Nutila nás, abychom se naučili nazpaměť všechny knihy bible.“ Otočí se a zamumlá: „Někteří lidi si myslí, že to neudělal.“

„Co jsi říkal?“

Chlapec se pootočí k Jackovi, ale hledí na hnědou zeď před sebou. „Říkal jsem, že někteří lidi si myslí, že to neudělal. Pan Kinderling. Myslí si, že ho zavřeli, protože byl z malýho města a neměl žádný známosti nahoře.“

„To je zlé,“ konstatuje Jack. „Chceš vědět, proč doopravdy šel pan Kinderling do vězení?“

Chlapec se otočí k Jackovi docela a zahledí se na něj.

„Protože spáchal vraždu a přiznal se. Proto, kvůli ničemu jinému. Na místě činu ho viděli dva svědci a další dva lidé ho viděli v letadle do L. A., zatímco on předtím komusi tvrdil, že letí do Denveru. Nakonec řekl, tak jo, udělal jsem to já. Vždycky jsem chtěl vědět, jaké to je, zabít holku a jednoho dne už jsem to nemohl vydržet, tak jsem si vyjel a zabil dvě děvky. Jeho právník se to snažil uhrát na nepříčetnost, ale porota shledala, že je příčetný, a tak šel do vězení.“

Chlapec skloní hlavu a cosi zamumlá.

„Neslyšel jsem,“ řekne Jack.

„Je spousta možností, jak někoho přinutit k přiznání.“ Chlapec opakuje větu dost hlasitě, aby ji Jack uslyšel.

Potom halou zazní kroky a k Jackovi rázuje s nataženou rukou boubelatý muž v bílém plášti, s brýlemi v ocelových obroučkách a s bradkou. Chlapec se otočil. Příležitost přesvědčit tohoto zřízence, že Jack přiznání z Thornberga Kinderlinga nevymlátil, je pryč. Usměvavý muž v bílém plášti a s bradkou sevře Jackovi ruku, představí se jako dr. Spiegleman a prohlásí, že je mu potěšením seznámit se s tak slavnou figurou. (Figura, figurka, pomyslí si Jack.) O krok za doktorem je muž, kterého si dosud Jack nevšiml, ale teď se ukáže a zahlaholí: „Páni, doktore, víte, co by bylo skvělé? Kdybychom s panem Slavným dělali rozhovor společně. Dvakrát tolik informací za polovinu času – skvělé.“

Jackovi se zatmělo před očima. Do party se přidal Wendell Green.

Jack pozdraví doktora a pak se otočí k druhému muži. „Co tu děláte, Wendelle? Slíbil jste Fredu Marshallovi, že se budete od jeho manželky držet dál.“

Wendell Green zvedne ruce a zhoupne se na patách. „Jsme dneska klidnější, poručíku Sawyere? Nemáme chuť vzít pendrekem tvrdě pracujícího novináře, že ne? Musím říct, že už začínám být unavený těmi věčnými útoky ze strany policie.“

Dr. Spiegleman se na něj zamračí. „Co to povídáte, pane Greene?“

„Včera, ještě než mě jeden policajt praštil baterkou do hlavy, takže jsem ztratil vědomí, mě tady poručík Sawyer udeřil do žaludku, úplně bezdůvodně. Je dobře, že jsem rozumný člověk, jinak bych ho už zažaloval. Ale víte co, doktore? To není můj styl. Věřím, že všechno půjde líp, když budeme navzájem spolupracovat.“

V půli té tirády si Jack pomyslí, A je to v háji, a pohlédne na mladého zřízence. Chlapci hoří oči nenávistí. Ztracený případ: teď už Jack toho kluka nikdy nepřesvědčí, že s Kinderlingem špatně nezacházel. Než Wendell Green dokončí oslavnou řeč, má Jack těch přeslazených falešných řečiček plné zuby.

„Pan Green mi nabídl procenta z příjmu, pokud ho nechám prodat fotografie mrtvoly Irmy Freneauové,“ řekne doktorovi. „To, co žádá teď, je stejně nemyslitelné. Pan Marshall na mě naléhal, abych navštívil jeho manželku, a pan Green mu slíbil, že sem nepřijede.“

„Technicky vzato je to možná pravda,“ připustí Green. „Jako zkušený žurnalista vím, že lidé často říkají věci, které nemyslí vážně a nakonec jich litují. Fred Marshall chápe, že příběh jeho ženy vyjde dřív nebo později na veřejnost.“

„Chápe?“

„Zvlášť ve světle posledního vzkazu od Rybáře,“ říká Green. „Ten pásek dokazuje, že Tyler Marshall je jeho čtvrtou obětí a že je jakýmsi zázrakem ještě naživu. Jak dlouho si myslíte, že to dokážete tutlat? A copak nesouhlasíte s tím, že by chlapcova matka měla mít možnost vysvětlit situaci vlastními slovy?“

„Odmítám, aby mě někdo takto obtěžoval.“ Doktor se na Greena zamračí a na Jacka se varovně podívá. „Pane Greene, nejraději bych vám nařídil, abyste opustil nemocnici. Rád bych probral několik záležitostí s poručíkem Sawyerem, soukromě. Pokud se s poručíkem dokážete na něčem dohodnout, pak je to vaše věc. Já rozhodně nepovolím společné interview s mou pacientkou. Vůbec si nejsem jist, že promluví aspoň s poručíkem Sawyerem. Je klidnější, než byla ráno, ale je stále labilní.“

„Nejlepší způsob, jak jí pomoct s tím problémem, je nechat ji vypovídat se,“ navrhne Green.

„Okamžitě zmlkněte, pane Greene,“ zarazí ho Spiegleman. Dvojitá brada, která se mu boulí nad límcem, dostane sytě růžovou barvu. Přísně se zahledí na Jacka. „Oč přesně žádáte, poručíku?“

„Máte v této nemocnici nějakou kancelář, doktore?“

„Mám.“

„Ideální by bylo, kdybych mohl mluvit tak půl hodiny, možná méně, s paní Marshallovou na bezpečném, tichém místě, kde bude náš rozhovor naprosto důvěrný. Vaše kancelář by k tomu byla asi nejvhodnější. Na oddělení je moc lidí a každou chvíli vás někdo přeruší nebo jiní pacienti poslouchají.“

„Takže v mé kanceláři,“ opakuje Spiegleman.

„Jestli jste k tomu ochoten.“

„Pojďte se mnou,“ svolí doktor. „Pane Greene, laskavě zůstanete tady u tohoto pultu, až vkročíme s poručíkem Sawyerem do chodby.“

„Jak si přejete.“ Green se posměšně ukloní a lehce, téměř tanečním krokem, se přesune k pultu. „Za vaší nepřítomnosti si nepochybně pěkně popovídáme tady s tím příjemným mladým mužem.“

Wendell Green se s úsměvem opře lokty o pult a sleduje, jak Jack a dr. Spiegleman odcházejí z místnosti. Jejich kroky cvakají o dlažbu asi až do poloviny chodby. Potom nastane ticho. Wendell stále s úsměvem změní postoj a zjistí, že zřízenec na něj neskrývaně civí.

„Čtu všechny vaše články,“ vyhrkne chlapec. „Píšete fakt dobře.“

Wendellův úsměv je obrazem ráje. „Příjemný a inteligentní k tomu. To je úžasná kombinace. Povězte mi, jak se jmenujete.“

„Ethan Evans.“

„Ethane, nemáme moc času, takže rovnou k věci. Myslíte si, že odpovědní zástupci tisku by měli mít přístup k informacím, které veřejnost potřebuje?“

„No jasně.“

„A nesouhlasil byste, že informovaný tisk je jednou z našich nejlepších zbraní proti netvorům, jako je Rybář?“

Mezi obočím Ethana Evanse se objeví kolmá vráska. „Zbraň?“

„Řeknu vám to takto. Není snad pravda, že čím víc o Rybářovi víme, tím lepší máme šanci ho zastavit?“

Chlapec přikyvuje a vráska zmizí.

„Povězte mi, myslíte si, že doktor dovolí Sawyerovi, aby použil jeho kancelář?“

„Nejspíš jo,“ řekne Evans. „Ale nelíbí se mi, jak ten Sawyer pracuje. To je policejní brutalita. Klidně vymlátějí z člověka přiznání. To je brutalita.“

„Mám na vás další otázku. Vlastně dvě otázky. Má kancelář dr. Spieglemana nějaký přístěnek? A je nějaký způsob, jak byste mě tam mohl zavést, aniž bychom prošli tou chodbou?“

„Aha.“ Evansovy kalné oči na chvilku zasvítí porozuměním. „Vy chcete poslouchat.“

„Poslouchat a nahrávat.“ Wendell Green poklepe na kapsu, ve které má kazetový magnetofon. „Pro dobro široké veřejnosti, Bůh žehnej všem.“

„No, možná jo,“ zaváhá chlapec. „Ale dr. Spiegleman, on…“

Na ukazováku pravé ruky Wendella Greena se jako mávnutím kouzelného proutku objeví smotaná složená dvacetidolarovka. „Jednejte rychle a dr. Spiegleman se nikdy nic nedoví. Rozuměno, Ethane?“

Ethan Evans vytrhne bankovku Wendellovi z ruky a naznačí mu, aby zašel za pult, kde otevře jakési dveře. „Pojďte, honem.“

Na obou koncích tmavé chodby svítí slabá světla. Dr. Spiegleman řekne: „Předpokládám, že manžel mé pacientky vám pověděl o tom pásku, který dostala dnes ráno.“

„Pověděl. Jak se to sem dostalo, víte to?“

„Věřte mi, poručíku, když jsem viděl, jaký účinek to mělo na paní Marshallovou, a sám jsem si to poslechl, snažil jsem se dozvědět, jak se k ní pásek dostal. Všechna naše pošta prochází nemocniční podatelnou, než ji doručíme, všechna, to znamená jak pro pacienty, tak pro zdravotnický personál nebo kanceláře. Z podatelny ji roznáší adresátům několik dobrovolníků. Předpokládám, že balíček s páskou byl v podatelně, když tam dnes ráno nahlédl některý dobrovolník. Jelikož bylo na balíčku místo adresy jen jméno pacientky, dobrovolník šel do naší informační kanceláře. Jedna z dívek mu pacientku vyhledala.“

„Neměl by se s vámi někdo poradit, než dáte Judy pásku a přehrávač?“

„Jistěže. Sestra Bondová by to provedla ihned, ale dnes nemá službu. Sestra Racková, která slouží, předpokládala, že na adrese je uvedena přezdívka z dětství, a myslela si proto, že některý dávný přítel paní Marshallové poslal hudbu, aby ji rozveselil. A na sesterně je přehrávač, takže pásku rovnou strčila do něj a předala ho paní Marshallové.“

V šeru na chodbě doktorovy oči trpce zablýsknou. „Umíte si představit to peklo, jaké potom vypuklo. Paní Marshallová upadla do stavu, ve kterém byla hospitalizována, což znamená řadu znepokojivých příznaků. Naštěstí jsem byl náhodou v nemocnici, takže když jsem slyšel, co se stalo, nařídil jsem sedativa a umístil ji do bezpečné místnosti. Bezpečná místnost, poručíku, má polstrované stěny – paní Marshallová si otevřela rány na prstech a já nechtěl, aby si ublížila ještě víc. Jakmile zaúčinkovala sedativa, šel jsem dovnitř a promluvil s ní. Poslechl si ten pásek. Možná jsem měl okamžitě zavolat policii, ale hlavní povinnosti mám vůči pacientce, takže jsem zavolal panu Marshallovi.“

„Odkud?“

„Z té bezpečné místnosti, mobilním telefonem. Pan Marshall samozřejmě žádal, aby si mohl promluvit s manželkou, a ona chtěla mluvit s ním. Během jejich rozhovoru se velmi rozrušila, takže jsem jí musel dát další mírná sedativa. Když se uklidnila, vyšel jsem z místnosti a znovu zavolal panu Marshallovi a řekl mu přesněji, co pásek obsahoval. Chcete si ho poslechnout?“

„Teď ne, doktore, díky. Ale chci se vás zeptat na jednu věc.“

„Ptejte se.“

„Fred Marshall se pokusil napodobit, jak jste reprodukoval přízvuk toho muže, který pásek poslal. Připomínal vám ten přízvuk něco? Nebyl třeba německý?“

„Přemýšlel jsem o tom. Trochu to znělo jako německá výslovnost angličtiny, ale ne úplně. Pokud by to mělo něco připomínat, tak Francouze, který mluví anglicky a snaží se o německý přízvuk, jestli vám to dává smysl. Ale ve skutečnosti jsem nikdy nic podobného neslyšel.“

Od začátku rozhovoru si dr. Spiegleman Jacka měří pohledem a hodnotí ho podle měřítek, o kterých Jack nemá ani zdání. Zachovává neutrální a neosobní výraz jako dopravní policista. „Pan Marshall mě informoval, že vám chce zavolat. Zdá se, že se mezi vámi a paní Marshallovou vytvořilo dost neobvyklé pouto. Respektuje vaše umění v tom, co děláte, což by se i dalo očekávat, ale ona vám zřejmě navíc důvěřuje. Pan Marshall žádá, abychom vám dovolili promluvit s jeho ženou, a jeho žena mi tvrdí, že s vámi musí mluvit.“

„Tak by to pro vás neměl být problém, nechat mě s ní o samotě půl hodiny hovořit.“

Úsměv dr. Spieglemana zmizí tak rychle, jak se objevil. „Moje pacientka a její manžel vám důvěřují, poručíku Sawyere, ale o to nejde. Jde o to, jestli vám důvěřuji já.“

„V čem mi máte důvěřovat?“

„Ve spoustě věcí. Zejména jestli budete jednat v nejlepším zájmu mé pacientky. Jestli ji nebudete zbytečně rozrušovat nebo dávat falešné naděje. U mojí pacientky se rozvinula řada představ, které se soustředí na existenci jiného světa, který jaksi přiléhá k tomu našemu. Myslí si, že v tom jiném světě drží jako zajatce jejího syna. Musím vám říct, poručíku, že moje pacientka i její manžel věří, že vy ten fantaskní svět znáte – tedy, moje pacientka přijímá tu domněnku bez výhrad a její manžel ji přijímá jen prozatím, jelikož tím uklidňuje svou manželku.“

„Rozumím.“ Je jenom jediná věc, kterou Jack může nyní doktorovi povědět, a řekne ji. „Vy byste měl zase pochopit, že během všech svých rozhovorů s Marshallovými jsem jednal jako neoficiální konzultant policejního oddělení ve French Landingu a tamějšího velitele Dalea Gilbertsona.“

„Neoficiální konzultant.“

„Velitel Gilbertson mě už nějakou dobu žádal, abych mu dělal poradce při vedení vyšetřování případu Rybář, a před dvěma dny, když zmizel Tyler Marshall, jsem nakonec souhlasil, že udělám, co budu moct. Nemám vůbec žádné oficiální postavení. Jenom se dělím s velitelem a jeho lidmi o své zkušenosti.“

„Dovolte, abych byl upřímný, poručíku. Vy jste Marshallovy oklamal, když jste tvrdil, že znáte ten fantaskní svět paní Marshallové?“

„Odpovím vám takto, doktore. Z toho pásku víme, že Rybář drží Tylera Marshalla opravdu v zajetí. Mohli bychom říct, že už není v tomto světě, ale v Rybářově světě.“

Dr. Spiegleman povytáhne obočí.

„Myslíte, že ten netvor obývá stejný vesmír jako my?“ ptá se Jack. „Já si to nemyslím a vy taky ne. Rybář žije ve svém vlastním světě, jenž funguje na fantasticky podrobných pravidlech, která si časem vypracoval. Se vší úctou, díky svým zkušenostem znám ta pravidla mnohem lépe než Marshallovi, policie a dokonce i vy, pokud jste hodně nepracoval s psychopatickými zločinci. Promiňte, jestli to zní nafoukaně, tak to rozhodně nemyslím.“

„Mluvíte o profilech zločinců? O něčem takovém?“

„Před lety mě pozvali do zvláštní jednotky pro profilování, kterou vede FBI, a hodně jsem se tam naučil, ale to, o čem teď mluvím, sahá mnohem dál než profil zločince.“ To je nejméně výstižný výraz roku, řekne si Jack. Teď je míček na vaší straně, doktore.

Spiegleman pomalu přikývne. Ve sklech brýlí mu vzdáleně blýskne. „Myslím, že chápu, ano.“ Uvažuje. Vzdychne, zkříží ruce na prsou a ještě chvíli přemýšlí. Potom zvedne oči k Jackovi. „Dobrá. Dovolím vám, abyste ji navštívil. O samotě. V mé kanceláři. Třicet minut. Nechtěl bych stát v cestě pokročilým vyšetřovacím metodám.“

„Děkuju vám,“ říká Jack. „Nesmírně to pomůže, slibuji vám.“

„Jsem psychiatrem už moc dlouho na to, abych takovým slibům věřil, poručíku Sawyere, ale doufám, že se vám podaří zachránit Tylera Marshalla. Teď vás odvedu do kanceláře. Tam počkáte, já zatím dojdu pro pacientku a přivedu ji jinou chodbou, bude to trochu rychlejší.“

Dr. Spiegleman odpochoduje na konec tmavé chodby a zabočí vlevo, potom znovu vlevo, vytáhne z kapsy silný svazek klíčů a otevře neoznačené dveře. Jack vejde za ním do místnosti, která vypadá, jako by vznikla spojením dvou malých kanceláří. Půlku místnosti zabírá dlouhý dřevěný stůl, židle, kávový stolek se skleněnou deskou zaskládanou časopisy, a kartotéka; druhou půlku okupuje pohovka a kožené křeslo u její hlavy. Stěny zdobí plakáty Georgie O’Keefeové. Za stolem jsou dveře, o kterých Jack předpokládá, že vedou do komory; dveře přímo naproti, za křeslem a uprostřed mezi dvěma půlkami místnosti vypadají, že vedou do přilehlé místnosti.

„Jak vidíte,“ říká dr. Spiegleman, „používám tuto místnost jako kancelář a pomocnou ordinaci. Většina mých pacientů sem vchází přes čekárnu a já přivedu paní Marshallovou stejnou cestou. Dejte mi dvě nebo tři minuty.“

Jack mu poděkuje a doktor odspěchá čekárnou ven.

Wendell Green, ukrytý v komoře, vytáhne kazetový magnetofon z kapsy saka a přitiskne ho, stejně jako své ucho, ke dveřím. Palec má nachystaný na knoflíku record a srdce mu uhání jako splašené. Nejvýznačnější žurnalista západního Wisconsinu je opět v akci, koná povinnost pro člověka z ulice. Věčná škoda, že je v té komoře taková tma, ale nacpat se do černé díry není první oběť, kterou Wendell přinesl svému svatému poslání; kromě toho potřebuje vidět akorát červené světýlko na magnetofonu.

Potom se dostaví překvapení: i když doktor Spiegleman odešel z místnosti, ozve se jeho hlas, který chce poručíka Sawyera. Jak se ten freudiánský pošuk vrátil, když neotevřel ani nezavřel dveře, a co se stalo s Judy Marshallovou?

Poručíku Sawyere, musím s vámi mluvit Vezměte sluchátko. Máte telefon a vypadá to naléhavě.

Jistěže – je na interkomu. Kdo může volat Jackovi Sawyerovi, a proč tak nahonem? Wendell doufá, že Zlatý chlapec zmáčkne na telefonu tlačítko reproduktor, ale Zlatý chlapec to bohužel neudělá a Wendell se musí spokojit pouze s půlkou rozhovoru.

„Telefon?“ zeptá se Jack. „Od koho?“

„Odmítl se představit,“ říká doktor. „Někdo, komu jste řekl, že budete na oddělení D.“

Frňák s novinkami o Černém domě. „Jak si ten telefon převezmu?“

„Jenom zmáčkněte to blikající tlačítko,“ říká doktor. „Linka jedna. Paní Marshallovou přivedu, až uvidím, že jste zavěsil.“

Jack stiskne knoflík a řekne: „Jack Sawyer.“

„Díky Bohu,“ ozve se Frňák St. Pierre svým medovým a prokouřeným hlasem. „Hej, chlape, musíš ke mně přijet, čím dřív, tím líp. Všechno je v háji.“

„Našli jste ho?“

„No jo, našli jsme Černej dům, to je fakt. Ne že by nás nějak vítal. Ten barák chce zůstat schovanej a dává to člověku pěkně pocítit. Někteří chlapci jsou zranění. Většina z nás se dá zase do kupy, ale Myšák, to nevím. Kousl ho nějakej hroznej pes, pokud to byl pes, o čemž pochybuju. Doktor udělal, co mohl, ale… Sakra, ten chlap ztrácí rozum a nechce nám dovolit, abychom ho odvezli do nemocnice.“

„Frňáku, proč ho tam prostě neodvezete, když to potřebuje?“

„To není náš styl. Myšák nevkročil do nemocnice od chvíle, kdy mu v jedný takový zhebnul táta. Má dvakrát větší hrůzu z nemocnic než z toho, co se mu děje s nohou. Jestli ho odvezeme do všeobecný nemocnice v La Riviere, nejspíš se odporoučí přímo na pohotovosti.“

„A když to přežije, nikdy vám neodpustí.“

„Přesně tak. Za jak dlouho tu budeš?“

„Ještě musím navštívit tu ženu, o které jsem vám vyprávěl. Možná za hodinu – určitě to nebude trvat o moc déle.“

„Copak jsi mě neslyšel? Myšák nám tu umírá. Musíme si povědět spoustu věcí.“

„Souhlasím,“ říká Jack. „Pracuj na tom se mnou, Frňáku.“ Zavěsí, otočí se ke dveřím poblíž křesla a čeká, až se jeho svět změní.

Co to sakra mělo znamenat? diví se Wendell. Vyplácal dvě minuty pásku na konverzaci mezi Jackem Sawyerem a tím pitomcem z pivovaru, který mu zkazil film, co mu měl zaplatit pěkné auto a pohodlný dům na kopci nad řekou, a dostal za to akorát bezcenné kecy. Wendell si zaslouží pěkné auto a pohodlný dům, zasloužil si je už nejméně třikrát a ten pocit, že ho ošidili, v něm vyvolává zášť. Zlatí chlapci dostanou všechno na diamantovém podnose, lidi se můžou přerazit, aby jim cpali věci, které oni stejně nepotřebují, ale legendární pracující smolař a džentlmen tisku jako Wendell Green? Wendella Greena stálo dvacet babek, aby se mohl schovat v tmavé, těsné komoře, jen aby dělal svou práci!

Zasvědí ho uši, když uslyší, že se dveře otevřely. Červené světélko svítí, věrný nahrávač prohání čerstvou pásku z cívky na cívku a to, co se teď stane, všechno změní: Wendellovo břicho, ten neomylný orgán a nejlepší přítel, hřeje a ujišťuje, že brzy zavládne spravedlnost.

Hlas dr. Spieglemana proniká dveřmi od komory a zapisuje se na běžící pásek: „Teď vás nechám oba o samotě.“

Zlatý chlapec: „Děkuji vám, doktore. Jsem vám velmi vděčný.“

Dr. Spiegleman: „Třicet minut, ano? To znamená, že se vrátím, hmm, ve dvě deset.“

Zlatý chlapec: „Výborně.“

Dveře se tiše zavřou, cvakne západka. Potom je dlouhé vteřiny ticho. Proč spolu nemluví? Ale jistě… otázka se zodpoví sama. Čekají, až ten tlusťoch Spiegleman vypadne z doslechu.

Ach, to je prostě lahůdka, to je ono! Tiché kroky Zlatého chlapce, který jde ke dveřím, vyloženě potvrzují reportérovo tušení. Ó břicho Wendella Greena, ó nástroji báječný a spolehlivý, opět jsi vyhmátlo materiál pro novináře! Wendell poslouchá, nahrávač nahrává to, co se nevyhnutelně ozve vzápětí: cvaknutí zámku.

Judy Marshallová: „Nezapomeňte na dveře za vámi.“

Zlatý chlapec: „Jak se máte?“

Judy Marshallová: „Mnohem, mnohem lépe, když jste tady. Ty dveře, Jacku.“

Další kroky, další nepochybný zvuk zapadajícího zámku.

Chlapec, kterého čeká zruinování: „Myslel jsem na vás celý den. Myslel jsem na tohle.“

Ta běhna, ta kurva, ta děvka: „Stačí půl hodiny?“

Ten, kdo uvízl v pasti na medvědy: „Jestli ne, tak bude muset prostě bouchat na dveře.“

Wendell se sotva ovládne, aby nevrněl blahem. Ti dva lidé se ve skutečnosti chystají na sex, strhají si šaty a rozdají si to jako zvířata. Páni, to bude odplata! Až s ním Wendell Green skoncuje, bude mít Jack Sawyer horší pověst než Rybář.

Judy má unavené oči, zplihlé vlasy a špičky prstů ovázané tou zneklidňující bílou fáčovinou, ale její tvář, kromě toho, že je obrazem hloubky jejích pocitů, vyzařuje čistou, těžce nabytou krásu fantastické síly, kterou v sobě sebrala, aby si zasloužila, co viděla. Jackovi Judy Marshallová připadá jako neprávem vězněná královna. Nemocniční župan a vybledlá noční košile její vrozenou ušlechtilost nezakrývají, naopak zdůrazňují. Jack od ní odtrhne oči jen na tak dlouho, aby zamkl druhé dveře, a pak udělá krok směrem k ní.

Vidí, že jí nemůže říct nic, co by už nevěděla. Judy dokončí pohyb, který on začal; vyjde k němu a natáhne ruce.

„Myslel jsem na vás celý den,“ řekne a vezme ji za ruce. „Myslel jsem na tohle.“

V její odpovědi je obsaženo všechno, co přišla spatřit, všechno, co musejí udělat. „Stačí půl hodiny?“

„Jestli ne, tak bude muset prostě bouchat na dveře.“

Usmějí se; zmáčkne mu prsty. „Tak ať bouchá.“ Nepatrně, lehounce ho přitáhne a Jackovi bouchá srdce, protože očekává objetí.

Ona však udělá něco mnohem neobvyklejšího, než je obyčejné objetí: skloní hlavu a dvěma lehkými, letmými pohyby rtů mu políbí ruce. Pak si přitiskne hřbet jeho pravačky k tváři a ustoupí. Oči jí hoří. „Víte o té pásce.“

Přikývne.

„Rozzuřila jsem se, když jsem ji slyšela, ale byla to chyba, že mi ji poslal. Příliš na mě tlačí. Protože jsem se stala zase tím děckem, které poslouchá jiné dítě, které mu šepotá skrz zeď. Zešílela jsem a pokusila se tu zeď roztrhnout. Slyšela jsem, jak můj syn volá o pomoc. A on tam byl – na druhé straně té zdi. Tam, kam musíte jít.“

„Kam musíme jít.“

„Kam musíme jít. Ano. Ale já tou zdí neprojdu a vy ano. Takže vás čeká práce, nejdůležitější práce, jaká může být. Musíte najít Tye a musíte zastavit abbalah. Nevím vlastně, co to je, ale zastavit to je váš úkol. Říkám to správně: jste žandár?“

„Říkáte to správně,“ souhlasí Jack. „Jsem žandár. Proto je to můj úkol.“

„Pak je to také správně. Musíte zničit Gorga a jeho velitele, pana Munshuna. Není to jeho opravdové jméno, ale tak zní: pan Munshun. Když jsem zešílela a snažila se prodrat světem, řekla mi to, mohla mi šeptat rovnou do ucha. Byla jsem tak blízko!“

Co si Wendell Green, s uchem a otáčejícím se magnetofonem přitištěnými ke dveřím, z toho rozhovoru vybere? Je to něco docela jiného, než očekával: zvířecí mručení a sténání touhy, která je překotně uspokojována. Wendell Green skřípe zuby a nespokojeně protahuje obličej.

„Jsem šťastný, že jste se nechala vidět,“ řekne Jack. „Jste úžasná lidská bytost. Ani jeden člověk z tisíce by nepochopil, co to znamená, natož aby to udělal.“

„Moc mluvíte,“ říká Judy.

„Chci tím říct, že vás miluji.“

„Svým způsobem mě milujete. Ale víte co? Už tím, že jste sem přišel, jste ze mě učinil víc, než jsem byla. Vychází z vás nějaký paprsek a já jsem v tom paprsku prostě uvízla. Jacku, vy jste tam žil, a já tam dokázala jenom na chvíli nahlédnout. To však stačí. Jsem spokojená. Vy a oddělení D jste mě nechali putovat.“

„Nechalo vás putovat to, co máte v sobě.“

„Dobrá, třikrát hurá důkladně zkoumanému šílenství. Už je čas. Musíte být žandár. Já můžu jenom na půl cesty, ale vy budete potřebovat všechnu sílu.“

„Myslím, že vás vlastní síla překvapí.“

„Vezměte mě za ruce a udělejte to, Jacku. Do toho. Ona čeká a já vás jí musím předat. Víte přece, jak se jmenuje, že?“

Jack otevře ústa, ale nemůže promluvit. Do těla mu vproudí síla, která jako by vycházela ze středu země, vžene mu elektřinu do žil, napne kůži na hlavě, přivaří jeho roztřesené prsty k prstům Judy Marshallové, které se také chvějí. Všechny tělesné dutiny ovládne pocit nezměrné lehkosti a pohyblivosti; zároveň si ještě nikdy nebyl tak vědom pevnosti svého těla, jeho neochoty létat. Když odcházejí, pomyslí si, že to bude jako start rakety. Zdá se, že podlaha pod nohama vibruje.

Podaří se mu podívat se podél své paže na Judy Marshallovou, která se zaklání s hlavou rovnoběžně s třesoucí se podlahou, oči má zavřené a vítězně se usmívá. Obklopuje ji aura chvějivého bílého světla. Její krásná kolena, její nohy svítí pod lemem staré modré košile, její bosé nohy pevně stojí. Světlo se chvěje i kolem něj. To všechno vychází z ní, pomyslí si Jack, a taky z –

Vzduchem zazní jakýsi šum a plakáty Georgie O’Keeffeové odletí ze stěn. Nízká pohovka se odsune od zdi; papíry zavíří z roztancovaného stolu. Tyčová halogenová lampa padne na zem. V celé nemocnici, v každém podlaží, v každém pokoji a oddělení vibrují postele, televizorům zčernají obrazovky, přístroje zařinčí na podnosech, světla blikají. Hračky padají v obchodě z polic a vázy s vysokými liliemi se sunou po mramorových deskách. V pátém podlaží vybuchnou žárovky jako spršky zlatých jisker.

Hučení hurikánu sílí a sílí a s tím hukotem se objeví široká, širokánská světelná plocha, která se okamžitě stáhne ve světelnou tečku a vzápětí zmizí. Zmizel také Jack Sawyer a z komory zmizel rovněž Wendell Green.

Teritoria ho nasála, odfouklo ho to z jednoho světa a nasálo do jiného, odvleklo a odtáhlo, kámo, tohle je stokrát silnější než jednoduchý, známý skok. Jack leží a dívá se vzhůru na zvlněné bílé plátno, které plácá jako roztržená plachta. Před čtvrt vteřinou viděl jiné bílé plátno utkané z čistého světla a nebylo to opravdové plátno jako tohle. Obklopuje ho měkké, voňavé ovzduší. Nejdřív si uvědomuje jen to, že ho někdo drží za pravou ruku, a pak to, že vedle něj leží úžasná žena. Judy Marshallová. Ne, není to Judy Marshallová, kterou miluje, tedy svým způsobem miluje, ale je to jiná úžasná žena, která kdysi šeptala Judy skrz zeď noci a nedávno ji přitáhla mnohem blíž. Už se chystal vyslovit její jméno, když –

V zorném poli se mu objeví líbezný obličej, který je a zároveň není podobný Judy Marshallové. Otáčel se na stejném soustruhu, pekl ve stejné peci, tesal ho stejný zručný sochař, ale jemněji, lehčí a mazlivější rukou. Jack se nemůže pohnout úžasem. Sotva dokáže dýchat. Ta žena, jejíž tvář se nad ním vznáší s mírně netrpělivým úsměvem, nikdy neporodila dítě, nikdy neputovala mimo svá rodná Teritoria, nikdy neletěla v letadle, nejela v autě, nezapnula televizi, nevytahovala zmrzlinu z mrazničky ani nepoužila mikrovlnku: a září z ní duch a vnitřní půvab. Je osvětlená zevnitř, jak Jack vidí.

Humor, něha, soucit, inteligence, síla jí září v očích a promlouvají z křivek jejích úst, z každého rysu obličeje. Jack ví, jak se jmenuje, a její jméno se k ní dokonale hodí. Jackovi připadá, že se do té ženy okamžitě zamiloval, že se na místě stal jejím vazalem, a konečně zjistí, že dokáže vyslovit její dokonalé jméno:

Sofie.

21

„Sofie.“

Stále ji drží za ruku, vstane a ona vstane s ním. Nohy se mu třesou. Oči ho pálí a připadá mu, že se mu nevejdou do očních důlků. Je vystrašený, ale naprosto stejnou mírou je také rozradostněný. Srdce mu bouchá, ale ach jak příjemně. Na druhý pokus se mu podaří vyslovit její jméno trochu hlasitěji, ale hlas má pořád ještě slabý a rty necitlivé, jako by je měl obložené ledem. Mluví jako člověk, který se právě vzpamatovává po tvrdé ráně do břicha.

„Ano.“

„Sofie.“

„Ano.“

„Sofie.“

„Ano.“

Je v tom cosi podivně povědomého, v tom, jak zas a znovu opakuje její jméno a ona mu odpovídá jednoduchým slovem. Je to povědomé a legrační. A pak mu to dojde: jedna taková scéna, skoro totožná, se odehrává v Postrachu Rokle mrtvého lesa, v té scéně jeden štamgast ze saloonu Líná osma poslal Billa Townse do bezvědomí ranou lahví od whisky. Lily, která hrála líbeznou Nancy O’Nealovou, mu chrstne do tváře kýbl vody, a když se Bill posadí, pak –

„Je to legrační,“ říká Jack. „Povedená scéna. Měli bychom se smát.“

Sofie se nepatrně pousměje: „Ano.“

„Smát jako blázni.“

„Ano.“

„Jako cvoci.“

„Ano.“

„Já už nemluvím anglicky, že?“

„Ne.“

Na jejích modrých očích pozná dvě věci. Za prvé že nezná slovo anglicky. Za druhé že přesně ví, co má na mysli.

„Sofie.“

„Ano.“

„Sofie, Sofie, Sofie.“

Snaží se pochopit, že je to skutečnost. Snaží se tu skutečnost uchopit přímo rukama.

Úsměv jí rozsvítí tvář a rozšíří ústa. Jack si pomyslí, jaké by to bylo, políbit ta ústa, a kolena mu zeslábnou. Najednou je mu zase čtrnáct a uvažuje, jestli se odváží své dívce vlepit pusu, až ji doprovodí domů.

„Ano – ano – ano,“ řekne ona a usmívá se stále víc. A potom: „Už jsi to pochopil? Chápeš, že jsi tady, a jak ses sem dostal?“

Všude nad ním a kolem něj se nadouvá jemná bílá látka, pleská a vzdychá jako dech živé bytosti. Tvář mu ovívá půl tuctu různých průvanů a připomínají mu, že si z toho druhého světa přinesl vrstvu potu a ten páchne. Rychlými pohyby si ho loktem setře z čela a tváří, protože ji nechce ztratit z očí na moc dlouho.

Jsou v jakémsi stanu. Je obrovský – má mnoho oddílů – a Jack si maně vzpomene na pavilon, ve kterém umírala královna Teritorií, dvojnice jeho matky. Ten pavilon překypoval barvami, byla v něm spousta pokojů, voněl kadidlem a smutkem (protože se zdálo, že smrt královny je nevyhnutelná – byla to jen záležitost času). Tento stan je vybledlý a potrhaný. Ve stěnách a stropu je plno děr a v místech, jež drží pohromadě, je bílá látka tak tenká, že Jack vidí skrz až na jakýsi kopec a stromy, které na něm rostou. Když zafouká vítr, na okrajích děr se zatřepotají cáry látky. Přímo nad hlavou vidí jakýsi hnědavý obrys. Je to kříž.

„Jacku, chápeš, jak ses –“

„Ano. Přeskočil jsem.“ Jenže z úst mu vyšlo jiné slovo. Jeho doslovný význam by snad zněl obzorová cesta. „A zdá se, že jsem sebou vtáhl spoustu věcí od Spieglemana.“ Skloní se a zdvihne plochý kámen, na kterém je vyryta květina. „V mém světě to byla určitě grafika od Georgie O’Keeffeové. A tohle –“ Ukáže na zčernalou, uhaslou louč opřenou o křehkou stěnu pavilonu. „Myslím, že to byla –“ Ale v tomto světě nejsou potřebná slova a to, co mu z úst vyjde, zní ošklivě jako německá kletba: „– halogenová lampa.“

Sofie se zamračí. „Hal-do-jenová… pampa? Pumpa?“

Ucítí, že se mu znecitlivělé rty rozšíří úsměvem. „To nic.“

„Ale je ti dobře.“

Jack chápe, že ona potřebuje, aby byl v pořádku, a tak řekne, že mu je dobře, i když není. Je mu zle a je rád, že je mu zle. Je z něho zamilovaný strejda, jinak to nejde říct. Když se nepočítá, co cítil ke své matce – a to byl úplně jiný druh lásky, ať si freudisté myslí, co chtějí –, něco takového se mu stalo poprvé. Ach, samozřejmě si už dřív myslel, že je zamilovaný a zase odmilovaný, ale to bylo dřív. Než uviděl její chladně modré oči, její úsměv a dokonce ty mihotavé stíny, které vrhá roztrhaný stan a které jí poletují přes tvář jako hejno rybek. V této chvíli by se pokusil přeletět horu, kdyby ho o to požádala, nebo projít lesním požárem nebo jí přinést polární led, aby si ochladila čaj, a to všechno dohromady znamená, že není v pořádku.

Ale ona potřebuje, aby byl.

Tyler potřebuje, aby byl.

Jsem žandár, pomyslí si. Nejdřív se mu zdá, že něco takového je ve srovnání s její krásou – s tím, že je skutečná – nepodstatné, ale pak žandár nabývá vrchu. Jako vždycky. Co jiného ho sem vlastně přivedlo? Proti jeho vůli a pevným úmyslům?

„Jacku?“

„Ano, jsem v pořádku. Už dřív jsem několikrát přeskočil.“ Ale nikdy k takové kráse, pomyslí si. V tom je ta potíž. Ty jsi ta potíž, má paní.

„Ano. Přicházet a odcházet, v tom je tvé nadání. Jedno z tvých nadání. To mi řekli.“

„Kdo?“

„Za chvíli,“ řekne. „Za chvíli. Čeká nás spousta práce, ale já asi potřebuji ještě chvilku. Víš… trochu jsi mi vzal dech.“

Jack je nesmírně rád, že to slyší. Vidí, že ji pořád drží za ruku, a tak ji políbí, stejně jako ve světě za zdí tohoto světa ona políbila zase jeho ruce, a když to dělá, všimne si jemné síťky, která chrání špičky tří prstů. Lituje, že se neodváží vzít ji do náručí, jenže ona ho odrazuje: svou krásou i svou vznešeností. Je o něco vyšší než Judy – tak o pět centimetrů, víc jistě ne – a má světlejší vlasy, ze zlomeného hřebene splývá pramen odstínu zlatého jako nečištěný med. Má na sobě jednoduché bavlněné šaty, bílé a lemované modrou stuhou, která se jí hodí k očím. U krku úzký výstřih ve tvaru V. Okraj šatů sahá těsně pod kolena. Je bosa, ale kolem jednoho kotníku má stříbrný nákotníček, tenounký, že je skoro neviditelný. Má plnější prsa než Judy a je trochu širší v bocích. Sestry, dalo by se říct, jenže mají na nose úplně stejné pihy a přes hřbet levé ruky se táhne stejná bílá jizva. Způsobily je různé nehody, o tom Jack nepochybuje, ale zároveň nepochybuje o tom, že se ty nehody staly ve stejný den a stejnou hodinu.

„Jsi její dvojnice. Dvojnice Judy Marshallové.“ Jenomže slovo, které vyjde z jeho úst, není dvojnice; je to neuvěřitelné, až k zbláznění, ale to slovo zní jako harfa. Později ho napadne, že harfa má struny blízko u sebe, stačí natáhnout prst, a řekne si, že to slovo vůbec není hloupé.

Sofie skloní hlavu, svěsí koutky úst, ale pak hlavu zase zvedne a pokusí se o úsměv. „Judy. Na druhé straně zdi. Když jsme byly malé, Jacku, často jsme spolu hovořily. A hovořily jsme, i když jsme vyrostly, jenže to jsme spolu mluvily ve snech.“ Jack se poleká, když jí do očí vstoupí slzy a ty pak stečou po tváři. „Dohnala jsem ji k šílenství? Zbláznila se? Prosím tě, řekni, že ne.“

„Ne,“ odpoví Jack. „Sice balancuje na ostří nože, ale ještě neuklouzla. Je houževnatá, tahle žena.“

„Musíš jí přivést Tylera,“ řekne mu Sofie. „Kvůli nám oběma. Nikdy jsem neměla dítě. Nemohu mít dítě. Byla jsem… něco se mi stalo, víš. Když jsem byla malá. Provedl mi to někdo, koho jsi dobře znal.“

V Jackovi naroste strašná jistota. Potrhaný pavilon kolem nich třepotá a vzdychá v báječně voňavém větříku.

„Byl to Morgan? Morgan z Orrisu?“

Jen skloní hlavu, ale jako odpověď to stačí. Jack v té chvíli stáhne obličej do hrozného šklebu. Zalituje, že nemůže zabít dvojníka Morgana Sloata znovu. Chce se jí zeptat, co jí provedl, ale pak si uvědomí, že ani nemusí.

„Kolik ti bylo let?“

„Dvanáct.“ Přesně, jak Jack předpokládal. Stalo se to ve stejném roce, kdy bylo dvanáct i Jackovi a Jack sem přišel zachránit svou matku. Ale opravdu sem přišel? Jsou tohle opravdu Teritoria? Nějak mu to tak nepřipadá. Skoro ano… ale ne úplně.

Nepřekvapuje ho, že Morgan znásilnil dvanáctiletou holčičku, a to ještě takovým způsobem, že už nikdy nebude moct mít děti. Vůbec ho to nepřekvapuje. Morgan Sloat, někdy známý též jako Morgan z Orrisu, chtěl řídit nejen jeden svět nebo dva, ale celý vesmír. Co je pro muže s takovými ambicemi pár znásilněných dětí?

Sofie mu jemně přejede prsty po tvářích těsně pod očima. Jako by ho pohladila pírky. Dívá se na něj trochu užasle. „Proč pláčeš, Jacku?“

„Kvůli minulosti,“ odpoví. „Ta má takové účinky přece vždycky, ne?“ A vzpomene si na matku, jak sedávala u okna, kouřila cigaretu a poslouchala, jak v rádiu hrají „Bláznivou náruč“. Ano vždycky za to může minulost. Tam sídlí bolest a všechno, přes co se nedokážete přenést.

„Snad ano,“ připustí. „Ale dnes není čas přemýšlet o minulosti. Dnes musíme přemýšlet o budoucnosti.“

„Ano, ale mohl bych se zeptat na několik věcí…?“

„Dobrá, ale jen několik.“

Jack otevře ústa a pokusí se promluvit, ale nic se neozve, takže vypadá jen komicky udiveně. Pak se zasměje. „Také jsi mi vzala dech,“ řekne jí. „To musím přiznat.“

Sofii mírně zrůžoví tváře a podívá se na zem. Rozevře rty, aby něco řekla… ale pak je zase sevře. Jack lituje, že nepromluvila, ale zároveň je rád, že to neudělala. Jemně jí stiskne ruku a on se na něho podívá doširoka rozevřenýma modrýma očima.

„Znal jsem tě? Když ti bylo dvanáct?“

Zavrtí hlavou.

„Ale někde jsem tě viděl.“

„Možná. V tom velkém pavilonu. Matka patřila ke služebným Dobré královny. Já taky… byla jsem nejmladší. Možná jsi mě tehdy viděl. Myslím, že jsi mě opravdu viděl.“

Jackovi chvíli trvá, než ten zázrak pochopí, pak pokračuje. Nemají moc času. Oba to vědí. Jack skoro cítí, jak čas letí.

„Ty a Judy jste dvojnice, ale ani jedna z vás neputuje – nikdy nebyla tady v tvé hlavě a ty jsi nikdy nebyla v její hlavě tam. Vy jste… mluvily skrz zeď.“

„Ano.“

„Když psala, byly to věci, které jsi jí šeptala skrz tu zeď.“

„Ano. Věděla jsem, jak velmi na ni tlačím, ale musela jsem. Musela! Nejde jen o to, jak jí vrátit dítě, i když je to důležité. Jsou tady širší souvislosti.“

„Například?“

Zavrtí hlavou. „To se nedozvíš ode mě. Ten, kdo ti to poví, je mnohem větší než já.“

Prohlíží si drobné obvazy, které kryjí špičky jejích prstů, a napadá ho, jak velmi se Sofie a Judy pokoušely dostat skrz tu zeď k sobě. Morgan Sloat se asi mohl stát Morganem z Orrisu, kdy chtěl. Jack ve svých dvanácti potkal i jiné lidi se stejnou schopností. On sám takový nebyl; byl jednojediný a vždycky byl v obou světech Jackem. Avšak Judy a Sofie nebyly schopny přemisťovat se sem a tam. Něco jim chybělo, a tak mohly jen šeptat skrz zeď mezi světy. Jsou určitě smutnější věci, ale právě teď Jacka žádná nenapadá.

Jack se rozhlédne po potrhaném stanu, který dýchá sluncem a stínem. Cáry se třepetají. Dírou ve stěně z jemné látky vidí, že ve vedlejším pokoji je několik převrácených lůžek. „Kde to jsme?“ zeptá se.

Usměje se. „Někdo by řekl, že v nemocnici.“

„Tak?“ zvedne oči a znovu si všimne kříže. Je už hnědý, ale kdysi byl určitě červený. Červený kříž, hlupáku, pomyslí si. „Aha! Ale je trochu… no… stará?“

Sofie se usmívá čím dál víc a Jack si všimne, že ten úsměv je ironický. Neví, jaká nemocnice to je nebo byla, ale nejspíš se moc nepodobá Všeobecné nemocnici nebo Pohotovosti. „Ano, Jacku. Velmi stará. Kdysi bylo v Teritoriích, Blízkém světě a Středosvětě asi dvanáct nebo víc takových stanů; teď je jich jenom pár. Možná už jenom tady ten jeden. Dnes stojí tady. Zítra…“ Sofie zvedne ruce, pak je spustí. „Kdoví kde! Třeba i na Judyině straně zdi.“

„Něco jako potulný lékařský cirkus.“

To měl být vtip a Jacka překvapí, když Sofie nejdřív přikyvuje, ale pak se rozesměje a zatleská. „Ano! Ano, přesně tak! I když bys nechtěl, aby tě tu léčili!“

Co mu to naznačuje? „Asi ne,“ souhlasí a rozhlíží se po rozpadajících se stěnách, potrhaných stropních plátnech a prastarých opěrných tyčích. „Nevypadá to moc sterilně.“

Sofie vážně (i když oči jí jiskří) řekne: „Kdybys byl pacient, připadalo by ti to tady nesmírně nádherné. A ošetřovatelky, Sestřičky, bys považoval za nejkrásnější, jaké by si mohl ubohý pacient přát.“

Jack se rozhlédne. „Kde jsou?“

„Sestřičky nevycházejí, když svítí slunce. A jestli chceme, aby náš život pokračoval pod jeho laskavým požehnáním, Jacku, vydáme se každý svou cestou dávno před tím, než se setmí.“

Zabolí ho, když ji slyší mluvit o rozdílných cestách, i když ví, že není zbytí. Bolest však nijak neutlumí jeho zvědavost; zdá se, že kdo je jednou žandár, zůstane jím vždycky.

„Proč?“

„Protože Sestřičky jsou upíři a jejich pacienti se nikdy neuzdraví.“

Jack se polekaně a neklidně rozhlédne, jestli někde nespatří jejich stopy. Hlavou mu neprolétne ani stín pochybnosti – svět, který rodí vlkodlaky, nejspíš může rodit cokoliv.

Vezme ho za zápěstí. Projede jím toužebný záchvěv.

„Neboj se, Jacku – také slouží Paprsku. Všechny věci slouží Paprsku.“

„Jakému paprsku?“

„To nic.“ Ruka na jeho zápěstí se sevře pevněji. „Ten, kdo ti může odpovědět na otázky, tu bude brzy, pokud tu už není.“ Podívá se na něho úkosem a v tom pohledu je náznak úsměvu. „A až ho uslyšíš, budeš lépe připraven dávat otázky, na kterých záleží.“

Jack si uvědomí, že byl právě elegantně pokárán, ale od ní to vůbec nebolelo. Nechá se vést tou velkou a prastarou nemocnicí přes jeden pokoj za druhým. Cestou si uvědomí, jak velmi velké to tady je. Uvědomí si také, přestože fouká čerstvý vítr, že cítí slabý, nepříjemný zápach, jakoby směs zkvašeného vína a zkaženého masa. Pokud jde o maso, bojí se Jack, že by uhodl. Když už tolikrát ohledával místo, kde se stala vražda, měl by to uhodnout.

Bývalo by nezdvořilé odcházet zrovna ve chvíli, kdy se Jack setkal se svou životní láskou (i když se takové věci mizerně vyprávějí), tak jsme tedy neodešli. Teď však proklouzneme tenkými stěnami nemocničního stanu. Obklopuje ho suchá, ale příjemná krajina plná červených skal, divoké šalvěje, pouštních květin připomínajících mormonské tulipány, zakrnělých borovic a s několika podsaditými kaktusy. Kdesi nedaleko odtud chladivě šumí řeka. Nemocniční pavilon snově šustí a třepotá se jako plachty lodi plující příznivým větrem. Jak se tak lehce a velmi příjemně vznášíme kolem východní stěny velkého poničeného stanu, všimneme si hromádky smetí. Jsou tu další kameny s vyrytými kresbami, krásně tepaná měděná růže, avšak pokroucená, jako by byla vystavena velkému žáru, pak hadrová rohožka, která vypadá, jako by ji někdo sekáčkem rozpůlil. Leží tam několik věcí, které nepodlehly proměně při svištivém průchodu z jednoho světa do druhého. Vidíme zčernalou skořápku televizní obrazovky, která se válí v hromádce rozbitého skla, několik baterií Duracell AA, hřeben a k tomu – což je možná nejdivnější – dvoje bílé nylonové kalhotky, které mají na boku růžový nápis Neděle. Došlo ke srážce světů; zde, na východní straně nemocničního pavilonu, se nachází změť nejrůznějších trosek, které dosvědčují, jak tvrdá ta srážka byla.

Na konci toho vějíře smetí – dalo by se říci, že v hlavě komety – sedí muž, kterého poznáváme. Nejsme zvyklí vídat ho v tak ošklivém hnědém županu (a on očividně neví, jak takový oděv nosit, protože když se na něj podíváme z nesprávného úhlu, uvidíme mnohem víc, než chceme), nebo v sandálech místo v polobotkách, nebo s vlasy sčesanými dozadu do rozcuchaného ohonu staženého koženým řemínkem, ale je to nepochybně Wendell Green. Cosi potichu mumlá. Z koutků úst mu kapou sliny. Upřeně se dívá na pomačkanou kouli kancelářského papíru v pravé ruce. Nevšímá si vůbec žádných kataklyzmatických změn, které se kolem něj udály, a soustředí se jenom na jedinou. Pokud vyluští, jak se jeho miniaturní magnetofon Panasonic proměnil v hromádku prastarého papíru, možná se pustí i do ostatních záhad. Ale dřív ne.

Wendell (budeme mu i nadále říkat Wendell, viďte, a nebudeme se obtěžovat jménem, které možná má v tomto koutku bytí, jelikož on ho nezná a ani nechce znát) zahlédne baterie Duracell AA. Připlíží se k nim, sebere je a začne je strkat do své hromádky papíru. Samozřejmě to není k ničemu, ale to Wendellovi nebrání, aby v tom pokračoval. Jak by řekl George Rathbun: „Dejte tomu mladíkovi plácačku na mouchy, a on se s ní pokusí chytit oběd.“

„Týý,“ vypraví ze sebe oblíbený investigativní reportér u Žlebů a pořád strká baterie do papíru. „Týý… vlez tam. Týý… vlez tam! Kru-ci-nál, vlez tam –“

Wendellovo soustředění naruší zvuk – přibližující se cinkot, který může patřit, Bůh nám pomoz, pouze ostruhám, a Wendell zvedne vytřeštěné oči. Rozum ho zatím neopustil nadobro, ale nepochybně sebral manželku a děti a odjel na dovolenou. A to, co Wendell právě teď vidí, rozum zpátky hned tak nepřiláká.

V našem světě kdysi žil dobrý černý herec Woody Strode (Lily ho znala; vlastně s ním hrála koncem šedesátých let v americkém propadáku Popravčí expres.) Muž, který se nyní blíží k místu, kde se krčí Wendell Green se svými bateriemi a hrstí papíru, pozoruhodně toho herce připomíná. Má na sobě vybledlé džíny, modrou batistovou košili, šátek kolem krku a těžký revolver zavěšený na širokém opasku, na kterém se leskne padesátka nábojů. Je plešatý, oči hluboko posazené. Umně tkaný popruh přes rameno patří ke kytaře. Na druhém rameni sedí cosi jako papoušek. Papoušek má dvě hlavy.

„Ne, ne,“ říká Wendell mírně káravě. „Ne. Nedívej se. Nedívej se. Na tohle.“ Skloní hlavu a znovu se začne snažit nacpat baterie do papíru.

Stín příchozího padne na Wendella, který rozhodně odmítá zvednout hlavu.

„Zdravím, cizinče,“ prohodí příchozí.

Wendell se na něj nepodívá.

„Jmenuju se Parkus. Jsem v těchdle končinách ruka zákona. Co seš zač?“

Wendell odmítne odpovědět, pokud nenazveme odpovědí tiché mručení, které mu uniká z uslintaných úst.

„Ptal jsem se, jak se jmenuješ.“

„Wen,“ řekne náš starý známý (nemůžeme ho nazvat přítelem), ale hlavu nezvedne. „Wen. Dell. Gree… Green. Já… já… já…“

„Žádnej spěch,“ říká Parkus (docela soucitně). „Můžu počkat, dokud se ti nezahřejou značkovací železa.“

„Já… novinářská štika!“

„Co? To že seš?“ Parkus si přidřepne; Wendell se přimáčkne k chatrné stěně pavilonu. „No, nad tím by si člověk hlavu ukroutil. Něco ti povím, viděl jsem už mořskou štiku a viděl jsem říční štiku a viděl jsem štikovce, ale ty seš první novinářská, kterou vidím.“

Wendell vzhlédne a rychle zamrká.

Jedna hlava papouška na levém rameni Parkuse pronese: „Bůh je láska.“

„Jdi se vysrat,“ odpoví druhá hlava.

„Všichni musejí hledat řeku života,“ praví první hlava.

„Naser si,“ řekne druhá.

„Rosteme k Bohu,“ odpoví první.

„Vyliž si prdel,“ vyzve ho druhá.

Obě hlavy sice mluví klidně – tónem vyloženě rozumné disputace – ale Wendell se přikrčí ještě víc, pak se podívá dolů a zuřivě se pustí do marného lopotění s bateriemi a hrstí papíru, který se mu už v pěsti mění v propocenou a umaštěnou kaši.

„Nevšímej si jich,“ řekne Parkus. „Já si jich teda nevšímám. Už je ani neslyším, fakt že jo. Sklapněte, hoši.“

Papoušek ztichne.

„Jedna hlava je Světec, ta druhá Rouhač,“ pokračuje Parkus. „Nechávám ho u sebe, jenom aby mi připomínal, že –“

Přeruší ho blížící se kroky, takže se jediným pružným a lehkým pohybem zase vztyčí. Jdou k němu Jack a Sofie, kteří se drží za ruce jako dokonale nevědomé děti na cestě do školy.

„Speedy!“ vykřikne Jack a zasměje se.

„Ale, Putující Jack!“ Parkus se také usměje. „To je setkání! Koukněme na vás, pane – vy jste teda vyrostl.“

Jack se rozběhne a pořádně Parkuse obejme a ten mu objetí oplácí neméně vřele. Po chvilce si Jack Parkuse podrží kousek od sebe a prohlédne si ho. „Byl jsi starší – aspoň mně jsi připadal starší. V obou světech.“

Parkus se stále usmívá a přikyvuje. A když znovu promluví, ozve se protahovaným přízvukem Speedyho Parkera. „Počítám, že jsem fakticky vypadal starší, Jacku. Byls tehdá děcko, nezapomeň.“

„Ale –“

Parkus mávne rukou. „Někdy vypadám starší, někdy zase mladší. Všechno závisí na –“

„Věk je moudrost,“ pronese nabádavě jedna papouščí hlava a druhá jí odpoví: „Dědku senilní.“

„– závisí na místě a okolnostech,“ dopoví Parkus a pak řekne: „A vám jsem, hoši, říkal, abyste sklapli. Jestli budete mlít dál, zakroutím vám tím hubeným krkem.“ Obrátí pozornost k Sofii, která se na něj dívá rozšířenýma, tázavýma očima, plachýma jako u srny. „Sofie,“ řekne. „Moc rád tě vidím, drahoušku. Neříkal jsem, že přijde? A je tady. Trvalo to trochu dýl, než jsem čekal, nic víc.“

Ukloní se mu tak hluboce, že poklekne a schýlí hlavu. „Díky-sai,“ řekne. „Přicházej v míru, pistolníku, a při cestě po dráze Paprsku ať tě provází moje láska.“

Jacka v té chvíli podivně a hluboko zamrazí, jako by promluvilo mnoho světů harmonickým hlasem, tichým, ale zvučným.

Speedy – tak ho Jack stále v duchu oslovuje – ji vezme za ruku a přinutí vstát. „Vstaň, děvče, a podívej se mi do očí. Tady nejsem žádnej pistolník, v pohraničí ne, i když si ještě čas od času vezmu to starý železo. Každopádně si máme co povídat. Není čas na nějaký ceremonie. Pojďte se mnou za ten kopec, vy dva. Musíme udělat poradu, jak říkají pistolníci. Nebo říkávali, než se svět hnul. Střelil jsem pár tetřívků, myslím, že se pěkně upečou.“

„A co s –“ Jack ukáže na mumlající, přikrčenou hromádku, takto Wendella Greena.

„No, vypadá, že má dost práce,“ řekne Parkus. „Povídal, že je novinářská štika.“

„Bojím se, že je trochu mimo sebe,“ odpoví Jack. „Starý Wendell je novinářská hyena.“

Wendell pootočí hlavu. Stále nezvedá oči, ale rty se mu zkřiví v úšklebku, který je možná spíš reflexivní než opravdový. „Slyšel. To.“ Očividně se namáhá. Rty se znovu zkřiví a tentokrát ten škleb vypadá méně reflexivní. Je to opravdu škleb. „Zla. Zla. Zla-tý chlapec. Holly. Wood.“

„Podařilo se mu zachovat aspoň špetku šarmu a radosti ze života,“ řekne Jack. „Nestane se mu tady něco?“

„Co má aspoň špetku rozumu v palici, nepřibližuje se ke stanu Sestřiček,“ řekne Parkus. „Bude to dobrý. A jestli ucítí ve vzduchu tu naši voňavou baštu a přijde na čumendu, no, asi mu dáme najíst.“ Otočí se k Wendellovi. „Jdeme jenom tamhle. Jestli chceš přijít na návštěvu, tak do toho a přijď. Rozumíš mi, pane Novinářská Štiko?“

„Wen. Dell. Green.“

„Wendell Green, no jo.“ Parkus se podívá na ostatní. „Tak jdeme. Vypadneme.“

„Nesmíme na něj zapomenout,“ zamumlá Sofie a ohlédne se. „Za několik hodin se setmí.“

„Nesmíme,“ souhlasí Parkus, když vycházejí na nejbližší kopeček. „Nebylo by dobrý, nechávat ho za tím stanem po setmění. To by vůbec nebylo dobrý.“

Na opačné straně kopce je svah ještě víc zarostlý – dokonce i úzký potok, který asi vtéká do řeky, již Jack v dálce slyší – ale pořád to tu vypadá spíš jako v severní Nevadě než západním Wisconsinu. Ale svým způsobem to dává smysl, pomyslí si Jack. Ten poslední přeskok vůbec nebyl obyčejný. Má pocit jako kámen, který hodili přes celé jezero, a pokud jde o chudáka Wendella –

Napravo od místa, kudy sestupují dolů, ve stínu stromu, který Jack zná jako yuku, je přivázaný kůň. Asi o dvacet yardů dál vlevo dole je kruh z odrolených kamenů. Uvnitř kruhu je ohniště, ještě nezapálené, ale pečlivě přichystané. Jackovi se tu moc nelíbí – ty kameny mu připomínají staré zuby. A není sám, komu se tu nelíbí. Sofie se zastaví a pevně mu sevře prsty.

„Parkusi, musíme tam jít? Prosím tě, řekni, že ne.“

Parkus se k ní otočí s laskavým úsměvem, který Jack dobře zná: nepochybně jde o úsměv Speedyho Parkera.

„Mluvící démon už z toho kruhu dávno odešel, drahá,“ řekne. „A víš, že na takových místech se příběhům daří nejlíp.“

„Stejně –“

„Teď není čas na rozmary,“ přeruší ji Parkus. Mluví trochu netrpělivě a „rozmary“ nejsou tím slovem, které použil, ale Jack si ho tak v duchu přeložil. „Čekala jsi na něho v nemocničním stanu Sestřiček, až přijde –“

„Jenom proto, že na druhé straně byla ona –“

„– a teď chci, abys šla s námi.“ Najednou vypadá v Jackových očích větší. V očích mu blýskne. Jack si pomyslí: Pistolník. Ano, ten by asi mohl být pistolník. Jako z máminých starých filmů, jenomže opravdový.

„Dobře,“ řekne Sofie tiše. „Když musíme.“ Pak se podívá na Jacka. „Mohl bys mě třeba vzít kolem ramen?“

Jack radostně poslechne, o tom nemusíme pochybovat.

Když procházejí mezi dvěma kameny, připadá Jackovi, že slyší nepříjemný závan šeptaných slov. Mezi nimi na okamžik jasně zazní jeden hlas, který mu pronikne do ucha a zanechá za sebou jakoby slizkou stopu: Trmácejí se a trmácejí, oho na těch zakrvácenejch nožičkách, brzo přijde můj dobrej přítel Munshun, a jakou mám pro něho vzácnost, oho, oho –

Jack se podívá na svého starého přítele Parkuse, který už si dřepnul k vaku a rozvazuje u něj stahovací řemínek. „Je blízko, že? Rybář. A Černý dům je taky blízko.“

„Jo,“ souhlasí Parkus stručně a vysype z vaku vykuchané ochablé mrtvolky asi tuctu ptáků.

Při pohledu na tetřívky se Jackovi znovu vrátí myšlenky na Irmu Freneauovou, takže si pomyslí, že nedokáže jíst. Podívaná na Parkuse a Sofii, kteří nabodávají ptáky na klacky, v něm ten dojem ještě posílí. Ale když je zapálen oheň a ptáci začnou hnědnout, ozve se žaludek s tvrzením, že tetřívci voní báječně a chutnat budou asi ještě líp. Jack si pamatuje, že tady vždycky všechno chutná báječně.

„A jsme tu, v mluvicím kruhu,“ řekne Parkus. Pro tu chvíli odložil úsměv. Podívá se na Jacka a Sofii, kteří sedí vedle sebe a stále se drží za ruce, a je chmurně vážný. Kytaru si opřel o nejbližší kámen. Vedle ní spí Světec s Rouhačem, obě hlavy zastrčené pod křídlo, a nepochybně se mu zdají rozdvojené sny. „Démon je možná dávno pryč, ale podle legendy po nich zůstává cosi, co může rozvázat jazyk.“

„Třeba jako když se políbí Lichotný kámen,“ navrhne Jack.

Parkus zavrtí hlavou. „Dneska žádné lichocení.“

Jack řekne: „Kdybychom tak měli co do činění s obyčejným hajzlem. S tím bych si poradil.“

Sofie se na něj zmateně podívá.

„Myslí šejdíře,“ vysvětlí jí Parkus. „Rváče.“ Podívá se na Jacka. „Ale svým způsobem je takový. Carl Bierstone není zrovna – jen tak obyčejný netvor, řekněme. Což neznamená, že by mu nestačilo zabíjení. Ale pokud jde o to, co se děje ve French Landingu, tak tam ho někdo využil. Posedl, jak byste řekli ve vašem světě, Jacku. Zmocnili se ho duchové, řekli bychom v Teritoriích –“

„Nebo ho strhla prasata,“ dodá Sofie.

„Ano.“ Parkus přikyvuje. „Ve světě, který je hned za tímto pohraničím – Středosvětě – by řekli, že ho posedl démon. Ale démon mnohem větší než ten ubohý ucouraný duch, který kdysi žil v tomto kruhu z kamenů.“

Jack ho sotva slyší. Oči mu svítí. Znělo to nějak jako Beerstein, řekl mu včera večer George Potter, už je to snad tisíc let. Není to přesně, ale tak nějak.

„Carl Bierstone,“ řekne. Zvedne zaťatou pěst a vítězně s ní potřese. „Tak se jmenoval v Chicagu. Burnside je tady ve French Landingu. Případ uzavřen, hra skončila, zapněte si poklopce. Kde je, Speedy? Ušetři mi čas –“

„Drž… hubu,“ přeruší ho Parkus.

Pronese to tichým a ledovým hlasem. Jack cítí, jak se k němu Sofie přimáčkla. Také se trochu přikrčil. To neznělo jako slova od starého přítele, vůbec ne. Už ho nesmíš považovat za Speedyho, řekne si Jack. Tím není, ani nikdy nebyl. Byla to jenom postava, co hrál, aby mohla utěšovat a okouzlit vystrašeného kluka, který je se svou matkou na útěku.

Parkus otáčí rožně s ptáky, kteří už jsou na jedné straně pěkně hnědí a pouštějí do ohně kapky šťávy.

„Promiň, že jsem na tebe tak ostrý, Jacku, ale musíš si uvědomit, že tvůj Rybář je malá rybka ve srovnání s tím, co se opravdu děje.“

Proč neřekneš Tansy Freneauové, že je to malá rybka? Proč to neřekneš Frňákovi St. Pierreovi?

Jackovi se to všechno honí hlavou, ale nahlas neřekne nic. Bojí se víc než dost toho světla, které zahlédl v Parkusových očích.

„Netýká se to ani dvojníků,“ pokračuje Parkus. „Tu myšlenku si musíš vyhnat z hlavy. Ti patří k tvému světu a světu Teritorií – je to takové spojení. Nemůžeš tady zabít nějakého darebáka a čekat, že tím ukončíš kariéru toho vašeho kanibala u vás. A když ho zabiješ tam, ve Wisconsinu, tak ta věc uvnitř prostě přeskočí do jiného hostitele.“

„Věc –?“

„Když byla v Albertu Fishovi, Fish jí říkal Pondělník. Chlap po něm mu říká Pan Munshun. Ale oba se jen snažili vyslovit něco, co se nedá pojmenovat žádným pozemským jazykem v žádném pozemském světě.“

„Kolik je světů, Speedy?“

„Hodně,“ řekne Parkus a dívá se do ohně. „A tahle záležitost se týká jich všech. Proč si myslíš, že jsem po tobě tak šel? Posílal ti peří, posílal ti ptačí vajíčka, dělal kde co, jenom abych tě probudil?“

Jack si vzpomene na Judy, která drásala zeď tak dlouho, až si zkrvavila špičky prstů, a zastydí se. Zdá se, že Speedy dělal dost podobné věci. „Probuď se, probuď se, ty trdlo,“ řekne.

Zdá se, že Parkus ho peskuje a zároveň se usmívá. „Určitě jsi mě musel vidět při tom případu, který tě vyštval z L. A.“

„Ále, člověče – proč si myslíš, že jsem utíkal?“

„Upaloval jsi jako Jonáš, když mu Bůh pověděl, aby šel kázat proti špatnostem v Ninive. Myslel jsem, že pošlu velrybu, aby tě taky spolkla.“

„Já jsem měl pocit, že mě něco spolklo,“ přiznal se Jack.

Sofie potichu řekne: „Já také.“

„Všechny nás to spolklo,“ řekne muž s pistolí na boku. „Jsme v břiše bestie, ať se nám to líbí, nebo ne. Je to ka, což je osud a úděl. Tvoje ka, Jacku, je nyní Rybář. Je to naše ka. To je víc než vražda. Mnohem víc.“

A Jack vidí cosi, co ho straně vyděsí. Samotný Lester Parker alias Speedy alias Parkus je vyděšený k smrti.

„Ta záležitost se týká Temné věže,“ řekne.

Sofie vedle Jacka potichu, zoufale vykřikne hrůzou a skloní hlavu. Zároveň zvedne ruku a udělá proti Parkusovi znamení proti uřknutí, a dělá ho zas a znovu.

Nezdá, že by si z toho tento džentlmen něco dělal. Jen se znovu chopí rožňů. „Teď mě poslouchejte,“ řekne. „Poslouchejte a ptejte se co nejméně. Pořád ještě máme dostat syna Judy Marshallové zpátky, ale čas nám sviští mezi zuby.“

„Mluv,“ vyzve ho Jack.

Parkus vypráví. V jednu chvíli dojde k závěru, že ptáci jsou upečení, tak vezme ploché kameny a podá večeři. Maso je jemné, téměř se odděluje od drobných kostí. Jack hladově jí a zhluboka upíjí sladké vody pokaždé, když k němu dokoluje Parkusův měch. Nemarní už čas srovnáváním mrtvých dětí s mrtvými tetřívky. Pícka si žádá palivo, a tak Jack přikládá. Stejně si počíná Sofie, jí prsty a dočista je olizuje, a nijak se neostýchá. A stejně tak Wendell Green, i když ten odmítl vejít do kruhu z kamenů. Když mu Parkus hodí zlatohnědého tetřívka, Wendell ho velmi obratně chytí a zaboří obličej do šťavnatého masa.

„Ptal ses, kolik světů,“ začne Parkus. „Odpověď zní v Ušlechtilé řeči da fan: tolik, že se to nedá vypovědět.“ Zčernalým koncem klacku nakreslí ležatou osmičku, v níž Jack pozná řecký znak nekonečna.

„Existuje Věž, která je všechny drží na místě. Představujte si ji třeba jako osu, na které se točí spousta světů, jak chcete. A jedna bytost chce tu Věž strhnout. Ram Abbalah.“

Zdá se, že při těch slovech plameny na okamžik potemněly a zrudly. Jack by nejradši věřil, že ho jenom šálí přepjatý mozek, ale nejde to. „Karmínový král,“ řekne.

„Ano. Jeho fyzická bytost je zavřená v cele na vršku Věže, ale má v sobě ještě jinou bytost, stejně tak skutečnou, a ta žije v Ken-teh-Abbalah – Dvoře Karmínového krále.“

„Na dvou místech najednou.“ Vzhledem k tomu, že podnikl několik cest mezi světem Ameriky a světem Teritorií, nedělá Jackovi taková představa žádné potíže.

„Ano.“

„Jestli zničí Věž, nebude sám proti sobě? Nezničí zároveň svoje fyzické tělo?“

„Přesně naopak: osvobodí ho, takže bude moct volně procházet tím, co nastane – chaosem… din-tah… pecí. Některé části Středosvěta se už v pec proměnily.“

„Kolik z toho opravdu potřebuju vědět?“ zeptá se Jack. Uvědomuje si, že na jeho straně zdi také letí čas.

„Těžko říct, to potřebuješ vědět a co ne,“ řekne Parkus. „Když vynechám nesprávnou informaci, možná zhasnou všechny hvězdy. Nejen tady, ale v tisíci tisíců vesmírů. V tom je to pekelné peklo. Poslouchej, Jacku – Král se snaží věky věkoucí zničit Věž a osvobodit se. Možná se snaží věčně. Jde mu to pomalu, protože Věž drží na místě díky zkřížené síle paprsků, které ji upínají jako lana. Paprsky držely celá milénia a vydržely by i další milénia, ale posledních dvě stě let – počítaje v čase, jak ho znáš ty, Jacku; pro tebe, Sofie, by to bylo skoro pět set období Plné země –“

„Tak dlouho.“ Skoro vzdychne. „Tak strašně dlouho.“

„Ve velkém běhu všech věcí je to krátká doba, jako když se v tmavém pokoji rozsvítí zápalka. Ale zatímco dobrým věcem trvá obvykle hodně dlouho, než vzniknou, zlo dokáže vyrazit v plné síle jako čert z krabičky. Ka je přítelem zla stejně jako dobra. Pojme obojí. A když už mluvíme o Jackovi…“ Parkus se k němu otočí. „Určitě jsi slyšel o době železné a bronzové, ne?“

Jack přikývne.

„V horních úrovních Věže jsou ti, kteří nazývají posledních dvě stě let ve vašem světě dobou jedovatých myšlenek. To znamená –“

„To mi nemusíš vysvětlovat,“ řekne Jack. „Znal jsem Morgana Sloata, pamatuješ? Věděl jsem, co měl v plánu pro Sofiin svět.“ Ano, jistě. Základní plán zněl proměnit jednu z nejsladších medových pláství ve vesmíru nejdřív v letovisko pro bohaté, potom ve zdroj nekvalifikovaných dělníků a nakonec v odpadní jámu, nejspíš radioaktivní. Pokud to nebyl příklad jedovatého myšlení, pak už Jack neví, co by to mělo být.

Parkus řekne: „Rozumné bytosti mezi sebou vždycky měly telepaty; to platí ve všech světech. Ale vyskytují se obvykle vzácně. Dalo by se říct, že jsou to zázrační lidé. Avšak od chvíle, kdy v tvém světě začala doba jedovatých myšlenek, Jacku – zamořila ho jako démon –, takové bytosti se objevují mnohem častěji. Ne tak často jako pomalí mutanti v Spálených krajích, ale dost často.“

„Mluvíš o čtenářích myšlenek,“ řekne Sofie, jako by se chtěla ujistit.

„Ano,“ souhlasí Parkus, „ale nejen o čtenářích myšlenek. Věštcích. Teleportech – skokanech mezi světy, jako je tady Putující Jack – a telekineticích. Čtenáři myšlenek jsou nejčastější, telekinetici nejvzácnější… a nejcennější.“

„Pro něj, chceš říct,“ praví Jack. „Pro Karmínového krále.“

„Ano. Za posledních dvě stě let strávil abbalah spoustu času tím, že shromažďoval skupinu otroků-telepatů. Většinou pocházejí ze Země a Teritorií. Všichni telekinetici pocházejí ze Země. Tato skupina otroků – ten gulag – představuje vrchol jeho snažení. Říkáme jim Bořitelé. Oni…“ Hlas mu zakolísá, přemýšlí. Potom zase promluví: „Víš, jak jede galéra?“

Sofie přikývne, ale Jack nejdřív netuší, o čem Parkus mluví. Hlavou se mu krátce mihne šílená představa místnosti plné obrazů.

„Spousta veslařů,“ řekne Sofie a naznačí veslařský pohyb, který jí kouzelně rozvlní hrudník.

Parkus přikyvuje. „Otroci jsou obyčejně svázaní řetězy dohromady. Oni –“

Wendell najednou z vnější strany kruhu přispěje ze svého soudku. „Spart. Kus.“ Odmlčí se, zamračí a zkusí to znovu. „Spart-a-kus.“

„O čem to mele?“ zamračí se Parkus. „Máš ponětí, Jacku?“

„O jednom filmu, jmenoval se Spartakus,“ řekne Jack, „a pleteš se jako vždycky, Wendelle. Určitě jsi myslel film Ben Hur.“

Wendell se zakaboní a natáhne mastné ruce. „Ještě. Maso.“

Parkus stáhne posledního tetřívka ze syčícího klacku a hodí ho mezi dva kameny, kde sedí Wendell a s bledou, umaštěnou tváří vykukuje mezi koleny. „Čerstvé maso pro novinářskou štiku,“ řekne. „Teď buď tak laskav a zmlkni.“

„Nebo. Co.“ Wendellovi se objevuje v očích starý vzdor.

Parkus povytáhne z pouzdra pistoli. Pažba ze santálového dřeva je ohmataná, ale hlaveň vražedně zasvítí. Nemusí už nic říkat; Wendell Green popadne druhou porci tetřívka do ruky, popotáhne si župan a odsune se za kopeček. Jackovi se nesmírně uleví, když ho vidí odcházet. Spartakus, to určitě, pomyslí si a odfrkne si.

„Takže Karmínový král chce využít Bořitele, aby zničili Paprsky,“ řekne Jack. „Je to tak? Takový má plán.“

„Mluvíš, jako by šlo o budoucnost,“ řekne Parkus mírně. „Ale ono už se to děje, Jacku. Jenom se podívej na svůj vlastní svět, jestli chceš vidět, jak vypadá rozpad. Ze šesti Paprsků pořádně drží už jenom jeden. Dva stále ještě mají trochu moci. Ostatní tři jsou mrtvé. Jeden povolil už před tisíci lety, jak už to tak chodí. Ale ty ostatní… zničili je Bořitelé. Během dvou století, nebo i dřív.“

„Kristepane,“ uleví si Jack. Začíná chápat, proč Speedy říkal, že Rybář je malá ryba.

„Ochranu Věže a Paprsků měl vždycky na starosti starobylý válečný spolek z Gileadu, říkali si pistolníci, byli v tomto světě i ve spoustě dalších. Také z nich vychází mocná duševní síla, Jacku, jaká by stačila čelit Bořitelům Karmínového krále, ale –“

„Pistolníci už všichni zmizeli kromě jednoho,“ řekne Sofie a dívá se na velikou pistoli na Parkusově boku. A pak s ustrašenou nadějí dodá: „Pokud jím nejsi také ty, Parkusi.“

„Já ne, drahá,“ odpoví, „ale je jich víc než jeden.“

„Myslela jsem, že Roland je poslední. Aspoň to vyprávějí příběhy.“

„Vycvičil nejméně tři další,“ řekne jí Parkus. „Nemám ponětí, jak je to možné, ale věřím, že je to pravda. Kdyby byl Roland pořád sám, Bořitelé by Věž dávno povalili. Ale když se k jeho síle připojila síla těch ostatních –“

„Netuším, o čem to mluvíte,“ řekne Jack. „Trochu jsem tušil, možná, ale dávno jsem se ztratil.“

„Nepotřebuješ rozumět všemu, abys udělal svou práci,“ řekne Parkus.

„Díky Bohu za to.“

„A pokud jde o to, čemu potřebuješ rozumět, necháme galéry a veslaře být a budeme přemýšlet ve výrazových prostředcích kovbojek, které natáčela tvá matka. Pro začátek si představ pevnost v poušti.“

„To je Temná věž, o které pořád mluvíte. To je ta pevnost.“

„Ano. A kolem pevnosti jsou místo divokých Indiánů –“

„Bořitelé. V čele s Velkým náčelníkem Abbalahem.“

Sofie zamumlá: „Král je ve své věži, pojídá chléb a med. Bořitelé jsou ve sklepě a vydělávají všechny peníze.“

Jack ucítí, jak mu páteří projíždí lehký, ale rozhodně nepříjemný chlad: připomene mu krysí tlapky cupitající přes rozbité sklo. „Cože? Proč to říkáš?“

Sofie se na něj podívá, zrudne, zavrtí hlavou a sklopí hlavu. „To říká ona, někdy, Judy. Takto ji slyším, někdy.“

Parkus vezme do ruky zuhelnatělý klacek a začne kreslit vedle ležaté osmičky do kamenného prachu. „Tady je pevnost. Útočící Indiáni tady, v čele s nemilosrdným, zlým – a nejspíš šíleným – náčelníkem. Ale tady –“ Kus nalevo načrtne do prachu šipku. Ukazuje na obrysy označující pevnost a obléhající Indiány. „Kdo vždycky ve všech nejlepších kovbojkách s Lily Cavanaughovou přijede v poslední chvíli?“

„Kavalerie,“ řekne Jack. „To jsme asi my.“

„Ne,“ opraví ho Parkus. Mluví trpělivě, ale Jack má podezření, že ho stojí velké úsilí, aby takový tón zachoval. „Kavalerie je Roland z Gileadu a jeho noví pistolníci. Nebo ti z nás, kdo chtějí, aby Věž vydržela – nebo padla, ale až přijde její čas. Karmínový král doufá, že Rolanda zdrží a že dokončí tu ničivou práci na Věži, dokud je i se svými společníky daleko. Tedy že sežene co nejvíc Bořitelů, zvlášť telekinetiků.“

„A Tyler Marshall –“

„Přestaň mě přerušovat. Už tak je to dost obtížné.“

„Býval jsi sakra veselejší, Speedy,“ pokárá ho Jack. Na okamžik si pomyslí, že ho starý přítel znovu počastuje nějakým šťavnatým slovem – nebo se třeba definitivně rozzuří a promění Jacka v žábu – ale Parkus se trochu uvolní a zasměje se.

Sofie s úlevou zvedne hlavu a stiskne Jackovi ruku.

„No ano, možná děláš dobře, když mi trochu trháš uzdou,“ řekne Parkus. „Když to pohrnu moc najednou, ničemu to nepomůže, viď?“ Sáhne po pistoli na boku. „Nepřekvapilo by mě, kdyby mi tahle věc nasadila do hlavy pár velikášských představ.“

„Je to přece jenom pokrok oproti správci zábavního parku,“ připustí Jack.

„V bibli – ve tvém světě, Jacku – a v Knize dobrého farmáře – ve tvém světě, drahá Sofie – je věta, která zní nějak jako ‚Neboť v mém království je mnoho příbytků‘. No, na Dvoře Karmínového krále je mnoho netvorů.“

Jack se krátce, nevesele uchechtne. Jeho starý přítel právě udělal typicky nevkusný policejní vtip.

„Jsou to Královi dvořané… jeho potulní rytíři. Myslím, že mají za úkol všechno možné, ale v posledních letech se soustřeďují hlavně na hledání nadaných Bořitelů. Čím nadanější Bořitel, tím větší odměna.“

„Jsou to lovci hlav,“ zamumlá Jack a ani si zvuk toho slova neuvědomí, dokud ho nevypustí z úst. Používal ho v obchodnickém významu, ale samozřejmě má ještě další, doslovnější význam. Lovci hlav jsou kanibalové.

„Ano,“ souhlasí Parkus. „A mají smrtonosné subdodavatele, kteří pracují… nechce se mi říct pro radost, ale jak jinak to nazvat?“

Jack má v tu chvíli hrůznou vidinu: kreslený Albert Fish stojí na chodníku v New Yorku a drží ceduli „BUDU PRACOVAT ZA STRAVU“. Pevněji sevře Sofii kolem ramen. Otočí k němu modré oči a on se do nich rád podívá. Uklidňují ho.

„Kolik Bořitelů poslal Albert Fish a jeho kámoš Pondělník?“ vyzvídá Jack. „Dva? Čtyři? Tucet? A všichni vymírají, takže je abbalah musí nahrazovat?“

„Neumírají,“ odpoví Parkus vážně. „Drží je na takovém místě – ve sklepě, ano, nebo v jeskyni – kde v podstatě není žádný čas.“

„Očistec. Kristepane.“

„Ale na tom nesejde. Albert Fish je dávno pryč. Z Pondělníka je teď Pan Munshun. Kšeft, který má Pan Munshun s tím tvým vrahem, je prostý: ten Burnside si může zabít a sníst dětí, kolik chce, pokud to jsou děti bez talentu. Kdyby náhodou našel nějaké, které nadání má – jakéhokoli Bořitele – musí je okamžitě vydat Panu Munshunovi.“

„Který je odvede do abbalahu,“ zamumlá Sofie.

„Správně,“ řekne Parkus.

Jack cítí, že se ocitl na poměrně pevné půdě, a je tomu velmi rád. „Protože Tylera nezabil, musí mít nadání.“

„Nadání není to pravé slovo. Tyler Marshall je možná jeden ze dvou nejmocnějších Bořitelů v celé historii všech světů. Jestli se můžu na chvilku vrátit k tomu podobenství o pevnosti obklíčené Indiány, tak bychom mohli říct, že Bořitelé jsou jako zapálené šípy, které létají přes palisádu… nový bojový prostředek. Ale Tyler Marshall není žádný jednoduchý zápalný šíp. Spíš je to řízená střela.

Nebo jaderná puma.“

Sofie se ozve: „Nevím, co to je.“

„Ani nechtěj,“ odpoví Jack. „Věř mi.“

Dívá se na zem, v prachu je několik kreseb. Překvapilo ho, že je Tyler tak mocný? Ani ne. Protože zažil auru síly, která obklopuje Tylerovu matku. Protože potkal Judyinu dvojnici, jejíž jednoduché šaty a způsoby nemohou zakrýt povahu, která mu připadá téměř královská. Je krásná, ale Jack cítí, že ta krása je na ní to nejméně důležité.

„Jacku?“ osloví ho Parkus. „Je ti něco?“ Není čas, aby bylo, naznačuje jeho tón.

„Dej mi chvilku,“ říká Jack.

„Nemáme moc času –“

„To jsi mi vysvětlil naprosto jasně,“ říká Jack kousavě a cítí, že Sofie se překvapením nad tónem jeho hlasu pohnula. „Teď mi dej chvilku. Ať můžu dělat svou práci.“

Z hromádky zeleného peří se vynoří jedna papouščí hlava a pronese: „Bůh miluje lopotící se ubožáky.“ Druhá odpoví: „Proto jich nadělal tolik, sakra?“

„Dobře, Jacku,“ podvolí se Parkus a zvedne hlavu k nebi.

Tak jo, co tu máme? přemýšlí Jack. Máme tu cenného malého chlapce a Rybář ví, že je cenný. Ale ten Pan Munshun ho ještě nemá, jinak by tu Speedy nebyl. Závěr?

Sofie se na něj úzkostně dívá. Parkus stále hledí do čistě modrého nebe nad pohraničím mezi Teritorii – Dálavami, jak jim říká Judy Marshallová – a Tím, co je za nimi. Jackovi tiká mozek stále rychleji, nabírá rychlost jako expresní rychlík vyjíždějící ze stanice. Uvědomuje si, že ten černoch s plešatou hlavou pátrá na nebi po jistém zlovolném havranovi. Uvědomuje si, že ta žena se světlou pletí vedle něj se na něj dívá tak fascinovaně, že by se z toho mohla stát láska, kdyby měla dost času a místa. Ale hlavně je ponořen do svých myšlenek. Jsou to myšlenky žandára.

Takže ten Bierstone je Burnside a je starý. Starý a poslední dobou už mu to moc v hlavě nefunguje. Myslím, že uvízl mezi tím, co chce, což znamená nechat si Tylera pro sebe, a tím, co slíbil tomu Munshunovi. Někde tu máme pomateného, nevypočitatelného a nebezpečného šílence, který se snaží rozhodnout. Jestli se rozhodne, že Tylera zabije a strčí ho do kotle jako ta čarodějnice Jeníčka a Mařenku, pak to bude pro Judy a Freda špatné. Nemluvě o Tylerovi, který už beztak viděl věci, ze kterých by zešílel i mariňácký bojový veterán. Jestli Rybář vydá chlapce panu Munshunovi, bude to špatné pro veškeré jsoucno. Není divu, že Speedy říkal, že nám čas sviští mezi zuby.

„Věděli jste, že se to blíží, že?“ řekne. „Vy oba. Určitě. Protože to věděla Judy. Byla divná už řadu měsíců, dlouho předtím, než začaly ty vraždy.“

Parkus si neklidně poposedne a zadívá se jinam. „Věděl jsem, že se něco blíží, ano – na této straně došlo k velkým zlomům –, ale měl jsem jinou práci. A Sofie nedokáže přejít. Přišla sem s létajícími muži a vrátí se stejným způsobem, až skončíme poradu.“

Jack se k ní otočí. „Ty jsi taková, jaká kdysi byla moje matka. Vím to určitě.“ Nejspíš se nevyjadřuje úplně jasně, ale nemůže si pomoct; jeho myšlenky se pokoušejí rozběhnout příliš mnoha směry najednou. „Jsi následnicí Laury DeLoessian. Královny tohoto Světa.“

Teď zneklidní Sofie. „Nebyla jsem nikým ve velkém běhu světa, opravdu ne, a tak se mi to líbilo. Většinou jsem psala doporučující dopisy a poděkování lidem, kteří mě přijeli navštívit… jenom při oficiálních příležitostech jsem říkala ‚my‘. Líbilo se mi chodit na procházky a kreslit květiny a určovat je. Ráda jsem jezdila na lov. Potom jsem kvůli smůle, špatným časům a špatnému chování zjistila, že jsem poslední z královského rodu. Královna tohoto světa, jak říkáš. Jednou jsem se provdala za dobrého a prostého muže, ale můj Fred Marshall zemřel a opustil mě. Sofie Neplodná.“

„Neříkej to,“ tiší ji Jack. Samotného ho překvapuje, jak hluboce ho zraňuje, když ji slyší o sobě vyprávět tak hořce a ironicky.

„Kdybys nebyl jednojediný, Jacku, tvůj dvojník by byl můj bratranec.“

Otočí své štíhlé prsty, takže ho nyní svírá ona a ne naopak. Když znovu promluví, mluví tiše a vášnivě. „Ale nechme tyhle velké věci stranou. Všechno, co vím já, je, že Tyler Marshall je Judyino dítě, že ji mám ráda, že nechci, aby se jí ubližovalo, ani za všechny světy, které jsou. On je mi tím nejbližším po dítěti, které nikdy nebudu mít. Tohle vím já, a ještě něco: že ty jsi jediný, kdo ho může zachránit.“

„Proč?“ Cítil to, jistěže – proč jinak by tu proboha byl? –, ale žasne pořád stejně. „Proč já?“

„Protože ses dotýkal Talismanu. A i když za ty roky trocha jeho síly z tebe vyprchala, pořád jí dost zůstává.“

Jack si vzpomene na konvalinky, které mu Speedy nechal u Dalea v koupelně. Na to, jak mu jejich vůně ulpěla na rukou, i když kytičku dal Tansy. A vzpomene si, jak vypadal Talisman v temnotě plné ševelení v Královnině pavilonu, kde jasně stoupal a všechno měnil, až nakonec zmizel.

Napadne ho: Pořád ještě všechno mění.

„Parkusi.“ Je to poprvé, co ho oslovil – toho druhého žandára – přímo jménem? Neví to jistě, ale asi to tak bude.

„Ano, Jacku.“

„Co zbylo z Talismanu – stačí to? Stačí to, aby mě to vzalo k tomu Karmínovému králi?“

Parkus nedokáže zakrýt šok. „Nikdy v životě, Jacku. Nikdy a nikoho. Abbalah by tě odfoukl jako plamen svíčky. Ale možná by to stačilo, aby tě to vzalo k panu Munshunovi – abys vešel do výhňových krajin a Tylera přivedl.“

„Jsou tam stroje,“ řekne Sofie. Vypadá, že ji zaujal nějaký temný a nešťastný sen. „Červené stroje a černé stroje, všechny zahalené kouřem. Jsou tam velké pásy a na nich bezpočet dětí. Lopotí se a lopotí, otáčejí pásy, které roztáčejí ty stroje. Dole v liščích norách. Dole v krysích děrách, kde nikdy nesvítí slunce. Dole ve velkých jeskyních, kde leží výhňové kraje.“

Jack je otřesen do hloubi duše. Přistihne se, že myslí na Dickense – ne na Ponurý dům, ale na Olivera Twista. Ano, samozřejmě si vzpomene na rozhovor s Tansy Freneauovou. Aspoň že tam Irma není, pomyslí si. V těch výhňových krajích není. Zemřela a nějaký zlý stařec jí sežral nohu. Ale Tyler… Tyler…

„Lopotí se, dokud jim nohy nekrvácejí,“ zabručí. „A cesta, která tam vede…?“

„Myslím, že ji znáš,“ řekne Parkus. „Až najdeš Černý dům, najdeš svou cestu do výhňových krajin… ke strojům… k panu Munshunovi… a Tylerovi.“

„Ten chlapec žije. Víš to určitě.“

„Ano.“ Parkus a Sofie to potvrdí společně.

„A kde je Burnside teď? Ta informace by mohla všechno trochu urychlit.“

„To nevím,“ odpoví Parkus.

„Kristepane, když víš, kdo to byl –“

„To byly otisky prstů,“ řekne Parkus. „Otisky prstů na telefonu. Tvůj první opravdový nápad v tom případu. Wisconsinská státní policie vytáhla jméno Bierstone z databáze FBI. Máš Burnsideovo jméno. To by mělo stačit.“

Wisconsinská státní policie, FBI, databáze: ty výrazy tu zní starou dobrou americkou angličtinou, ale Jackovým uším zde znějí nepříjemně a cize.

„Jak to všechno víš?“

„Mám ve tvém světě své zdroje; poslouchám, kde se co šustne. Jak víš z osobní zkušenosti. A ty jsi určitě natolik policajt, abys udělal zbytek sám.“

„Judy si myslí, že máš přítele, který ti může pomoci,“ řekne Sofie nečekaně.

„Dalea? Dalea Gilbertsona?“ Jackovi přijde zatěžko tomu uvěřit, ale možná že Dale na něco přišel.

„Neznám jeho jméno. Judy si myslí, že je podobný mnoha jiným tady v Dálavách. Je to muž, který vidí mnoho, protože nevidí nic.“

Takže přece jenom ne Dale. Mluví o Henrym.

Parkus vstane. Papouščí hlavy se zvednou, čtyři jasná očka se otevřou. Světec a Rouhač se mu vytřepotají na rameno a usadí se tam. „Myslím, že porada je u konce,“ prohlásí Parkus. „Musí skončit. Jsi připraven na zpáteční cestu, příteli?“

„Ano. A myslím, že bych měl vzít i Greena, i když se mi nechce. Myslím, že by tady dlouho nevydržel.“

„To máš pravdu.“

Jack a Sofie, kteří se stále drží za ruce, už jsou v půli kopce, když si Jack uvědomí, že Parkus pořád stojí v mluvicím kruhu s papouškem na rameni. „Ty nejdeš?“

Parkus zavrtí hlavou. „Naše cesty se teď rozdělí, Jacku. Možná tě ještě někdy uvidím.“

Jestli přežiju, pomyslí si Jack. Jestli vůbec někdo z nás přežije.

„Zatím jdi svou cestou. A stůj věrně.“

Sofie se znovu hluboce ukloní. „Sai.“

Parkus jí pokývne na pozdrav a Jacku Sawyerovi zasalutuje. Jack se otočí a odvádí Sofii zpátky k potrhanému nemocničnímu stanu, a přitom uvažuje, jestli ještě někdy Speedyho Parkera uvidí.

Wendell Green – novinářské eso, nebojácný investigativní reportér, který nepoučenému čtenářstvu vysvětluje dobro a zlo – sedí tam, kde předtím, a drží v jedné ruce pomačkaný papír a v druhé baterie. Zase si začal mumlat a sotva zvedne oči, když se Sofie a Jack přiblíží.

„Udělej, co můžeš, ano?“ požádá ho Sofie. „Kvůli ní.“

„A kvůli tobě,“ řekne Jack. „Teď mě poslouchej. Kdyby to skončilo a všichni jsme to přežili… a kdybych se sem měl vrátit…“ Zjistí, že ze sebe už nedokáže víc vypravit. Poleká se vlastní opovážlivosti. Je to přece jenom královna. Královna. A on… co? Snaží se ji pozvat na rande?

„Možná,“ řekne ona a dívá se na něho klidnýma modrýma očima. „Možná.“

„A to možná bys chtěla?“ zeptá se potichu.

„Ano.“

Skloní se a letmo se dotkne jejích rtů. Jen krátce, pořádný polibek to není. Ale pro něho je to nejlepší polibek v životě.

„Je mi na omdlení,“ řekne mu, když se Jack znovu narovná.

„Nežertuj se mnou, Sofie.“

Vezme ho za ruku a přitiskne si ji pod levé ňadro. Cítí, jak jí bouchá srdce. „Je tohle žert? Kdyby mělo utíkat rychleji, zakoplo by a upadlo.“ Pustí ho, ale on ještě chvilku podrží ruku na místě, dlaní objímá tu teplou křivku.

„Šla bych s tebou, kdybych mohla,“ řekne.

„To vím.“

Dívá se na ni a ví, že jestli se nepohne hned teď, neudělá to nikdy. Nechce ji opustit, ale nejde jen o to. Po pravdě řečeno se totiž v životě tolik nebál. Pátrá po něčem obyčejném, co by ho vlákalo zpátky na zem – zpomalilo tlukot jeho srdce – a najde dokonalý objekt v tom mumlavém tvoru, který se zove Wendell Green. Spustí se na koleno. „Tak připraven, chlapče? Chceš se podívat zase na širou Mississippi?“

„Ne. Sahat. Na. Mě.“ A potom vychrlí téměř poeticky: „Zasraný pitomý Hollywoode!“

„Věř mi, kdybych nemusel, nedělal bych to. A jakmile budu mít příležitost, umyju si ruce.“

Vzhlédne k Sofii a vidí v ní celou Judy. Všechnu její krásu. „Miluju tě,“ zašeptá.

Než stačí odpovědět, popadne Jack Wendella za ruku, zavře oči a skočí.

22

Tentokrát se ozývá něco, co zvučí jen o málo víc než ticho: líbezný bílý svistot, který už kdysi slyšel. V létě roku 1997 Jack odjel na sever do Vacavillu s parašutistickým klubem, který si říkal Letci P. F. Byl to odvážný podnik, jedna z těch hloupostí, ve kterých se člověk ocitne, když si dá příliš pozdě večer příliš mnoho piv a pak už nemůže vycouvat. Aspoň ne bez úhony na důstojnosti. Což znamená, aniž by vypadal jako zbabělec a sráč. Čekal, že se bude bát; místo toho byl vzrušený. Ale stejně už to pak neopakoval a teď ví proč: dostal se příliš blízko k jistým vzpomínkám a cosi v něm se polekalo a poznalo to. Byl to ten zvuk, než se zatáhne za šňůru – to osamělé bílé svištění větru kolem uší. Není slyšet nic jiného, jenom tichý, rychlý tlukot srdce a – možná – cvaknutí v uších, když polknete sliny, které se stejně jako celý váš zbytek vydaly na volný pád.

Zatáhni za šňůru, Jacku, pomyslí si. Je čas zatáhnout za šňůru, nebo přistání bude sakra tvrdé.

Pak se ozve nový zvuk, nejdřív tichý, ale pak rychle nabobtná do pronikavého houkání. Požární poplach, pomyslí si, ale potom: Ne, to je celá symfonie požárních poplachů. Ve stejném okamžiku se mu ze sevření vytrhne ruka Wendella Greena. Uslyší slabé vyjeknutí, když to jeho spoluparašutistu odnese pryč, a potom cosi ucítí –

Zimolez –

Ne, to jsou její vlasy –

– a Jack jen hekne pod tíhou na prsou a na bránici, a má pocit, že má vyražený dech. Ucítí na sobě ruce, jednu na rameni, druhou v zátylku. Na tváři ho zalechtají vlasy. Poplachy ječí. Lidé zmateně křičí. Běžící nohy dupou.

„Jacku – Jacku – Jacku – prober se –“

„Pozvi královnu na rande, a probereš se až příští týden,“ zamumlá. Proč je taková tma? Oslepl? Je připraven pro ten intelektuálně povznášející a finančně výhodný džob rozhodčího na stadionu Miller Park?

„Jacku!“ Odněkud přiletí facka. Pořádná.

Ne, není slepý. Měl prostě zavřené oči. Rázem je otevře a nad ním se sklání Judy, tvář má sotva pár centimetrů od něho. Bez přemýšlení ji sevře levou rukou v zátylku, přitáhne ji k sobě a políbí ji. Vydechne mu do úst – je to překvapené heknutí, které mu naplní plíce její elektřinou – a pak mu polibek oplatí. Nikdy v životě ho nikdo tak intenzivně nelíbal. Ruka mu zabloudí k prsu pod noční košilí a on pod ním ucítí splašený cval jejího srdce – kdyby mělo uhánět rychleji, zakoplo by a upadlo, pomyslí si Jack. Ve stejné chvíli mu její ruka vklouzne pod košili, která se kdoví jak rozepnula, a štípne ho do bradavky. Udělá to tvrdě a naplno, jako když mu vrazila ten políček. A zároveň mu vrazí jazyk do úst jediný rychlým výpadem a hned zase ven, jako když včela nakoukne do květu. Chytí ji v zátylku pevněji a Bůh ví, co by se stalo dál, ale v té chvíli cosi na chodbě spadne, ozve se řinčení skla a kdosi vykřikne. Ten hlas je pronikavý a v panice zní skoro bezpohlavně, ale Jack je přesvědčen, že je to Ethan Evans, ten nepřátelský mladík z chodby. „Okamžitě se vraťte! Přestaňte utíkat, hernajs!“ Samozřejmě je to Ethan; pouze absolvent luteránské nedělní školy Mount Hebron řekne hernajs i v tak vypjaté situaci.

Jack se odtáhne od Judy. Ona se odtáhne od něj. Jsou na zemi. Judy má noční košili vyhrnutou až k pasu, takže jsou vidět bílé nylonové kalhotky. Jack má rozhalenou košili, kalhoty má také rozepnuté a boty stále na nohou, ale obráceně, jak se zdá. Nedaleko leží převrácený kávový stolek se skleněnou deskou a časopisy jsou rozházené všude kolem. Některé vypadají doslova vyrvané z obalů.

Z chodby se ozývá znovu křik a do toho se občas někdo zachechtá a šíleně zaskřehotá. Ethan Evans dál ječí na duševně nemocné, kteří se ženou chodbou, a pak začne ječet jakási žena – vypadá to na vrchní sestru Rackovou. Alarmy houkají a houkají.

Najednou se rozletí dveře a do pokoje vběhne Wendell Green. Za ním je komora, kde se všude válejí šaty, náhradní kousky oděvu dr. Spieglemana jsou všude možně. V jedné ruce Wendell drží svůj kazetový magnetofon Panasonic. V druhé několik lesklých válcovitých předmětů. Jack by se klidně vsadil, že jsou to duracelky dvojité A.

Jack má sice rozepnuté šaty (možná mu je rozerval průvan), ale Wendell dopadl mnohem hůř. Košili má na cáry. Břicho mu visí přes bílé trenýrky, vpředu důkladně promočené. Na jedné noze za sebou vleče hnědé gabardénové kalhoty. Táhnou se po koberci jako svlečená hadí kůže. A i když má ponožky na nohou, levou má obrácenou naruby.

„Cos to udělal?“ zařve Wendell. „Ty Hollywoode parchantská, COS TO PROVEDL S MÝM –“

Zarazí se. Zůstane stát s ústy dokořán. Vytřeští oči. Jack si všimne, že reportérovi stojí vlasy jako dikobrazovi ostny.

Wendell si zároveň všímá, že Jack Sawyer a Judy Marshallová se objímají na zemi plné střepů a papírů a mají šaty v nepořádku. Nejsou přímo in flagranti, ale jestli Wendell viděl nějaké lidi se k tomu chystat, tak je to právě teď. Hlava se mu motá a má ji plnou neuvěřitelných vzpomínek, má narušený smysl pro rovnováhu, žaludek se namáhá jako pračka přeplněná prádlem a mydlinami; zoufale se potřebuje něčeho chytit. Potřebuje novinky. A ještě líp, potřebuje skandál. A tady, přímo před nosem, mu leží obojí.

„ZNÁSILNĚNÍ!“ zařve Wendell z plných plic. Na tváři se mu objeví šílený, úlevný úsměv. „SAWYER MĚ ZMLÁTIL A TEĎ ZNÁSILŇUJE DUŠEVNĚ CHOROU PACIENTKU!“ Po pravdě řečeno to Wendellovi jako znásilnění nepřipadá, ale copak už někdo křičel DOBROVOLNÝ SEX! a přitáhl tím pozornost?

„Umlč toho idiota,“ zavrčí Judy. Stáhne si okraj košile dolů a chystá se vstát.

„Dávej pozor,“ řekne Jack. „Všude jsou střepy.“

„O mě se nestarej,“ odsekne. Pak se otočí k Wendellovi a naprosto nebojácně, jak ji Fred zná, houkne: „Ticho! Nevím, co jste zač, ale přestaňte tu řvát. Nikdo nikoho –“

Wendell couvá před Hollywoodem Sawyerem a táhne za sebou kalhoty. Proč někdo nepřijde? diví se v duchu. Proč nikdo nepřijde, než mě zastřelí? V tom rozčilení a téměř hysterii si Wendell buď nevšiml alarmů a všeobecného pozdvižení, nebo je přesvědčený, že se mu to děje v hlavě, že je to prostě jenom další falešná informace, která patří do stejné kategorie jako ty absurdní „vzpomínky“ na černého pistolníka, krásnou ženu v prostých šatech a na Wendella Greena, který se krčí v prachu a pojídá nedopečeného ptáka jako nějaký jeskynní muž.

„Nepřibližuj se ke mně, Sawyere.“ Couvá s rukama zvednutýma před sebou. „Mám neobyčejně dychtivého právníka. Caveet emptor, ty pitomče, jestli se mě dotkneš prstem, tak tě s ním oberu do poslední nitky – AU! AU!“

Wendell šlápl na střep – nejspíš ze zasklených obrazů, které předtím zdobily zdi a teď zdobí podlahu. Wendell ve snaze udržet rovnováhu udělá další rozmáchlý krok pozadu, tentokrát si přišlápne kalhoty a padne jak široký, tak dlouhý do koženého křesla, ve kterém dr. Spiegleman nejspíš vysedává, když doluje ze svých pacientů dětská traumata.

Nejvyhlášenější překydávač špíny v La Riviere hledí na toho neandrtálce, který se k němu přibližuje, vytřeštěnýma ustrašenýma očima, a pak po něm hodí magnetofonem. Jack si všimne, že přístroj je celý poškrábaný. Odrazí ho.

„ZNÁSILNĚNÍ!“ zakvičí Wendell. „ZNÁSILŇUJE ŠÍLENOU PACIENTKU! ON JI –“

Jack ho klepne do špičky brady, přičemž v posledním okamžiku úder maličko stáhne, takže provede téměř vědecky spočítaný úder. Wendell se zhroutí pozadu do křesla dr. Spieglemana, oči obrátí v sloup a zaškube chodidly, jako by klepal do rytmu nějaké pěkné hudby, kterou dokáže opravdu ocenit jenom člověk napůl v bezvědomí.

„Šílený Maďar by to nesvedl líp,“ zabručí Jack. Napadne ho, že Wendell by si měl v blízké budoucnosti dopřát kompletní neurologické vyšetření. Jeho hlava byla vystavena během několika málo dnů velkým ústrkům.

Dveře na chodbu se rozletí dokořán. Jack se postaví před křeslo, aby schoval Wendella, a zastrkuje si košili do kalhot (někdy předtím si už zapnul zip, díky Bohu). Jakýsi člověk v pruhovaném úboru strčí hlavu do kanceláře dr. Spieglemana. Je to dívka asi osmnáctiletá, ale v panice vypadá na dvanáct.

„Kdo to tu křičí?“ zeptá se. „Stalo se někomu něco?“

Jack neví, co říct, ale Judy si vede přímo profesionálně. „Byl tu nějaký pacient,“ řekne. „Myslím, že pan Lackley. Vběhl sem, zaječel, že všichni budeme znásilněni, a pak zase vyběhl.“

„Musíte okamžitě odejít,“ řekne jí dívka. „Neposlouchejte toho idiota Ethana. A nejezděte výtahem. Myslíme, že to bylo zemětřesení.“

„Hned,“ odpoví Jack stručně, a i když se nehýbá, dívce to stačí; její hlava zmizí. Judy rychle přejde ke dveřím. Dají se zavřít, ale už ne na zástrčku. Rám dveří je trochu zkřivený.

Na stěně byly hodiny. Jack se po nich podívá, ale upadly ciferníkem na podlahu. Jack přejde k Judy a vezme ji za ruce. „Jak dlouho jsem tam byl?“

„Moc dlouho ne,“ odpoví, „ale měl jsi tedy efektní odchod! Bum-prásk! Zjistil jsi něco?“ Prosí ho očima.

„Dost na to, abych věděl, že se musím okamžitě vrátit do French Landingu,“ řekne jí. Dost na to, abych věděl, že tě miluju – že tě budu vždycky milovat, v tomto světě i ve všech ostatních.

„Tyler… je naživu?“ Sevře ho pevněji, takže teď drží ona jeho. Sofie udělala v Dálavách totéž, vzpomene si Jack. „Je můj syn naživu?“

„Ano. A já ti ho přivedu.“

Pohled mu sklouzne na Spieglemanův stůl, který se dostal do středu místnosti a zůstal stát s otevřenými zásuvkami. Uvidí v jedné té zásuvce cosi zajímavého, a tak se rozběhne přes místnost, až rozbité sklo zaskřípe, a cestou odkopává stranou obrazy.

V horní zásuvce vlevo je magnetofon, mnohem větší než věrný Panasonic Wendella Greena, a útržek hnědého balicího papíru. Jack nejdřív popadne ten papír. Je na něm načmáráno neuhledným písmem, které už viděl jak v Edově občerstvení, tak u sebe doma na verandě:

Doručte JUDY MARSHALLOVÉ

Známé též jako SOFIE

Vhorním rohu útržku je cosi jako známky. Jack je nepotřebuje pečlivě zkoumat, aby věděl, že to jsou ve skutečnosti výstřižky z obalů od cukru a že je tam přilepil jeden nebezpečný chromý stařec, který se jmenuje Charles Burnside. Ale už tolik nezáleží na tom, kdo je Rybář, a Speedy to věděl. Ani na tom, kde se nachází, protože Jack tuší, že kámoš Burnside dokáže přeskakovat kamkoli, jak se mu zachce.

Ale nedokáže brát s sebou opravdové dveře. Dveře do výhňových krajin, k panu Munshunovi, k Tylerovi. Kdyby je Frňák a jeho kamarádi našli –

Jack vhodí balicí papír zase do zásuvky, zmáčkne na magnetofonu knoflík EJECT a vytáhne kazetu. Zastrčí si ji do kapsy a zamíří ke dveřím.

„Jacku.“

Ohlédne se po ní. Kolem nich hýkají a bučí alarmy, blázni se smějí a řvou, ošetřovatelé běhají sem a tam. Pohlédnou si do očí. V tom jasně modrém Judyině pohledu se Jack skoro může dotknout toho druhého světa, který tak krásně voní a je plný zvláštních souhvězdí.

„Je to tam krásné? Tak krásné jako v mých snech?“

„Je to tam krásné,“ přisvědčí. „A ty jsi také krásná. Zůstaň tady, ano?“

V půli chodby se Jackovi naskytne ošklivá podívaná: Ethan Evans, ten mládenec, kterého kdysi Wanda Kinderlingová učila v nedělní škole, popadl jednu dezorientovanou starou ženu za tlusté paže a prudce s ní třese. Staré ženě létají kolem hlavy rozcuchané jemné vlasy.

„Drž hubu!“ křičí na ni mladý pan Evans. „Drž hubu, ty šílená stará krávo! Nikam nepůjdeš, ale pěkně se vrátíš do svýho kamrlíku!“

V jeho rozšklebeném obličeji cosi jasně prozrazuje, že i teď, když se svět ocitl vzhůru nohama, si mladý pan Evans vychutnává moc, která mu umožňuje poroučet, a křesťanskou povinnost, která mu nařizuje hrubě zacházet s bližním. Už to stačí, aby se Jack rozzlobil. Ale hrozně ho rozzuří vyděšený a nechápavý pohled staré paní. Připomene mu totiž chlapce, se kterými kdysi dávno žil, na jednom místě, které se jmenovalo Sunlightův domov.

Připomene mu Vlka.

Nezastaví se, ani nezvolní krok (dospěli do konečné fáze hry a Jack to nějak ví), jen udeří pěstí mladého pana Evanse do spánku. To stačí, aby pustil svou tělnatou a skřehotající oběť, narazil do stěny a pak se s očima vytřeštěnýma a omámenýma svezl na zem.

„Buď jsi pořádně v nedělní škole neposlouchal, nebo vás Kinderlingova manželka učila špatně,“ říká Jack.

„Vy jste… mě… praštil…,“ zašeptá mladý pan Evans. Dokončí svůj pomalý pád v širokém sedu roznožném u stěny na chodbě v půli cesty mezi Kartotékou a Ambulantní oftalmologií.

„Jestli ještě jednou budeš týrat pacienta – tuhle paní, nebo tu, se kterou jsem zrovna mluvil nebo kteréhokoli jiného –, a udělám ti mnohem víc,“ slíbí Jack mladému panu Evansovi. Potom už sbíhá ze schodů, bere je po dvou a nevšímá se skupinky pacientů v nedbalkách, kteří na něj zírají zmateně a trochu bojácně, ale velmi užasle. Dívají se na něj, jako by byl vidinou, která kolem nich prochází v oblaku světla, jako by byl zářivým a zároveň tajemným zázrakem.

Za deset minut (to už Judy Marshallová dávno klidně odkráčela do svého pokoje, aniž při tom potřebovala nějakou odbornou pomoc) alarmy ztichly. Z amplionů u stropu zaburácí čísi hlas – možná ani matka dr. Spieglemana by svého syna nepoznala. Při tom nečekaném randálu začnou znovu povykovat a křičet pacienti, kteří se mezitím docela zklidnili. Ta stará paní, se kterou zacházeli tak špatně, že se Jack Sawyer rozzuřil, dřepí pod úředním stolem a rukama si zakrývá hlavu a mumlá cosi o Rusech a civilní obraně.

„NEBEZPEČÍ POMINULO!“ ujišťuje Spiegleman svou posádku i cestující. „NEDOŠLO K ŽÁDNÉMU POŽÁRU! LASKAVĚ SE HLASTE VE SPOLEČENSKÝCH MÍSTNOSTECH NA KAŽDÉM PATŘE! MLUVÍ DR. SPIEGLEMAN A OPAKUJI, ŽE NEBEZPEČÍ POMINULO!“

A už přichází Wendell Green, pomalu se proplétá ke schodišti a rukou si jemně mne bradu. Uvidí mladého pan Evanse a nabídne mu pomocnou ruku. Okamžik to vypadá, jako by měl Wendell také skončit na zemi, ale potom mladý pan Evans zvedne zadnici ze země a podaří se mu vstát.

„NEBEZPEČÍ POMINULO! OPAKUJI, NEBEZPEČÍ POMINULO! OŠETŘOVATELKY, ZDRAVOTNÍCI A LÉKAŘI LASKAVĚ DOPROVODÍ VŠECHNY PACIENTY DO SPOLEČENSKÝCH MÍSTNOSTÍ NA PŘÍSLUŠNÝCH POSCHODÍCH!“

Mladý pan Evans uvidí fialovou modřinu, které rozkvétá Wendellovi na bradě.

Wendell uvidí fialovou modřinu rozkvétající na spánku mladého pana Evanse.

„Sawyer?“ zeptá se pan Evans.

„Sawyer,“ potvrdí Wendell.

„Ten hajzl hnusná mě praštil,“ svěří se mladý pan Evans.

„Ten parchant mě napadl,“ řekne Wendell. „A k tomu ta Marshallová. Sklátil ji.“ Ztiší hlas. „Chystal se ji znásilnit.“

Z chování mladého pana Evanse vysvítá, že je mu to sice líto, ale nijak ho to nepřekvapuje.

„Něco by se mělo udělat,“ dumá Wendell.

„To máte pravdu.“

„Lidem by se to mělo říct.“ Wendellovi se postupně vrací do očí starý oheň. Lidé se to dozvědí. Od něj! Protože je to jeho práce, panebože! Stará se, aby se lidé všechno dozvěděli!

„Jo,“ říká mladý pan Evans. Není tak starostlivý jako Wendell – postrádá Wendellovo planoucí odhodlání – ale rozhodně existuje jeden člověk, kterému to poví. Jeden člověk, který si zaslouží, aby ho utěšil v hodinách samoty, který zůstal opuštěn na své hoře Olivetské. Ta žena bude hltat informace o zlém Jacku Sawyerovi, jako by to byla životodárná voda.

„Takové jednání se prostě nemůže jen tak zamést pod koberec,“ horlí Wendell.

„V žádném případě,“ souhlasí mladý pan Evans. „V žádném případě, José.“

Sotva Jack vyjede z brány okresní nemocnice, zapípá mu mobilní telefon. Napadne ho, že zastaví u krajnice, aby hovor vzal, ale uslyší blížící se hasičské vozy a rozhodne se, že jednou to riskne a bude telefonovat při řízení. Chce odtud vypadnout dřív, než se ukáže místní hasičská brigáda a přinutí ho zastavit.

Otevře nokii. „Sawyer.“

„Kde sakra seš?“ zařve Frňák St. Pierre. „Chlape, buším do mobilu jako blázen pořád dokola, málem bych ho rozmlátil!“

„Já jsem…“ Jenže nemůže větu dokončit, aby v hrdlo nelhal. Nebo může? „Asi jsem se dostal do některé té mrtvé zóny, kde nefungují mobily –“

„Tu přednášku si můžeš odpustit, kámo. Mrskni zadkem a okamžitě sem přijeď. Adresa je Nailhouse Row číslo 1 – to je Okresní silnice dvě nuly, jižně od Chase. Je to ten patrovej barák na rohu, má posranou barvu.“

„Já to najdu,“ přeruší ho Jack a trochu šlápne na plyn svého auta. „Už jsem na cestě.“

„To jako odkud?“

„Ještě jsem v Ardenu, ale už jedu. Budu tam tak za půl hodiny.“

„Do hajzlu!“ Jackovi do ucha cosi zapraští, jako by Frňák v Nailhouose Row praštil do něčeho pěstí. „Co to s tebou sakra je, chlape? Myšák se veze, a pořádným fofrem. Děláme, co můžeme – teda ti, co tady zbyli –, ale veze se.“ Frňák prudce dýchá a Jacka napadne, že se asi snaží zadržet pláč. To pomyšlení, že Armand St. Pierre se nachází v takovém stavu, je velmi alarmující. Jack se podívá na tachometr, vidí, že už jede přes sto deset, a ubere. Nikomu by nepomohl, kdyby se rozmáznul na silnici mezi Ardenem a Centralií.

„Jak jsi to myslel, ‚ti, co tady zbyli‘?“

„Na to se vykašli, prostě se sem přiser, jestli chceš mluvit s Myšákem. A on tedy s tebou chce promluvit, protože pořád dokola mele tvoje jméno.“ Frňák ztiší hlas. „Teda zrovna když není úplně mimo sebe. Doktor dělá, co může – a já a Medvědí holka taky –, ale v tomhle případě chčijeme proti větru.“

„Řekněte mu, aby vydržel,“ řekne Jack.

„Sakra, chlape – řekni si mu to sám.“

Jackovi to v uchu zachrastí, ozve se vzdálené mumlání hlasů. Potom další hlas, který už skoro nezní lidsky. „Hoď sebou… přijeď sem, chlape. To zvíře… mě kouslo. Pořád to tam cítím. Jako kyselinu.“

„Vydrž, Myšáku,“ řekne Jack. Svírá telefon, až mu zbělají prsty. Diví se, že tu věc v ruce nerozmačká. „Budu tam co nejrychleji.“

„To bych ti radil. Ostatní… už zapomněli. Já ne.“ Myšák zakašle. Zní to strašně, jako závan z otevřeného hrobu. „Mám… paměťové sérum, víš? Požírá mě to… požírá mě to zaživa… ale pamatuju si to.“

Znovu se ozve zachrastění, jak si kdosi předává telefon, a pak se ozve další hlas. Ženský. Jack si domyslí, že je to Medvědí holka.

„Navezl jste je do toho,“ řekne. „Pustili se do toho kvůli vám. Nedopusťte, aby to bylo k ničemu.“

Pak to v telefonu cvakne. Jack odhodí telefon na vedlejší sedadlo a řekne si, že sto desítka přece jenom není moc velká rychlost.

Za několik minut (Jackovi ty minuty připadají velmi dlouhé) už mhouří oči proti slunci odrážejícímu se od potoka Tamarack. Odtud už skoro vidí svůj dům i dům Henryho.

Henry.

Jack lehce přejede hranou palce po náprsní kapse a uslyší, jak zachrastí kazeta, kterou vytáhl z magnetofonu ve Spieglemanově kanceláři. Není zvláštní důvod, proč by ji měl dávat Henrymu teď hned; podle toho, co mu řekl včera večer Potter a co se mu chystá dnes říct Myšák, byly tento pásek i nahrávka z telefonu číslo 911 více méně nadbytečné. Kromě toho musí spěchat do Nailhouse Row. Chystá se tam k odjezdu ze stanice jeden vlak, a Myšák Baumann do něj nejspíš nasedne.

Ale stejně…

„Bojím se o něho,“ řekne Jack tiše. „Dokonce i slepý by viděl, že se o Henryho bojím.“

Jasné letní slunce, které už klesá po odpolední straně nebe, se odráží od hladiny potoka a posílá zlatá prasátka, která tancují Jackovi po obličeji. Pokaždé, když mu to světlo přeletí přes oči, zazdá se, že ty oči hoří.

Henry však není jediný, o koho má Jack strach. Má špatný pocit, pokud jde o všechny jeho nové přátele a známé z French Landingu, od Dalea Gilbertsona a Freda Marshalla až po takové letmé známé, jako je Steamy McKay, starý pán, který si vydělává na živobytí leštěním bot před veřejnou knihovnou, a Ardise Walkera, který má u řeky chatrný obchůdek s návnadami. Jack ve své fantazii vidí ty lidi, jako by byli ze skla. Jestli se Rybář rozhodne zazpívat vysoké C, všichni se rozvibrují a pak se rozpadnou na prach. Až na to, že ve skutečnosti se už neobává Rybáře.

Je to jen případ, připomíná si. I když jsou v tom zapletené podivnosti z Teritorií, je to pořád jenom případ, a není první, který jsi měl na starosti a který najednou začíná být příliš velký. Ve kterém všechny stíny vypadají moc dlouhé.

To je sice pravda, ale ten pocit zkreslené perspektivy, jaký má člověk třeba v zrcadlovém bludišti, obvykle vyprchá, jakmile se Jack pustí do rozmotávání případu. Tentokrát je to horší, mnohem horší. A on ví proč. Rybářovým stínem je jakýsi pan Munshun, nesmrtelný hledač talentů z jiné roviny bytí. Ale ani tím to nekončí, protože pan Munshun také vrhá stín. Červený stín.

„Abbalah,“ zamumlá Jack. „Abbalah-dun a pan Munshun a havran Gorg, tři dobří kamarádi, co se vespolek procházejí po březích noční Plutónie.“ Kdoví proč mu to připomene Mrože a Tesaře z Alenky. Co to tehdy vzali na procházku při měsíčku? Ústřice? Mušle? Jack si zaboha nemůže vzpomenout, vybaví se mu jenom jeden verš, jak mu kdysi recitovala matka: „A teď přišel čas,“ pravil Mrož, „o mnoha věcech promluvit si.“

Abbalah se nejspíš zdržuje na svém dvoře (tedy ta jeho část, která není uvězněna v té Speedyho Temné věži), ale Rybář a pan Munshun můžou být kdekoli. Vědí, že se do věci zapletl i Jack Sawyer? Jistěže to vědí. Dneska už se to ví všeobecně. Že by se ho pokusili zpomalit tím, že by provedli nějakou ohavnost některému jeho příteli? Třeba jistému slepému sportovně-rockově i jinak ujetému moderátorovi?

Ale jistě. A teď, možná proto, že je zvýšeně citlivý, znovu cítí ten hnusný tepot, který k němu doléhá z jihozápadních krajů, tepot, který ucítil, když poprvé jako dospělý přeskočil do Teritorií. Když cesta zahne na jihovýchod, skoro ten puls ztratí. A když jeho Ram zamíří opět na jihozápad, jedovaté dunění opět zesílí a buší mu v hlavě, jako když nastupuje migréna.

To cítíš Černý dům, jenomže to žádný dům ve skutečnosti není. Je to červí díra v jablku bytí, která vede až do výhňových krajin. Jsou to dveře. Do dneška možná byly jenom pootevřené, dokud se tam neobjevil Frňák a jeho kamarádi, ale teď jsou dokořán a táhne z nich pekelný průvan. Tylera je potřeba přivést zpátky, ano… ale taky se musejí zavřít ty dveře. Než se jimi proplíží bůhví jaké nebezpečné potvory.

Jack najednou prudce strhne auto na silnici Tamarack. Pneumatiky zaskřípou. Bezpečnostní pás se zadrhne a Jack si na okamžik myslí, že se dodávka možná převrhne. Vydrží však a Jack se řítí k silnici do Norského údolí. Myšák bude muset vydržet ještě chvilku; Jack nenechá Henryho na holičkách. Jeho kamarád to ještě neví, ale čeká ho menší výlet do Nailhouse Row. Dokud se situace neuklidní, připadá Jackovi, že je nutno udržovat systém kamarádů v pohotovosti.

Což by Henrymu dokonale vyhovovalo, pokud by byl doma, jenže není. Na Jackovo vyzvánění u dveří přijde otevřít paní Elvena Mortonová s prachovkou v ruce.

„Odjel do studia KDCU dělat reklamy,“ říká Elvena. „Sama jsem ho tam hodila. Nevím, proč je nedělá ve studiu tady, šlo snad o nějaké zvukové efekty, říkal něco takového. Divím se, že vám to neříkal.“

Peklo je v tom, že mu to Henry povídal. Žebírkovej bar u Oblíbenýho bratrance. V překrásným městečku La Riviere. Koule na noze. Všechno mu to povídal. Dokonce i to, že ho tam odveze Elvena Mortonová. Od chvíle, kdy se ten rozhovor odehrál, se Jackovi přihodilo pár věcí – setkal se s dávným přítelem z dětství, zamiloval se do dvojnice Judy Marshallové a jen tak mimochodem byl informován o Tajemství veškerého jsoucna – ale nic z toho mu nezabrání v tom, aby sevřel levačku do pěsti a pak se jí praštil rovnou mezi oči. Vzhledem k tomu, jak rychle se teď události řítí, připadá mu tahle zbytečná zajížďka jako neodpustitelný lapsus.

Paní Mortonová ho pozoruje ulekanýma, vykulenýma očima.

„Pojedete pak pro něho, paní Mortonová?“

„Ne, jde na skleničku s nějakým hlavounem z ESPN. Henry říkal, že ten pán ho pak zase přiveze.“ Ztiší hlas do důvěrného tónu, kterým se tajemství sdělují nejlíp. „Henry mi to tak přímo neříkal, ale myslím, že George Rathbuna možná čekají velké věci. Velmi velké věci.“

Že by se Rathbunův sportovní pořad vysílal celostátně? Jacka by to nijak nepřekvapilo, ale nemá čas, aby měl z úspěchu svého přítele radost. Podá paní Mortonové kazetu, ale to spíš proto, aby neměl pocit, že jeho cesta byla úplně zbytečná. „Nechte mu to ležet někde, kde to…“

Zarazí se. Paní Mortonová se na něj pobaveně dívá. Kde to určitě uvidí, chtěl Jack říct. Další chybný úkon. Detektiv z velkého města, jen co je pravda.

„Nechám mu to vedle zvukařského pultu ve studiu,“ řekne paní. „Tam to najde. Jacku, možná mi do toho nic není, ale nevypadáte moc dobře. Jste hrozně bledý a přísahala bych, že jste od minulého týdne ztratil pět kilo. A taky…“ vypadá trochu rozpačitě. „Máte obráceně obuté boty.“

To je fakt. Provede nezbytné úpravy, přičemž postojí nejprve na jedné noze, pak na druhé. „Mám za sebou perných osmačtyřicet hodin, ale vydržím, paní Mortonová.“

„To ten Rybář, viďte?“

Přikývne. „A už musím jet. Pálí se mi večeře, jak se říká.“ Otočí se, ale rozmyslí si to a obrátí se znovu k paní Mortonové. „Nechala byste mu na záznamníku v kuchyni vzkaz? Řekněte mu, aby mi zavolal na mobil. Hned jak přijede.“ Potom, protože jedna myšlenka přivodila další, ukáže na neoznačenou kazetu, kterou paní drží v ruce. „A tohle si nepřehrávejte, ano?“

Paní Mortonová vypadá pohoršeně. „Něco takového bych nikdy neudělala! To by bylo, jako bych někomu otevřela dopis!“

Jack přikývne a trochu se na ni pousměje. „Dobře.“

„Na tom páskuje… on? Je tam Rybář?“

„Ano,“ odpoví Jack. „Je to on.“ A přijdou ještě horší věci, pomyslí si, ale neřekne to. Mnohem horší.

A už spěchá k autu, málem utíká.

Za dvacet minut Jack parkuje před posraně hnědým patrovým domem č. 1 v Nailhouse Row a ta prašná změť uliček kolem mu připadá nějak nepřirozeně tichá, v tom rozpáleném odpoledním slunci. Přes křižovatku ulice Ames s Okresní dvounulkou prokulhá voříšek (je to náš starý známý, kterého jsme viděli včera večer mezi dveřmi hotelu Nelson), ale to je veškerý pohyb, jenž se tu odehrává. Jackovi se vybaví nepříjemná vidina Mrože a Tesaře, kteří se procházejí po východním břehu Mississippi se zhypnotizovanými obyvateli Nailhouse Row v patách. A míří rovnou k ohni. A do kotle.

Dvakrát nebo třikrát se zhluboka nadechne, snaží se uklidnit. Kousek za městečkem – vlastně těsně u cesty vedoucí k Edovu občerstvení – to hnusné bzučení v hlavě vrcholilo, až se proměnilo v jakýsi temný křik. Několik okamžiků byl tak silný, že Jacka napadlo, že by mohl sjet z cesty, a tak zpomalil na šedesát. Chválabohu se to dunění za chvíli začalo posunovat do zátylku a pak ztichlo. Neviděl nápis zákaz vjezdu, který označuje zarostlou cestu k Černému domu, ani ho nehledal, ale věděl, že tam je. Otázka zní, jestli se k němu dokáže přiblížit, až přijde čas, aniž by Jack explodoval.

„No tak,“ napomene se. „Na takové blbosti není čas.“

Vystoupí z dodávky a zamíří vzhůru po popraskaném betonovém chodníku. Je na něm nakreslený vybledlý panák na skákání a Jack se mu bez přemýšlení vyhne, protože ví, že je to jeden z mála zbývajících artefaktů, které dosvědčují, že jedna osůbka, jež se jmenovala Amy St. Pierreová, krátce pobyla na světě. Schůdky na verandu jsou suché a plné třísek. Jack má strašnou žízeň, takže si pomyslí, Lidi, já bych zabíjel pro lok vody nebo za pěkně vychlazené –

Dveře se rozletí, až bouchnou o stěnu domu, takže to v tom slunném tichu zazní jako výstřel z pistole, a ven vyběhne Frňák.

„Kriste všemohoucí, už jsem si myslel, že se sem nikdy nedostaneš!“

Při pohledu do Frňákových vylekaných a zoufalých očí si Jack uvědomí, že mu nikdy nepoví, že by dokázal najít Černý dům i bez Myšákovy pomoci, že díky době, kterou strávil v Teritoriích, má v hlavě jakýsi radar. Neřekne mu to, ani kdyby prožili zbytek života jako blízcí přátelé, kteří si obyčejně všechno povědí. Frňák trpěl jako Jób a nemusí vědět, že utrpení jeho kamaráda bylo možná zbytečné.

„Ještě žije, Frňáku?“

„Jenom tak tak. Možná trochu víc. Jsem tu už jenom já a Doktor a Medvědí holka. Synek a Kaiser Bill dostali bobky a utekli jako párek zpráskanejch psů. Tak se nasměruj sem, sluníčko naše.“ Ne že by dal Frňák Jackovi na vybranou; popadne ho za rameno a vtáhne ho do malého domku na Nailhouse Row jako kufr.

23

„Ještě jednu!“ prohlásí pán ze sportovního vysílání ESPN. Zní to spíš jako rozkaz než žádost a Henry, i když toho chlapíka nevidí, pozná, že konkrétně tento bačkorář nikdy v životě nedělal sport, ať už profesionálně nebo jinak. Táhne z něj typicky sádelné, mírně mastné aroma člověka, který má nadváhu skoro od narození. Práce ve sportovním vysílání mu má nanejvýš kompenzovat vzpomínky na šaty kupované v oddělení Husky u Searse a na všechny ty dětské říkanky typu „Baček tlustý, žere chrousty, za dvě babky padesát“.

Jmenuje se Penniman. „Přesně jako Little Richard!“ vysvětlil Henrymu, když si potřásali rukama v rádiové stanici. „To byl jeden slavný rocker v padesátých letech. Možná si ho pamatujete?“

„Matně,“ prohlásil Henry, jako by neměl svého času každičkou nahrávku, kterou Little Richard vydal. „Zřejmě to byl jeden z Otců zakladatelů.“ Penniman se burácivě zachechtal a v tom smíchu Henry zahlédl budoucnost, která mu možná kyne. Ale je to budoucnost, jakou by si přál? Lidé se smáli taky Howardu Sternovi, a Howard Stern byl blbec.

„Ještě jednu skleničku!“ opakuje Penniman. Sedí v baru U dubu, kde dal Penniman barmanovi dýško pět dolarů, pokud přepne televizi z bowlingu, který vysílala ABC, na stanici ESPN, i když tam v tuhle denní hodinu nic nedávají, jenom golfové triky a lov okounů. „Ještě jednu skleničku, jenom abychom zapili obchod!“

Ale oni žádný obchod neuzavřeli a Henry neví, jestli by vůbec chtěl. Celostátně vysílat George Rathbuna v rozhlasovém bloku ESPN by mělo být lákavé a Henrymu nedělá zvláštní problém přejmenovat pořad z Balíkovské baráže na Baráž z ESPN – stejně by se pořád soustředil hlavně na střední a severní část státu – ale…

Ale co?

Ještě než se nad tou otázkou stačí zamyslet, ucítí to znovu: Můj hřích, parfém, který jeho manželka používala při jistých příležitostech, kdy chtěla vyslat jistý signál. Za těch jistých večerů, kdy byla v pokoji tma a oba nic neviděli a zbývaly jim jenom vůně a hmat, jí říkával Skřivánek.

Skřivánek.

„Víte, myslím, že tuhle skleničku vynechám,“ řekne Henry. „Doma mě ještě čeká práce. Ale budu o vaší nabídce přemýšlet. A myslím to vážně.“

„Ha-ha-ha,“ udělá Penniman a Henry pozná podle jistého drobného zčeření vzduchu, že ten pán mu šermuje prstem pod nosem. Henry uvažuje, jak by asi Penniman reagoval, kdyby Henry najednou vyrazil hlavou dopředu a ten urážlivý prst ukousl v druhém kloubu. Kdyby mu Henry ukázal trochu té místní pohostinnosti v Rybářově stylu. Jak hlasitě by asi Penniman zaječel? Třeba tak hlasitě jako Little Richard před instrumentální vložkou v „Tutti Frutti“? Nebo by se na něco takového nevzmohl?

„Nemůžete odejít, pokud nebudu chtít,“ připomene mu pan Tlustý-Ale-Dávno-Mi-To-Nevadí. „Mám vás odvézt, že.“ Má už čtvrtý koktejl a trochu se mu plete jazyk. Příteli, pomyslí si Henry, radši bych si strčil fretku do zadku, než bych s tebou sedl do auta.

„Ale můžu,“ odpoví Henry příjemně. Nick Avery, barman, má dnes odpoledne vystaráno: tlusťoch mu podstrčil pět babek, aby přepnul program v televizi, a když tlusťoch odešel na záchod, aby si udělal trochu místo, podstrčil mu ten slepec dalších pět babek, aby zavolal taxík.

„Co?“

„Řekl jsem, že můžu. Barmane?“

„Je venku, pane,“ oznámí mu Avery. „Přijel před dvěma minutama.“

Ozve se tučné vrznutí, jak se Penniman otočí na své barové stoličce. Henry nevidí, jak se tlusťoch mračí, když Henry míří k taxíku čekajícímu před hotelem, ale vycítí to.

„Poslechněte, Henry,“ ozve se Penniman. „Myslím, že možná tak docela nechápete svou současnou situaci. Na nebi sportovních rádií jsou jistý hvězdy, to je teda fakt – lidi jako Slavnej sporťák Babe a Tony Kornheiser vydělávají šest nul ročně jenom na honorářích za mluvení, snadnejch šest nul – ale tak daleko ještě nejste. Ty dveře jsou pro vás momentálně zavřený. Ale já, příteli, já jsem sakra dobrej vrátnej. A to znamená, že když řeknu, že si dáme ještě jednu skleničku, tak –“

„Barmane,“ řekne Henry tiše, ale pak zavrtí hlavu. „Já vás prostě nemohu oslovovat barmane; to se možná hodilo pro Humphreyho Bogarta, ale ne pro mě. Jak se jmenujete?“

„Nick Avery, pane.“ To poslední slovo připojí automaticky, ale Avery by ho nikdy nepoužil, kdyby s ním mluvil ten druhý, ani za milion let. Oba mu sice dali stejné dýško, ale ten s těmi tmavými brýlemi je džentlmen. A nemá to nic společného s tím, že je slepý, ale prostě s tím, že je džentlmen.

„Nicku, kdo ještě sedí u baru?“

Avery se rozhlédne. V jednom zadním boxu popíjejí dva muži pivo. V hale stojí u telefonu recepční. Přímo u baru nikdo není, jenom tito dva muži – jeden štíhlý, elegantní a slepý, ten druhý tlustý, zpocený a čím dál nakrknutější.

„Nikdo, pane.“

„Není tady nějaká… dáma?“ Skřivánek, řekl skoro. Není tady nějaký skřivánek?

„Ne.“

„Poslouchejte,“ přeruší je Penniman a Henry si pomyslí, že v životě neslyšel nikoho, kdo by se podobal „Little Richardovi“ méně než Penniman. Ten chlapík je bělejší než Moby Dick… a nejspíš stejně velký. „Musíme toho ještě hodně probrat.“ Zazní to však jako Hussíme to-o tě oně o’at. „Teda, pokud –“ Ea,’kut – „se mi nesnažíte naznačit, že nemáte zájem.“ Ani za milion let, říká Pennimanův hlas Henryho poučeným uším. Mluvíme o tom, že ti instalujeme do obýváku stroj na prachy, drahoušku, naprosto soukromej bankomat, a v žádným případě mi todle neodmítneš, sakra.

„Nicku, necítíte parfém? Velmi lehký a staromódní? Třeba Můj hřích?“

Henrymu dopadne na rameno buclatá ruka jako termofor. „Ten hřích, kámo, by byl, kdybys odmítl další skleničku. Dokonce i slepej by viděl –“

„Navrhuji, abyste tu ruku z něho sundal,“ řekne Avery a Penniman možná není úplně hluchý, protože ruka okamžitě opustí Henryho rameno.

Pak ji nahradí jiná ruka, kousek výš. Dotkne se Henryho zátylku, chladně ho tam polaská a pak zmizí. Henry se nadechne. Zároveň ucítí ten parfém. Vůně obvykle po chvíli přestanou působit, protože receptory, které je zachytily, jsou dočasně ochromeny. Tentokrát však ne. U této vůně ne.

„Žádný parfém?“ prosí skoro Henry. Ten dotek její ruky na krku může zaplašit coby hmatovou halucinaci. Ale nos ho nikdy nezradil.

Aspoň ne do této chvíle.

„Je mi líto,“ řekne Avery. „Cítím pivo… buráky… džin tady toho pána a jeho vodu po holení…“

Henry přikývne. Světla nad zadní stěnou baru mu přejedou po tmavých sklech brýlí, protože Henry elegantně sestupuje ze stoličky.

„Myslím, že si přece jenom ještě dáš skleničku,“ říká Penniman tónem, kterým nenechává nikoho na pochybách, že jde o hrozbu. „Ještě jednu skleničku, jenom na oslavu, a potom tě odvezu domů ve svým lexu.“

Henry cítí parfém své manželky. Ví to určitě. A připadalo mu, že cítí dotek manželčiny ruky na zátylku. Ale najednou se přistihne, že přemýšlí o hubeném malém Morrisi Rosenovi – o Morrisovi, který po něm chtěl, aby si poslechl „Kam odešla naše láska“ v podání Dirtysperm. A samozřejmě, aby ji Henry pustil, až bude dělat Wisconsinskou krysu. Morris Rosen, který má za jedním okousaným nehtem na malíčku mnohem víc poctivosti, než jí má tenhle maník v celém těle.

Položí Pennimanovi ruku na loket. Usměje se Pennimanovi do obličeje, který nevidí, a ucítí, jak se svaly pod dlaní uvolní. Penniman se domnívá, že bude po jeho. Zase.

„Vezměte si moji skleničku,“ řekne Henry příjemně, „přidejte ji ke své skleničce, a pak si je obě strčte do toho svého tlustého uhrovatého zadku. Pokud potřebujete, aby je tam něco udrželo na místě, tak si tam hned po nich můžete strčit tu svou práci.“

Henry se otočí a rázně odkráčí ke dveřím, orientuje se jako obvykle dokonale přesně, přičemž jednu ruku drží před sebou jako pojistku. Nick Avery spontánně zatleskal, ale Henry ho sotva slyší, stejně jako Pennimana, kterého už vypudil z hlavy. Zaměstnává ho ta vůně parfému Můj hřích. Trochu vyprchává, když vykročí do odpoledního vedra… ale copak neslyší u levého ucha milostný povzdech? Takový povzdech, jaký někdy slýchal od své ženy, než usnula po milování? Jeho Rhoda? Jeho Skřivánek?

„Haló, taxi!“ zavolá z obrubníku pod markýzou.

„Jsem přesně tady, kamaráde – co je, seš snad slepej?“

„Jako patrona,“ souhlasí Henry a vydá se po zvuku hlasu. Pojede domů, dá si nohy na stůl a k tomu sklenici čaje, a pak se zaposlouchá do té zatracené nahrávky z čísla 911. Možná že za ten neklid a halucinace může dosud odkládaná práce, protože ví, že bude muset sedět ve tmě a poslouchat hlas kanibala, který zabíjí děti. Určitě je to tím, protože jinak nemá důvod bát se svého Skřivánka, ne? Kdyby se vrátila – vrátila se a pronásledovala ho – rozhodně by ho pronásledovala s láskou.

Nebo ne?

Ano, pomyslí si a spustí se na tuhé zadní sedadlo taxíku.

„Kam to bude, kámo?“

„Norské údolí,“ řekne Henry. „Je to bílý dům s modrými římsami, stojí stranou od silnice. Jakmile přejedete potok, za chvilku ho uvidíte.“

Henry se pohodlně usadí a obrátí ustaranou tvář k otevřenému oknu. French Landing mu dnes připadá divné – jaksi ztěžklé. Jako věc, která klouže a klouže, až se ocitne na okraji stolu těsně před pádem na podlahu, kde se rozbije na tisíc kusů.

Řekněme, že se vrátila. Řekněme, že ano. Pokud přišla s láskou, proč mě vůně jejího parfému tak zneklidňuje? Skoro mi vadí? A proč byl její dotyk (tedy imaginární dotyk, ujišťuje se) tak nepříjemný?

Proč byl její dotyk tak studený?

Po jasném slunci venku vypadá obývací pokoj Frňákova domu tak tmavý, že Jack zprvu nic nerozezná. Potom, když si oči trochu přivykly, uvidí, proč tomu tak je: přes obě okna v pokoji jsou přehozené deky – od pohledu tlusté, zimní – a dveře do dalšího pokoje v přízemí, zřejmě do kuchyně, jsou zavřené.

„Nesnese světlo,“ vysvětluje Frňák. Mluví potichu, aby jeho hlas nedolehl k opačné straně místnosti, kde na pohovce leží muž. Vedle něj klečí další muž.

„Možná že ten pes, co ho kousl, měl vzteklinu,“ řekne Jack. Sám tomu nevěří.

Frňák rozhodně zavrtí hlavou. „Nemá fobickou reakci. Doktor tvrdí, že je fyziologická. Když na něj dopadne světlo, začne se mu tavit kůže. Slyšel jsi někdy o něčem takovým?“

„Ne.“ A Jack taky nikdy necítil puch, který v pokoji vládne. Bzučí tu ne jeden, ale rovnou dva stolní větráky a je tu dvojí průvan, ale stejně je ten puch tak lepkavý, že se vzduch sotva pohne. Je to tu cítit zkaženým masem – gangrénou v potrhané tkáni – ale tohle Jack dávno zná. Hrozný je však ten druhý zápach, cosi jako krev a pohřební květiny a výkaly, všechno dohromady. Zvedne se mu žaludek a škytne, nedokáže tomu zabránit, a Frňák se na něj podívá trochu netrpělivě, ale soucitně.

„Je to zlý, já vím. Ale je to jako v opičárně v zoologický, chlape – za chvíli si na to zvykneš.“

Lítací dveře do druhé místnosti se otevřou a dovnitř vejde upravená drobná žena se světlými vlasy po ramena. Nese misku. Když na gauč padne světlo, Myšák vykřikne. Je to strašlivě zdušený zvuk, jako by se mu začaly rozpouštět i plíce. Z kůže na čele začne cosi stoupat – možná kouř, možná pára.

„Vydrž, Myšáku,“ říká klečící muž. Je to Doktor. Než se dveře do kuchyně zase zavřou, stačí Jack přečíst, co je napsáno na jeho odřené černé kabele. Možná ještě někde v Americe je další lékař, který si nalepil na lékařský kufřík samolepku na nárazníky s nápisem steppenwolf vládne, ale ve Wisconsinu asi nebydlí.

Žena si klekne vedle doktora, který vezme z misky žínku, vyždímá ji a položí ji Myšákovi na čelo. Myšák zaúpí a celý se roztřese. Voda mu stéká po tvářích do vousů. Vypadá to, že plnovous mu vypadává v celých chomáčích.

Jack vykročí k němu a připomíná si, že si na ten pach zvykne, určitě ano. Možná. Ale než k tomu dojde, moc rád by měl u sebe trochu mentolové masti, kterou pro všechny případy s sebou vozí v přihrádce na rukavice všichni detektivové z oddělení vražd losangeleské policie. Máznutí pod nos by mu teď přišlo velmi vhod.

V pokoji stojí hudební věž (zflikovaná) a v rozích pár reproduktorů (obrovských), ale žádná televize. Všechny stěny, ve kterých nejsou dveře nebo okno, jsou zarovnány dřevěnými bednami plnými knih, takže to tu vypadá ještě menší, než to ve skutečnosti je, skoro jako v kryptě. Jack má v povaze zabudovanou trošku klaustrofobie a ten obvod se právě zahřívá, takže se cítí ještě hůř. Vypadá to, že většina knížek se týká náboženství a filozofie – vidí Descartesa, C. S. Lewise, Bhagavadgítu, Principy existence od Stevena Averyho – ale je tu také spousta krásné literatury, knih o vaření piva a spisek Alberta Goldmana o Elvisu Presleym (na jednom obřím reproduktoru). Na druhém reproduktoru je fotografie mladé dívky s nádherným úsměvem, pihami a záplavou zrzavě blonďatých vlasů. Při pohledu na holčičku, která nakreslila před domem skákacího panáka, se udělá Jacku Sawyerovi zle vzteky a smutkem. Možná existují bytosti a příčiny z jiných světů, ale je tu taky jeden odporný starý parchant, kterého je potřeba zarazit. Jack udělá dobře, když to bude mít na paměti.

Medvědí holka udělá Jackovi místo před pohovkou a pohybuje se při tom půvabně, i když zůstává na kolenou a pořád drží misku. Jack vidí, že v misce jsou další dvě žínky a hromádky tajících ledových kostek. Při pohledu na ně dostane ještě větší žízeň. Jednu kostku si vezme a strčí do úst. Pak se soustředí na Myšáka.

Až ke krku má přitaženou deku. Čela a tváře – místa, která nezakrývá pelichající plnovous – jsou bledé. Oči má zavřené. Rty stahuje bolestí, takže jsou vidět překvapivě bílé zuby.

„On je –“ začne Jack, ale v tu chvíli Myšák otevře oči. To, nač se Jack chtěl zeptat, je v tu ránu zapomenuto. Myšákovy oči dostaly kolem hnědých duhovek tísnivě šarlatovou, těkavou barvu. Jako by se ten muž díval do strašlivého radioaktivního západu slunce. Z vnitřních koutků očí mu vytéká černý hnis.

„Kniha filozofické transformace pojednává o nejsoučasnější dialektice,“ promluví Myšák čistým a jasným hlasem, „a k těmto otázkám se vyjadřuje rovněž Machiavelli.“ Jack si ho skoro dokáže představit v přednáškovém sále. Tedy dokud mu nezačnou cvakat zuby.

„Myšáku, tady je Jack Sawyer.“ V těch přízračných rudohnědých očích se neobjeví ani náznak poznání. Avšak černé svinstvo v koutcích sebou nepatrně zaškubalo, jako by mělo vědomí. Jako by naslouchalo.

„To je Hollywood,“ zabručí Frňák. „Ten policajt. Pamatuješ?“

Jednu ruku má Myšák položenou na kostkované dece. Jack ji vezme, ale musí se ovládnout, aby překvapením nevykřikl, protože ta ruka ho sevře s udivující silou. A je navíc rozpálená. Jako koláč právě vytažený z trouby. Myšák zdlouha, zajíkavě vydechne, a ten dech odporně páchne – zkaženým masem, zvadlými květinami. On hnije, pomyslí si Jack. Hnije zevnitř. Ach Kriste pane, pomoz mi, abych to vydržel.

Kristus možná nepomůže, ale vzpomínka na Sofii by mohla. Jack se pokusí představit si její oči, ten líbezný, klidný, jasně modrý pohled.

„Poslouchej,“ řekne Myšák.

„Poslouchám.“

Zdá se, že se Myšák vzpamatovává. Tělo pod dekou se třese tak nekontrolovaně a silně, že to vypadá téměř na záchvat. Kdesi tikají hodiny. Kdesi štěká pes. Na Mississippi zahouká člun. Kromě těchto zvuků je všude ticho. Jack si pamatuje, že v jeho životě se už jen jednou takto zastavil veškerý světský život, a to bylo tehdy, když byl v nemocnici v Beverly Hills, kde čekal, až matka skoncuje s dlouhým umíráním. Kdesi čeká Tyler, až ho někdo zachrání. Aspoň doufá, že ho někdo zachrání. Kdesi pilně pracují Bořitelé, kteří se snaží zničit osu, na níž se otáčejí všechny existence. A tady je pouze tento věčný pokoj s chabými větráky a zkaženými výpary.

Myšák zavře oči, pak je zase otevře. Upře je na návštěvníka a Jack si je najednou jist, že se dozví nějakou velikou pravdu. Ledová kostka v ústech zmizela; Jack ji nejspíš rozkousal a polkl, aniž si to uvědomil, ale neodvažuje si vzít další.

„Tak do toho, kámo,“ řekne Doktor. „Vysyp to a pak ti píchnu další dávku fetu. Je to dobrý matroš. Možná usneš.“

Myšák si ho nevšímá. Jeho proměňující se oči se upírají na Jacka. Ruka drží Jackovu ruku a sevře se ještě víc. Jack skoro cítí, jak se mu kosti prstů dřou o sebe.

„Ne… nekupujte si nejdražší vybavení,“ říká Myšák a vydechne z hnijících plic další mučivě smrdutý oblak.

„Ne…?“

„Většina lidí se vykašle na vaření piva… za rok nebo za dva. Dokonce i největší… největší nadšenci. Vařit pivo není… není pro slečinky.“

Jack se ohlédne po Frňákovi, který mu pohled netečně vrátí. „Občas se ztrácí a zase se objeví. Trpělivost. Počkej na něho.“

Myšák ho chytí ještě pevněji, ale povolí právě v okamžiku, kdy si už Jack myslí, že to déle nevydrží.

„Sežeň velkej hrnec,“ radí mu Myšák. Oči se mu vypoulí. Ty narudlé stíny se mihotají a přelétají po zakřivené krajině rohovek a Jacka napadne, To je jeho stín. Stín Karmínového krále. Myšák je už jednou nohou u něho na dvoře. „Patnáctilitrovej… nejmíň. Nejlepší se seženou v obchodech… pro lodní zásobování. A jako kvasnou nádobu… plastový chladicí džbánky jsou docela dobrý… jsou lehčí než sklo a… Já hořím. Kristepane, Frňáku, já hořím!“

„Seru na to, já mu to píchnu.“ Doktor s cvaknutím otevře kufřík.

Frňák ho chytí za paži. „Ještě ne.“

Myšákovi začnou z očí téct krvavé slzy. Zdá se, že ten černý maz se proměňuje v tenké úponky. Ty se dychtivě natahují dolů, jako by se snažily tu tekutinu zachytit a vypít.

„Zastavit kvašení,“ zašeptá Myšák. „Thomas Merton žvaní, nenechte si nic nakecat. Nemá žádnou pořádnou myšlenku. Musíte nechat plyn unikat, dokud vynáší nečistoty. Jerry Garcia nebyl Bůh. Kurt Cobain nebyl Bůh. Ten parfém, kterej cítí, nepatří jeho mrtvý manželce. Zahlédl oko Krále. Gorg-ten-abbalah, í-lí-lí. Opopanax je mrtvý, ať žije opopanax.“

Jack se nakloní hlouběji do Myšákova pachu. „Kdo cítí parfém? Kdo zahlédl oko Krále?“

„Šílený Král, špatný Král, smutný Král. Bim-bam, bim-bam, ať žije Král.“

„Myšáku, kdo zahlédl oko Krále?“

Doktor řekne: „Myslel jsem, že se chceš dozvědět –“

„Kdo?“ Jack netuší, proč mu to připadá důležité, ale nemůže si pomoci. Jde o něco, co mu nedávno někdo řekl? Byl to Dale? Tansy? Nebo to byl, Bůh nás ochraňuj, Wendell Green?

„Stáčecí brčko a šlauch,“ řekne Myšák důvěrně. „Přesně to potřebujete, když kvašení skončí! A nemůžete pivo stáčet do lahví se šroubovacím uzávěrem! To byste –“

Myšák odvrátí od Jacka hlavu, úhledně si ji opře v dolíku u ramene, otevře ústa a zvrací. Medvědí holka vykřikne. Zvratky jsou žluté jako hnis a jsou v nich jakési pohyblivé černé hrudky, podobné tomu svinstvu, které má Myšák v očích. Hrudky jsou živé.

Frňák spěšně odejde z pokoje, i když přímo neutíká, a Jack ochrání Myšáka před krátkým zábleskem slunečního světla z kuchyně, jak nejlépe to jde. Ruka, která svírá Jackovu dlaň, trochu povolí.

Jack se otočí k Doktorovi. „Myslíš, že už odchází?“

Doktor zavrtí hlavou. „Znovu omdlel. Chudák starý Myšák se tak snadno nevzdá.“ Zachmuřeně, uštvaně se na Jacka podívá. „Radil bych ti, aby to stálo za to, pane policisto. Protože jestli ne, tak ti přebuduju instalace.“

Frňák se vrátí s hromadou hadrů, na rukou má gumové rukavice. Bez řečí se pustí do uklízení louže zvratků mezi Myšákovým ramenem a opěradlem pohovky. Ty černé hrudky se už přestaly hýbat, to je dobře. Ještě lepší by ovšem bylo, kdyby vůbec neviděli, jak se hýbají. Jack si polekaně všimne, že zvratky prožírají ošoupaný potah pohovky jako kyselina.

„Na chvilku z něho stáhnu deku,“ řekne Doktor a Medvědí holka okamžitě vstane i s miskou tajícího ledu. Odejde ke knihovně, zůstane tam stát zády do místnosti a celá se třese.

„Doktore, a potřebuju to opravdu vidět?“

„Myslím, že ano. Ty totiž ještě ani teď nechápeš, s čím máš tu čest.“ Doktor uchopí cíp pokrývky a vytáhne ji zpod Myšákovy ochablé ruky. Jack vidí, že ta černá tekutina začala prosakovat i pod nehty umírajícího muže. „Nezapomeň, že se to stalo jen před několika hodinami, pane policisto.“

Stáhne deku až dolů. Susan Osgoodová, „Medvědí holka“, která k nim stojí zády, hledí na velká díla západní filozofie a potichu pláče. Jack se pokusí zadržet výkřik, ale nepodaří se mu to.

Henry zaplatí taxi, vejde do domu a zhluboka se nadechne uklidňujícího chladu klimatizace. Ucítí slabou vůni – sladkou – a Henry si řekne, že to jsou čerstvě nařezané květiny, další pozornost paní Mortonové. Ví svoje, ale v této chvíli už nechce mít s duchy nic společného. Je mu opravdu lépe a asi ví proč: bylo to tím, že řekl tomu chlapíkovi z ESPN, aby si tu svou nabídku strčil někam. Nic nemůže člověku rozjasnit den víc, zvlášť když ten dotyčný člověk má výnosné zaměstnání, je majitelem dvou kreditních karet, které se zdaleka neblíží k hranici přečerpání a v lednici má džbán ledového čaje.

Henry už míří do kuchyně, prochází chodbou s jednou rukou nataženou před sebou a pátrá ve vzduchu po překážkách a neobvyklostech. Nic tu není slyšet, jenom šum klimatizace, hučení ledničky, cvakání vlastních podpatků po podlaze…

… a povzdech.

Milostný povzdech.

Henry zůstane na okamžik stát, pak se opatrně otočí. Že by ta sladká vůně byla silnější, zvlášť když je otočený tímto směrem, k obývacímu pokoji a hlavním dveřím? Má pocit, že ano. A nejsou to květiny; nemá smysl si něco namlouvat. Nos to jako vždy pozná. Je to vůně Můj hřích.

„Rhodo?“ pronese, a potom tišeji: „Skřivánku?“

Nikdo neodpoví. Jistěže ne. Má jenom rozbrnkané nervy, a proč by neměl mít?

„Protože jsem šejk, bejby,“ řekne Henry. „Šek, Šok, Šejk.“

Nic už nevoní. Nikdo milostně nevzdychá. A přesto ho pronásleduje myšlenka, že jeho manželka je znovu v obývacím pokoji, stojí tam v naparfémovaném rubáši a tiše pozoruje, jak Henry vchází a nevidomě prochází kolem ní. Jeho Skřivánek, který se vrátil ze hřbitova Klidné návrší na krátkou návštěvu. Možná aby si poslechla nejnovější CD od skupiny Prožrané kosti.

„Nech toho,“ řekne potichu. „Nech toho, pitomče.“

Vejde do své prostorné, dobře zorganizované kuchyně. Když prochází dveřmi, bez přemýšlení zmáčkne knoflík na destičce, která u dveří je. Ze stropního reproduktoru se ozve hlas paní Mortonové a zvuk má tak vysokou kvalitu, jako by s ním byla v místnosti.

„Stavil se tu Jack Sawyer a nechal tu další kazetu, kterou si máte poslechnout. Říkal, že je… vždyť víte, od toho chlapa. Toho zlého.“

„Zlý chlap, správně,“ zamumlá Henry, otevře lednici a vychutná si závan studeného vzduchu. Neomylně sáhne po jedné ze tří plechovek ležáku Kingsland, které jsou v poličce na dvířkách. Zapomeňte na ledový čaj.

„Obě kazety máte ve studiu vedle zvukového pultu. A Jack ještě chce, abyste mu zavolal na mobil.“ Hlas paní Mortonové nabude trochu karatelského tónu. „Jestli s ním budete mluvit, doufám, že mu řeknete, aby byl opatrný. A dávejte pozor i na sebe.“ Odmlka. „A ještě nezapomeňte sníst večeři. Jinak se bude muset vyhodit. Je na druhé poličce v lednici, nalevo.“

„Ga, ga, ga,“ udělá Henry, ale usmívá se, když otvírá pivo. Přejde k telefonu a vytočí Jackovo číslo.

Na sedadle dodávky Dodge Ram zaparkované před domem číslo 1 v Nailhouse Row se rozezvoní Jackův mobilní telefon. Tentokrát v kabině není nikdo, koho by jeho slabé, ale pronikavé pípání rozčilovalo.

„Telefonní účastník, se kterým se pokoušíte navázat spojení, momentálně neodpovídá. Zkuste laskavě zavolat později.“

Henry zavěsí, vrátí se ke dveřím a zmáčkne další knoflík na destičce. Hlasy, které ohlašují čas a teplotu, patří všem verzím jeho osobnosti, ale Henry přístroj naprogramoval na náhodný výběr, takže nikdy neví, kdo se ozve. Tentokrát je to Wisconsinská krysa, bláznivě se rozkřičí do prosluněného klimatizovaného ticha v jeho domě, který mu nikdy nepřipadal tak daleko od městečka jako dnes:

„Je právě šestnáct dvaadvacet! Venkovní teplota sedmadvacet a půl! Uvnitř jedenadvacet! Co tě sakra zajímá? Co vůbec lidi zajímá? Přežvejkej si to, sežer si to, nacpi si to někaaaam –“

– všechno se ozývá ze stejného místa. Správně. Henry znovu zmáčkne knoflík a umlčí Krysí pokřik. Jak to, že se tak rychle připozdilo? Panebože, copak nebylo před chvílí poledne? Ale když už na to přijde, copak nebyl před chvílí mladý, dvacetiletý a tak plný kuráže, že mu prakticky tekla z uší? Co –

Znovu se ozve povzdech a vykolejí jeho posměvačný vlak myšlenek. Povzdech? Opravdu, spíš to byl jenom kompresor klimatizace, který se zastavil. To přece dokáže poznat.

Pokud by tedy chtěl.

„Je tu někdo?“ zeptá se Henry. Hlas se mu trochu zachvěje a on se za to nenávidí, mluví jako vystrašený dědek. „Je tu v domě někdo se mnou?“

Strašlivou vteřinu se skoro bojí, že se ozve odpověď. Ale neozve – samozřejmě že ne – a Henry spolyká plechovku piva třemi pořádnými hlty. Rozhodne se, že se vrátí do obývacího pokoje a bude chvíli číst. Možná Jack zavolá. Možná se dá trochu dohromady, až se mu dostane do krve trocha čerstvého alkoholu.

A možná že svět během příštích pěti minut skončí, pomyslí si. Takže se už nebudeš muset zabývat tím hlasem na těch zatracených kazetách, které čekají ve studiu. Ty zatracené pásky leží na zvukovém pultě jako nevybuchlé bomby.

Henry pomalu projde chodbou do obývacího pokoje s jednou rukou nataženou před sebou a říká si, že se nebojí, ani trochu se nebojí, že se dotkne obličeje své mrtvé manželky.

Jack Sawyer už viděl hodně, cestoval na místa, kam vám půjčovna Avis auto nepůjčí a kde voda chutná jako víno, ale nikdy se nesetkal s něčím takovým, jako je noha Myšáka Baumanna. Nebo spíš s takovou morovou, apokalypticky hrůznou podívanou, jakou skýtala bývalá noha Myšáka Baumanna. V první chvíli, jakmile se aspoň trochu ovládl, má chuť pokárat Doktora, že sundal Myšákovi kalhoty. Jackovi se neustále vybavují párky a že je střívko nutí udržet tvar, i když je pánvička rozpálená do ruda. Je to nepochybně hloupé přirovnání, primo stupido, ale lidský mozek pod tlakem produkuje hodně divné představy a spojení. Noha má stále jakýsi tvar – do jisté míry – ale tkáň se oddělila od kosti. Kůže je skoro pryč, rozpustila se do jakési tekuté hmoty, která vypadá jako směs mléka a sádla. Svalová tkáň pod zbytky kůže je rozměklá a prodělává stejnou katastrofální proměnu. Infikovaná noha je v jakémsi chaotickém pohybu, protože pevné látky se zkapalňují a kapaliny se nemilosrdně zažírají do pohovky, na které Myšák leží. To vše doprovází skoro nesnesitelný puch rozkladu a kromě něho Jack cítí spálenou látku a tavené pletivo.

Z té rozpínající se masy vzdáleně připomínající nohu trčí chodidlo, které vypadá kupodivu dobře. Kdybych chtěl, mohl bych mu to chodidlo utrhnout… jako větvičku. Ta myšlenka mu pronikne do hlavy důrazněji, než se to dosud podařilo podívané na strašlivě zraněnou nohu, a Jack chvíli dokáže akorát sklánět hlavu, tlumit škytání a snažit se nepozvracet si košili.

Zřejmě ho zachrání ruka, kterou mu kdosi položí na záda. Je to Frňák, nabízí mu tolik útěchy, kolik může. Frňákovi už opálená barva z obličeje docela zmizela. Vypadá jako motorkář, který se jako v nějaké městské báji navrátil z hrobu.

„Vidíš?“ ptá se Doktor a zdá se, že jeho hlas sem doléhá z veliké dálky. „To nejsou neštovice, příteli, i když tak trochu vypadají, dokud se jenom vyrážejí. Má výsev červených skvrn na levé noze… na břiše… na šourku. Hodně se to podobá tomu, jak vypadala kůže kolem kousnutí, když jsme ho sem přivezli, prostě to bylo trochu zarudlé a oteklé. Myslel jsem si, sakra, to nic není, mám tu dost Zithromaxu, abych to spláchl dřív, než zapadne slunko. No a vidíš, co s tím starý dobrý Zithromax nadělal. Vidíš, že nezvládl vůbec nic. Prožírá se to pohovkou a myslím, že až to s pohovkou skoncuje, pustí se to rovnou do podlahy. To svinstvo má hlad. Tak stálo to za to, Hollywoode? Myslím, že na tohle znáš odpověď jenom ty s Myšákem.“

„On pořád ví, kde ten barák je,“ řekne Frňák. „Pokud se týče mě, já o tom nemám ponětí, i když jsme zrovna odtamtud přijeli. Ty taky nevíš. Nebo jo?“

Doktor zavrtí hlavou.

„Ale Myšák to ví.“

„Susie, miláčku,“ osloví Doktor Medvědí holku. „Přines další deku, buď tak hodná. Ten sajrajt už je skoro skrz.“

Medvědí holka jde docela ochotně. Jack vstane. Nohy má jako z gumy, ale udrží ho. „Zakryj ho,“ řekne Doktorovi. „Já jdu do kuchyně. Jestli se nenapiju, tak umřu.“

Jack se napije přímo z kohoutku u dřezu a polyká, dokud se mu doprostřed čela nezapíchne hřebík a nekrkne jako kůň. Pak zůstane jenom stát a zahledí se na zadní dvorek Frňáka a Medvědí holky. V té zarostlé pustině stojí pěkná houpačka. Jacka zabolí, když se na ni podívá, ale stejně se dívá. Po té šílené podívané na Myšákovu nohu se zdá důležité, aby si připomněl, proč sem vlastně přišel. Pokud ta připomínka bolí, tím líp.

Slunce, které na svém sestupu k Mississippi zlátne, mu září v očích. Zdá se, že čas vůbec nestál. Aspoň ne kolem tohoto malého domku. Vlastně se zdá, že okolo domu číslo 1 v Nailhouse Row čas zrychlil. Jacka pronásleduje myšlenka, že sem jel zbytečně stejně jako k Henrymu; mučí ho pomyšlení, že pan Munshun a jeho velitel abbalah ho prohánějí jako hračku na klíček, zatímco sami nerušeně pokračují ve svém díle. Pozná, že to bzučení v hlavě vede k Černému domu, tak proč sakra nenasedne zase do dodávky a neudělá to?

Parfém, který cítí, nepatří jeho mrtvé manželce.

Co to znamená? Proč ho ta myšlenka, že někdo cítí něčím parfém, tak leká a znervózňuje?

Frňák zaklepe na kuchyňské dveře, až Jack nadskočí. Jackovi padnou oči na výšivku pověšenou nad kuchyňským stolem. Místo nápisu bůh požehnej tomu domu tam stojí hromský heavy metal. A pod tím pečlivě vyšitý harley-davidson.

„Vrať se sem, člověče,“ řekne Frňák. „Zase se probral.“

Henry je na lesní pěšině – možná cestičce – a cosi je za ním. Pokaždé, když se otočí, aby se na to podíval – ve svém snu vidí, ale není to žádná výhoda –, uvidí o kousek víc. Neznámý vypadá jako muž ve večerním obleku, ale je děsivě vyčouhlý a má špičaté zuby, které mu přečnívají přes červený spodní ret. Usmívá se. A vypadá – je to možné? –, že má jenom jedno oko.

Když se Henry ohlédne poprvé, vypadá ta postava jenom jako zamlžená skvrna mezi stromy. Podruhé už rozeznává neklidné třepotání kabátu a vznášející se červenou skvrnu, která by mohla znamenat kravatu nebo šálu. Před ním je doupě toho tvora, smrdutá díra, která jenom náhodou vypadá jako dům. Z toho domu bzučí Henrymu v hlavě. Lesy, které se tisknou z obou stran k cestě, voní místo borovicemi sytým parfémem Můj hřích.

On mě vede, pomyslí si zoufale. Nevím, co je ten vzadu zač, ale vede mě jako vola na porážku.

Napadne ho, že sejde z cesty doleva nebo doprava, že využije toho zázraku, že má znovu zrak a uteče mezi stromy. Jenomže tam také cosi je. Tmavé, vznášející se stíny připomínající šály plné sazí. Ten nejbližší skoro vidí. Je to jakýsi obří pes s dlouhým jazykem, červeným jako kravata toho vzadu, a s vypoulenýma očima.

Nemůžu ho nechat, aby mě zahnal do toho domu, pomyslí si. Musím se z toho dostat, než mě tam dostane… ale jak? Jak?

Napadne ho to a je to úžasně prosté. Stačí, když se probudí. Protože tohle je sen. Je to jenom –

„Je to sen!“ vykřikne Henry a škubne sebou. Už nejde, sedí, sedí ve svém vlastním křesle a za chvilku by měl mokro v rozkroku, protože usnul s plechovkou Kingslandu na klíně, a –

Ale nic nerozlil, protože tam žádnou plechovku nemá. Opatrně sáhne napravo a, ano, je tam, na stolku vedle knihy, slepeckého vydání Odlesků ve zlatém oku. Musel ji tam postavit, než usnul a než se mu zdála ta strašná noční můra.

Jenomže Henry si je docela jist, že nic takového neudělal. Držel knihu v rukou a pivo měl mezi koleny, takže měl ruce volné, aby se mohl dotýkat vystouplých teček, které vyprávějí příběh. Když si zdříml, kdosi tu knihu i plechovku s pivem velmi ohleduplně vzal a postavil je na stolek. Kdosi, kdo voní parfémem Můj hřích.

Vzduch jím přímo čpí.

Henry se zdlouha, pomalu nadechne rozšířenými nozdrami a s ústy pevně zavřenými.

„Ne,“ pronese velmi jasně. „Cítím květiny… a šampon na koberce… a smaženou cibulku ze včerejšího večera. Sice slabě, ale pořád je to tady cítit. Nos to pozná.“

To je všechno pravda. Ale ta vůně tu byla. Už je pryč, protože ona je pryč, ale zase se vrátí. A Henry náhle chce, aby přišla. Pokud se bál, tak určitě jen proto, že to bylo cosi neznámého. O nic jiného rozhodně nešlo. Nechce tu být sám, jen se vzpomínkami na ten odporný sen.

A s těmi pásky.

Musí si poslechnout ty pásky. Slíbil to Jackovi.

Henry roztřeseně vstane a projde k ovládacímu panelu v obývacím pokoji. Tentokrát ho pozdraví hlas Henryho Šejka, chlapíka tak příjemného, jak je to jen možné.

„Nazdar lidi, vy všichni poskakující kocouři a hopsající koťata, znamení ohlašuje devatenáct hodin čtrnáct minut. Venkovní teplota je na velmi příjemných třiadvaceti stupních a zde v našem virtuálním tanečním sále je primových jedenadvacet. Takže nic nebrání tomu, abyste popadli svoje prachy, vzali svoji milou a trochu čarovali.“

Skoro čtvrt na osm! Kdy naposledy přes den spal skoro tři hodiny v kuse? A kdy naposledy měl sen, ve kterém viděl? Odpověď na druhou otázku zní, že nikdy, pokud se pamatuje.

Kde byla ta cesta?

Kdo to šel za ním?

A co to vlastně bylo před ním?

„Na tom nezáleží,“ pronese Henry do prázdného pokoje – pokud je prázdný. „Byl to jenom sen, nic víc. Ale ty pásky…“

Nechce je poslouchat, nikdy v životě necítil vůči nějaké nahrávce takovou nechuť (možná s výjimkou Chicaga zpívajícího „Chce někdo fakticky vědět, kolik je hodin?“), ale musí. Kdyby to mohlo zachránit život Tyleru Marshallovi nebo život byť jediného dalšího dítěte, tak musí.

Pomalu, se strachem při každém kroku, se Henry Leyden poslepu vydává do studia, kde na něho na zvukovém pultu čekají dvě kazety.

„V nebi pivo není,“ zpívá Myšák slabým, chraptivým hlasem.

Tváře má plné ošklivých červených skvrn a nos se mu jakoby roztéká po obličeji do stran jako ostrov po podmořském zemětřesení.

„Proto se tady napijem. A až… odtud… odejdem… budou to pivo pít kamarádi.“

Tak to jde už celé hodiny: filozofické klenoty, pokyny pro pivovarníky-začátečníky, úryvky písniček. Světlo, kterém sem proniká dekami na oknech, už hodně pohaslo.

Myšák se odmlčí, oči má zavřené. Pak začne další popěvek.

„Stovka pivních flašek na zdi, jedna stovka flašek piva… kdyby jenom jedna spadla…“

„Musím jet,“ řekne Jack. Vydržel, jak nejlépe uměl, protože byl přesvědčen, že Myšák mu něco sdělí, ale už to nemůže protahovat. Někde na něho čeká Ty Marshall.

„Vydržte,“ říká Doktor. Prohrábne kufřík a vytáhne podkožní stříkačku. Zvedne ji do zšeřelého vzduchu a poklepe nehtem na skleněnou ampuli.

„Co to je?“

Doktor se na Jacka a Frňáka chmurně pousměje. „Speed,“ řekne a vpíchne ho Myšákovi do paže.

Chvilku se neděje nic. Potom, zrovna když chce Jack otevřít ústa a říct jim, že už opravdu musí jít, Myšák prudce otevře oči. Jsou už úplně červené – zářivě, jako by krvácely. Ale když se otočí po Jackovi, ten pozná, že ho Myšák vidí. Možná ho doopravdy vidí poprvé od chvíle, kdy sem Jack přišel.

Medvědí holka uteče z pokoje, jen si pořád dokola pro sebe mumlá: „Už ne už ne už ne už ne –“

„Kurva,“ zachraptí Myšák. „Kurva, jsem v hajzlu. Že jo?“

Frňák krátce, ale něžně pohladí přítele po temeni. „Jo, kámo. Asi seš. Můžeš nám pomoct?“

„Kousl mě. Jenom jednou, a teď… teď…“ Jeho strašlivě červený pohled se stočí k Doktorovi. „Sotva tě vidím. Mám ty zasraný oči nějaký poblbnutý.“

„Vezeš se, kámo,“ řekne Doktor. „Nebudu ti lhát.“

„Ještě chvilku,“ požádá ho Myšák. „Dejte mi něco na psaní. Nakreslím mapku. Fofr. Nevím, cos to do mě napral, Doktore, ale to svinstvo z toho psa je silnější. Nevydržím compos moc dlouho. Rychle!“

Frňák chvilku hmatá za pohovkou a vynoří se s jakousi brožovanou knížkou. Vzhledem k těm těžkotonážním kusům v knihovně se teď Jack skoro zasměje – ta knížka se jmenuje 7 návyků vysoce efektivních lidí. Frňák utrhne obálku a podá ji Myšákovi prázdnou stranou nahoru.

„Tužku,“ chraptí Myšák. „Honem. Mám to všechno, kámo. Mám to… tady.“ Sáhne si na čelo. Při tom doteku se mu odloupne kus kůže velký jako mince. Myšák si ji otře o pokrývku, jako by to bylo suché z nosu.

Frňák vytáhne z vnitřní strany bundy okousaný špaček tužky. Myšák si ho vezme a dojemně se pokusí o úsměv. To černé svinstvo mu nepřestává vytékat z koutků očí, takže mu už teče po tvářích jako proužky shnilého želé. Další černé pramínky se mu tlačí z pórů na čele jako maličké černé tečky, které Jackovi připomenou Henryho slepecké knihy. Když se Myšák soustředěně kousne do spodního rtu, křehká tkáň se okamžitě roztrhne. Do vousu mu kape krev. Jack se domnívá, že ten pach shnilého masa tu pořád je, ale Frňák měl pravdu: zvykl si na to.

Myšák otočí obálku podélně a pak rychle načmárá několik čar. „Koukni,“ řekne Jackovi. „Tohle je Mississippi, jo?“

„Jo,“ souhlasí Jack. Když se nakloní blíž, začne ten puch znovu cítit. Takhle zblízka to ani není puch; je to jedovatý kal, který se mu snaží vlézt do krku. Ale Jack se neodtáhne. Ví, jak strašně se Myšák namáhá. To nejmenší, co může Jack udělat, je zůstat.

„Tady je městečko – Nelson, hospoda u Luckyho, kino Agincourt, Nálevna… tady se ulice Chase napojuje na Lyall Road, potom je silnice číslo 35… tady je Libertyville… stanice VFW… Goltzův obchod… ach, Kriste pane –“

Myšák sebou začne na pohovce házet. Boláky na obličeji a horní půlce těla puknou a začnou mokvat. Myšák křičí bolestí. Ruka, která nedrží tužku, mu vylétne k obličeji a marně tvář mačká.

V té chvíli cosi v Jackovi promluví – ozve se to zvonivým, rozkazovačným hlasem, který si pamatuje z doby, kterou před řadou let strávil na cestě. Nejspíš je to hlas Talismanu nebo toho, co mu z něj v hlavě a duši zbylo.

Chce ho to umlčet, snaží se ho to zabít, než stačí promluvit, je to v tom černém svinstvu, možná že to je to černé svinstvo, musíš to odstranit –

Některé věci se dají provést jenom bez opatrnického vměšování rozumu; když jde o ohavnou práci, nejlepší jsou instinkty. Takže Jack bez přemýšlení natáhne ruku, popadne do prstů ten černý sliz vylézající Myšákovi z očí a zatáhne. Nejdřív se sliz jenom natahuje, jako by byl z gumy. A Jack zároveň cítí, jak se mu to v ruce vrtí a svíjí, možná se ho to snaží kousnout nebo štípnout. Pak to povolí, až to zazvoní jako struna. Jack tu svíjející se černou hmotu odhodí s výkřikem na podlahu.

Ta věc se snaží vlézt pod pohovku – Jack to vidí, i když se šklebí odporem a překotně se snaží otřít si ruce o košili. Doktor přirazí jeden ten kousek doktorským kufříkem. Frňák rozmáčkne druhý podpatkem motorkářské boty. Zapraská to.

„Co to je kurva za svinstvo?“ zeptá se Doktor. Jeho hlas, obyčejně chraplavý, zní najednou jako falzet. „Co to kurva –“

„Nic z tohoto světa,“ řekne Jack, „a nevšímejte si toho. Dívejte se na něho! Dívejte se na Myšáka!“

Ta červená zář ustoupila Myšákovi z očí; chvilku vypadá skoro normálně. Určitě je vidí a zdá se, že bolest také polevila. „Díky,“ vydechne. „Kéž byste to mohli dostat všecko, ale kámo, už se to zase vrací. Dávejte bacha.“

„Poslouchám,“ řekne Jack.

„To ti radím,“ odpoví Myšák. „Myslíš si, že to víš. Myslíš si, že to znovu najdeš, i když tady ti dva to nenajdou, a možná máš pravdu, ale možná toho nevíš tolik, abys… ach, doprdele.“ Kdesi pod pokrývkou se ozve přízračně pukavý zvuk, protože cosi povoluje. Myšákovi se po obličeji řine pot smíšený s černým jedem proudícím z pórů, a ta směs mu dělá z plnovousu mokrou a špinavou bažinu. Obrátí oči k Jackovi a ten vidí, že je znovu začíná zastírat ten červený stín.

„Je to v hajzlu,“ vyjekne Myšák. „Nikdy bych si nemyslel, že umřu takhle. Koukni, Hollywoode…“ Umírající muž nakreslí na provizorní mapku malý obdélník. „Tohle –“

„Edovo občerstvení, kde jsme našli Irmu,“ řekne Jack. „Já vím.“

„Správně,“ zašeptá Myšák. „Dobře. Teď se dívej… tady na druhé straně… jak je Schubertova a Galeova… a na západ…“

Myšák nakreslí čáru, která vede od silnice číslo 35 na sever. Po obou stranách kreslí malé kroužky. Jack pochopí, že mají znázorňovat stromy. A přes místo, kde ta čára začíná, napíše: zákaz vjezdu.

„Jo,“ vydechne Doktor. „Tam to bylo, jasně. Černý dům.“

Myšák si ho nevšímá. Upírá stále kalnější pohled na Jacka. „Poslouchej mě, policajte. Posloucháš?“

„Ano.“

„Kristepane, to bych ti taky radil,“ řekne mu Myšák.

Práce jako vždycky Henryho zaujme, pohltí, uchvátí. Nuda a smutek nikdy nedokázaly konkurovat dávné fascinaci zvukem z vidoucího světa. A je zřejmé, že konkurovat jí nedokáže ani strach. Nejhorší chvíle neprožívá při poslechu těch pásků, ale v okamžiku, kdy sbírá kuráž, aby ten první zastrčil do velkého přehrávače. V té váhavé chvilce je přesvědčen, že cítí manželčin parfém i ve studiu, které je zvukotěsné a vzduch je zde filtrován. V té váhavé chvilce je přesvědčen, že není sám, že kdosi (nebo cosi) stojí hned za dveřmi studia a dívá se na něj prosklenou horní půlkou. A v tom má naprostou pravdu. Jelikož jsme obdařeni zrakem, vidíme, co Henry nevidí. Chceme mu říct, co tam venku je, aby zamkl dveře studia, aby je pro lásku Boží okamžitě zamkl, ale my se můžeme jenom dívat.

Henry sáhne po knoflíku play na přehrávači. Potom jeho prst změní směr a cvrnkne do přepínače interkomu.

„Haló? Je tam venku někdo?“

Postava v Henryho obývacím pokoji se na něj dívá jako člověk pozorující exotickou rybu v akváriu a nevydá žádný zvuk. Poslední paprsky slunce osvětlují opačnou stranu domu a v obývacím pokoji začíná být docela temno, protože Henry je pochopitelně zapomnětlivý, pokud jde o rozsvěcení světel. Žertovné čmeláčí pantofle Elmera Jespersona (i když za daných okolností moc zábavně nevypadají) jsou zde asi tím nejsvětlejším předmětem.

„Haló? Je tu někdo?“

Ten, kdo nahlíží dovnitř sklem v horní půlce dveří, se šklebí. V jedné ruce drží zahradnické nůžky z Henryho garáže.

„Poslední možnost,“ říká Henry, a když se pořád nikdo neozývá, stane se Wisconsinskou krysou a zaječí do interkomu, protože chce toho venku vylekat, aby se prozradil. „No tak, zlato, no tak, ty parrrchante, mluv přece s Krysákem!“

Ten, kdo nahlíží na Henryho, se stáhne – jako had, když se ho kořist pokusí zastrašit –, ale stále mlčí. Mezi vyceněnými zuby se vysune dlouhý jazyk a posměšně se zavrtí. Ten tvor našel parfém, který paní Mortonová nikdy neměla to srdce vyhodit z kabelky v komoře vedle ložnice, takže návštěvník čpí Mým hříchem.

Henry dojde k závěru, že si s ním zase jen zahrává vlastní fantazie – oj, taková chyba, řekl by mu Morris Rosen, kdyby tu Morris byl – a ťukne špičkou prstu do PLAY.

Uslyší odkašlání a pak Arnolda Hrabowského, který se představuje. Rybář mu skočí do řeči dřív, než stačí domluvit: Nazdar, debile.

Henry vrátí pásku a poslouchá znovu: Nazdar, debile. Vrátí pásku a poslouchá ještě jednou: Nazdar, debile. Ano, už ten hlas někdy slyšel. Ví to určitě. Ale kde? Však se odpovědi dočká, takové odpovědi vždycky přijdou – nakonec – a hledat je, v tom tkví polovina zábavy. Henry napjatě poslouchá. Prsty mu tancují nad knoflíky přehrávače jako prsty koncertního pianisty nad klávesami steinwaye. Pocit, že ho někdo pozoruje, ho opustil, i když návštěvník za dveřmi studia – ten, kdo má na nohou včelí pantofle a v ruce zahradnické nůžky – se ani nepohne. Úsměv mu však trochu pohasl. Stařecký obličej se stále víc kaboní. Vypadá zmateně a možná se v něm objevují první stopy strachu. Starému netvorovi se nelíbí, že ta slepá ryba v akváriu zachytila jeho hlas. Samozřejmě na tom nezáleží; možná že je to o to větší legrace, ale pokud je to tak, tak je to legrace pro pana Munshuna, ale ne pro něho. A oni by měli mít společnou legraci… nebo ne?

Ty máš naléhavej případ. Já ne. Ty.

„Já ne, ty,“ řekne Henry. Napodobí hlas tak dobře, až z toho zamrazí. „Trochu kyselého zelíčka do salátu, mein příteli, ja?“

Tvoje nejhorší noční můra… nejhorší noční můra…

Abbalah.

Jsem Rybář.

Henry zaujatě poslouchá. Nechá pásek chvíli běžet, potom poslouchá stejnou větu čtyřikrát dokola: Polib mi prdel, opičáku… polib mi prdel, opičáku… opičáku… opičáku…

Ne, neřekne opičáku. Ten hlas ve skutečnosti říká vhopečáku. VHO-pečáku.

„Nevím, kde jsi teď, ale vyrostl jsi v Chicagu,“ zamumlá Henry. „Na South Side. A…“

Teplo v tváři. Najednou si vzpomene na teplo v tváři. Jak to, přátelé a sousedé? Proč to, ó mudrcové?

Nejseš o nic lepší než opičák na klacku.

Opičák na klacku.

Opičák –

„Opičák,“ řekne Henry. Špičkami prstů si tře spánky. „Opičák na klacku. VHO-pečák na glacku. Kdo to řekl?“

Přehraje si záznam z čísla 911: Polib mi prdel, opičáku.

Přehraje si záznam v paměti: Nejseš o nic lepší než opičák na klacku.

Teplo v obličeji.

Topení? Světlo?

Obojí?

Henry vytáhne pásku se záznamem z 911 a zastrčí do přehrávače tu, kterou Jack přinesl dnes.

Nazdar, Judy. Seš dneska Judy, nebo seš Sofie? Abbalah tě pozdravuje a Gorg říká „Krá-krá-krá“! (chraptivý, chrchlavý smích) Tyler tě taky pozdravuje. Tvůj chlapeček je moc sám…

Když v reproduktorech zaburácí uplakaný, vyděšený hlas Tylera Marshalla, Henry sebou škubne a prudce se nakloní dopředu.

Bhutou talší frrašty.

Přízvuk je mnohem silnější, směšnější, vypadá žertovně, Já být tóbrá Némec, hlas ale přesto prozrazuje mnohem víc.

Ty malý tětičky… phatají jako phot-ťatý. Jak phot-ťatý. Phatají jako…

„Padají jako opičák na klacku,“ řekne Henry. „VHO-pečák. PHA-tají. Co jsi zač, ty parchante?“

Zpátky k záznamu z čísla 911.

V pekle jsou biče a v Sheolu řetězy. Jenže to zní skoro jako phyče a šetěsi.

Phyče. Šetěsi. VHOP-pečák na klacku. Na klácku.

„Nejsem o nic lepší než –“ začne Henry a potom, zčistajasna, se mu vybaví další replika.

„Noční můra lady Magowanový.“ Ta je dobrá.

Čí noční můra? Phyče v pekle? Šetěsi v Šeolu? Vho-pečáci na klacku?

„Panebože,“ zašeptá Henry. „Ach… pane… Bože. Ten taneček. On byl na tom tanečku.“

Teď začíná všechno zapadat na své místo. Jak byli hloupí! Jak trestuhodně hloupí! Kolo toho kluka… bylo přece přímo tam. Přímo tam, kristepane! Byli všichni slepí, nadělejte z nich rovnou rozhodčí.

„Ale je tak starý,“ říká si Henry. „A senilní! Jak jsme měli tušit, že takový člověk by mohl být Rybář?“

Po této otázce následují další. Například, jestli je Rybář obyvatelem Maxtonova střediska pro přestárlé, kam mohl proboha schovat Tye Marshalla? A jak se ten parchant pohybuje po French Landingu? Má snad někde auto?

„Na tom nesejde,“ zamumlá Henry. „Teď aspoň ne. Kdo to je a kde je? Na tomhle záleží.“

To teplo na tváři – první pokus jeho mozku lokalizovat Rybářův hlas v čase a v místě – byl reflektor, no jistě, reflektor Symfonického Stana, ten růžový jako zrající jahody. A nějaká žena, milá stará žena –

Pane Stane, haló, pane Stane?

– se ho zeptala, jestli hraje i na přání. Jenomže než Stan stačil odpovědět, přerušil ji hlas, jednotvárný a tvrdý, jako když se o sebe odírají dva kameny –

Já tu byl první, babo.

Jednotvárný… a tvrdý… a s nádechem německé drsnosti, která prozrazovala South Side v Chicagu, nejspíš druhá nebo i třetí generace. Neříkal přímo prrfní, ale to zrádné er se objevovalo, že? Ach ano.

„Vho– pečák,“ říká Henry a dívá se rovnou před sebe. Dívá se rovnou na Charlese Burnsidea, kdyby to ovšem věděl. „Kchlácek. Pha-dají. Hasta la vista… bejby.“

Že by to nakonec ukazovalo na něj? Na bláznivého starého maniaka, který mluví trochu jako Arnold Schwarzenegger?

Kdo byla ta paní? Jestli si vzpomene, jak se jmenovala, může zavolat Jackovi… nebo Daleovi, jestli Jack pořád nebere telefon… a ukončit zlý sen French Landingu.

Noční můra lady Magowanový. Ta je dobrá.

„Noční můra,“ řekne Henry a pak to zkusí změněným hlasem: „Nhočný můrrra.“ Napodobuje výtečně. Rozhodně až příliš dobře pro toho starého dědka, který stojí za dveřmi studia. Hrozně se mračí a napřahuje zahradnické nůžky proti sklu. Jak to, že ten slepec mluví jako on? To není správné; to je naprosto nevhodné. Ten starý netvor zatouží vystřihnout hlasivky Henrymu Leydenovi přímo z krku. Brzo to udělám, slíbí si.

A pak je sežere.

Henry sedí v otáčecí židli, nervózně bubnuje prsty do naleštěné dubové desky před sebou a vzpomíná na své krátké setkání na tanečním podvečeru. Nebylo to dlouho po začátku Jahodové slavnosti.

Povězte mi, jak se jmenujete, a co byste ráda slyšela.

Jsem Alice Weathersová, a – „Měsíční zář,“ prosím. Od Bennyho Goodmana.

„Alice Weathersová,“ řekne Henry. „Tak se jmenovala, a jestli ta nezná tvoje jméno, můj vraždící příteli, tak já jsem vopičák na klacku.“

Už se chce zvednout od stolu, ale právě v té chvíli kdosi – cosi – začne velmi jemně klepat na prosklenou horní půlku dveří.

Medvědí holka přece jen přišla blíž, skoro proti své vůli, takže teď jsou všichni s Jackem, Doktorem a Frňákem shromážděni u pohovky. Myšák se do ní už napůl vsákl. Vypadá jako člověk, který umírá hroznou smrtí v tekutém písku.

No, žádný tekutý písek to není, pomyslí si Jack, ale hroznou smrtí umírá, to je fakt. O tom není pochyb.

„Poslouchejte,“ říká jim Myšák. Ten černý maz se mu zase začíná tvořit v koutcích očí. A co hůř, vytéká mu z koutků úst. Puch rozkladu je ještě silnější, protože Myšákovy vnitřnosti vzdaly boj. Jack upřímně žasne, že vydržely tak dlouho.

„Mluv,“ ozve se Frňák. „My budeme poslouchat.“

Myšák se podívá na Doktora. „Až domluvím, vraž mi do žil pořádnej ohňostroj. Královskej fet. Rozumíš?“

„Chceš předběhnout to, co tě dostalo.“

Myšák přikývne.

„Rozumím,“ souhlasí Doktor. „Povezeš se s úsměvem na rtech.“

„O tom pochybuju, brácho, ale rozhodně se budu snažit.“

Myšák přesune rudnoucí pohled na Frňáka. „Až to skončí, zabal mě do jednoho toho nylonovýho stanu, co jsou v garáži. Strč mě do vany. Vsadím se, že nejpozději do půlnoci mě budeš moct spláchnout do kanálu jako… jako pivní pěnu. Byl bych ale opatrnej. Ne… nesahejte na to, co zbude.“

Medvědí holce se řinou slzy.

„Nebreč, zlato,“ utěšuje ji Myšák. „Vypadnu napřed. Doktor to slíbil. Frňáku?“

„Jsem tady, kámo.“

„Odsloužíš mi malej obřad, jo? Přečteš básničku… tu od Audena… tu, při který ti vždycky mrzly koule…“

„Nebudeš čísti bibli všedně,“ zarecituje Frňák. Už taky brečí. „Máš ji mít, Myšáku.“

„Zahrajte mi něco od Dead… třeba Čeření… a musíte se postarat, abyste byli pořádně nalití pivem, abyste mě správně zapili a pořádně vypravili do dalšího života. Asi nebude… žádnej hrob, na kterej byste chodili chcát, ale… udělejte, co budete moct.“

Jack se tomu zasměje. Nemůže si pomoct. A tentokrát schytá Myšákův karmínový pohled naplno on.

„Slib mi, že počkáš do zítřka, než tam půjdeš, policajte.“

„Myšáku, to asi neslíbím.“

„Musíš. Jestli tam půjdeš dnes v noci, nebudeš si muset dělat starosti s tím pekelným psem… v lese kolem toho baráku jsou jiný věci… jiný věci…“ Červené oči se strašlivě protočí. Myšákovi stéká do vousů černý maz jako asfalt. Pak se Myšák ještě vzchopí a pokračuje. „Ty další věci v lese tě sežerou jako malinu.“

„Myslím, že to musím risknout,“ zamračí se Jack. „Někde tam je malý chlapec –“

„V bezpečí,“ zašeptá Myšák.

Jack vytáhne obočí, ale není si jistý, jestli slyšel Myšáka správně. A i kdyby slyšel, může mu věřit? V Myšákovi pracuje jakýsi mocný, smrtelný jed. Zatím mu dokázal vzdorovat, komunikovat s okolím, ale –

„V bezpečí, na chvíli,“ pokračuje Myšák. „Ne před vším… asi tam pořád zbejvá něco, co by ho mohlo dostat… ale prozatím je v bezpečí před panem Munchingem. Jmenuje se tak? Munching?“

„Munshun, aspoň myslím. Jak to víš?“

Myšák počastuje Jacka úsměvem, který je přízračný. Je to úsměv umírajícího věštce. Ještě jednou se mu podaří sáhnout si na čelo a Jack si s hrůzou všimne, že jeho prsty se stékají dohromady a od nehtů dolů černají. „Mám to tady, člověče. Všechno to mám tady. Říkal jsem ti to. A poslouchej: lepší, kdyby kluka sežral nějaký obří brouk nebo skalní krab tam… kde je… než kdybys měl umřít, až se ho budeš snažit zachránit. Jestli totiž umřeš, abbalah toho kluka najisto dostane. To říká… tvůj kámoš.“

„Jaký kámoš?“ zeptá se Doktor podezíravě.

„Ale žádnej,“ odbude ho Myšák. „Hollywood už ví. Že jo, Hollywoode?“

Jack neochotně kývne. Speedy, určitě. Nebo Parkus, jestli chcete.

„Počkej do zítřka,“ radí Myšák. „Na pravý poledne, kdy je slunce v obou světech nejsilnější. Slib to.“

Jack nejdřív nic neříká. Neví si rady, hrozně váhá.

„Stejně, než se dostanete na silnici pětatřicítku, bude skoro úplná tma,“ řekne Medvědí holka tiše.

„A ty lesy jsou plné různého svinstva, to je fakt,“ přidá se Doktor. „Vedle toho vypadá Blair Witch jako selanka. Myslím, že bys to za tmy neměl zkoušet. Teda pokud nechceš spáchat sebevraždu.“

„Až skončíte…“ šeptá Myšák. „Až skončíte… jestli někdo z vás zbyde… vypalte to tam až na holou zem. Tu díru. Tu hrobku. Vypalte to až na holou zem, slyšíte mě? Zavřete ty dveře.“

„Jo,“ souhlasí Frňák. „Slyším a rozumím, kámo.“

„Ještě poslední věc,“ řekne Myšák. Teď mluví přímo s Jackem. „Možná ten barák najdeš… ale myslím, že mám ještě něco, co potřebuješ. Je to jedno slovo. Pro tebe má moc, díky čemusi… čeho ses dotkl. Kdysi dávno. Tomuhle moc nerozumím, ale…“

„To je v pořádku,“ přeruší ho Jack. „Já rozumím dobře. Co je to za slovo, Myšáku?“

Chvilku to vypadá, že Myšák nakonec přece jen nedokáže říct, co má na srdci. Cosi se očividně ze všech sil snaží, aby to slovo neřekl, ale v tom boji nakonec vyhraje Myšák. Je to nejspíš jeho úplně poslední vítězství v životě, pomyslí si Jack.

„D’yamba,“ řekne Myšák. „Teď ty, Hollywoode. Zopakuj to.“

„D’yamba,“ pronese Jack a z jedné provizorní police u nohou pohovky se sesune řada těžkých knih. Chvilku visí v zšeřelém vzduchu… visí… visí… a pak s rachotem dopadnou na podlahu.

Medvědí holka lehce vykřikne.

„Nezapomeň to,“ řekne Myšák. „Budeš to potřebovat.“

„Jak? Jak to budu potřebovat?“

Myšák unaveně zavrtí hlavou. „To… nevím.“

Frňák se natáhne Jackovi přes rameno a vezme od Myšáka ten žalostný náčrtek mapy. „Zítra ráno se sejdeme v baru Sand,“ oznámí Jackovi. „Buď tam do půl dvanácté, takže bysme měli vjíždět na tu kurevskou cestu kolem poledne. Tohle si zatím nechám u sebe. Jako takovou menší pojistku, že uděláš všecko tak, jak chce Myšák.“

„Dobře.“ Jack mapu nepotřebuje, aby našel Černý dům Kámoše Burnsidea, ale Myšák má skoro jistě pravdu: nejspíš to není místo, kam by bylo radno se zatoulat po setmění. Strašně nerad nechává Tylera Marshalla ve výhňových krajinách – připadá mu to hrozně špatné, skoro jako hřích – ale musí mít na paměti, že je v sázce víc než jeden ztracený chlapec.

„Frňáku, víš určitě, že se tam chceš vrátit?“

„Sakra to ne, jasně že se tam nechci vrátit,“ rozhořčí se Frňák. „Ale kdosi mi zabil dceru – moji dceru! – a dostal se sem tam vocaď! Chceš mi namlouvat, že nevíš, že je to pravda?“

Jacka nenapadá odpověď. Samozřejmě že je to pravda. A samozřejmě že chce, aby byl Doktor a Frňák s ním, až bude odbočovat na cestičku k Černému domu. Jestli tedy dokážou přijet.

D’yamba, pomyslí si. D’yamba, nezapomeň.

Otočí se zase k pohovce. „Myšáku, jestli –“

„Už ne,“ řekne Doktor. „Tak nakonec ten královskej fet nepotřeboval.“

„Cože?“ Jack hloupě hledí na mohutného pivovarníka a motorkáře. Cítí se hloupě. Hloupě a vyčerpaně.

„Tomu tikají už jenom hodinky,“ dodá Doktor a potom začne zpívat. Za chvilku se k němu přidá Frňák a nakonec Medvědí holka. Jack odstoupí od pohovky a jeho myšlenka se divně podobá Henryho myšlence: Jak to, že se tak brzo připozdilo? Jak se to sakra stalo?

„V nebi pivo není… proto pijem tady… a až… až odejdeme… odejdeme jinam…“

Jack po špičkách přejde pokoj. Na druhé straně stojí osvětlené reklamní hodiny Kingslandského světlého ležáku Premium. Náš starý přítel – který konečně vypadá přesně na svůj věk a už vůbec ne tak spokojeně – užasle hledí na ciferník a nevěří, dokud údaj neporovná s vlastními hodinkami. Skoro osm. Byl tu celé hodiny.

Je skoro tma a Rybář je pořád kdesi venku. Nemluvě o jeho spoluhráčích z jiného světa.

D’yamba, pomyslí si znovu a otevře dveře. A když vykročí na vrzavou verandu a zavře za sebou, pronese do hasnoucího dne od srdce upřímně: „Speedy, hrozně rád bych ti zakroutil krkem.“

24

D’yamba je jasné a mocné zaklínadlo; mocná spojení tvoří pavučinu, která se šíří a větví veškerým nekonečnem. Když Jack Sawyer odtrhne Myšákovi od očí ten živý jed, ďyamba nejdřív zazáří v mysli umírajícího muže a ta mysl se na okamžik rozšíří až k poznání; po vláknech pavučiny proudí část její zářící síly a za chvilku ďyamba dosáhne až k Henrymu Leydenovi. Cestou ďyamba zavadí o Tansy Freneauovou, která sedí u okna v baru Sand a najednou zahlédne, jak na opačném konci parkoviště, kam se opírá slunce, se zhmotňuje obraz krásné, mladé, usměvavé ženy, a Tansy si uvědomí, jen okamžik předtím, než mladá žena zase zmizí, že se jí dostalo daru zahlédnout člověka, v jakého by byla vyrostla její Irma; a ďyamba se dotkne Dalea Gilbertsona, který cestou domů ze stanice najednou a prudce zatouží po tom, aby s ním byl Jack Sawyer, a ta touha až bolí v srdci a Dale přísahá, že dovede případ Rybář s Jackem až do konce, bez ohledu na překážky; ďyamba blýská a letí po chvějivém vlákně až k Judy Marshallové a otevře okno do Dálav, kde v cele barvy železa spí Ty, čeká na vysvobození a stále je naživu; v Charlesi Burnsideovi se dotkne pravého Rybáře, pana Munshuna, kdysi známého jako Pondělník, zrovna ve chvíli, kdy Burny ťuká na sklo. Pan Munshun ucítí, jak mu do hrudníku pronikne slabý závan chladného vzduchu jako varování, a z toho zhanobení ztuhne vztekem a nenávistí; Charles Burnside, který neví nic o ďyamba a nemůže ji nenávidět, se chopí emoce svého pána a vzpomene si na dobu, kdy se v Chicagu jeden chlapec, údajně mrtvý, vyplížil z plátěného pytle a promáčel zadní sedadlo jeho auta usvědčující krví. Zatraceně usvědčující krví, protože se mu vysmívala ještě dlouho poté, co umyl veškeré viditelné stopy. Ale Henry Leyden, kterým jsme ten řetězec začali, nepocítí žádnou milost a vztek; Henryho se dotkne jakési zasvěcené prozření.

Uvědomí si, že Rhodiny návštěvy byly pouze a jedině důsledkem jeho osamělosti. To jediné, co slýchal stoupat po schodech, byla jeho nekonečná touha po manželce. A že bytost za dveřmi do studia je ten strašlivý stařec od Maxtona, který mu chce provést totéž, co provedl těm třem dětem. Kdo jiný by sem chodil v tuto hodinu a klepal na okno do studia? Dale ne, ani Jack, a rozhodně ne Elvena Mortonová. Všichni ostatní by zůstali venku a zazvonili.

Henrymu trvá jen několik vteřin, než zváží své možnosti a vypracuje hrubý plán. Předpokládá, že je rychlejší a silnější než Rybář, který podle hlasu vypadal jako člověk hodně přes osmdesátku; a Rybář netuší, že jeho budoucí oběť, kterou by rád skolil, o něm ví. Aby této situace využil, musí Henry vypadat popleteně ale přátelsky, jako by byl jenom zvědavý, kdo to přišel na návštěvu. A jakmile otevře dveře studia, které bohužel nechal odemčené, bude muset jednat rychle a rozhodně.

Stačíme na to? ptá se Henry v duchu a odpoví si: Měli bychom.

Je rozsvíceno? Není; protože čekal, že bude sám, takže se neobtěžoval s tou šarádou s rozsvěcením. Pak se vynoří otázka: jak moc je venku tma? Možná ještě není úplná tma. Za hodinku by mohl procházet domem, aniž by ho někdo spatřil, a utéct zadním vchodem. Teď jsou jeho šance asi tak půl na půl, ale dům je zadní stranou otočený k západu, takže každá vteřina, o kterou návštěvníka zdrží, mu koupí další zlomek tmy v obývacím pokoji a kuchyni.

Od chvíle, kdy ten číhající člověk zaťukal na okno, uplynuly snad dvě vteřiny a Henry, který stále vypadá dokonale jako člověk, který se přeslechl, už nemůže dál otálet. Předstírá, že je pohroužený do myšlenek, a jednou rukou uchopí podstavec těžké ceny Za výtečné vysílání, kterou před několika lety přijal in absentia George Rathbun, a druhou rukou sebere z mělkého košíku před sebou vyskakovací nůž, který kdysi nechal jeden obdivovatel na univerzitní rozhlasové stanici pro Wisconsinskou krysu. Henry tím nožem rozbaluje krabičky disků a nedávno, když pátral po něčem, co by provedl s rukama, se ho naučil brousit. Když má zataženou čepel, vypadá ten nůž jako divné, tlusté plnicí pero. Dvě zbraně jsou dvakrát lepší než jedna, pomyslí si, zvlášť když si protivník myslí, že druhá zbraň je neškodná.

Už jsou to čtyři vteřiny od chvíle, kdy se od okna po straně ozvalo zaklepání, a Burny i pan Munshun, každý po svém, jsou stále rozčilenější. Pan Munshun se svíjí odporem při představě, že ďyamba nějak pošpinila tuto jinak radostnou scénu. To, že se tu objevila, může znamenat jediné, totiž že se nějaký člověk, spojený s tím slepcem, dokázal dostat tak blízko k Černému domu, že okusil jedy jeho divokých strážců. A to zase znamená, že ten nenáviděný Jack Sawyer určitě ví o existenci Černého domu a chce proniknout jeho obranou. Je čas zničit toho slepce a vrátit se domů.

Burny zaregistruje u svého pána pouze počínající nenávist a jakousi emoci, která kupodivu vypadá jako strach. Burny má vztek na Henryho Leydena, protože tak dovedně napodoboval jeho hlas, neboť ví, že to znamená hrozbu; kromě tohoto sebezáchovného impulsu pocítí také touhu po jednoduché, ale znamenité radosti, jakou mu poskytuje krveprolití. Až Henryho podřízne, přeje si Charles Burnside získat ještě jednu oběť, než odletí do Černého domu a vstoupí do říše, kterou nazývá Šeol.

Jeho velké, znetvořené kloubnaté prsty znovu zaklepají na sklo.

Henry otočí hlavu k oknu a vypadá mírně překvapeně. „Já si myslel, že tam někdo je. Kdo tam…? No tak, ozvěte se.“ Přepne spínač a promluví do mikrofonu: „Pokud něco říkáte, tak vás neslyším. Dejte mi vteřinku, než si to tady zorganizuju, hned budu venku.“ Znovu obrátí tvář vpřed a nahrbí se nad stolem. Levá ruka náhodou zabloudí k pěkné ceně; pravá ruka zmizela z dohledu. Henry vypadá, že se hluboce soustředí. Ve skutečnosti poslouchá napjatě jako nikdy v životě.

Uslyší, že knoflík u dveří do studia se otočí po směru hodinových ručiček, úžasně pomalu. Dveře zašustí, otvírají se na dva, pět, osm centimetrů. Do studia vtrhne květinová, pižmová vůně Mého hříchu, zdá se, že pokrývá tenkou chemickou vrstvou mikrofon, krabice na pásky, všechny ciferníky a zátylek, který Henry úmyslně vystavuje. Podrážka obuvi, která podle zvuku vypadá na domácí pantofel, měkce přilne k podlaze. Henry pevně sevře své zbraně a čeká na jistý zvuk, který bude signálem. Uslyší další skoro nezvučný krok, potom další a on ví, že Rybář se přesunul za něj. Nese si nějakou zbraň, něco, co prořezává mlhu parfému jakýmsi mastným zápachem, který patří na dvorek a je hladký jako strojní olej. Henry nemá představu, co to může být, ale podle pohybu vzduchu pozná, že ten předmět je těžší než nůž. To by viděl i slepý. Podle toho, jak nemotorně udělá Rybář další velmi tichý krok, Henry pozná, že stařec drží tu zbraň oběma rukama.

Henrymu se v hlavě objeví obrázek jeho protivníka, který stojí za ním a chystá se zaútočit, a k tomu obrázku nyní přidává napřažené, zvednuté paže. Ruce drží nějaký nástroj, podobný zahradnickým nůžkám. Henry má také zbraně, z nichž nejlepší je překvapení, ale to překvapení musí být dobře načasováno, aby bylo účinné. Po pravdě řečeno, jestli se Henry chce vyhnout rychlé a ošklivé smrti, musí si protiútok načasovat dokonale. Skloní krk ještě níž ke stolu a čeká na znamení. Je tak klidný, až ho to samotného překvapuje.

Muž, který stojí například se zahradnickými nůžkami nebo těžkými kleštěmi v rukou za sedící obětí, se před rozhodným úderem musí pořádně prohnout v zádech a zvednout ruce, aby dodal úderu maximální sílu. Jakmile bude natahovat paže a prohýbat záda, oblečení se mu posune po těle. Látka sklouzne po kůži; jedna látka se možná napne proti jiné látce; může vrznout opasek. Pořádně se nadechne. Obyčejný člověk by si všiml jen málokterého tohoto výmluvného znamení, ale Henry Leyden je závislý na tom, aby uslyšel všechna.

A nakonec uslyší. Látka se otře o kůži a zašustí; Burnymu v nose zasyčí vzduch. Henry v okamžiku odstrčí židli dozadu a zároveň se prudce otočí, a při vstávání se vzestupným rozmachem ožene cenou proti útočníkovi. Vyšlo to! Ucítí sílu nárazu v paži a uslyší otřesené a bolestné zamručení. Nos mu zaplní odér Mého hříchu. Židle ho bouchne do kolen. Henry zmáčkne péro vyskakovacího nože, cítí, jak dlouhá čepel vyskočila, a provede výpad vpřed. Nůž vjede do masa. Dvacet centimetrů před obličejem mu kdosi zařve vzteky. Henry znovu uhodí cenou útočníka, pak vyškubne nůž a znovu bodne. Kolem krku a ramen ho ovíjejí hubené paže a Henrymu se dělá zle odporem, protože do obličeje mu vane zkažený dech.

Uvědomuje si, že byl zraněn, protože z levé strany zad se ozývá bolest, která je ostrá na povrchu a tupá hlouběji. Ty zatracené nůžky, pomyslí si a znovu zaútočí nožem. Tentokrát zasáhne jen vzduch. Hrubá ruka ho popadne za loket a druhá ho chytí za rameno. Ruce ho táhnou dopředu, a aby se Henry udržel vzpřímený, nechá koleno na sedáku židle. Do hřbetu nosu a slunečních brýlí ho udeří cizí dlouhý nos. To, co pak následuje, je nechutné: dvě řady zubů, podobné rozbitým škeblím, se mu zaboří do kůže na levé tváři a prořezávají se do hloubky. Po tváři mu stéká krev. Ty řady zubů se spojí a odtrhnou oválný kus Henryho kůže, a Henry skrz oslnivý záblesk bolesti, která je neuvěřitelná, mnohem horší než bolest v zádech, uslyší, jak jeho vlastní krev šplíchne tomu netvorovi do obličeje. Strach a odpor a k tomu pořádná dávka adrenalinu mu dodají sílu, a když se vyškubne z mužova sevření, zároveň se ožene nožem. Čepel se setká s jakousi pohyblivou částí Rybářova těla – zřejmě s paží.

Ještě než stačí pocítit třeba jenom náznak uspokojení, uslyší zvuk nůžek, kteří zasviští vzduchem a pak se mu zakousnou do ruky, která drží nůž. Stane se to skoro ještě dřív, než stačí nožem bodnout: čepele nůžek mu proseknou kůži, chňapnou kost a ustřihnou mu dva krajní prsty na pravé ruce.

A potom, jako by ty nůžky byly poslední Rybářův zásah, je volný. Henryho chodidlo najde hranu dveří, rozkopne je a Henry se vrhne do otevřeného prostoru. Upadne na podlahu tak lepkavou, že mu nohy sklouznou, když se pokusí vstát. Že by všechna ta krev byla jeho?

Dveřmi do studia k němu dolehne hlas, který zkoumal v jakémsi jiném věku, jiné éře: „Tys mě bodnul, ty hajzle.“

Henry se nemíní zdržovat a poslouchat dál; Henry je v pohybu, lituje, že za sebou nechává zřetelnou, širokou krvavou stopu, kterou cítí. Připadá mu, že je tou tekutinou promáčený, košili má úplně ztěžklou a zadní strana nohou je také mokrá. Krev se mu dál hrne po obličeji a bez ohledu na adrenalin Henry cítí, jak z něj energie vyprchává. Kolik času má, než vykrvácí – dvacet minut?

Sklouzne po chodbě a vběhne do obývacího pokoje.

Z toho se nedostanu, pomyslí si Henry. Ztratil jsem moc krve. Ale aspoň se dostanu ze dveří a umřu venku, na čerstvém vzduchu.

Z chodby k němu dolehne Rybářův hlas. „Snědl jsem ti kus ksichtu a teď se pustím do tvých prstů. Posloucháš mě, ty hajzle?“

Henry se dostane ke dveřím. Ruka mu ale pořád klouže po kulatém knoflíku; ten odolává. Hmatá po západce zámku, která byla zamáčknuta.

„Řekl jsem, posloucháš?“ Rybář se blíží a hlas má zuřivý.

Henrymu by stačilo zmáčknout západku, kterou se odemykají dveře, a otočit knoflíkem. Ve vteřině by mohl být z domu venku, ale zbývající prsty neposlouchají rozkazy. Tak dobře, umřu, řekne si. Půjdu za Rhodou, půjdu za svým Skřivánkem, svým krásným Skřivánkem.

Ozvou se zvuky žvýkání, doplněné mlaskáním a křupáním. „Chutnáš jako hovno. Zrovna jím tvoje prsty, a ty chutnají jako hovno. Víš, co mám rád? Víš, co je moje vůbec nejoblíbenější jídlo? Zadek jemného a mlaďounkého děcka. Albert Fish to měl taky rád, to teda měl. Mmmm-mmmm! DĚTSKEJ ZADEK! To je POŠUŠŇÁNÍČKO!“

Henry si uvědomí, že sklouzl po dveřích, které nedokázal otevřít, až na podlahu a ocitl se na všech čtyřech a hrozně těžce oddechuje. Přinutí se k pohybu a odplazí se za pohovku, ze které kdysi ve všem pohodlí poslouchal, jak mu Jack Sawyer předčítá proudy výmluvných slov, jež napsal Charles Dickens. Uvědomí si, že kromě jiného už nikdy nezjistí, jak to dopadne v Ponurém domě. A že už nikdy neuvidí svého přítele Jacka.

Rybářovy kroky se ozvou v obývacím pokoji, kde ztichnou. „No dobře, kde sakra seš, pitomečku? Nemůžeš se přede mnou schovávat.“ Čepele zahradnických nůžek zacvakají.

Rybář buď oslepl stejně jako Henry, nebo je v pokoji moc velká tma, než aby viděl. V Henryho duši se rozsvítí jiskra naděje jako plamínek zápalky. Možná že jeho protivník neuvidí vypínače světla.

„Blbečku!“ Plpečku. „Krucinál, kde se schováváš?“ Krrrusinal, kte se schofafaš.

To je fascinující, pomyslí si Henry. Čím je Rybář vzteklejší a nespokojenější, tím silněji u něj probíjí ta divná kvaziněmčina. Už to není přízvuk South Side v Chicagu, ale není to ani nic jiného. Rozhodně to není němčina, ne opravdová. Kdyby Henry slyšel, jak dr. Spiegleman ten přízvuk popisuje jako řeč Francouze, který se snaží mluvit anglicky jako Němec, určitě by s úsměvem souhlasil. Je to jako nějaký německý přízvuk z vnějšího vesmíru, jako by se něco vyvinulo směrem k němčině, ale přitom ji nikdy neslyšelo.

„Tys mě zranil, ty smradlavý prase!“ Tys mě sranil, ty smrrratlafý prrase!

Rybář přiskočí ke křeslu a převrátí ho. Svým chicagským hlasem řekne: „Já tě najdu, kámo, a až tě najdu, uřežu ti tu zasranou hlavu.“

Na podlahu dopadne lampa. Kroky tlumené měkkými pantoflemi se těžce přesouvají na pravou stranu pokoje. „Slepej se schovává ve tmě, co? No jo, to je pěkný, fakticky pěkný. Já ti něco povím. Už nějakou dobu jsem si nedal žádnej jazyk, ale myslím, že ten tvůj ochutnám.“ Ozve se zařinčení stolku a lampičky, oba padají. „Mám pro tebe informaci. Jazyky jsou divný. Jazyk starýho chlapa chutná skoro stejně jako od mladýho – samozřejmě že jazyk děcka je dvakrát tak dobrej. Tyš sem byl Fridz Hahhmun, snětl sem chotně jasiků, ha ha.“

Zvláštní – ta mimozemská verze německého přízvuku vytryskne z Rybáře jako jeho druhý hlas. Do zdi udeří pěst a kroky se šourají blíž. Henry se pomocí loktů odplazí kolem opačného konce pohovky a plíží se do úkrytu pod dlouhým nízkým stolem. Kroky čvachtají v krvi, a když si Henry opře hlavu o ruce, teplá krev mu smáčí obličej. Pronikavá bolest v prstech skoro přehlušuje bolest ve tváři a v zádech.

„Nemůžeš se schovávat věčně,“ řekne Rybář. Vzápětí přepne na ten divný přízvuk a odpoví: „Už tost, Burn-Burn. Mame na prraci mnochem tulešitějši fěci.“

„Hele, to tys mu začal nadávat do pitomců. On mě zranil!“

„Lišky do norr, oho, krrysi do těrr, abh haht. Moje upochý stracený tětičky mají šepiššky, aha, mussíme jít.“

„Ale co s ním?“

„Ten fikrfáci, fikrfáci, aha. Nech cho umšit.“

V té tmě sotva rozeznáme, co se to děje. Vypadá to, jako by Charles Burnside přízračně napodoboval dvě hlavy Parkusova papouška, Světce a Rouhače. Když promluví svým hlasem, otočí hlavu vlevo; když mluví tím mimozemským přízvukem, pohlédne napravo. Když se tak díváme, jak otáčí hlavu sem a tam, připadá nám, že se díváme na komika Jima Carreyho nebo Steva Martina, kteří hrají dvě půlky rozštěpené osobnosti – jenomže tento muž není k smíchu. Obě jeho osobnosti jsou odporné a jejich hlasy nám drásají uši. Největší rozdíl mezi nimi je v tom, že ten vlevo, ten mimozemšťan s hrdelním hlasem, představení řídí: to jeho ruce drží volant vozu toho druhého, a ten vpravo – náš Burny – je v podstatě otrok. Jelikož se rozdíl mezi nimi tak jasně projevil, začínáme získávat dojem, že nebude trvat dlouho a pan Munshun sloupne ze sebe Charlese Burnsidea a zbaví se ho jako děravé ponožky.

„Ale já ho CHCI zabít!“ zaskřehotá Burny.

„Uš je stejně mrtfý, mrtfý, mrtfý. Žekovi Zojerrofi pukne zerce. Žek Zojerr nepute fědět co tělá. Teť půjteme to Maxtonu a oho sapijeme Čiba, jo? Chseš pšece sapít Čiba, ne?“

Burny si odfrkne. „Jo. Chsi zabít Chippera. Chsi rozsekat toho pitomce na kousíčky a okousat mu kosti. A jestli tam bude i ta jeho lakomá děvka, chci jí uříznout hlavu a vycucat do mrtě ten její šťavnatý jazýček.“

Henrymu Leydenovi ten rozhovor připadá jako šílenství, jako démonická posedlost nebo obojí. Ze zad a konců zmrzačených prstů mu pořád proudí krev a on ten proud nemůže zastavit. Z pachu krve pod ním a všeho kolem se mu zvedá žaludek, ale nevolnost je ten nejmenší problém. To mírné točení hlavy, ta příjemná otupělost – to je skutečný problém a nejlepší zbraní proti němu je bolest. Musí zůstat při vědomí. Musí Jackovi nějak nechat zprávu.

„Tak teť půjteme, Burn-Burn, a ušijeme si s Čibbem, jo? A potom… oho a potom, potom, potom půjteme to tocho móc móc móc krrrásnýcho Šernycho tomu, Burn-Burn, a v Šernym tomě se pšiprrafíme na Garmínovecho Grále!“

„Chci se sejít s Karmínovým králem,“ řekne Burny. Z úst mu skane slina a ve tmě na chvíli zasvítí jeho oči. „Dám toho Marshallovic spratka Karmínovýmu králi a Karmínovej král mě bude mít rád, protože sním jenom jednu půlčičku zadku, jednu ručičku, něco takovýho.“

„Pute tě mít rrrát kfůli mě, Burn-Burn, prrotoše Grál má rrát mě, mě, mě, Pana Munn-Shunn! A až král Roskáše, lišky v těrách plakat a plakat, tak si fyplášou svoje malý srtíčka, protoše ty a já, já, já, buteme jist jíst jíst jíst jíst jíst, tokut sfěty na fšech stranách nebutou úplně prástný skošápky!“

„Prázdný skořápky.“ Burny se zachechtá a hlučně potáhne nosem. „To je sakra spousta jídla.“

Henry si pomyslí, že strašný starý Burn-Burn každou vteřinou vysází poslední splátku na Brooklynském mostu.

„Demm.“

„Už jdu,“ říká Burnside. „Ale nechám tady vzkaz.“

Nastane ticho.

Potom Henry uslyší zvláštní zurčení a dvojité ťapání promáčených nohou odlepujících se od lepkavé podlahy. Dveře do komory pod schody se prudce rozrazí; dveře do studia se přibouchnou. Zavane a vyprchá pach ozónu. Odešli; Henry neví, jak se to stalo, ale cítí, že je určitě sám. Koho zajímá, jak se to stalo? Henry musí přemýšlet o důležitějších věcech. „Mame na prraci mnochem tulešitějši fěci,“ řekne nahlas. „Ten chlapík je Němec, asi jako já jsem puntíkovaná slepice.“

Vyplazí se zpod dlouhého stolku a opře se o jeho desku, když se pokusí vstát. Když si narovná záda, myšlenky se mu zhoupnou v hlavě a zešednou, a Henry se chytí stojanu lampy, aby se udržel zpříma. „Neomdlévat,“ poručí si. „Omdlévání není povoleno, ne.“

Henry může chodit, to ví jistě. Koneckonců, prochodil skoro celý život. Když na to přijde, může i řídit auto; řídit auto je ještě lehčí než chodit, jenomže nikdo ještě neměl tu cojones, aby mu dovolil předvést řidičské nadání. Sakra, když mohl řídit Ray Charles – a on mohl, může, Ray Charles určitě v téhle chvíli vybírá levou zatáčku někde na okresce – proč by nemohl Henry Leyden? No, Henry nemá právě v této chvíli k dispozici automobil, takže Henry se bude muset spokojit s rychlou procházkou. No, rychlou, podle toho, jak to půjde.

A kam Henry zamíří při té své radostné procházce zakrváceným obývákem? „Inu,“ odpoví si, „odpověď je nasnadě. Půjdu do studia. Mám chuť si zajít do svého krásného milého studia.“

Myšlenky mu znovu zešednou, ale šedé je nutno se vyhýbat. Máme proti tomu šedému pocitu protijed, ne? Ano, máme: protijedem je pořádný ostrý poryv bolesti. Henry se udeří zdravou rukou do pahýlů uřezaných prstů – úha páni, to je ono, celou paži má najednou v plameni. Hořící paže, to zabere. Jiskry, doběla rozpálené a vystřelující z hořících prstů, nás rozhodně do studia zavedou.

Slzy ať klidně tečou. Mrtví lidi nepláčou.

„Pach krve je jako smích,“ pronese Henry. „Kdo to řekl? Někdo. Je to v nějaké knížce. ‚Pach krve byl jako smích.‘ Skvělá věta. Teď budeme klást jedno chodidlo před druhé.“

Když dojde k chodbičce ke studiu, opře se na chvíli o zeď. Zprostředka hrudníku se mu začne šířit vlna blažené únavy a rozplazí se do těla. Prudce zvedne hlavu, krev z roztrhané tváře šplíchne na zeď. „Nepřestávej mluvit, ty pitomče. Mluvit k sobě není nic bláznivého. Je to skvělá věc. A víš co? Přesně tak si vyděláváš – mluvíš k sobě celé dny!“

Henry se odstrčí od zdi, vykročí a jeho hlasivkami promluví George Rathbun. „Přátelé, a vy JSTE moji přátelé, to vám říkám na rovinu, zdá se, že my tady v KDCU-AM máme jisté technické potíže. Hladina energie klesá a byl zaznamenán pokles napětí, to teda byl. Nebojte se, drahouškové. Nebojte se! Zatímco mluvím, jsme takový čtyři mizerný stopy od dveří do studia a co nevidět už budeme zase v tom a pěkně pojedem, jo. Žádnej přestárlej kanibal a jeho mimozemskej levoboček nevyřadí tuhle stanici z provozu, oho, aspoň dokud nedokončíme naše poslední vysílání.“

Vypadá to, jako by George Rathbun propůjčil Henrymu Leydenovi život, a ne naopak. Záda se mu narovnají a Henry zvedne hlavu. Dvěma kroky se ocitne u zavřených dveří studia. „Je to prudkej míč, přátelé, a jestli ho má Pokey Reese chytit, měl by mít rukavici čistou jako píšťaličku. Co to tam dělá, přátelé? Nemůžeme věřit vlastním očím! Skutečně strká jednu ruku do kapsy u kalhot? Vytahuje z ní něco? Pánové, člověku se z toho až hlava zatočí… Pokey používá STAROU FINTU S KAPESNÍKEM! To je správné! UTÍRÁ svou rukavici, UTÍRÁ si ruku, pouští ten smrkáč na zem, CHYTÁ knoflík do ruky… A dveře jsou OTEVŘENÝ! Pokey Reese to znovu dokázal, a je VE STUDIU!“

Henry si omotá kapesník kolem pahýlů prstů a hmatá po židli. „A zdá se, že Rafael Furcal je ztracenej, ten chlap ŠÁTRÁ po míčku… Počkat, počkat, že by už ho měl? Že by už chytil okraj? ANO! Už má PODRUČKU míčku, už má OPĚRKU míčku, a už ho zvedá NAHORU, dámy a pánové, míček už je NAHOŘE na KOLEČKÁCH! Furcal si sedá a přitahuje se ke konzoli. Máme tu spousty krve, ale baseball je krvavá hra, když vás vezmou HŘEBAMA!“

Prsty levé ruky, ze které si setřel skoro všechnu krev, posune Henry spínač velkého magnetofonu do polohy ON a přitáhne si mikrofon blíž. Sedí ve tmě a poslouchá, jak se pásek se sykotem převíjí z jedné cívky na druhou, a je podivně spokojený, když tu tak sedí a dělá to, co dělal noc co noc celé tisíce nocí. Tělem a hlavou mu probíhají vlny sametového vyčerpání a zatemňují všechno, čeho se dotknou. Je moc brzo na to, aby se tomu poddával. Vzdá se brzy, ale nejdřív musí odvést práci. Musí mluvit s Jackem Sawyerem a to tak, že promluví sám se sebou, a k tomu si Henry povolá známé duchy, kteří mu dávají hlas.

George Rathbun: „Konec devátý směny a domácí tým už míří do sprch, kámo. Ale hra NESKONČILA, dokud poslední SLEPEJ NEUMŘEL!“

Henry Šejk: „Mluvím s tebou, Jacku Sawyere, a nechci, aby ses na mě rozzlobil nebo něco takového. Jen klid a poslouchej svého starého přítele Henryho Šek, Šok, Šejka, jasné? Byl u mě na návštěvě Rybář, a když odcházel, zamířil do Maxtonu. Chce zabít Chippera, toho chlapíka, kterému Maxton patří. Zavolej policajty, zachraň ho, jestli můžeš. Rybář v Maxtonu bydlí, věděl jsi to? Je to nějaký stařec, má v sobě démona. Chtěl mě zastavit, abych ti neprozradil, že jsem poznal jeho hlas. A chtěl si zahrát s tvými pocity – myslí si, že tě rozhodí, když mě zabije. Takovou radost mu nedopřej, ano?“

Wisconsinská krysa: „PROTOŽE TO BY BYLO FAKT K POSRÁNÍ! TEN RYBOUŠ NA TEBE BUDE ČEKAT V NĚJAKÝM ČERNÝM DOMĚ A TY MUSÍŠ BEJT NA TOHO PARCHANTA PŘIPRAVENEJ! UTRHNI MU KOULE!“

Krysákův hlas podobný cirkulárce skončí záchvatem kašle.

Henry Šejk, prudce oddychující: „Náš přítel Krysa byl náhle odvolán. Ten chlapec má sklony k přílišnému rozrušení.“

George Rathbun: „SYNKU, ty MNĚ budeš vykládat, že –“

Henry Šejk: „Jenom klid. Ano, má právo být rozrušený. Ale Jack nechce, abychom na něj křičeli. Jack chce informace.“

George Rathbun: „Počítám, že bys měl sebou hodit a říct mu to.“

Henry Šejk: „To je pravda, Jacku. Ten Rybář není moc chytrý, ani ten jeho démon, nebo co to je, který si říká nějak jako pan Munching. Je taky neuvěřitelně marnivý.“

Henry Leyden se opře v židli a chvilku jen tak zírá do prázdna. Od pasu dolů nic necítí a krev z pravé ruky už udělala kolem mikrofonu loužičku. Z pahýlů prstů neustále vychází proud, i když slábne.

George Rathbun: „Teď ne, Chucklesi!“

Henry Leyden zavrtí hlavou a řekne: „Marnivé a hloupé můžeš porazit, příteli. Teď už se musím odhlásit, Jacku, ale nemusíš mít kvůli mně nějaké špatné pocity. Měl jsem parádní život a teď už budu se svou drahou Rhodou.“ Usměje se do tmy; usmívá se stále víc. „Ach, Skřivánku. Ahoj.“

Někdy je možné, aby pach krve byl jako smích.

Co to je, tam na konci Nailhouse Row? Jakási horda, roj tlustých bzučících tvorů, kteří krouží a poletují kolem Jacka Sawyera a v tom skomírajícím světle vypadají, že skoro světélkují jako zářící stránky posvátného textu. Jsou moc malí na to, aby to byli kolibříci, a zdá se, že každý v sobě nese svou vlastní, vnitřní zář, jak se tak míhají vzduchem. Jestli to jsou vosy, bude mít Jack Sawyer vážné potíže. Jenže ony nebodají; jejich oblá tělíčka se dotýkají jeho tváře a rukou a měkce se mu otírají o tělo jako kočka o nohu pána, čímž utěšují a samy jsou utěšovány.

V této chvíli mnohem víc útěchy poskytují než dostávají a ani Jack nedokáže vysvětlit, proč to tak je. Ti tvorové, kteří ho obklopují, nejsou vosy, kolibříci ani kočky, ale jsou to včely, medonosné včely, a Jack by se jindy vyděsil, kdyby se ocitl uprostřed roje včel. Zvlášť když vypadají, že patří k nějakému zvláštnímu druhu včel, supervčel, jsou větší, než jaké kdy Jack viděl, co je na nich zlaté, je zlatější, co je na nich černé, je černější. Přesto se Jack nebojí. Kdyby ho chtěly pobodat, už by to udělaly. A on od počátku chápal, že mu nechtějí ublížit. Dotek jejich tělíček je nesmírně jemný a měkký; jejich bzukot zní hluboce a melodicky, mírumilovně jako protestantský chorál. Po několika prvních vteřinách Jack prostě nechá věcem volný průběh.

Včely se shluknou ještě blíž a jejich hluboké bzučení mu pulsuje v uších. Zní jako řeč nebo píseň. Chvilku vidí jenom hustou síť včel, které se pohybují sem a tam; potom se mu včely usadí všude po těle, kromě oválu obličeje. Pokryjí mu hlavu jako přilbice. Pokryjí mu paže, hrudník, záda, nohy. Včely mu přistanou na střevících a úplně je zakryjí. I když je jich taková spousta, neváží skoro nic. Jack má pocit, že holé části těla, kam si včely posedaly, tedy ruce a krk, má zabalené v kašmíru. Jack Sawyer má po celém těle včelí oblek lehounký jako pírko, který se černě a zlatě tetelí. Zvedne paže a včely se pohnou s ním.

Jack viděl fotografie včelařů obalených včelami, ale toto není žádná fotografie a on není včelař. Je tak nadšený – opravdu, cítí jen čirou radost z té nečekané návštěvy – je přímo ohromený. Protože dokud se k němu včely tisknout, zapomíná na Myšákovu strašnou smrt a děsivý úkol, který ho druhého dne čeká. Nezapomíná však na Sofii; přeje si, aby Frňák a Doktor vyšli ven, aby viděli, co se děje, ale ještě víc si přeje, aby to viděla Sofie. Možná to díky ďyamba nějak uvidí. Někdo Jacka Sawyera utěšuje, někdo mu přeje všechno dobré. Nějaká milující, neviditelná bytost mu skýtá oporu. Připadá mu jako požehnání tato opora. Jack, oblečený do svítivého černožlutého včelího obleku, má pocit, že kdyby udělal krok k nebi, vznesl by se do vzduchu. Včely by ho nesly nad údolími. Nesly by ho přes zvrásněné kopce. Jako okřídlení muži v Teritoriích, kteří našli Sofii, tak by létal. Jenže oni mají jen dvě křídla a Jacka by jich nesly dvě tisícovky.

Jack si vzpomene, že v našem světě se včely vracejí do úlu, než padne noc. Jako by jim připomněl denní řád, včely se zvednou z Jackovy hlavy, trupu, paží a nohou, a potom v jednolitém houfu jako živý koberec, ale jedna po druhé a ve skupinách po pěti a šesti, se prolétnou kousek nad jeho hlavou, pak se zatočí a vystřelí jako projektily na východ nad domy Nailhouse Row dál od řeky, až zmizí do jedné v tmavém nekonečnu. Jack si uvědomí, jak bzučely, teprve když bzukot utichne.

Několik vteřin předtím, než znovu dokáže vykročit ke své dodávce, má pocit, že na něj někdo dohlíží. Že by ho někdo… co? Napadne ho to, když otočí klíčkem v zapalování a promáčkne plynový pedál: někdo ho objal.

Jack netuší, nakolik bude potřebovat to teplé objetí, ani jakým způsobem se mu během nadcházející noci vrátí.

Především je vyčerpaný. Měl den, který musel skončit takovou surrealistickou příhodou, jako je objetí rojem včel: Sofie, Wendell Green, Judy Marshallová, Parkus – ten šok, ta záplava zážitků! – a divná smrt Myšáka Baumanna, to všechno ho napínalo do krajnosti, až sotva lapá po dechu. Tělo až bolí, jak chce odpočívat. Když vyjede z French Landingu a ocitne se ve volné, potemnělé krajině, je v pokušení zajet ke krajnici a na půl hodinky si zdřímnout. Tmavnoucí noc slibuje osvěžující spánek, ale v tom je ten problém: mohl by prospat v dodávce celou noc, takže by se probudil s tupou hlavou a celý rozlámaný zrovna v den, kdy musí být v nejlepší formě.

V této chvíli ve formě není – ani mizernou náhodou, jak říkával jeho otec, Phil Sawyer. Zrovna teď už jede jenom na výpary, což byl další oblíbený výraz Phila Sawyera, ale předpokládá, že dokáže zůstat vzhůru dost dlouho, aby zajel k Henrymu Leydenovi. Možná že se Henry dohodl s tím chlapem z ESPN – třeba se Henry přesune na větší trhy a vydělá mnohem víc peněz. Henry v žádném případě nepotřebuje víc peněz, než má, protože Henryho život vypadá bezchybně, ale Jackovi se líbí představa, že jeho milého přítele Henryho najednou zaplaví peníze. Takový Henry s hromádkou peněz na rozhazování je Henry, jakého by Jack rád viděl. Představte si, jak nádherné šaty by si mohl dovolit! Jack si maluje, jak s ním jede do New Yorku, bydlí v příjemném hotelu, jako je Carlyle nebo St. Regis, projde s ním nejméně půl tuctu nejlepších pánských obchodů a pomáhá mu vybrat, co chce.

Na Henrym vypadá skoro všechno dobře. Zdá se, jako by vylepšoval všechno oblečení, které si oblékne, ať je to cokoliv, ale on má určitý, vyhraněný vkus. Henry má rád jistou klasickou, dokonce staromódní stylizaci. Často si oblékne úzký proužek, kostku, tvíd se vzorem rybí kost. Má rád bavlnu, len a vlnu. Někdy nosí motýlka, vázačku a malé kapesníky, které mu vykukují z náprsní kapsy. Na nohy si bere lakýrky, kombinované boty a nízké polobotky z měkké, jemné kůže. Nikdy nenosí tenisky nebo džíny a Jack ho nikdy neviděl v tričku s nápisem. Otázkou je, jak si muž, který je od narození slepý, mohl vyvinout tak vyhraněný vkus v oblékání?

Aha, uvědomí si Jack, od matky. No jistě. Ten vkus převzal od matky.

Z jakéhosi důvodu to poznání vžene Jackovi slzy do očí. Jsem moc rozcitlivělý, když se unavím, řekne si. Dávej pozor, nebo se rozeřveš. Ale rozpoznat problém není totéž jako problém vyřešit, takže Jack nedokáže poslechnout vlastní radu. To, že se Henry Leyden celý život řídil matčinými představami o pánském oblékání, připadá Jackovi krásné a dojemné. Je v tom jakási věrnost, kterou obdivuje – nevyslovená věrnost. Henry nejspíš dostal od své matky mnoho: pohotovost, lásku k hudbě, klidnou hlavu, a žádnou sebelítost. Klidná hlava a žádná sebelítost jsou skvělá kombinace, pomyslí si Jack; sakra hodně se blíží definici odvahy.

Protože Henry je odvážný, připomíná si Jack. Henry je skoro nebojácný, kruci. Je legrační, když mluví o tom, že by mohl řídit auto, ale Jack si je jist, že kdyby ho nechal, přítel by bez váhání skočil za volant nejbližšího chrysleru, nastartoval motor a vyrazil na hlavní silnici. Nijak by se nenaparoval ani nepředváděl, protože takové chování mu je cizí; Henry by jen pokyvoval směrem k čelnímu sklu a říkal něco jako: „Zdá se, že kukuřice je na tuhle roční dobu pěkně vysoká“ a „Jsem rád, že se Duane konečně dostal k tomu, aby natřel svůj dům“. A kukuřice by byla vysoká a Duane Updahl by měl čerstvě natřený dům a tyto informace by se k Henrymu dostaly tím jeho tajemným smyslovým systémem.

Jack se rozhodne, že jestli vyvázne z Černého domu živý, dá Henrymu příležitost, aby se projel v jeho dodávce. Možná skončí někde ve škarpě, ale za ten výraz na Henryho tváři to bude stát. Někdy v sobotu odpoledne vyveze Henryho na silnici číslo 93 a nechá ho dojet do baru Sand. Pokud Frňáka a Doktora nesežerou vlkopsi a přežijí cestu do Černého domu, měli by dostat šanci vychutnat si rozhovor s Henrym, který by mezi ně perfektně zapadl, i když to vypadá divně. Frňák a Doktor by měli poznat Henryho Leydena, moc by se jim líbil. Za pár týdnů ho posadí na nějakého harleye a budou ho vozit z Centralie do Norského údolí.

Kéž by s nimi mohl jít do Černého domu i Henry. Při tom pomyšlení Jackem projede smutek nad tím výborným nápadem, který však nelze uskutečnit. Henry by byl statečný a nezaváhal by, to Jack ví, ale na tom nápadu se mu nejvíc líbí to, že by pak s Henrym mohli mluvit o tom, co prožili. Ty hovory – oni dva, v obývacím pokoji, na střeše hromady sněhu – by byly skvělé, ale Jack nemůže Henryho natolik ohrozit.

„Je to pitomost,“ řekne Jack nahlas a uvědomí si, že lituje, že nebyl k Henrymu naprosto upřímný a důvěřivý – odtud pramení ta hloupá ustaranost, z toho jeho tvrdohlavého mlčení. Nejde o to, co nedokáže říct v budoucnosti; jde o to, co nedokázal říct v minulosti. Měl být k Henrymu poctivý od začátku. Měl mu říct o červených peříčkách a ptačích vajíčkách a sílícím neklidu. Henry by mu pomohl otevřít oči; pomohl by Jackovi, aby si poradil se svou slepotou, která byla mnohem nebezpečnější než ta Henryho.

To už je pryč, rozhodne se Jack. Už žádné tajemství. Když už má takové štěstí, že má Henryho za přítele, dokáže, že si ho cení. Od této chvíle bude Henrymu o všem povídat, i o dalších okolnostech: o Teritoriích, Speedym Parkerovi, mrtvém muži na molu Santa Monica, baseballové čepici Tylera Marshalla. O Judy Marshallové. O Sofii. Ano, musí říct Henrymu o Sofii – jak to, že to ještě neudělal? Henry se bude radovat s ním a Jack už se nemůže dočkat, až to uvidí. Henryho radost bude úplně jiná než u jiných lidí; Henry dodá svému výrazu radosti jakýsi jemný, skvělý, dobrosrdečný švih. Je to neuvěřitelný, doslova neuvěřitelný přítel! Kdyby měl Henryho popsat někomu, kdo ho nikdy neviděl, znělo by to jako báchorka. Někdo takový, a bydlí o samotě někde v Zapadákově? Ale bylo to tak, úplně sám v zapadlém koutě Norského údolí, ve Francouzském okresu ve Wisconsinu, kde čeká na nejnovější dávku Ponurého domu. Touto dobou už čeká, že Jack přijede, takže zapnul světla v kuchyni a obývacím pokoji, jako to dělá celé roky na počest své mrtvé, milované manželky.

Jack si pomyslí: Nemůžu být tak špatný, když mám takového přítele.

A pomyslí si: Mám Henryho hrozně rád.

I v té tmě mu všechno připadá krásné. Bar Sand, ozářený neonovými světly uprostřed rozlehlého parkoviště; kužely stromů, které čas od času zachytí jeho světlomety poté, co zabočil na silnici číslo 93; dlouhá, neviditelná pole; rozsvícené žárovky pověšené jako vánoční ozdoby na verandě Royova obchodu. Zarachocení kol na prvním mostě a ostrá odbočka do hlubin údolí. Daleko na levé straně svítí ve tmě první farmy, světla v oknech září jako posvátné svíčky. Všechno vypadá, jako by v sobě mělo vyšší smysl, všechno jako by mluvilo. Projíždí v posvátném tichu posvátným hájem. Jack si vzpomene, jak ho Dale sem vezl poprvé, a ta vzpomínka je také posvátná.

Jack to neví, ale po tvářích mu tečou slzy. Krev mu v žilách zpívá. Bledé farmářské domy svítí ze tmy, a z té tmy se vyklánějí lilie tygrovité, které ho zdravily na jeho první cestě do údolí. Lilie září ve světle reflektorů a pak kloužou dozadu do tmy s tichým šumotem. Jejich neznámá řeč se spojí s řečí pneumatik, které se dychtivě a potichu valí k příjemnému domu Henryho Leydena. Jack ví, že zítra možná zemře, a dnes je možná poslední večer, kdy přítele uvidí. To, že musí zvítězit, neznamená, že zvítězí. Pyšná císařství a hrdé epochy byly poraženy a padly, a Karmínový král možná vyrazí z Věže a vtrhne postupně do všech světů a bude rozsévat chaos.

Možná zemřou v Černém domě všichni: on, Frňák a Doktor. Jestli se to stane, bude z Tylera Marshalla nejen Bořitel, otrok připoutaný k veslu v Očistci, kde není čas, ale bude z něj Superbořitel, Bořitel na atomový pohon, kterého abbalah využije, aby proměnil všechny světy v pece plné hořících mrtvol. Jen přes mou mrtvolu, pomyslí si Jack a trochu šíleně se zasměje – zní to moc doslovně!

Je to divná chvíle; směje se a zároveň si utírá slzy z obličeje. Ten paradox v něm najednou vzbudí pocit, že se trhá ve dví. Krása a hrůza, krása a bolest – není z toho bludiště východiska. Vyčerpaný, přetažený Jack se nemůže zbavit pocitu, že svět je hrozně křehký, že neustále nezadržitelně směřuje ke smrti, a nemůže se zbavit ještě hlubšího pocitu, že v tom směřování spočívá zdroj všeho, co svět znamená. Vidíš všechnu tu krásu, nad kterou se až srdce zastaví? Podívej se pořádně, protože za chvilku se ti srdce opravdu zastaví.

V příští vteřině si vzpomene na roj zlatých včel, které na něj posedaly: právě pro takové chvíle, jakou teď prožívá, ho posilovaly, řekne si Jack. Požehnání útěchy, která zmizí. To, co miluješ, musíš milovat ještě víc, protože jednoho dne to zmizí. Zní to pravdivě, ale nevypadá to jako celá pravda.

Na pozadí nesmírné noci uvidí obří obrys Karmínového krále, který drží ve výšce malého chlapce, jehož chce použít jako lupu pro zapálení a spálení všech světů. To, co říkal Parkus, je pravda. Nemůže zničit obra, ale může třeba zachránit toho chlapce.

Včely řekly: Zachraň Tye Marshalla.

Včely řekly: Měj rád Henryho Leydena.

Včely řekly: Miluj Sofii.

To je docela výstižné, skoro přesné, aspoň pro Jacka. Pro včely byly ty věty úplně stejné. Jack si pomyslí, že ty včely mohly klidně říkat Konej svou práci, žandáre, a ta věta se přesto lišila jen málo. Nu, bude konat svou práci, dobrá. Když už se mu dostalo takového zázraku, nemůže udělat nic jiného.

Zahřeje ho u srdce, když zabočí k Henryho domu. Co byl Henry jiného než další zázrak?

Dnes večer, rozhodne se Jack radostně, pobaví toho úžasného Henryho Leydena tak, že na to nezapomene. Dnes večer bude Henrymu vyprávět celý příběh, celý dlouhý příběh o putování, které podnikl ve svém dvanáctém roce: o Spálené zemi, o Racionálním Richardovi, Agincourtu a Talismanu. Nevynechá hospodu v Oatley a Sunlightův domov, protože tyto podrobnosti Henryho nádherně zaujmou. A Vlk! Henry bude z Vlka úplně unešený! Vlk ho zašimrá až na chodidlech v těch jeho čokoládově hnědých kožených pantoflích. A každé slovo, které Jack pronese, bude omluvou za to, že tak dlouho mlčel.

A až skončí s příběhem, který odvypráví co nejlépe, tak svět, tento svět, se promění, protože ještě někdo kromě Jacka bude vědět o všem, co se stalo. Jack si sotva umí představit, jaké to bude, až tu přehradu své samoty zničí, protrhne, ale už to pomyšlení ho zaplaví úlevným očekáváním.

Ale tohle je divné… Henry nerozsvítil a jeho dům vypadá tmavý a prázdný. Určitě usnul.

Jack s úsměvem zhasne motor a vystoupí z kabiny. Zkušenost mu napovídá, že ujde sotva tři kroky po obývacím pokoji, než se Henry zvedne a bude předstírat, že byl celou dobu vzhůru. Jednou, když ho Jack zastihl takhle potmě, řekl Henry: „Musel jsem nechat oči na chvilku odpočinout.“ Tak co to bude dnes večer? Plánoval poctu k narozeninám Lestera Younga – Charlieho Parkera a přišlo mu snadnější, když se soustředí tímto způsobem? Přemýšlel o tom, že si usmaží kus ryby, a chtěl zjistit, jestli bude jídlo chutnat jinak, když se uvaří potmě? Ať ta výmluva bude jakákoli, bude zábavná. A možná pak oslaví Henryho novou smlouvu s ESPN!

„Henry?“ Jack zaklepe na dveře, pak je otevře a nakloní se dovnitř. „Henry, ty podvodníku, spíš?“

Henry neodpovídá a Jackova otázka padne do tiché prázdnoty. Nic nevidí. Pokoj vypadá jakou dvojrozměrný obdélník tmy. „Hej, Henry, jsem tady. A kamaráde, dneska mám pro tebe pořádný příběh!“

Zase jenom ticho. „Hm,“ udělá Jack a vejde dovnitř. Jeho instinkty se okamžitě rozkřičí: Vypadni, uteč, vem roha. Ale proč by měl mít takové pocity? Je to přece Henryho dům, nic víc; byl tu už stokrát a ví, že Henry buď usnul na pohovce, nebo zašel k Jackovi domů, což je zřejmě to pravé vysvětlení, když se nad tím zamyslíme. Henry dostal od zástupce ESPN úžasnou nabídku a celý rozrušený – dokonce i Henry Leyden se může rozrušit, stačí se podívat jen trochu důkladněji, než se na lidi obvykle díváte – se rozhodl, že překvapí Jacka u něj doma. Když se Jackovi nepodařilo přijet do pěti nebo šesti, řekl si, že na něj počká. A v této chvíli nejspíš vyspává na Jackově pohovce místo na své.

To všechno je přijatelné, ale nijak to nemění zprávu, kterou vysílají Jackova nervová zakončení: Uteč! Běž! Nebuď tady!

Znovu zavolá Henryho, ale odpovědí je ticho, jak očekává.

Transcendentní nálada, která se ho zmocnila cestou údolím, už vyprchala, ale on si ani nevšiml, jak ho opouští, protože už patří minulosti. Kdyby byl stále detektivem vyšetřujícím vraždy, v této chvíli by vytáhl pistoli. Jack potichu vstoupí do obývacího pokoje. Ucítí dva silné pachy. Jeden patří parfému a ten druhý…

Ví, k čemu patří ten druhý. To, že ho tady cítí, znamená, že Henry je mrtev. Všechno, co v Jackovi není policistou, se hádá, že pach krve ještě nemusí něco takového znamenat. Henry byl možná zraněn ve rvačce a Rybář ho třeba přenesl do jiného světa, stejně jako to udělal s Tylerem Marshallem. Henry je možná zastrčený v některém koutě Teritorií, kde má počkat, až ho využijí při vyjednávání nebo jako návnadu. Možná sedí s Tyem vedle sebe a čekají na záchranu.

Jack ví, že nic takového není pravda. Henry je mrtev a zabil ho Rybář. Jeho úkolem je teď najít tělo. Je žandár; musí se tak chovat. Poslední věc na světě, kterou chce udělat, je podívat se na Henryho mrtvolu, ale tím se na jeho úkolu nic nemění. Smutek má mnoho podob, ale takový smutek, který se hromadí v Jacku Sawyerovi, vypadá jako vyrobený z žuly. Zpomalí jeho krok a stiskne mu čelisti. Když se pohne vlevo a sáhne po vypínači, jeho zkamenělý smutek nasměruje jeho ruku na správné místo na stěně stejně jistě, jako by ta ruka patřila Henrymu.

Jelikož se dívá na zeď, když se světla rozsvítí, zahlédne interiér pokoje jenom periferním viděním a škody nevypadají tak rozsáhlé, jak se bál. Převržená lampa, povalené křeslo. Ale když Jack otočí hlavu, do sítnice se mu vypálí dvě podrobnosti z Henryho obývacího pokoje. První je červený nápis na béžově natřené protější zdi; druhá je ohromné množství krve na podlaze. Krvavé skvrny jsou jako mapa znázorňující cestu, kudy se Henry dostával do pokoje a zase ven. Kapky krve podobné těm, jaké za sebou nechává raněné zvíře, začínají na chodbě a táhnou se spolu s řadou cákanců a šplíchanců za pohovku, kde se utvořila krvavá kaluž. Další velká kaluž je na prkenné podlaze pod dlouhým, nízkým stolkem, kam občas Henry pokládal svůj přenosný CD přehrávač, aby si pustil večerní hudbu. Od stolu se táhne další řada cákanců a kapek, které vedou zase do chodby. Jackovi připadá, že Henrymu muselo zbývat velmi málo krve, když se konečně cítil dost v bezpečí, aby se vyplazil zpod stolku. Pokud to takhle bylo.

Zatímco tu Henry ležel mrtvý nebo umírající, Rybář vzal kus látky – košili? kapesník? – a použil ji jako tlustý, neohrabaný štětec. Namočil ji do krve za pohovkou, zvedl ji ke zdi a načmáral pár písmen. Potom postup opakoval, dokud nenapsal na zeď poslední písmeno svého vzkazu.

AHOJ HOLLYWOODE CHYŤ SI MĚ

KK KK KK KK

Jenomže ty výsměšné iniciály nenapsal Karmínový král ani Charles Burnside. Napsal je na stěnu Rybářův pán, jehož jméno zní našim uším jako Pan Munshun.

Neboj se, chytím tě brzo, pomyslí si Jack.

V této chvíli by ho nemohl nikdo kritizovat, kdyby vyšel ven, kde vzduch není plný pachu krve a parfému, a mobilem by zavolal na ulici Sumner. Možná by měl službu Bobby Dulac. Možná by dokonce zastihl na stanici i Dalea. Aby splnil svou občanskou povinnost, stačí pronést jenom osm nebo devět slov. Potom by mohl strčit telefon do kapsy a posadit se na Henryho schůdky a čekat, dokud by po dlouhé příjezdové cestě nepřisvištěli strážci zákona a pořádku. Byla by jich spousta, nejméně čtyři auta, možná pět. Dale by musel zavolat státní policii a Brown a Black by možná museli zavolat FBI. Za takových pětačtyřicet minut by byl Henryho dům plný lidí, kteří by různě měřili, psali do notesů, lepili nálepky na důkazy a fotografovali krvavé skvrny. Byl by tu soudní lékař a technici. A až by skončila první etapa všech těch různých úkolů, prošli by hlavními dveřmi dva muži v bílých pláštích a s nosítky a naložili by ta nosítka do vozu a odvezli do kdovíjakých pekel.

Jack o této možnosti neuvažuje déle než několik vteřin. Chce vidět, co Rybář a pan Munshun Henrymu provedli – musí to vidět, nemá na vybranou. Jeho zlověstný smutek si to vyžaduje, a jestli Jack neposlechne příkaz svého smutku, bude mu navždycky něco chybět.

Jeho smutek, který je uzavřen jako ocelové sklepení uchovávající lásku k Henrymu Leydenovi, ho táhne hlouběji do místnosti. Jack se pohybuje pomalu a vybírá si cestu jako člověk, který překračuje potok a postupuje z kamene na kámen. Hledá holá místa, kam může položit chodidlo. Z druhé strany pokoje se jeho krokům posmívají rozteklá červená písmena.

AHOJ HOLLYWOODE

Připadá mu, že ten nápis pomrkává jako neonová trubice. AHOJ

HOLLYWOODE AHOJ HOLLYWOODE

CHYŤ SI MĚ

CHYŤ SI MĚ

Chce se mu zaklít, ale tíha smutku mu nedovolí vyslovit žádné slovo, které se mu vynoří v hlavě. Na konci chodbičky do studia a kuchyně Jack překročí dlouhou krvavou šmouhu a otočí se zády k obývacímu pokoji a tomu rozčilujícímu blikavému neónu. Světlo proniká do chodbičky jenom na metr nebo metr dvacet. V kuchyni vládne neproniknutelná tma. Dveře do studia jsou pootevřené a v prosklené půlce se měkce odráží světlo.

Na podlaze v chodbičce jsou všude krvavé šmouhy a cákance. Jack už se jim nemůže vyhýbat, ale stejně jde dál s očima upřenýma na pootevřené dveře do studia. Henry Leyden nikdy nenechával tyhle dveře na chodbičku otevřené; vždycky je zavíral. Henry byl puntičkář. Musel být: kdyby nechal dveře do studia dokořán, cestou do kuchyně by vrazil přímo do nich. Ten nepořádek, ten svinčík, který po sobě nechal Henryho vrah, Jacka rozčiluje víc, než by přiznal, možná ještě víc, než si uvědomuje. Ten svinčík je totiž opravdové zneuctění a Jack ho v zastoupení svého přítele z duše nesnáší.

Hmátne po dveřích, dotkne se jich, rozevře je ještě víc. Ve vzduchu visí koncentrovaný puch parfému a krve. Studio, ve kterém je skoro stejná tma jako v kuchyni, umožní Jackovi jen nejasný pohled na konzoli a tmavé obdélníky reproduktorů připevněných na zdi. Okno do kuchyně visí v prostoru jako neviditelná černá plachta. Jack, s rukou stále na dveřích, přistoupí blíž a uvidí, nebo si aspoň myslí, že vidí, opěradlo židle a jakýsi obrys natažený na stole před konzolí. Teprve v té chvíli uslyší šustění pásku, jehož konec naráží na konec cívky.

„Achpanebože,“ pronese Jack jedním slovem, jako by celou dobu vůbec nečekal přesně to, co má před sebou. Zvuk toho pásku potvrdí s hroznou, neochvějnou jistotou, že Henry je mrtev. Jackův smutek přehluší zbabělou touhu vyběhnout ven a zavolat všechny policajty ve státu Wisconsin, protože ten smutek ho přinutí zašátrat po světelném vypínači. Nemůže odejít; musí být svědkem, stejně jako u Irmy Freneauové.

Prst zavadí o plastový vypínač a usadí se na něm. Vzadu v hrdle ucítí kyselou, mosaznou pachuť. Stiskne vypínač a studio zaplaví světlo.

Henryho tělo se vyklání z vysoké kožené židle daleko na stůl, ruce má po stranách svého milovaného mikrofonu, hlavu položenou na bok. Stále má tmavé brýle, ale jedna tenká kovová nožička je ohnutá. Nejdřív se zdá, že je všechno natřené na červeno, protože krev ve skoro jednolité vrstvě pokrývá stůl a nakapala Henrymu do klína a na stehna, a všechny přístroje jsou červeně postříkané. Henry má vykousnutý kus tváře. Na pravé ruce mu chybí dva prsty. Jackovým očím, které všechno zaznamenávají, stejně jako si všímají detailů v místnosti, je jasné, že většinu krve ztratil Henry z rány na zádech. Prosáklé šaty ránu kryjí, ale stejné množství krve, jaké pokrývá stůl, leží v kaluži za židlí. Většina krve na podlaze stekla z židle. Rybář musel zasáhnout nějaký vnitřní orgán nebo porušit tepnu.

Jen málo krve, až na jemnou mlhu na ovladačích, zasáhlo magnetofon. Jack si sotva vzpomene, jak tyto přístroje pracují, ale viděl Henryho měnit cívky dost času na to, aby získal představu, co dělat. Vypne magnetofon a zavede konec pásky do prázdné cívky. Zapne přístroj a zmáčkne převíjení. Páska hladce klouže přes hlavy a přetáčí se z jedné cívky na druhou.

„Natočil jsi pro mě pásek, Henry?“ ptá se Jack. „Vsadím se, že jo, ale doufám, že jsi mi neřekl jen to, co už vím, a pak jsi umřel.“

Pásek se s cvaknutím zastaví. Jack zmáčkne PLAY a zadrží dech.

Z reproduktorů zaburácí George Rathbun v celé své slávě býčí šíje a zarudlého obličeje. „Konec devátý směny a domácí tým už míří do sprch, kámo. Ale hra NESKONČILA, dokud poslední SLEPEJ NEUMŘEL!“

Jack se ochable opře o zeď.

Do místnosti vstoupí Henry Šejk a řekne mu, aby zavolal do Maxtonu. Dovnitř strčí hlavu Wisconsinská krysa a zaječí cosi o Černém domu. Šek Šok Šejk a George Rathbun mají krátkou hádku, ve které Šejk vyhraje. Na Jacka je to moc; nedokáže zadržet slzy a ani se s tím neobtěžuje. Nechá je téct. Henryho poslední představení ho hrozně dojme. Je tak bohaté, tak ryzí – je to pravý Henry. Henry Leyden se udržoval naživu tím, že povolával svoje alternativní osobnosti, a ony odvedly svou práci. Byla to věrná posádka, George a Šejk a Krysa, a šli ke dnu i s lodí, neměli prostě na vybranou. Znovu se objeví Henry Leyden a hlasem, který s každou větou slábne, řekne Jackovi, že dokáže porazit marnivost a hloupost. Henryho umírající hlas řekne, že měl nádherný život. Jeho hlas přejde do šepotu a vysloví tři slova, naplněná až po okraj radostným překvapením: Ach, Skřivánku. Ahoj. Jack v těch slovech slyší úsměv.

Jack se s pláčem vypotácí ze studia. Chce se zhroutit na nějakou židli a brečet, dokud bude mít z čeho, ale nemůže se tak zpronevěřit ani sobě, ani Henrymu. Prochází chodbičkou, otírá si oči a čeká, že mu ten kamenný smutek pomůže vypořádat se s žalem. Pomůže mu taky s Černým domem. Toho smutku se nebude nijak zbavovat ani ho zahánět: funguje jako ocelová výztuha páteře.

Duch Henryho Šejka zašeptá: Jacku, ten smutek tě nikdy neopustí. Jsi s tím srozuměn?

– Jinak bych to ani nechtěl.

Tak dlouho, dokud o něm budeš vědět. Ať půjdeš kamkoli, ať budeš dělat cokoli. Každými dveřmi. S každou ženou. Jestli budeš mít děti, s tvými dětmi. Budeš ho slyšet v hudbě, kterou budeš poslouchat, uvidíš ho v každé knížce, kterou budeš číst. Bude to součást jídla, které budeš jíst. Navěky s tebou. Ve všech světech. V Černém domě.

– Já jsem ten smutek, a on je já.

Šepot George Rathbuna je dvakrát hlasitější než Šejkův: No tak, krucinál, synku, uslyším tě říct D’YAMBA?

– D’yamba.

Počítám, že teď už víš, proč tě ty včeličky objaly. A nemáš někam zavolat?

Ano, má. Ale už nevydrží být v tom krví nasáklém domě ani vteřinu; musí být venku v teplé letní noci. Nechá chodidla dopadat, kam smějí, a projde zničeným obývacím pokojem a projde dveřmi. Smutek kráčí s ním, protože on je ten smutek a ten smutek je on. Nad ním visí nesmírné nebe dírkované hvězdami. Na vzduchu se ocitne věrný mobil.

A kdo vezme telefon na policejní stanici French Landing? Samozřejmě že Arnold „Baterka“ Hrabowski, s novou přezdívkou a krátce po návratu do aktivní služby. Jackova zpráva uvede Baterku Hrabowského do stavu nejvyššího rozčilení. Cože? Páni! Ach, ne. Ach, kdo by tomu věřil? Páni. Ano, provedu. Okamžitě se o to postarám, spolehněte se.

Takže zatímco se dříve Šílený Maďar snaží ovládnout ruce a hlas natolik, aby se mu netřásly, a vytáčí číslo k veliteli domů a vyřizuje Jackovy dva vzkazy, odchází Jack od domu pryč, pěšky, pryč od cestičky a své dodávky, pryč od všeho, co mu připomíná lidské bytosti, a jde na louku plnou vysoké, žlutozelené trávy. Vede ho jeho smutek, protože jeho smutek ví líp než on, co potřebuje.

A především si potřebuje odpočinout. Spát, pokud to bude možné. Měkké místečko na rovné zemi, daleko od blížícího se vytí sirén a červených světel a rozčileného pobíhání policistů. Daleko od všeho toho zoufalství. Místečko, kam může muž složit hlavu a pořádně se podívat na místní nebesa. Po půl míli chůze v polích Jack na takové místo narazí mezi kukuřičným polem a kamenitým úpatím zalesněných kopců. Jeho smutná mysl řekne smutnému, vyčerpanému tělu, aby si lehlo a udělalo si pohodlí, a tělo poslechne. Hvězdy nad hlavou jako by se chvěly a rozmazávaly se, i když opravdové hvězdy na těch známých, opravdových nebesích se tak určitě nechovají, takže to musí být optický klam. Jackovo tělo se natáhne a podložka z trávy a půdy pod tělem se kolem jeho těla vyvaruje, i když to musí být také jenom iluze, protože každý ví, že ve skutečném životě je skutečná půda spíš tvrdá, nepoddajná a kamenitá. Smutná mysl Jacka Sawyera řekne jeho smutnému bolavému tělu, aby usnulo, a i když se zdá, že je to nemožné, tělo skutečně usne.

Během několika minut Jackovo spící tělo prodělá nepatrnou změnu. Zdá se, že jeho obrysy se rozmazávají, jeho barvy – světlé vlasy, lehké hnědé sako, měkké hnědé střevíce – blednou. K tomu se přidá podivná průhlednost, mlhavost nebo zamlženost. Jako bychom se dívali zamlženou, nezřetelnou hromádkou jeho pomalu dýchajícího těla na měkká, slehlá stébla trávy, která mu tvoří matraci. Čím déle se díváme, tím jasněji vidíme trávu pod tělem, protože to tělo je stále méně zřetelné. Nakonec je z něj jen takové chvění nad trávou a ve chvíli, kdy se podložka z trávy pod Jackovým tělem znovu narovná, je to tělo, které důlek vylehlo, dávno pryč.

25

Ale, necháme to být. Víme, kam Jack Sawyer odešel, když zmizel z okraje kukuřičného pole, a víme, koho nejspíš potká, až se tam dostane. Dost už o tom. Chceme se bavit, chceme trochu vzrušení! Máme štěstí, protože ten okouzlující starý parťák Charles Burnside, na kterého se dá vždycky spolehnout, že na banketu podstrčí žertovný polštářek pod guvernérův zadek, že přilije trochu pálivé omáčky do hrnce, že bude pouštět větry na modlitebním shromáždění, se v tomto okamžiku vynořuje z toaletní mísy v kabince na pánských záchodech v křídle Sedmikráska. Povšimneme si, že starý Burny, náš Burn-Burn, tiskne zahradnické nůžky Henryho Leydena k propadlému hrudníku oběma rukama, skoro je chová jako děcko. Na kostnaté pravé paži se mu hrne krev z ošklivé řezné rány a stéká na loket. Chodidlem, obutým do čmeláčího sandálu od jiného zdejšího obyvatele, se opře o okraj mísy, vzepře se a trochu nejistě vyleze ven. Na ústech má úšklebek a oči jako díry po kulkách, ale nepředpokládáme, že by to také tížil smutek. Zadnici kalhot má nasáklou krví, stejně jako košili vpředu, která ztmavla proudem krve po ráně nožem do břicha.

Burny se sykáním otevře dveře kabinky a vyjde do umývárny, kde je prázdno. Zářivky na stropě se odrážejí od dlouhého zrcadla nad řadou umyvadel; dlažba se leskne díky Butchi Yerxovi, který pracuje na dvojitou směnu, protože muž, který měl přijít, se opil. V té zářivé bělosti krev na šatech a těle Charlese Burnsidea přímo svítí. Stáhne si košili a hodí ji do umyvadla, pak se odšourá na opačný konec umývárny, kde je skříňka a na ní nalepen kus pásky s nápisem obvazy. Staří muži často v koupelnách padají a Chipperův otec důmyslně instaloval lékárničku tam, kde by mohla být zapotřebí. Na bílých dlaždičkách se rozstřikují kapky krve.

Burny vyškubne ze zásobníku pořádnou hrst papírových ručníků, namočí je do studené vody a položí na stranu nejbližšího umyvadla. Potom otevře lékárničku, vytáhne cívku široké pásky a gázu, a utrhne patnácticentimetrový pruh pásky. Utře si krev z kůže kolem rány na břiše a přimáčkne na ránu mokré papírové ručníky. Pak ručníky odstraní a přimáčkne na břicho gázový mul. Neohrabaně pak přilepí gázu páskou. Stejně se postará o ránu na paži.

Přejde kolem řady umyvadel a nechá téct na košili studenou vodu. Voda v umyvadle rudne. Burny drhne starou košili pod studenou tekoucí vodou tak dlouho, dokud není bledě růžová, jen o málo tmavší, než je jeho kůže. Spokojeně košili vyždímá, jednou nebo dvakrát ji protřepe a znovu si ji oblékne. Přilepí se mu na tělo, ale to Burnyho vůbec netrápí. Jeho cílem je jen naprosto základní přijatelnost zevnějšku, nikoli elegance: pokud je to možné, chce projít bez povšimnutí. Manžety kalhot má nasáklé krví a sandály Elmera Jespersona jsou tmavě červené a mokré, ale Burny si myslí, že většina lidí se mu na nohy dívat nebude.

V nitru mu pořád dokola opakuje chraptivý hlas, Rrrychleji, Burn-Burn, rrrychleji!

Burny udělá jedinou chybu, protože když si zapíná mokrou košili, podívá se na sebe do zrcadla. Při tom pohledu šokovaně strne. Charles Burnside byl sice ošklivý, ale vždycky byl spokojen s tím, co v zrcadlech vídal. Podle vlastního názoru vypadá jako chlap, který se vyzná – mazaný, nevypočitatelný a lstivý. Jenže muž, který na něj civí ze zrcadla, se vůbec nepodobá starému známému, jak ho Burny pamatuje. Muž, který se na něj dívá, vypadá přihlouple, vyčerpaně a nemocně. Zapadlé, zarudlé oči, tváře jako jámy, holá hlava jako lebka a plná vystouplých žil… dokonce i nos vypadá kostnatěji a zahnutěji, než býval. Je z něho stařec, jaký strašívá děti.

Měl bys strrašit těti, Burn-Burn. Je čas jít dál.

Určitě nemůže vypadat tak hrozně, nebo ano? Kdyby tak vypadal, přece by si toho dávno všiml. Ne, takto se Charles Burnside ke světu nestaví. Ta koupelna je prostě příliš bílá, sakra, nic víc. V takové bělobě pak člověk vypadá vycmrndle. Vypadá jako stažený z kůže, jako králík. Ta umírající stará příšera v zrcadle udělá krok blíž a pigmentové skvrny na kůži potemní. Pohled na zuby ho přiměje zavřít ústa.

Pak se mu jeho pán zasekne do mozku jako rybářský háček a vleče ho ke dveřím a mumlá, Čas, čas.

Burny ví, proč je čas. Pan Munshun se chce vrátit do Černého domu. Pan Munshun pochází z nějakého místa, které je neuvěřitelně daleko od French Landingu, a v určitých částech Černého domu, který postavili společně, se cítí jako doma – jsou to nejhlubší kouty, které navštěvuje pouze Charles Burnside, který se tam cítí jako zhypnotizovaný, kde slábne touhou a dělá se mu zle od žaludku. Když se pokouší představit si svět, který zrodil pana Munshuna, uvidí temnou, skalnatou krajinu posetou lebkami. Na holých svazích a vrcholech stojí domy jako hrady, které mění velikost nebo zmizí, když mrknete. Z plápolajících soutěsek se ozývá rachot strojů a křik mučených dětí.

Burnside se také nemůže dočkat, až se vrátí do Černého domu, ale on se těší na jednodušší radosti, které skýtá první vrstva pokojů, kde může odpočívat, jíst konzervy a číst výstřižky. Miluje zvláštní vůni, která v těch pokojích vládne, tu škálu hniloby, potu, uschlé krve, plísně, splašků. Kdyby dokázal tu vůni destilovat, používal by ji jako kolínskou. A v jedné komoře umístěné v další vrstvě Černého domu – a v jiném světě – je zamčeno sladké soustíčko, které se jmenuje Tyler Marshall, a Burny se nemůže dočkat, až bude malého Tylera mučit a přejíždět svýma vrásčitýma rukama po chlapcově krásné kůži. Burny je z Tylera Marshalla nadšený.

Ale i v tomto světě jsou dosud neokoušené radosti, a teď je čas jich užít. Burny nakoukne škvírou v pootevřených dveřích na chodbu a vidí, že Butch Yerxa podlehl únavě a sekané z kantýny. Sedí na židli jako příliš velká panenka s pažemi na stole a tlustou bradou se opírá o místo, kde by normální člověk měl krk. Ten užitečný pomalovaný kámen leží pár centimetrů od Butchovy pravé ruky, ale Burny žádný kámen nepotřebuje, protože získal nástroj mnohem příhodnější. Lituje, že ty skvělé zahradnické nůžky neobjevil už dávno. Místo jedné čepele má dvě. Jedna nahoru, druhá dolů, cvak-cvak! A jsou ostré! Neměl v úmyslu tomu slepci prsty amputovat. Tehdy považoval nůžky za velkou, primitivnější formu nože, ale když dostal ránu do paže, vyrazil nůžkami do protiútoku a ony tomu slepci více méně samy ustřihly prsty, pěkně hladce a rychle, jako v dávných časech krájeli řezníci v Chicagu slaninu.

S Chipperem Maxtonem bude zábava. A zaslouží si, co dostane. Burny počítá, že za to, jak zchátral, může Chipper. Zrcadlo mu povědělo, že má nejméně osm kilo pod váhu, možná dokonce deset, a není divu – podívejte se na ty blivajzy, které jim dávají v jídelně. Chipper na jídle šidí, to si Burny myslí, stejně jako šidí ve všem ostatním. Stát, vláda, zdravotní pojišťovny, Chipper okrádá všechny. Několikrát, když si myslel, že je Charles Burnside příliš mimo sebe, než aby věděl, co se děje, řekl mu Maxton, aby podepsal formuláře, podle kterých podstoupil nějaký zákrok, operaci prostaty, operaci plic. Jak to Burny vidí, půlka peněz, které pojišťovna vyplatila za neexistující operaci, by měla připadnout jemu. Na tom formuláři bylo přece jeho jméno, no ne?

Burnside se protáhne na chodbu a zamíří do haly, a nechává za sebou krvavé stopy čvachtajících sandálů. Jelikož bude muset projít kolem sesterny, zastrčí nůžky za pásek kalhot a přitáhne přes ně košili. Nad pultíkem jsou vidět ochablé líce, brýle se zlatou obroučkou a nafialovělé vlasy neužitečné staré nány jménem Georgette Porterová. Mohlo by to být horší, pomyslí si Burnside. Georgette Porterová se ho totiž bojí od chvíle, kdy nakráčela do pokoje D18 a nachytala ho, jak se snaží masturbovat úplně nahý uprostřed pokoje.

Podívá se na něj, zdá se, že se snaží, aby se neotřásla, a sklopí oči zase dolů k tomu, co dělá. Nejspíš plete nebo čte nějakou detektivku, kde zločin vyřeší kočka. Burny se sune k pultíku a uvažuje, že by vzal nůžkami Georgettin obličej, ale pak si řekne, že to nestojí za mrhání energií. Když dojde k pultíku, nahlédne za něj a vidí, že sestra drží v rukou knížku, přesně jak předpokládal.

Vzhlédne k němu a v očích má hlubokou nedůvěru.

„Dneska večer rozhodně vypadáme k nakousnutí, Georgie.“

Sestra se rozhlédne chodbou, potom halou a uvědomí si, že se s ním musí vypořádat sama. „Měl byste být ve svém pokoji, pane Burnside. Je pozdě.“

„Starej se o svý, Georgie. Mám právo jít na procházku.“

„Pan Maxton nemá rád, když obyvatelé chodí do jiných křídel, takže laskavě zůstaňte v Sedmikrásce.“

„Je tu dneska velký šéf?“

„Asi ano, je.“

„Dobře.“

Otočí se od ní a pokračuje k hale, ale ona za ním zavolá: „Počkat!“

Ohlédne se. Sestra vstává, což je jisté znamení velkých starostí.

„Nejdete snad obtěžovat pana Maxtona, že ne?“

„Ještě jedno slovo, a budu obtěžovat tebe.“

Sestra se chytí za hrdlo a konečně si všimne podlahy. Brada jí klesne a obočí vylétne vzhůru. „Pane Burnside, co to máte na sandálech, a na manžetách? Všude to roznášíte!“

„Ty nebudeš držet hubu, co?“

Zlověstně se vydá zpátky k sestře. Georgette Porterová couvá až ke zdi, a když si uvědomí, že by se měla pokusit o útěk, Burny je už před ní. Sestra stáhne ruku z hrdla a podrží ji před sebou, jako by ho chtěla zastavit.

„Mrcho pitomá.“

Bursnide vytrhne nůžky z opasku, popadne rukojeti a ustřihne jí prsty, jako by to byly větvičky. „Hloupá.“

Georgette dosáhla takového stadia šokovaného úžasu, že je zcela ochromená. Civí na krev, která jí teče ze čtyř pahýlů na ruce.

„Zatracená krávo.“

Rozevře nůžky a zarazí jí jednu čepel do krku. Georgette dušeně zachroptí. Pokusí se zachytit rukama nůžky, ale on je vytáhne z krku a zvedne je k hlavě. Ruce jí poletují a rozstřikují krev. Burny má ve tváři výraz člověka, který konečně připouští, že musí vyčistit kočičí záchod. Přistrčí mokrou čepel před její pravé oko a zarazí ho dovnitř a Georgette je mrtvá dřív, než její tělo sklouzne po stěně dolů a zhroutí se na podlaze.

Deset metrů od nich Butch Yerxa zamumlá ze spaní.

„Nikdy neposlouchají,“ zamumlá pro sebe Burny. „Člověk se snaží pořád dokola, ale oni si o to vždycky nakonec řeknou. Je dokázaný, že to chtějí – jako ti malí pitomečci v Chicagu.“ Vytrhne čepel nůžek z Georgettiny hlavy a čistě nůžky otře o rameno její blůzy. Při vzpomínce na pár těch malých pitomečků v Chicagu ho zašimrá v pohlavním údu, který začíná ve starých volných kalhotách tuhnout. Hej-hou! Ach… kouzlo něžných vzpomínek. Přestože si Charles Burnside ještě tu a tam ve spánku užije erekci, jak jsme viděli, během bdění jsou tak vzácné, že vlastně neexistují, a on je teď v pokušení stáhnout si kalhoty a zjistit, co by se z toho dalo získat. Ale co když se Yerxa probudí? Domníval by se, že Georgette Porterová nebo její mrtvola vybudila v Burnym dávno vyhaslé vášně. To by nebylo dobré – vůbec ne. Dokonce i netvor má svou hrdost. Nejlepší bude pokračovat do kanceláře Chippera Maxtona a doufat, že kladívko nezměkne dřív, než přijde čas zatlouct hřebík.

Burny zastrčí nůžky za pásek kalhot na zádech a škubne za mokrou košili, aby se odlípla od těla. Šourá se chodbou křídla Sedmikráska, pak prázdnou halou a potom k leštěným dveřím s mosaznou tabulkou s vyrytým nápisem william maxton, ředitel. Poklidně je otevře a zároveň si připomene obrázek dávno mrtvého desetiletého chlapce, který se jmenoval Herman Flagler, přezdívaný „Čoklík“, což byla jedna z jeho prvních kořistí. Čoklík! Něžný Čoklík! Ty slzy, to vzlykání plné bolesti a radosti, to pomalé odevzdání naprosté bezmocnosti: ta vrstvička špíny na Čoklíkových strupatých kolenou a štíhlém předloktí. Horké slzy; proud moči z jeho ustrašeného poupátka.

Takového blaha se s Chipperem nedočká, ale můžeme si být jisti, že něco bude. Každopádně v Černém domě leží Tyler Marshall, svázaný a dokonale bezmocný.

Charles Burnside proťape Rebečinou kancelářičkou bez oken a na mysli mu pořád tane bledý, dolíčkovaný zadek Čoklíka Flaglera. Položí ruku na knoflík dveří, chvíli počká, aby se uklidnil, a nehlučně knoflíkem otočí. Dveře se otevřou natolik, aby uviděl Chippera Maxtona, jediného vládce této říše, nakloněného nad stolem s hlavou opřenou o pěst a se žlutou tužkou, kterou si dělá poznámky na dvojí papíry. Sevřená ústa změkčuje náznak úsměvu; vlhké oči jen svítí; tužka pilně přeskakuje sem a tam mezi dvěma hromádkami papírů a píše drobné poznámky. Chipper je tak spokojený a pohroužený do práce, že si ani nevšimne, že už není sám, dokud návštěvník nevstoupí dovnitř a nezabouchne za sebou dveře kopancem.

Když se dveře s prásknutím zavřou, Chipper podrážděně a překvapeně zvedne hlavu a zahledí se na člověka před sebou. Jeho postoj skoro okamžitě přejde do vychytralé, nepříjemné srdečnosti, kterou považuje za odzbrojující. „Copak se u vás neklepe na dveře, pane Burnside? Rovnou se do dveří vtrhne?“

„Rovnou se do dveří vtrhne,“ odpoví návštěvník.

„No nic. Faktem je, že jsem stejně chtěl s vámi mluvit.“

„Mluvit se mnou?“

„Ano. Pojďte dál, ano? Posaďte se. Myslím, že tu možná máme takový drobný problém, a chci probrat pár možností.“

„Aha,“ řekne Burny. „Problém.“ Odtáhne si košili od hrudníku a šourá se blíž, za sebou nechává stále slabší otisky sandálů, na které Maxton nevidí.

„Vemte místo,“ mávne Chipper rukou směrem k židli před stolem. „Hoďte lano na pachole a složte unavené kosti.“ Ten výraz pochází od Frankyho Shellbargera, úvěrového úředníka První farmářské, který ho věčně používá na schůzích místního Rotary klubu, a i když Chipper Maxton netuší, co to pachole může být, zní to podle něho moc švihácky. „Dědo, musíme si spolu upřímně popovídat.“

„Aha.“ Burny se posadí toporně vzpřímený, protože má za zády nůžky. „Upřřímně.“

„Jo, přesně tak. Hele, ta košile je mokrá? No je! To tak nemůžeme nechat, kamaráde – mohl byste nastydnout a umřít, a to by se ani jednomu z nás nelíbilo, co? Potřebujete suchou košili. Kouknu se, co pro vás můžu udělat.“

„Neobtěžuj se, ty opičáku zasraná.“

Chipper Maxton už stojí a upravuje si košili, ale starcova slova ho na okamžik vyvedou z míry. Ale rychle se vzpamatuje a usměje se: „Pěkně tu zůstaň, Chicago.“

I když při zmínce o rodném městě Burnyho zamrazí po zádech, nedá nic najevo, když Maxton obejde stůl a přejde kancelář. Sleduje, jak ředitel vychází z místnosti. Chicago. Kde žili a zemřeli Čoklík Flagler a Sammy Hooten a Fred Brogan a všichni ostatní, Bůh jim žehnej. Stonky obilí, stébla trávy, tak ohavné tak krásné tak vábivé. S těmi jejich úsměvy a výkřiky. Jako všechny bělošské děti ze slumu pod nánosem špíny čistě slonovinově bílé, a byla to bělost rybího břicha a městské chudiny, které hrozí brzká zkáza. Štíhlé kůstky jejich lopatek, trčící ze zad, jako by měly protrhnout tenkou vrstvu masa. Burnyho starý orgán se pohne a ztuhne, jako by si i on vzpomněl na dávné radosti. Tyler Marshall, zabručí pro sebe, hezký malý Ty, trochu se spolu pobavíme, než tě předáme šéfovi, ano pobavíme určitě ano ano.

Dveře za ním bouchnou a vytrhnou ho z erotického zasnění. Ale jeho starý mezek, ten starý chlapák, zůstává vzhůru a čilý, plný kuráže a drzosti jako za slavných časů.

„V hale nikdo není,“ stěžuje si Maxton. „Ta stará bába, jak se jmenuje, Porterová, Georgette Porterová, se určitě v kuchyni zase cpe a Butch Yerxa spí na židli jako dřevo. Co mám dělat, prohledávat pokoje, abych našel jednu suchou košili?“

Projde kolem Burnsidea, rozhodí ruce a padne zase na židli. Je to jenom divadýlko a Burny už viděl mnohem lepší. Chipper nemůže Burnyho zastrašit, ani kdyby věděl o Chicagu pár věcí.

„Nepotřebuju novou košili,“ řekne. „Blbče.“

Chipper se opře v židli a založí ruce za hlavou. Zasměje se – tento pacient ho baví, je to opravdu číslo. „No tak, no tak. Není potřeba nikomu nadávat. Mě už neoblafnete, dědo. Já toho vašeho alzheimera už nebaštím. Vlastně vám nebaštím už vůbec nic.“

Je milý a uvolněný a vyzařuje z něj sebedůvěra hazardního hráče, který má v ruce čtyři esa. Burny si domyslí, že se jeho protihráč chystá k nějakému vydírání nebo spolčení, čímž je tento okamžik ještě pikantnější.

„Ale musím vám jedno přiznat,“ pokračuje Chipper. „Oblafnul jste všechny v okolí včetně mě. Muselo dát neuvěřitelnou práci a sebeovládání, abyste předváděl alzheimera v posledním stadiu. Sedět schlíple na židli spousty hodin, nechat se krmit dětskou výživou, dělat si do kalhot. Předstírat, že nechápete, co vám lidi říkají.“

„Já jsem nic nepředváděl, ty debile.“

„Takže není divu, že jste předvedl comeback – kdy to bylo, asi tak před rokem? Já bych udělal totéž. Přece jenom, jedna věc je stáhnout se do ústraní, ale jiná věc je udělat to jako přežívající pacient. Takže tu máme malý zázrak, že? Náš alzheimerovský pacient se postupně vzpamatuje, nemoc přišla a odešla jako obyčejná rýma. Je to skvělé. Můžete se procházet a všechny otravovat a personál má méně práce. Pořád patříte mezi moje oblíbené pacienty, Charlie. Nebo bych vám měl říkat Carle?“

„Seru na to, jak mi říkáš.“

„Ale ve skutečnosti se jmenujete Carl, že?“

Burny ani nepokrčí rameny. Doufá, že se Chipper dostane k jádru věci dřív, než se Butch Yerxa probudí, všimne si krvavých šlápot a objeví tělo Georgette Porterové, protože Burnyho sice zajímají Maxtonovy povídačky, ale chce se dostat do Černého domu bez příliš velkých potíží. A Butch Yerxa by se nejspíš pořádně popral.

Chipper, který podlehl iluzi, že hraje hru na kočku a myš, přičemž on je kočka, se usměje na starého muže v mokré narůžovělé košili a mele dál: „Dneska mi zavolal jeden detektiv od státní policie. Říkal, že dnes z FBI přišla identifikace jedněch otisků prstů tady odtud. Patřily jednomu moc, moc zlému chlapíkovi, jmenoval se Carl Bierstone, kterého hledali skoro čtyřicet let. V roce 1964 byl odsouzený k trestu smrti za utýrání několika dětí, jenomže utekl z auta, které ho převáželo do vězení – zabil dva strážce holýma rukama. Od té doby po něm nebylo ani stopy. Touhle dobou by mu bylo pětaosmdesát a ten detektiv si myslel, že Bierstone by mohl být jedním z našich klientů. Co na to řeknete, Charlesi?“

Nejspíš nic.

„Charles Burnside, to zní hodně podobně jako Carl Bierstone, že? A my nevíme o vaší minulosti vůbec nic. Z tohoto hlediska jste tady výjimečný klient. U každého jiného tu máme skoro celý rodokmen, ale vy jste nepřišel snad odnikud. Jediná informace, kterou o vás máme, je věk. Když jste se v roce 1996 objevil ve všeobecné nemocnici v La Riviere, tvrdil jste, že je vám sedmdesát osm. Tím pádem byste byl stejně starý jako ten uprchlík.“

Burny se na něj opravdu nebezpečně usměje. „To teda nejspíš musím bejt taky ten Rybář.“

„Je vám pětaosmdesát. Nemyslím si, že byste dokázal odvléct hromadu dětí z druhé strany okresů. Ale myslím si, že jste ten Carl Bierstone, a policajti jsou na vás pořád nažhavení. Což mě přivádí k dopisu, který přišel před několika dny. Chtěl jsem ho s vámi probrat, ale víte, jaký je tady poslední dobou rozruch.“ Otevře zásuvku u stolu a vytáhne list papíru vytržený z kancelářského bloku. Je na něm krátká zpráva, úhledně napsaná strojem. „‚De Pere, Wisconsin,‘ stojí tam. Bez data. Začíná to: ‚Tomu, koho se to týká. S lítostí vás informuji, že už nadále nemohu zasílat měsíční platby na svého synovce Charlese Burnsidea.‘ To je všechno. Místo vlastnoručního podpisu napsala svoje jméno. Althea Burnsideová.“

Chipper položí žlutý papír před sebe a složí na něm ruce. „Co se to děje, Charlesi? Žádná Althea Burnsideová v De Pere nebydlí, to vím. A nemůže být vaše teta. Kolik by jí bylo let? Aspoň stovka. Spíš sto deset. Tomu nevěřím. Ale ty šeky přicházely pravidelně jako hodinky úplně od začátku, co jste tady v Maxtonu. Staral se o to nějaký váš kámoš, váš parťák, příteli. A my chceme, aby v tom pokračoval i nadále, že?“

„To souhlasím, blbečku.“ Není to tak přesně pravda. Burny jenom ví o měsíčních platbách, které pan Munshun kdysi zařídil, a jestli ty platby mají ustat, no… co z toho plyne? On a pan Munshun v tom jedou spolu, ne?

„Ale no tak, kamaráde,“ říká Chipper. „Určitě vás napadne něco lepšího. Já hledám trochu spolupráce. Určitě nechcete prodělat celou tu hroznou proceduru, kdyby vás vzali do vazby, brali vám otisky a kdoví co ještě by s váma provedli. A já za sebe můžu říct, že bych vás nechtěl do toho namáčet. Protože ta opravdová krysa je váš přítel. Mně to prostě připadá, že ten chlap, i když nevím, kdo to je, zapomíná, že na něho nejspíš máte něco ze starých časů, že? A on si myslí, že už se nemusí starat, abyste měl trošku toho pohodlí jako dodneška. Jenomže to je chyba. Určitě dokážete toho chlapa postavit zase do latě, vysvětlit mu situaci, aby pochopil.“

Burnyho tahoun, jeho starý kámoš, změkl a schlípl jako propíchnutý balon, a to mu na náladě nepřidá. Od chvíle, kdy vstoupil do kanceláře toho umaštěného podvodníka, ztratil cosi životně důležitého: cílevědomost, pocit nezranitelnosti, šmrnc. Chce se vrátit do Černého domu. Černý dům ho osvěží, protože Černý dům znamená kouzlo, černé kouzlo. Do jeho konstrukce přešla hořkost Burnyho duše, do každého trámu a nosníku se vsákla temnota jeho srdce.

Pan Munshun pomohl Burnymu pochopit všechny možnosti Černého domu a přispěl svou vynalézavostí v mnoha směrech. V Černém domě jsou místa, která Charles Burnside nikdy pořádně nepochopil a která ho hrozně děsí: zdá se, že v jednom podzemním křídle se nachází jeho tajná minulost z Chicaga, a když se k té části domu přiblíží, slyší prosebné fňukání a pronikavé výkřiky stovek chlapců odsouzených ke zkáze a zároveň své chraptivé příkazy, své vzrušené mručení. Kdoví proč, ale když jsou jeho dřívější vítězství tak blízko, má pocit, že je malý a je na útěku, že je vyvrhelem místo pánem. Pan Munshun mu pomohl, aby si vzpomněl na všechny své úspěchy, ale pan Munshun nebyl k ničemu, když došlo na jinou část Černého domu, spíš jenom komoru nebo sklep, kde je uchováno celé jeho dětství a kam nikdy, nikdy nezašel. Už při pouhé zmínce o tom pokoji je Burnymu jako děcku, které nechali venku, aby umrzlo.

Zpráva o tom, že fiktivní Althea Burnsideová ho nechala na holičkách, má podobný účinek, i když slabší. To je neslýchané a Burny tohle nemusí a vlastně ani nemůže trpět.

„Jo,“ řekne. „Něco si tu vyjasníme. Něco tu vysvětlíme.“

Vstane z židle a jakýsi zvuk, který se ozývá zřejmě ze středu French Landingu, ho popožene. Je to kvil policejních sirén, nejméně dvou, možná tří. Burny to neví jistě, ale domyslí si, že Jack Sawyer našel tělo svého přítele Henryho, jenomže Henry nebyl zdaleka mrtvý a podařilo se mu říct, že poznal hlas svého vraha. Takže Jack zavolal ten policejní cirkus a už je to tady.

Dalším krokem se ocitne těsně před stolem. Pohlédne na papíry na desce stolu a okamžitě pochopí, co znamenají.

„Pečeš účty, co? Takže nejsi jenom hajzl, ale seš taky mazanej účetnickej podvodník.“

Stačí jen několik málo vteřin, aby tváří Chippera Maxtona proběhla ohromná škála pocitů. Rysy mu střídavě mění zloba, překvapení, zmatek, raněná pýcha, vztek a úžas, ale Burnside zatím hmátne dozadu a vytáhne zahradnické nůžky. V kanceláři vypadají větší a nebezpečnější než v obývacím pokoji Henryho Leydena.

Chipperovi ty čepele připadají jako kosy. A když od nich Chipper odtrhne zrak a zvedne ho ke starci, který stojí před ním, uvidí tvář spíš démonickou než lidskou. Burnsideovi červeně svítí oči a jeho vyceněné zuby jsou odporné a lesknou se jako střepy rozbitého zrcadla.

„Zadrž, kámo,“ vykvikne Chipper. „Policajti jsou prakticky za dveřma.“

„Nejsem hluchý.“ Burny vrazí jednu čepel Chipperovi do úst a sevře do nůžek jeho upocenou tvář. Na stůl vyšplíchne krev a Chipper vytřeští oči. Burny zabere do nůžek a ze zející rány vyletí několik zubů a kus Chipperova jazyka. Chipper se opře o stůl, vztyčí se a chce hmátnout po čepelích. Burnside couvne a ustřihne půlku Chipperovy pravé dlaně.

„Kruci, ty jsou ostré,“ prohodí.

Potom se Maxton rozběhne kolem stolu, všude rozstřikuje krev a řve jako tur. Burny couvne, uhne a vrazí čepele do modré košile vyboulené na Chipperově břiše. Když nůžky vyškubne, Chipper schlípne, zasténá a padne na kolena. Krev se z něj hrne jako z převráceného džbánu. Padne na lokty. V Chipperovi už nezbylo ani kousek dobré nálady; vrtí hlavou a mumlá jakousi prosbu, aby ho Burny nechal na pokoji. Krví podlité, buličí oči se obrátí k Charlesi Burnsideovi a mlčky vyjadřují zvláštní, neosobní touhu po slitování.

„Matko milosrdná,“ zadeklamuje Burny, „takhle končí Rico?“ Je to k smíchu – nevzpomněl si na ten film celé roky. Uchechtne se nad vlastním vtipem, shýbne se, vezme Chipperův krk mezi čepele a skoro se mu podaří ustřihnout mu hlavu.

Na Queen Street se rozhoukají sirény. Policisté se brzy rozběhnou po chodníku; za chvilku vtrhnou do haly. Burnside upustí nůžky na Chipperova široká záda a jen lituje, že nemá čas se na něho vymočit nebo vykadit se mu na hlavu, ale pan Munshun pořád drmolí to svoje čass, časss.

„Nejsem hluchej, nemusíš mi to připomínat,“ řekne Burny.

Vyštrachá se z kanceláře a projde kanceláří slečny Vilasové. Když vyjde do haly, všimne si, že k chodníku před budovou, k živému plotu, přijíždějí dvě policejní auta se zapnutými majáky. Zastavují nedaleko od místa, kde poprvé chytil za štíhlý chlapecký krk Tylera Marshalla. Burny se šourá trochu rychleji. Když dojde tam, kde začíná chodba do Sedmikrásky, mezerou v živém plotě proběhnou dva policisté s velmi mladými tvářemi.

Butch Yerxa vstává z židle na chodbě a mne si obličej. Zahledí se na Burnsidea a zeptá se: „Co se stalo?“

„Mrskni sebou,“ řekne Burny. „Zaveď je do kanceláře. Maxton je zraněný.“

„Zraněný?“ Butch se nedokáže pohnout a jen zírá na Burnsideovy zakrvácené šaty a ruce, ze kterých ještě kape.

„Běž!“

Butch klopýtavě vyrazí a dva mladí policisté proběhnou velkými skleněnými dveřmi, ze kterých už někdo sundal plakát Rebeky Vilasové. „Kancelář!“ zaječí Butch a ukáže napravo. „Šéf je zraněný!“

Zatímco Yerxa bouchá rukou do zdi a ukazuje tak, kde jsou dveře do kanceláře, Charles Burnside proběhne kolem něj. Za okamžik už vstupuje na pánské záchody v křídle Sedmikráska a hrne se do jedné kabinky.

A co Jack Sawyer? To už víme. Tedy víme to, že usnul na jednom příhodném místě mezi kukuřičným polem a kopcem na západní straně Norského údolí. Víme, že jeho tělo bylo stále lehčí a méně hmotné, proměňovalo se v mrak. Bylo stále průhlednější a nezřetelnější. Můžeme se domnívat, že dřív než jeho tělo zprůhlednělo, začal se Jackovi zdát nějaký osvěžující sen. A v tom snu, jak se můžeme domnívat, je nebe modré jako červenčí vajíčko a nekonečně se klene nad obyvateli jednoho pěkného sídla na Roxbury Drive v Beverly Hills, kde je Jackovi šest, šest, šest, nebo dvanáct, dvanáct, dvanáct, nebo obojí zároveň, a táta hrál skvělé přechody na svou trubku, trubku, trubku. („Sakra sen,“ jak by mohl říct Henry Šejk, je název poslední písničky na albu Táta hraje na trubku od Dextera Gordona – taťky, jak má být.) V tom snu se všichni vydali na cestu a nikdo nikam jinam nešel a putující chlapec našel cosi úžasného a Lily Cavanaugh Sawyerová chytila čmeláka do sklenice. S úsměvem ho přinesla k lítacím dveřím a pustila ho do vzduchu. Takže čmelák putoval daleko a daleko do Dálav, a jak tak cestoval, světy ve světech se na svých tajuplných drahách chvěly a potácely a Jack také byl na nějaké tajuplné cestě do té nekonečné modři a těsně v patách toho čmeláka se vrátil do Teritorií, kde teď leží a spí na tichém poli. A v tom zatrápeném snu navštíví jistá něžná žena spícího Jacka Sawyera, člověka, kterému je méně než dvanáct a víc než třicet a je ochromený žalem a láskou. A ona ulehne vedle něj na lůžko ze sladké trávy a vezme ho do náruče a jeho vděčné tělo pozná blaho jejího doteku, jejích polibků, jejího hlubokého požehnání. To, co dělají, tam o samotě v dalekých Teritoriích, není naše věc, ale my smísíme Sofiino požehnání s naším a ponecháme je tomu, co je nepochybně jejich věc a co žehná tomu chlapci a dívce, tomu muži a ženě, tomuto krásnému páru, a nic jiného na světě jim nemůže požehnat víc, rozhodně ne my.

Návrat je, jak má být, s čistou, sytou vůní půdy a obilí a kohoutím budíčkem ze statku Gilbertsonových bratranců. Sandál na Jackově levé noze přistehovala pavučina plná lesklé rosy ke kameni obrostlému mechem. Mravenec lopotící se Jackovi přes pravé zápěstí táhne stéblo trávy, v jehož středovém ohybu utkvěla zářivá a chvějivá kapka čerstvé vody. Jack, který se cítí báječně osvěžený, jako by byl také čerstvě stvořen, pomůže tvrdě pracujícímu mravenci ze zápěstí, oddělí střevíc od pavučiny a vstane. Ve vlasech a obočí se mu třpytí rosa. Půl míle odtud se kolem Henryho domu táhne Henryho louka. Lilie tygrovité se třesou v čerstvém ranním větru.

Lilie tygrovité se třesou…

Když uvidí kapotu své dodávky vykukující za domem, všechno se mu vybaví. Myšák a slovo, které mu Myšák sdělil. Henryho dům, Henryho studio, jeho předsmrtný vzkaz. Touto dobou už budou všichni policisté a vyšetřovatelé pryč a dům bude prázdný, vibrující krvavými skvrnami. Dale Gilbertson – a nejspíš i policisté Brown a Black – ho budou hledat. Jacka policisté nijak nezajímají, ale s Dalem chce mluvit. Je čas zasvětit Dalea do jistých překvapivých faktů. To, co Jack musí Daleovi říct, vezme Daleovi dech, ale měli bychom si vzpomenout, co říkal Vévoda Deanu Martinovi o šlehání vajec a smažení omelet. Jak říkala Lily Cavanughová, když Vévoda promluvil, všichni do posledního byli jedno ucho, a tak musí poslouchat i Dale Gilbertson, protože Jack chce, aby ho tento věrný a odhodlaný společník provázel na cestě Černým domem.

Když Jack prochází kolem Henryho domu, položí si špičky prstů na rty a pak jimi přejede po dřevěné stěně, je to polibek na rozloučenou. Henry. Za všechny světy, za Tylera Marshalla, za Judy, za Sofii a za tebe, Henry Leydene.

Mobilní telefon v kabině auta hlásí, že přijal tři vzkazy, všechny od Dalea, ale Jack je bez vyslechnutí vymaže. Doma na záznamníku bliká červené světélko 4-4-4 a opakuje se s bezohlednou vytrvalostí hladového děcka. Jack stiskne přehrávání. Čtyřikrát se ozve stále nešťastnější Dale Gilbertson a prosí, aby se jeho přítel Jack Sawyer ozval, protože velmi touží pohovořit si s volaným gentlemanem, zejména v souvislosti s vraždou svého strýce a jejich přítele Henryho, ale neškodilo by popovídat si o těch zatracených jatkách v Maxtonu, ne? A neříká mu něco jméno Charles Burnside?

Jack se podívá na hodinky, pomyslí si, že jdou určitě špatně a pohlédne na kuchyňské hodiny. Jeho hodinky přece jen ukazují správně. Je 5.42 ráno a kohout za stodolou Randyho a Kenta Gilbertsonových pořád kokrhá. Najednou ho zaplaví únava, tíživější než přitažlivost zemská. U telefonu v ulici Sumner je určitě služba, ale Dale určitě šel před chvílí spát a Jack chce mluvit jenom s Dalem. Zeširoka zívne jako kočka. Ještě ani nepřišly noviny!

Sundá si sako a hodí ho na židli, pak znovu zívne, ještě mohutněji než před chvílí. Možná že to kukuřičné pole přece jenom nebylo tak pohodlné: Jacka píchá za krkem a bolí ho záda. Ztěžka vystoupá po schodech nahoru, hodí šaty na taburet v ložnici a skočí do postele. Na stěně nad taburetkou visí prosluněný obrázek Fairfielda Portera a Jack si vzpomene, jak na něj reagoval Dale tehdy večer, když vybalovali a věšeli všechny obrazy. Zamiloval si ten obraz na první pohled – pro Dalea byla nejspíš novinka, že by ho mohl nějaký obraz tak uspokojovat. No dobře, pomyslí si Jack, jestli se nám podaří vyváznout z Černého domu a zůstat živí, dám mu ten obraz. A přinutím ho, aby si ho vzal: pohrozím mu, že ho rozsekám a spálím v kamnech, když si ho nevezme. Povím mu, že ho dám Wendellovi Greenovi!

Oči se mu už zavírají; propadá se do polštářů a mizí z našeho světa, i když tentokrát nikoli doslova. Zdá se mu sen.

Prochází klikatou lesní cestičkou, která klesá a vede k hořícímu domu. Po obou stranách se hemží a křičí bestie a příšery, většinou neviditelné, jen tu a tam se mihne sukovatá ruka, ostnatý ocas, černé kostnaté křídlo. Všechno usekává těžkým mečem. Bolí ho paže a celé tělo má unavené a bolavé. Místy krvácí, ale nevidí ani necítí žádné zranění, jen krev pomalu tekoucí po zadní straně nohou. Lidé, kteří byli s ním na počátku cesty, jsou mrtví a on – možná – umírá. Kéž by nebyl tak sám, protože se bojí.

Hořící dům je stále vyšší a vyšší, jak se Jack blíží. Zevnitř se ozývá křik a řev a dům je obklopen kruhem mrtvých, zčernalých stromů a kouřícího popela. Ten kruh se šíří každou vteřinou, jako by dům pohlcoval krok za krokem všechnu přírodu. Všechno je ztraceno a hořící dům a ta bezduchá stvůra, která je pánem toho domu a zároveň jeho vězněm, zvítězí, sežehne svět až do nekonečna, amen. Din-tah, velká pec, požírá vše, co jí stojí v cestě.

Stromy napravo se ohýbají a křiví zraněné větve a v tmavých, ostře špičatých listech cosi mohutně šustí. Sténající, silné kmeny se sklánějí a větve se vzájemně proplétají jako hadi a utvářejí pevnou stěnu z šedých, špičatých listů. Ze stěny se vylupuje, děsivě pomalu, obraz hubené, kostnaté tváře. Má metr a půl od čela po bradu, tvář se vysunuje z vrstvy listí a pohybuje se sem a tam a pátrá po Jackovi.

Představuje všechno, co ho kdy vyděsilo, zranilo, chtělo mu ublížit, ať už v tomto světě nebo v Teritoriích. Ten obrovský obličej vzdáleně připomíná jednu lidskou zrůdu, která se jmenovala Elroy a pokusila se kdysi Jacka znásilnil v jenom odporném baru v Oatley, potom připomíná Morgana z Orrisu, potom Sunlighta Garnderena, potom Charlese Burnsidea, a nepřestává poslepu hledat a otáčí se sem a tam a přitom na sebe bere podobu všech těch zlých obličejů, které jsou navrstvené na sobě a proměňují se pak v jeden. Jack ztuhne hrůzou jako kámen.

Tvář, která se boulí z vrstvy listí, pátrá směrem, kde je stezka, potom se obrátí zpátky a přestane se prudce otáčet sem a tam. Tvář je obrácená přímo k němu. Slepé oči ho vidí, nos bez dírek ho cítí. Listí se zachvěje radostí a tvář se vynoří víc a ještě se zvětší. Jack, který se nemůže pohnout, se ohlédne a uvidí, že z úzké postele se zvedá hnijící muž. Muž otevře ústa a zakřičí: „D’YAMBA!“

Jack, se srdcem rozbouchaným a s výkřikem zadušeným v hrdle, vyskočí z postele rovnýma nohama dřív, než si pořádně uvědomí, že se probudil ze sna. Zdá se, že se třese po celém těle. Pot mu stéká po čele a máčí hrudník. Když si Jack uvědomuje, co je doopravdy kolem, pomalu se uklidňuje. Žádná obří tvář se nevysunuje ze stěny z listí, je tu jen jeho známá ložnice. Na protější stěně visí obraz, který chce dát Daleovi Gilbertsonovi. Otře si obličej, vydechne si. Potřebuje sprchu. Hodinky říkají, že je 9.47. Spal čtyři hodiny a je čas dát se dohromady.

Za tři čtvrtě hodiny, už umytý, oblečený a najedený, volá Jack na policejní stanici a přeje si mluvit s velitelem Gilbertsonem. V 11.25 se svým nedůvěřivým, čerstvě poučeným Dalem – Dalem, který velmi touží uvidět nějaký důkaz přítelovy bláznivé historky – vystupuje z velitelova auta zaparkovaného pod jediným stromem na parkovišti baru Sand a přechází po rozpáleném asfaltu kolem dvou nakloněných harleyů k zadnímu vchodu.

ČÁST ČTVRTÁ

V hlubinách Černého domu

26

Už jsme spolu hovořili o rozkladu a teď už hra pokročila příliš, než abychom se tímto bodem nějak rozsáhle zabývali, ale neřekli byste, že většina domů je jenom pokusem zastavit rozklad? Zachovat aspoň zdání normálosti a zdravého rozumu v okolním světě? Pomyslete na Libertyville s těmi jeho kýčovitými, ale milými jmény ulic – Camelot a Avalon a Panna Mariana. A vzpomeňte si na ten milý sladký domov v Libertyville, kde kdysi spolu žili Fred, Judy a Tyler Marshallovi. Jak jinak byste nazvali dům číslo 16 v uličce Robina Hooda než ódou na každodennost, paján na prozaičnost? Totéž bychom mohli říct o domově Dalea Gilberstona nebo o Jackově či Henryho domově, viďte? Vlastně o většině domovů v katastru French Landingu. Ničivý hurikán, který prošel městem, nemění nic na faktu, že ty domovy stojí statečně jako hráz proti rozkladu, ušlechtile a zároveň pokorně. Jsou to místa, kde vládne zdravý rozum.

Černý dům – jako dům Na návrší Shirley Jacksonové, jako monstrózní stavba z přelomu století v Seattlu, které se říká Červená růže – nemá se zdravým rozumem nic společného. Není ani úplně z tohoto světa. Je těžké se na něj podívat zvenčí – oči nás neustále klamou –, ale pokud někdo dokáže vydržet několik vteřin, uvidí trojpodlažní obydlí naprosto obvyklé velikosti. Barva je neobvyklá, to ano – černočerný exteriér, dokonce i okna jsou černě zatřená – a vypadá jaksi přikrčeně, našikmo, takže budí nepříjemné myšlenky týkající se pevnosti jeho kostry, ale pokud si ho člověk prohlíží a odmyslí si tu auru ostatních světů, vypadal by skoro stejně obyčejně jako dům Freda a Judy… i když ne tak udržovaně.

Uvnitř je však jiný.

Uvnitř je Černý dům obrovský.

Černý dům je vlastně téměř nekonečný.

Rozhodně to není místo dobré k bloudění, i když čas od času se to někomu přihodilo – tulákům a někdy i nešťastnému zatoulanému dítěti, a rovněž obětem Charlese Burnsidea/Carla Bierstonea – a tu a tam leží připomínky jejich přítomnosti: kousky oblečení, žalostné škrábance na zdech obrovských pokojů s divnými rozměry, místy hromádka kostí. Někde návštěvník možná zahlédne lebku podobnou těm, které byly vyplaveny na březích řeky Hanover během hrůzovlády Fritze Haarmana počátkem dvacátých let.

Není to dům, ve kterém by se člověk chtěl ztratit.

Projdeme pokoji a zákoutími a chodbami a škvírami a cítíme se bezpečně, protože víme, že se můžeme vrátit do venkovního světa, do toho rozumného celistvého světa, kdykoli budeme chtít (a přesto nám není dobře, když scházíme po schodech, které vypadají skoro nekonečně, a procházíme chodbami, jejichž konec se v dálce proměňuje v tečku). Slyšíme nekonečné tiché bzučení a slabé rachtání divných strojů. Slyšíme bezduché pískání neutichajícího větru, který fouká buď venku, nebo v podlažích nad námi nebo pod námi. Někdy zaslechneme slabé, jakoby psí štěkání, které určitě patří pekelnému psovi z Abbalahu, který zprovodil ze světa Myšáka. Občas zaslechneme posměšné krákání vrány a pochopíme, že je tu – kdesi – také Gorg.

Procházíme pokoji, kde vládne zkáza, a pokoji, které jsou dosud plné vybledlé a shnilé nádhery. Mnoho z nich je určitě větších, než je celý dům, v němž jsou ukryty. A nakonec dojdeme k střízlivému obývacímu pokoji, kde stojí postarší pohovka a židle vycpané koňskými žíněmi a potažené červeným sametem. Ve vzduchu se vznáší puch čehosi vařeného a odporného. (Někde blízko je kuchyně, do které nesmíme nikdy vstoupit… tedy pokud se pak chceme vyspat bez nočních můr.) Elektrické objímky jsou zde nejméně sedmdesát let staré. Jak to, ptáme se, když byl Černý dům postaven v sedmdesátých letech? Odpověď je prostá: hodně z Černého domu – většina Černého domu – je tady mnohem déle. Závěsy v pokoji jsou těžké a vybledlé. Až na zažloutlé novinové výstřižky, které jsou přilepené na ošklivé zelené tapetě, je to pokoj, který by se nijak nevymykal standardu hotelu Nelson. Je to pokoj, který vypadá zlověstně a zároveň podivně všedně; je to příhodné zrcadlo pro fantazii toho starého netvora, který se tu skryl a teď spí na pohovce a košile mu vpředu hrozivě rudne. Černý dům není jeho, i když on si ve své patologické namyšlenosti myslí něco jiného (a pan Munshun mu to nevymlouvá). Tento pokoj však jeho je.

Výstřižky kolem něj nám poví všechno, co potřebujeme vědět o smrtonosných zájmech Charlese „Kámoše“ Burnsidea.

ano, snědl jsem ji, prohlašuje fish: New York Herald Tribune

kamarád billyho gaffneye tvrdí „billyho sebral ten šedý pán, byl to bubák“: Newyorský World Telegram

horor pokračuje: fish se přiznává!: Long Island Star

fish připouští v případu gaffney „smažení, pojídání“: New York American

fritz haarman, takzvaný „hanoverský řezník“, popraven za 24 vražd: Newyorský World

vlkodlak prohlašuje: „nutila mě láska, ne chtíč.“ haarman umírá bez lítosti: The Guardian

poslední dopis hanoverského kanibala: „nemůžete mě zabít, budu mezi vámi navěky“: Newyorský World

Wendellu Greenovi by se ty výstřižky moc líbily, viďte?

A je jich tu víc. Bůh nám pomoz, je jich tu mnohem víc. Je tu dokonce i Jeffrey Dahmer s tvrzením hledal jsem zombie.

Postava na pohovce začíná sténat a vrtět se.

„Fstá-fat, Burny!“ Zdá se, že se to ozývá z řídkého vzduchu, nikoli z jeho úst… i když jeho rty se pohybují jako rty podřadného břichomluvce.

Burny zaúpí. Otočí hlavu vlevo. „Ne… potřebuju spát. Všechno… mě bolí.“

Hlava se točí doprava v gestu, které znamená nesouhlas, a znovu promluví pan Munshun. „Fstá-fat, uš sem jtou. Musíšš pšestěchofat toho chlapce.“

Hlava sebou škubne na druhou stranu. Ve spaní si Burny myslí, že pan Munshun je stále bezpečně v jeho hlavě. Zapomněl, že v Černém domě je všechno jinak. Hloupý Burny, přestává být užitečný! Ale chvilku to bude ještě trvat.

„Nemůžu… nech mě být… bolí mě břicho… ten slepec… ten zasranej slepec mě bodl do břicha…“

Ale hlava se obrátí zase na druhou stranu a ze vzduchu vedle Burnyho pravého ucha promluví znovu hlas. Burny se mu brání, nechce se probudit a čelit bolesti v plné síle. Ten slepec ho zranil mnohem hůř, než si tehdy v zápalu boje myslel. Burny tvrdí tomu otravnému hlasu, že chlapec je v bezpečí tam, kde je, že ho nikdy nenajdou, i kdyby se jim podařilo vydobýt si vstup do Černého domu, protože se ztratí v hlubinách jeho neznámých pokojů a chodeb a budou tam bloudit, dokud nezešílí a nezemřou. Pan Munshun však ví, že jeden z nich je jiný než ostatní, kteří se zde ocitli náhodou. Jack Sawyer má s nekonečnem jisté zkušenosti, a proto představuje problém. Ten chlapec musí být odveden zadním vchodem do Konečného světa, přímo do stínu Din-tah, velké pece. Pan Munshun říká Burnymu, že možná i tak něco z chlapce bude mít, než ho předá abbalahu, ale tady ne, tady je to příliš nebezpečné. Škoda.

Burny dál protestuje, ale tuto bitvu nevyhraje a my to víme. A zatuchlý vzduch plný výparů z vařeného masa se začíná pohybovat a vířit, protože majitel hlasu přichází. Nejdřív vidíme černý vír, potom červenou skvrnu – vázačku pod krkem – a pak se vynořuje nemožně dlouhý bílý obličej, kterému vévodí jediné černé žraločí oko. Toto je skutečný pan Munshun, tvor, který může mimo Černý dům a jeho začarované okolí žít jen v Burnyho hlavě. Brzy tu bude celý, přiměje Burnyho, aby se probudil (i mučením, bude-li to nutné), a přinutí Burnyho, aby byl k užitku, dokud může být užitečný. Protože pan Munshun nedokáže Tylera přestěhovat z cely v Černém domě.

Jakmile se ocitne v Konečném světě – Šeolu, jak říká Burny – všechno bude jinak.

Burny konečně otevře oči. Jeho kloubnaté ruce, které prolily tolik krve, teď hmátnou do kaluže vlastní krve, která mu prosakuje košilí. Podívá se, uvidí, co to tam vyteklo a zakřičí hrůzou a strachem. Nepřipadá mu správné, i když zabil tolik dětí, že by ho měl smrtelně zranit nějaký slepec; připadá mu to strašné, nespravedlivé.

Poprvé ho napadne nesmírně nepříjemná myšlenka: Co když bude ještě muset zaplatit za to, co udělal během svého dlouhého života? Viděl Konečný svět, viděl Úhoří cestu, která se tamtudy proplétá až do Din-tah. Spálená, hořící krajina obklopující Úhoří cestu je jako peklo, a An-tak, Velká kombinace, určitě peklem je. Co když na něho takové místo čeká? Co když –

V břiše ho strašlivě zabolí, až ho to ochromuje. Pan Munshun, který se již skoro úplně zhmotnil, totiž natáhl kouřovou, jen trochu průhlednou ruku k ráně, kterou způsobil Henry svým vystřelovacím nožem.

Burny zaječí. Po tvářích starého vraha dětí tečou slzy. „Neubližuj mi!“

„Tak tělej, sso šikám.“

„Já nemůžu,“ zasténá Burny. „Umírám. Podívej se na tu krev! Myslíš, že můžu něco takového přežít? Je mi pětaosmdesát, sakra!“

„Uklitni sse, Burn-Burn… ale na truchý straně je někto, kto by tě mohl z těch ran vyléčit.“ Na pana Munshuna, stejně jako na Černý dům, se těžko dívá. Mihotá se a rozostřuje. Někdy ten strašidelně dlouhý obličej (zakrývá mu skoro celé tělo jako nafouklá hlava karikatury ze zábavné stránky novin) má dvě oči, za chvilku jen jedno. Někdy se zdá, že z protáhlé lebky trčí chuchvalce oranžových vlasů, a jindy to vypadá, že pan Munshun je holohlavý jako Yul Brynner. Jenom ty červené rty a dravě špičaté zuby, které se za nimi skrývají, zůstávají poměrně stejné.

Burny se zahledí na svého komplice s jistou nadějí. Rukama zatím dál zkoumá své břicho, které už je tvrdé a plné žmolků. To budou zřejmě sraženiny. Ach, že musel utrpět tak hroznou ránu! To se nemělo stát! To se nikdy nemělo stát! Měli ho chránit! Měli ho –

„Tokonce ani není nemoššné,“ pokračuje pan Munshun, „še se s tebe otfalí roky, stejně jako se otfalil kámen z chropu Ješíšše Krrissta.“

„Být zase mladý.“ Burny zhluboka, chraptivě vzdychne. Jeho dech páchne po krvi a hnilobě. „Jo, to by se mi líbilo.“

„Jisstě! A takofé fěci jsou moššné,“ říká pan Munshun a pokyvuje svou groteskně nepevnou tváří. „Takofé tary táfá abbalah. Ale to nikto neslipuje, Charlesi, ty můj šroutíčku. Ale jetno ti slípit můšu.“

Netvor v černém večerním obleku a s červenou vázačkou přiskočí děsivě křepce. Ruka s dlouhými prsty znovu zajede do košile Kámoše Burnsidea, ale tentokrát se sevře do pěsti a způsobí tak bolest, která předčí všechno, o čem se tomu starému parchantovi v životě ani nezdálo… i když sám něco podobného působil, a mnohem nevinnějším tvorům.

Páchnoucí tvář pana Munshuna se vysune těsně k Burnyho obličeji. Jediné oko zasvítí. „Sítíš to, Burny? Sítíš, ty mi-serrr-ný starrý špinavý tětku? Ho-ho, ha-ha, no jisstě še sítíš! Mám ruku ve tfých stšefech! A jestli okamšitě neffstaneš, ty schweinhund, fytrchnu ti je rofnou z toho propíchnutýcho těla, ho-ho, ha-ha, a omotám ti je kolem krrku! Umšeš a budeš pšitom fětět, še ses uškrtil flastníma stšefama! Ten trrik jsem se naučil pšímo od Fritze, Fritze Haarmana, ten byl tak mlatý a milý! Tak! So šikáš? Pšifeteš ho, nebo tě mám uškrrtit?“

„Přivedu ho!“ křičí Burny. „Přivedu ho, jenom přestaň, přestaň, roztrháš mě na kusy!“

„Pšifeť ho na stanici. Na stanici, Burn-Burn. Tenchle není pro krrysí tírry, ani pro liščí norry – ani pro Kom-bi-na-ssi. Pro Dylera nebudou šátný chloupý liššky; on prrasuje pro svůj abbalah tímchle.“ Dlouhý prst zakončený surově černým nehtem zamíří na obrovské čelo a poklepe na místo mezi oči (Burny na okamžik uvidí dvě oči, ale potom je z nich zase jen jedno). „Rrosumíš?“

„Ano! Ano!“ Vnitřnosti má v jednom ohni. A ta ruka v košili se pořád kroutí a kroutí.

Těsně před ním se vznáší ta hrozná tvář pana Munshuna jako dálnice. „Na stanici – kam jsi otfetl i ty ostatní, sso byli ssfláštní.“

„ANO!“

Pan Munshun povolí. Couvne. Naštěstí pro Burnyho se znovu začíná zase odhmotňovat, mizet. Žluté výstřižky vyplouvají nikoli za ním, ale skrz něj. Jen to jediné oko se vznáší ve vzduchu nad blednoucí červenou vázačkou.

„A mussí mít na chlafě šepisi. Sflášť tady ten mussí mít šepisi.“

Burnside horlivě přikyvuje. Stále slabě cítí parfém Můj hřích. „Čepici, ano, mám tu čepici.“

„Tej si possor, Burny. Jsi starrý a srraněný. Ten kluk je mlatý a soufalý. Rrrychlý. Jestli ho nechášš utést –“

Burny, i když ho tělo bolí, se usměje. Že by jemu uteklo nějaké dítě? Dokonce jedno z těch zvláštních? To je tedy nápad! „Nebojte se,“ řekne. „Jenom… jestli budete mluvit s ním… s Abbalah-dunem… řekněte mu, že jsem to ještě nepřekonal. Jestli mi uleví, nebude litovat. A jestli mě znovu omladí, přivedu mu tisícovku mladých. Tisícovku Bořitelů.“

Pan Munshun stále bledne, až je z něho znovu jen zář, mléčné zčeření ve vzduchu v obývacím pokoji hlukoko v domě, který Burny opustil teprve tehdy, když si uvědomil, že opravdu potřebuje někoho, kdo by se o něj na sklonku života postaral.

„Pšifeť mu jenom toho jetnocho, Burn-Burn. Pšifeť mu jenom tocho jetnoho a dostaneš otměnu.“

Pan Munshun je pryč. Burny stojí a skloní se nad pohovkou. Přitom si zmáčkne břicho a z bolesti, která následuje, vykřikne, ale nenechá toho. Hmátne do tmy a vytáhne odřený černý kožený pytel. Popadne ho za okraje a vyjde z místnosti, kulhavě a s rukou přitisknutou na krvácející, nafouklé břicho.

A co Tyler Marshall, o kterém jsme se na těchto stránkách zatím dozvídali jen z druhé ruky? Je vážně zraněn? Je vystrašený? Podařilo se mu zachovat si zdravý rozum?

Pokud jde o tělesný stav, utrpěl otřes mozku, ale ten už se lepší. Rybář mu jinak nic neudělal, jen ho pohladil po paži a zadku (při tom děsivém doteku si Tyler vzpomněl na čarodějnici z pohádky o Jeníčkovi a Mařence). Duševně… šokovalo by vás, kdybyste se dozvěděli, že zatímco pan Munshun pohání Burnyho k výkonu, chlapeček Freda a Judy je spokojený?

Je. Je spokojený. A proč by nebyl? Je totiž na stadionu Miller Park.

Pivovary Milwaukee letos zmátly všechny rozumbrady, všechny sýčky, kteří tvrdili, že do Čtvrtého července vypadnou z tabulky. No, je pořád poměrně brzo, ale Čtvrtý červenec už dávno minul a Pivovary se vrátily na stadion k boji o prvenství se Cincinnati. A tempo udávají oni, hlavně díky pálce Richieho Sexsona, který přešel k Milwaukee od Cleveland Indians a umí se „fakticky ohánět klackem“, hubatě řečeno s Georgem Rahtbunem.

Nejenže vedou, ale Tyler je na zápase! SKVĚLE! Nejenže tam je, ale má sedadlo v první řadě. Vedle něj sedí sám Skvělý George, velký, upocený, celý rudý, s pivem Kingsland v jedné ruce a s druhou rukou zastrčenou pod sedadlem, kde má zásoby, a řve z plných plic. Zrovna povolali Jeromyho Burnitze z Pivovarníků na rozhodující odpal, a i když není pochyb o tom, že Cincinnati zvládli míček dobře a rychle se ho zbavili, není zároveň pochyb o tom (aspoň podle George Rathbuna), že Burnitz je v suchu! Zvedá se v šeru, zpocená pleš svítí pod líbezně fialovým nebem, čúrek zpěněného piva mu stéká po předloktí, modré oči se třpytí (je vidět, že těma svýma očima hodně vidí, nic mu neunikne) a Ty na to čeká, všichni na to čekají, a už je to tady, to vyvrcholení léta v Žlebech, ten úžasný řev, který znamená, že všechno je v pořádku, že hrůza byla překonána a rozklad se zastavil.

„ALE NO TAK, ROZHODČÍ, TO SNAD NE! TO SNAD SAKRA NE! DOKONCE I SLEPEJ BY VIDĚL, ŽE TO MĚL!“

Lidi za první metou vypuknou při tom výkřiku v jásot, stejně jako asi čtrnáct lidí, kteří sedí za transparentem s nápisem MILLER PARK VÍTÁ GEORGE RATHBUNA A VÍTĚZE LETOŠNÍHO PIVOVARNICKÉHO NÁŘEZU KDCU. Tyler poskakuje a směje se a mává svou čepicí s nápisem PIVOVARNÍCI. Má dvojnásobnou radost, protože si myslel, že letos zapomněl poslat lístek do soutěže. Nejspíš ho za něj poslal otec (nebo možná máma) … a on vyhrál! Ne tu hlavní cenu, což by znamenalo moci se starat o pálky Pivovarníků po celou sérii se Cincinnati, ale to, co vyhrál (kromě skvělého sedadla vedle ostatních vítězů) je podle jeho názoru ještě lepší. Samozřejmě že Richie Sexson není Mark McGwire – nikdo nedokáže napálit míček jako Velký Mac – ale Sexson byl pro Pivovarníky letos ještě úžasnější, prostě byl parádní, a Tyler Marshall vyhrál –

Někdo mu třese nohou.

Ty se pokusí odtáhnout, nechce přijít o ten sen (nejkrásnější úkryt před hrůzou, do které padl), ale ta ruka je neústupná. Pořád jím třese. A třese a třese.

„Prro-puť se,“ vrčí jakýsi hlas a sen začíná matnět.

George Rathbun se otočí k Tyovi a chlapec vidí něco úžasného: oči, které byly ještě před chvilkou tak pronikavě, ostře modré, jsou matné a mléčné. Páni, on je slepý, pomyslí si Ty. George Rathbun je opravdu –

„Prro-puť se,“ bručí hlas. Je blíž. Za okamžik sen zhasne docela.

Ještě než se to stane, George na něj promluví. Hlas má klidný, úplně jiný, než je to jeho obvyklé řvaní sportovního komentátora. „Pomoc je na cestě,“ řekne. „Tak jen klid, kocourku. Jen –“

„Prro-puť se, ty chajzle!“

Ruka mu snad rozmačká kotník, ztrácí v něm cit. Ty vykřikne na obranu a otevře oči. Tím se tedy vrátí na svět a do našeho příběhu.

Okamžitě si vzpomene, kde je. Nachází se v cele s načervenale šedými železnými mřížemi v polovině kamenné chodby osvětlené elektrickými žárovkami plnými pavučin. V jednom rohu stojí talíř s jakýmsi míchaným jídlem. V druhém stojí vědro, do kterého má močit (nebo chodit na velkou, když bude muset – zatím nemusel, díky Bohu). Pak už je v místnosti jenom otrhaný starý futon, ze kterého ho Burny právě stáhl.

„Tak dělej,“ říká Burny. „Konečně jsi vzhůru. To je dobře. Vstávat. Na nohy, pitomče. Nemám čas se s tebou párat.“

Tyler vstane. Zatočí se mu hlava, takže si na temeno položí ruku. Má tam měkké místečko pokryté strupem. Když se toho místa dotkne, bolest mu projede až do čelistí, které pevně stiskne. Ale bolest zároveň zažene motolici. Podívá se na ruku. Má na dlani drobty suché krve. Tam mě praštil tím pitomým kamenem. Kdyby ještě přitlačil, už bych zpíval s andělíčky.

Ale ten stařec měl také jakési zranění. Košili má celou od krve, zvrásněný strašidelný obličej je voskově bledý. Dveře cely jsou za ním otevřeny. Tyler měří vzdálenost na chodbu a doufá, že na něm není příliš vidět, na co myslí. Ale Burny tuhle hru hraje už dlouho. Jemu se už pokoušela utéct celá řádka takových. O-ho.

Hmátne do pytle a vytáhne jakousi černou krabičku s pistolovou pažbou a nerezocelovým ústím na konci.

„Víš, co to je, Tylere?“ zeptá se Burny.

„Taser,“ řekne Ty. „Že?“

Burny se usměje a ukáže pahýly zubů. „Chytrej kluk! Koukáš na televizi, to se vsadím. Je to taser, ano. Ale speciální typ – dostane krávu na třicet metrů. Rozumíš? Jestli se pokusíš utéct, chlapče, složím tě jako vlečku cihel. Tak jdeme ven.“

Ty vykročí z cely. Nemá ponětí, kam ho ten strašný stařec chce odvést, ale určitou úlevu znamená už to, že je z cely venku. Ten futon byl nejhorší. Nějak ví, že nebyl zdaleka prvním klukem, který na něm brečel a brečel, dokud neusnul s bolavým srdcem a bolavou, zpitomělou hlavou.

Nebyl ani desátým takovým klukem. Nejspíš ani padesátým.

„Zahni vlevo.“

Ty poslechne. Teď je ten stařec za ním. Za okamžik Ty ucítí, jak ho za pravou půlku zadku berou kostnaté prsty. Není to poprvé, co to stařec dělá (pokaždé, když se to stane, připomene mu to čarodějnici z Jeníčka a Mařenky, která ztracené děti žádala, aby vystrčily ručičky z klece), ale tentokrát je ten hmat jiný. Slabší.

Umři brzo, pomyslí si Ty a ta myšlenka – chladně soustředěná – velmi, velmi připomíná Judy. Umři brzo, dědku, abych nemusel umřít já.

„Tahle je moje,“ říká stařec… ale ztrácí dech, jako by si už nebyl jist sám sebou. „Půlku si upeču, zbytek usmažím. Na slanině.“

„Myslím že už toho moc nesníte,“ řekne Ty a překvapí sám sebe, jak má klidný hlas. „Zdá se, že vám někdo pořádně provětral bři –“

Ozve se zapraskání, které provází strašné, nesnesitelné pálení v levém rameni. Ty vykřikne a narazí do stěny naproti cele, snaží se chytit se za to zraněné místo, snaží se nekřičet, snaží se přimknout se aspoň trochu k tomu krásnému snu o tom, že je na zápase s George Rathbunem a ostatními výherci. Ví, že letos opravdu zapomněl odeslat lístek do soutěže, ale ve snech na něčem takovém nezáleží. To je na snech tak krásné.

Ach, ale bolí to tak hrozně. A i když se snaží ze všech sil – celou Judy Marshallovou, kterou v sobě má – začínají mu téct slzy.

„Chceš ještě jednu?“ hekne stařec. Mluví jako nemocný, ale zároveň hysterický člověk, a dokonce i děcko v Tyově věku ví, že je to nebezpečná kombinace. „Chceš ještě jednu, jen tak pro štěstí?“

„Ne,“ zalyká se Ty. „Už mě nemlaťte, prosím vás.“

„Tak mazej! A odpusť si ty chytrý poznámky!“

Ty vykročí. Slyší, že kdesi kape voda. Slyší, že kdesi, velmi slabě, se chechtá vrána – nejspíš stejná, která ho ošálila, ach jak rád by měl Ebbieho dvaadvacítku a ustřelil tomu černému mizerovi černé peří. Připadá mu, že venkovní svět je světelné roky daleko. Ale George Rathbun mu řekl, že pomoc je na cestě, a někdy se stane, že co slyšíte ve snu, později se splní. I jeho vlastní matka mu to jednou říkala a to bylo ještě dávno předtím, než se jí pomíchala kolečka.

Přijdou ke schodišti, které se stáčí dolů a vypadá, že nikde nekončí. Nahoru z hlubin stoupá pach síry a palčivý žár. Slabě slyší jakési výkřiky a sténání. Rachot strojů je silnější. Ozývá se jakési zlověstné řinčení, které může patřit pásům a řetězům.

Ty se zastaví, doufá, že ho stařec znovu nepraští, pokud nebude vyloženě muset. Protože Ty by mohl z toho dlouhého točitého schodiště spadnout. Mohl by se praštit do toho místa na hlavě, kam ho ten stařec už udeřil kamenem, nebo by si zlomil vaz, nebo by mohl přepadnout přes okraj. A ten stařec chce, aby Ty zůstal naživu, aspoň zatím. Ty neví proč, ale ví, že toto tušení je správné.

„Kam jdeme, pane?“

„To zjistíš,“ řekne Burny sevřeným hlasem skoro bez dechu. „A jestli si myslíš, že se tě neodvážím praštit, když jsme na schodech, kamarádíčku, tak se moc pleteš. Tak pohyb.“

Tyler Marshall se vydá po schodech dolů, sestupuje kolem rozlehlých galerií a balkonů, pořád dokola a dolů, dokola a dolů. Chvílemi je ve vzduchu cítit shnilé zelí. Jindy hořící svíčky. Někdy mokrá hniloba. Napočítá sto padesát schodů, pak počítat přestane. Stehna mu jen hoří. Stařec za ním lapá po dechu a dvakrát klopýtne a pak kleje a chňapá po prastarém zábradlí.

Spadni, dědku, zaklíná ho Tyler v duchu. Spadni a umři, spadni a umři.

Jenomže to už jsou dole. Ocitají se v kruhové místnosti se špinavým skleněným stropem. Nad nimi visí šedivé nebe jako zablácený pytel. Z popraskaných květináčů vyhřezají květiny, které vysílají své chtivé úponky po podlaze z rozbitých oranžových cihel. Před nimi zejí dvoje dveře – takovým se asi říká francouzská okna, pomyslí si Ty. Za dveřmi se nachází rozpadající se patio obklopené prastarými stromy. Některé stromy jsou palmy. Jiné – ty s visícími, provazcovitými větvemi – jsou možná banyány. Další Tyler nezná. Jedním si je jist: už nejsou ve Wisconsinu.

V patiu stojí předmět, který Tyler moc dobře zná. Je z jeho světa. Při pohledu na něj se Tylerovi zalijí oči slzami, protože si skoro připadá, jako by v tom beznadějně cizím světě spatřil známou tvář.

„Stát, opičáku.“ Stařec těžce lapá po dechu. „Otoč se.“

Když Tyler poslechne, potěší ho, že skvrna na starcově košili se ještě zvětšila. Krvavé prstíky už sahají po ramena a opasek plandavých starých džínů zčernal jako bláto. Ale ruka s taserem je klidná jako kámen.

Ať tě Bůh zatratí, pomyslí si Tyler. Ať tě Bůh zatratí do pekla.

Stařec položil pytel na stolek. Chvilku zůstane jen tak stát a popadá dech. Potom se prohrabe pytlem (cosi uvnitř slabě kovově zacinká) a vytáhne měkkou hnědou čepici. Takovou někdy nosí chlapíci jako Sean Connery ve filmech. Stařec mu ji podá.

„Nasaď si to. A jestli se pokusíš chytit mě za ruku, praštím tě.“

Tyler si vezme čepici. Jeho prsty, které čekaly jemnou kůži, s překvapením ohmatávají cosi kovového, skoro jako alobal. Pocítí v ruce nepříjemné bzučení, jako mírný výboj z taseru. Prosebně se na starce podívá. „Musím?“

Burny zvedne taser a mlčky vycení zuby.

Ty si neochotně nasadí čepici.

Bzučení mu zaplní hlavu. Chvíli nemůže přemýšlet… a potom ten pocit pomine a zůstane jen divná slabost ve svalech a tepot ve spáncích.

„Zvláštní chlapci potřebují zvláštní hračky,“ říká Burny, ale zní to jako sflášštní hlabci, sflášštní chráčky. Směšný přízvuk pana Munshuna se jako vždy trochu setřel, a zesílil tak přízvuk z jižního Chicaga, který Henry rozeznal na pásce z čísla 911. „Teď můžeme ven.“

Protože s tou čepicí na hlavě jsem bezpečný, pomyslí si Ty, ale ta myšlenka se vynoří a zmizí skoro zároveň. Snaží se vzpomenout si na svoje příjmení, ale uvědomí si, že to nejde. Snaží se vzpomenout si na jméno té zlé vrány, a ani to se mu nevybaví – nebylo to nějak jako Corgi? Ne, to je psí rasa. Ta čepice mu dělá v hlavě zmatek, uvědomí si Tyler, a přesně k tomu ta čepice slouží.

Projdou otevřenými dveřmi do patia. Vzduch krásně voní stromy a křovím, které rostou vzadu za Černým domem, ta vůně je těžká a únavná. Jaksi masitá. Šedé nebe vypadá tak nízko, že by se ho dalo dotknout. Ty cítí síru a cosi hořkého a elektrického a šťavnatého. Tady venku je hluk strojů mnohem hlasitější.

Na rozbité dlažbě stojí věc, kterou Ty poznal, je to golfový vozík E-Z-Go. Model Tiger Woods.

„Ty prodává tatínek,“ řekne Tyler. „U Goltze, kde pracuje.“

„Odkud si myslíš, že je tenhle, pitomče? Nasedni. Za volant.“

Ty se na něj užasle podívá. Jeho modré oči, možná vinou účinků čepice, jsou už zarudlé a trochu zmatené. „Nejsem dost starý, abych řídil.“

„Ále, nic se ti nestane. Tuhle hračku může řídit každý dítě. Za volant.“

Ty udělá, co je mu poručeno. Po pravdě řečeno už jeden takový vozík řídil na parkovišti u Goltze, s tátou, který seděl vedle něj a dával pozor. Teď se na tátovo místo cpe ten strašný stařec a sténá při tom a drží se za děravé břicho. V druhé ruce však drží taser a ocelová špička pořád míří na Tye.

Klíček je v zapalování. Ty jím otočí. Z baterie vzadu se ozve cvaknutí. Na přístrojové desce se rozsvítí světle zelený nápis NABITO. Teď už stačí mačkat plynový pedál. A samozřejmě točit volantem.

„Zatím dobrý,“ řekne stařec. Sundá si pravou ruku z břicha a kamsi ukáže zakrváceným prstem. Tyler uvidí štěrkovanou stezku, která vede pryč od domu – kdysi, ještě než to tu zarostlo stromy a křovím, to byla nejspíš příjezdová cesta. „Tak jeď. A jeď pomalu. Jestli zrychlíš, praštím tě. Jestli nás zkusíš nabourat, tak ti zlomím zápěstí. Pak budeš řídit jednou rukou.“

Ty sešlápne plyn. Golfový vozík poskočí dopředu. Stařec se zakymácí, zakleje a hrozivě zamává taserem.

„Šlo by mi to líp, kdybych si mohl sundat tu čepici,“ říká Ty. „Prosím vás, kdybyste mě nechal –“

„Ne! Čepice zůstane! Jeď!“

Ty jemně sešlápne akcelerátor. Vozík se rozjede přes patio, jeho zbrusu nové pneumatiky křupají po úlomcích rozbité dlažby. Zhoupne to, když sjíždějí z dlažby a vydají se po cestičce. O Tylerovy paže se otřou těžké vějíře listů – jsou vlhké, upocené. Tyler se přikrčí. Vozík zakličkuje. Burny zamíří taserem na chlapce a zašklebí se.

„Příště do tebe pustím šťávu! Nekecám!“

Zarostlým štěrkem vpředu se klikatí had a Ty maličko vykřikne, i když zatíná zuby. Nemá hady rád, dokonce se nechtěl dotknout ani neškodného slepýše, jehož učitelka přinesla do školy, a tenhle had je velký jako hroznýš, má rubínové oči a zuby, které mu vyčnívají z otevřené tlamy ve věčném úšklebku.

„Jeď! Dělej!“ Taser se mu mihne před obličejem. Čepice mu slabě bzučí do uší. Bzučí v hlavě.

Cesta se stáčí vlevo. Sklání se nad nimi jakýsi strom, jehož větve vypadají jako chapadla. Špičky chapadel zalechtají na ramenou a Tylerovi naskočí husí kůže a zježí se mu chloupky v zátylku.

Náššš hlabec…

Slyší to v hlavě, přestože má čepici. Zní to slabě, zní to z dálky, ale je to slyšet.

Náššš hlabec… anooo… náššš…

Burny se směje. „Slyšíš je, že jo? Líbíš se jim. Mně taky. Jsme tady všichni kamarádi, no ne?“ Z úsměvu je škleb. Znovu se chytí za břicho. „Zatracenej pitomej slepec!“ hekne.

Najednou jsou stromy pryč. Golfový vozík vyjede na neutěšenou, kamenitou pláň. Křoví řídne a Ty vidí, že o kus dál už je jenom kamenitý, skalnatý terén: pod ponurým šedým nebem se zvedají a zase klesají kopce. Líně tam krouží několik obrovitých ptáků. Úzkou průrvou se propotácí jakýsi chlupatý tvor se svěšenými rameny, ale zmizí dřív, než Ty rozezná, co to je… ale ani to rozeznat nechce. Dunění a rachot strojů je silnější, otřásá zemí. Drkotání pásových dopravníků; klapot prastarého zařízení; vrzání čepů. Tyler cítí, jak mu volant golfového vozíku v rukou vibruje. Vpředu stezka přechází v širokou cestu z udusané hlíny. Na jejím konci je zeď z oblých bílých kamenů.

„To, co slyšíš, je elektrárna Karmínového krále,“ říká Burny. Mluví sice hrdě, ale v jeho hlase je víc než jen stopa strachu. „Velká Kombinace. Milion dětí už umřelo na jejích pásech, a biliony ještě přijdou, pokud vím. Ale to není pro tebe, Tylere. Ty bys přece jenom mohl mít nějakou budoucnost. Ale nejdřív si z tebe uzobnu. To teda jo.“

Jeho zakrvácené ruce se natáhnou a pohladí Tylera po dolní části zad.

„Dobrý agent má nárok na deset procent. Dokonce i takový starý sup jako já to ví.“

Zase ruce odtáhne. To je dobře. Ty už málem křičel a ovládal se jen díky vzpomínce na to, jak seděl v Miller Parku se starým dobrým Georgem Rathbunem. Kdybych se fakticky zúčastnil toho zápasu, pomyslí si, tohle by se nikdy nestalo.

Ale zároveň si pomyslí, že by to nemusela být pravda. Některé věci se prostě mají stát, nic víc. Mají se stát.

Jenom doufá, že k nim nepatří to, co chce ten strašlivý stařec.

„Zahni vlevo,“ zamručí Burny a usadí se pohodlněji. „Tři míle. Více méně.“ A když Tyler zabočí, uvědomí si, že stužky mlhy stoupající ze země vůbec nejsou mlha. Je to kouř.

„Šeol,“ řekne Burny, jako by mu četl myšlenky. „A tohle je jediná cesta, která přes něj vede – Úhoří cesta. Jestli z ní sjedeš, vrhnou se na tebe potvory, které tě budou trhat na kusy jenom proto, aby tě slyšely ječet. Můj přítel mi řekl, kam tě mám vzít, ale možná by mohlo dojít k mališšké změně plánu.“ Jeho bolestí strhaný obličej vypadá najednou trucovitě. Tye napadne, že stařec vypadá neobyčejně hloupě. „Ubližoval mi. Tahal mě za střeva. Nemůžu mu věřit.“ A pak zanotoval jakoby dětskou, strašlivou říkanku. „Carl Bierstone nevěří panu Munshunovi! Už ne! Už ne!“

Ty nic neříká. Soustředí se na to, aby udržel golfový vozík uprostřed Úhoří cesty. Jednou se odváží ohlédnout, ale dům, obklopený prchavou krásou tropické zeleně, je pryč, protože výhled zakryl první kopec, z jehož svahů se drolí kamení.

„Dostane, co mu patří, ale já dostanu, co patří mně. Slyšíš mě, chlapče?“ Když Ty nic neříká, Burny potřese taserem. „Slyšíš mě, ty pitomej opičáku?“

„Jo,“ odpoví Ty. „Jo, jasně.“ Proč neumíráš? Bože, jestli jsi, proč nehmátneš sem dolů a nestrčíš mu prst do srdce, aby přestalo bít?

Když Burny znovu promluví, má úlisný hlas. „Díval ses na zeď naproti, ale myslím, že ses nepodíval pořádně. Radši se podívej ještě jednou.“

Tyler se podívá za starce ochable sedícího vedle něj. Chvilku nechápe… ale pak se mu rozsvítí. Ty velké bílé kameny táhnoucí se donekonečna na konci Úhoří cesty vůbec nejsou kameny. Jsou to lebky.

Co tam je? Ach panebože, hrozně chce být u mámy! Hrozně chce být doma!

Znovu začíná brečet, pod čepicí, která vypadá jako látková, i když taková není, má otupělý mozek, ve kterém bzučí, ale řídí golfový vozík dál a dál do výhňových krajin. Do Šeolu.

Záchrana – jakákoli pomoc – vypadala daleko jako nikdy.

27

Když Jack a Dale vkročí do chladného klimatizovaného vzduchu, v baru Sand je skoro prázdno, jsou tu jen tři lidé. Frňák a Doktor jsou u baru, před sebou limonádu – znamení Konce jako vyšité, pomyslí si Jack. Vzadu ve stínech (ještě kousek a už by byl v hloubi jednoduché kuchyně) se skrývá Smraďoch. Z těch dvou motorkářů vycházejí špatné vibrace a Smraďoch se nechce mezi ně plést. Za prvé nikdy neviděl Frňáka a Doktora bez Myšáka, Synka a Kaisera Billa. Za druhé… panebože, přišel ten kalifornský detektiv a ten divnej šéf policajtů.

Hrací skříň je temná a němá, ale televize je puštěná a Jacka nijak nepřekvapí, když v dnešním odpoledním filmu uvidí svou matku a Woodyho Strodea. Zapátrá v paměti, jak se ten film jmenoval, a po chvíli se mu jméno vybaví: Popravčí expres.

„To po mně nemůžeš chtít, Beo,“ říká Woody – v tomto filmu hraje Lily bostonskou dědičku Beatrice Lodgeovou, která přijede na Západ a stane se z ní psanec, na truc úzkoprsému otci. „Vypadá to na poslední jízdu gangu.“

„Dobře,“ řekne Lily. Hlas má kamenný, pohled ještě kamennější. Ten film je brak, ale ona jako vždy hraje svou postavu dokonale. Jack se musí usmát.

„Co je?“ ptá se ho Dale. „Celý svět se zbláznil, takže čemu se usmíváš?“

Woody Strode v televizi říká: „Jak to myslíš, dobře? Celý svět se zbláznil, sakra.“

Jack Sawyer velmi potichu pronese: „Postřílíme jich tolik, kolik můžeme. Dáme jim pocítit, že jsme tady.“

Lily na obrazovce řekne Woodymu totéž. Ti dva se právě chystají nastoupit do Popravčího expresu, kde budou padat hlavy – dobré, špatné i ošklivé.

Dale se užasle podívá na přítele.

„Znám většinu jejích replik,“ říká Jack skoro omluvně. „Víš, byla to moje matka.“

Než Dale stačí odpovědět (pokud by ho vůbec nějaká odpověď napadla), přidá se Jack k Frňákovi a Doktorovi u baru. Podívá se nahoru na kingslandské hodiny vedle televize: 11.40. Mělo by být pravé poledne – v situacích tohoto druhu by vždycky mělo být pravé poledne, že?

„Jacku,“ pokývne na něj Frňák. „Jak se vede, kámo?“

„Není to tak zlé. Máte u sebe něco, mládenci?“

Doktor zvedne vestu a ukáže pažbu pistole. „Je to Colt 9. Frňák má stejnou. Dobrá stříkačka, registrovaná, naprosto v pořádku.“ Pohlédne na Dalea. „Jedeš se taky projet, co?“

„Je to moje městečko,“ odpoví Dale, „a Rybář mi právě zavraždil strýce. Moc nechápu, co mi právě Jack vyprávěl, ale tohle vím. A když říká, že je šance přivést zpátky chlapce Judy Marshallové, měli bychom to zkusit.“ Podívá se na Jacka. „Přinesl jsem ti služební revolver. Automatický ruger. Je venku v autě.“

Jack nepřítomně přikyvuje. O pistole se moc nestará, protože jakmile se ocitnou na druhé straně, skoro jistě se promění v něco jiného. V kopí, možná v oštěpy. Možná dokonce v praky. Bude to Popravčí expres, jen co je pravda – poslední jízda Sawyerova gangu – ale pochybuje, jestli se bude podobat expresu ze starého filmu z šedesátých let. Ale ten ruger si vezme. Na této straně by pro něho mohla být práce. Člověk nikdy neví, že?

„Můžeme sedlat?“ zeptá se Frňák Jacka. Oči má hluboko zapadlé, uštvané. Jack si domyslí, že Frňák asi v noci moc nespal. Znovu se podívá na hodiny a rozhodne se – z čiré pověrčivosti –, že přece jenom ještě nechce vyjet k Černému domu. Odjedou z baru Sand, až se ručičky na hodinách postaví obě do pozoru na dvanáctce, dřív ne. Až přijde čarodějnická hodina Garyho Coopera.

„Skoro,“ řekne. „Máš tu mapu, Frňáku?“

„Mám, ale zároveň mám pocit, že ji ani nepotřebuješ, co?“

„Možná ne,“ připustí Jack, „ale beru všechny pojistky, jaké můžu.“

Frňák přikývne. „Tomu rozumím. Poslal jsem svou starou k její mámě do Idaha. Po tom, co se stalo chudákovi starýmu Myšákovi, jsem ji ani nemusel moc přesvědčovat. Ještě nikdy jsem ji k mámě neposílal. Dokonce ani když jsme se tak strašně řezali s Pohany. Ale z tohohle mám hroznej pocit.“ Zaváhá, pak s tím vyrukuje. „Mám pocit, že se nikdo z nás nevrátí.“

Jack položí ruku Frňákovi na svalnaté předloktí. „Ještě z toho můžeš vycouvat. Nebudu si kvůli tomu o tobě myslet nic špatného.“

Frňák nad tím dumá, pak zavrtí hlavou. „Někdy ve snu za mnou chodí Amy. Mluvíme spolu. Jak bych s ní měl mluvit, kdybych se jí nezastal? Ne, kámo, zůstanu.“

Jack se podívá na Doktora.

„Jsem s Frňákem,“ řekne Doktor. „Někdy člověk prostě musí vydržet. Kromě toho, po tom, co se stalo Myšákovi…“ Pokrčí rameny. „Bůh ví, co jsme od něho chytili. Nebo z toho poflakování kolem toho baráku. Budoucnost máme možná kratší, ať děláme, co děláme.“

„Jak to dopadlo s Myšákem?“ ptá se Jack.

Doktor se uchechtne. „Přesně, jak předpovídal. Kolem třetí ráno jsme starýho Myšáka prostě spláchli do odtoku ve vaně. Nezbylo nic, jenom pěna a vlasy.“ Zašklebí se, jako by se mu žaludek pokoušel o vzpouru, pak se rychle napije koly.

„Jestli máme něco udělat,“ vyhrkne Dale, „tak to prostě uděláme.“

Jack se podívá na hodiny. Je 11.50. „Ještě je brzo.“

„Nebojím se umřít,“ řekne Frňák najednou. „Nebojím se ani toho pekelnýho psa. Je zranitelnej, když se do něj napálí dost kulek, to jsme zjistili. Spíš jde o to, jaký pocity v člověku to hnusný místo vyvolává. Vzduch tam zhoustne. Hlava bolí a svaly ochabnou.“ A potom dodá s překvapivě dobrým britským přízvukem: „A kocovina to není, starý brachu.“

„Pro mě bylo nejhorší břicho,“ říká Doktor. „Břicho a…“ Jenže zmlkne. Nikdy nemluvil o Daisy Temperlyové, té dívce, kterou zabil chybným tahem pera na receptu, ale teď ji vidí jasně jako kašírované kovboje v barové televizi. Blondýna, byla to blondýna. S hnědýma očima. Někdy ji rozesmál (dokonce i když měla bolesti) tím, že jí zpíval tu písničku, písničku od Van Morrisona o hnědooké dívce.

„Jdu tam kvůli Myšákovi,“ dokončí Doktor. „Musím. Ale to místo… je odporné. Ty to nevíš, kámo. Možná si myslíš, že rozumíš, ale nerozumíš.“

„Rozumím víc, než si myslíte,“ říká Jack. Teď se odmlčel a zamyslel on. Pamatují si Frňák a Doktor slovo, které vyslovil Myšák, než zemřel? Pamatují si d’yamba? Měli by, byli přímo u toho, viděli, jak knihy spadly z police a zůstaly viset ve vzduchu, když Jack to slovo pronesl… ale Jack si je skoro jist, že kdyby se jich v této chvíli zeptal, podívali by se na něj překvapeně a možná lhostejně. Trochu kvůli tomu, že d’yamba se špatně pamatuje, stejně jako přesné místo, kde se nachází odbočka z rozumné nerozbořené silnice číslo 35 k Černému domu. Hlavně je to však kvůli tomu, že to slovo bylo určeno jemu, Jacku Sawyerovi, synovi Phila a Lily. On je vůdce Sawyereovy bandy, protože je jiný. Putoval a putování pokračuje.

Kolik z toho by jim měl říct? Nejspíš nic. Ale oni musí věřit, a aby toho dosáhl, musí použít to Myšákovo slovo. V hloubi duše ví, že s tím slovem musí být opatrný – d’yamba je jako pistole; můžete jím pálit tak dlouho, dokud necvakne naprázdno – a strašně nerad by ho použil tady, tak daleko od Černého domu, ale udělá to. Protože oni musí uvěřit. Jestli neuvěří, jejich statečná výprava na záchranu Tye nejspíš skončí tím, že všichni zůstanou zhrouceni na kolenou na dvorku před Černým domem, krev jim poteče z uší, krev jim poteče z očí a budou zvracet a plivat zuby do jedovatého vzduchu. Jack jim může říct, že většina toho jedu pochází z jejich vlastních hlav, ale slova nic nezmůžou. Musejí věřit.

Kromě toho je teprve 11.53.

„Lestere,“ řekne.

Barman se krčil u lítacích dveří do kuchyně, kde si ho nikdo nevšímal. Ne že by poslouchal cizí řeči – to nemá ve zvyku –, ale nechtěl se hýbat a přitahovat pozornost. Teď se však zdá, že té pozornosti stejně neušel.

„Máte med?“ ptá se Jack.

„M-med?“

„Dělají ho včely, Lestere. Pracháči dělají prachy a včely dělají med.“

V Lesterových očích svitne náznak pochopení. „Jo, jistě. Mám ho tady, když dělám grilovaný křidýlka. Taky –“

„Postav ho na bar,“ řekne mu Jack.

Dale se neklidně zavrtí. „Jestli máme tak málo času, Jacku –“

„Toto je důležité.“ Sleduje, jak Lester Moon pokládá na bar malou mačkací umělohmotnou lahvičku s medem a přistihne se, že myslí na Henryho. Jak by se Henrymu líbil ten maličký zázrak, který se Jack chystá provést! Ale Jack by samozřejmě kvůli Henrymu takový zázrak provádět nemusel. Nemusel by plýtvat vzácnou mocí toho slova. Protože Henry by uvěřil okamžitě, stejně jako věřil, že by dokázal řídit z Trempealeau do French Landingu – krucinál, klidně na Měsíc –, jen kdyby se někdo odvážil dát mu tu šanci a klíčky od auta.

„Přinesu vám ho,“ říká Lester srdnatě. „Nebojím se.“

„Jenom ho postavte na opačný konec barpultu,“ říká mu Jack. „To bude stačit.“

Lester poslechne. Lahvička má tvar medvídka. Stojí tam v paprsku slunce, kterému chybí šest minut do poledne. V televizi začala přestřelka. Jack si jí nevšímá. Nevšímá si ničeho, soustředí svou mysl do úzkého svazku, jako se soustředí světlo lupou. Chvilku nechá ten soustředěný bod prázdný, a pak ho zaplní jediným slovem:

(DYAMBA)

Okamžitě uslyší tiché bzučení. Bzučení mohutní. Frňák, Doktor a Dale se rozhlížejí. Chvilku se nic neděje, ale pak otevřené dveře plné slunce potemní. Vypadá to skoro, jako by do baru Sand vplul velmi malý dešťový mrak –

Smradlavý sýr přidušeně vykřikne a začne mávat rukama a couvat. „Vosy!“ křičí. „To jsou vosy! Utečte!“

Ale nejsou to vosy. Doktor a Lester Moon to možná nepoznali, ale Frňák a Dale Gilbertson jsou z venkova. Poznají včely, když je mají před sebou. Jack se na ten roj jenom dívá. Na čele mu vyrazil pot. Soustředí se vší mocí na to, co po včelách chce.

Včely utvoří kolem lahvičky s medem mrak tak hustý, že lahvička skoro zmizí. Potom jejich bzučení získá hlubší tón a lahvička se začne zvedat a pohupuje se přitom ze strany na stranu jako droboučká střela s opravdu mizerným naváděcím systémem. Potom se velmi pomalu začne klikatě blížit k Sawyerově bandě. Lahvička se sune jako včelí vznášedlo asi patnáct centimetrů nad barpultem.

Jack natáhne ruku a otevře dlaň. Lahvička mu vklouzne do ruky. Jack sevře prsty. Přistání bylo hladké.

Chvilku mu včely krouží kolem hlavy, jejich bzučení přehlušuje Lily, která právě křičí: „Toho vysokého parchanta nechte mně! To on znásilnil Stellu!“

Potom včely zamíří jako jednolitý proud ven a jsou pryč.

Na hodinách je 11.57.

„Svatá Maria, matko Boží,“ zašeptá Frňák. Třeští oči, až mu málem padají z důlků.

„Zdá se mi, že ses stavěl jinačím, než jsi,“ říká Dale. Hlas mu zakolísá.

Od druhého konce baru se ozve měkké zadunění. Lester Moon alias Smradlavý sýr se poprvé v životě odporoučel k zemi.

„Teď už půjdeme,“ říká Jack. „Frňáku, ty a Doktor pojedete v čele. My pojedeme hned za vámi v Daleově autě. Až se dostanete k té cestičce a nápisu zákaz vjezdu, nejezděte dál. Jenom zaparkujte. Zbytek cesty pojedeme v autě, ale nejdřív vám mázneme pod nos trochu tohohle.“ Jack zvedne lahvičku s medem. Je to umělohmotná verze medvídka Pú, na břiše, kde ho Lester bere do ruky a mačká, je umazaný. „Možná vám toho trochu dáme přímo do nosu. Trochu to lepí, ale je to lepší než zvracet kulky.“

Daleovi je na očích znát, že s tím souhlasí a všechno potvrzuje. „Jako když si mažeš pod nos mentolovou mastičku, když jdeš k mrtvole,“ řekne.

Je to sice něco docela jiného, ale Jack přikývne. Protože tady jde o víru.

„Bude to fungovat?“ zeptá se Doktor nedůvěřivě.

„Ano,“ odpoví Jack. „Ani tak se nebudete cítit úplně dobře, o tom nepochybuji, ale bude to mírné. Potom přejdeme do… no, někam jinam. A potom je všechno ve hvězdách.“

„Myslel jsem, že ten kluk je v tom domě,“ namítne Frňák.

„Podle mě ho nejspíš přestěhovali. A ten dům… je to taková červí díra. Vede do jiného…“ Světa, to je první slovo, které přijde Jackovi na mysl, ale kdoví proč si nemyslí, že to je svět, aspoň ne ve smyslu Teritorií. „Do jiného místa.“

Lily v televizi právě koupila první z nějakých šesti kulek. V tomto filmu umře a Jack ho v dětství strašně nenáviděl, ale aspoň že padla s pistolí v ruce. Vzala s sebou docela dost těch darebáků včetně toho vysokého, který jí znásilnil přítelkyni, a to je dobře. Jack doufá, že dokáže totéž. Nejvíc ze všeho však doufá, že dokáže přivést Tylera Marshalla zpátky k matce a otci.

Ručičky na hodinách vedle televize přeskočí z 11.59 na 12.00.

„Jdeme na to, chlapci,“ řekne Jack Sawyer. „Vzhůru do sedel a jedem.“

Frňák a Doktor vsednou na své ocelové oře. Jack a Dale přejdou k autu velitele policie, ale pak se zastaví, protože na parkoviště u baru Sand prudce vjede Ford Explorer, až od něj lítá štěrk, a ford se přižene k nim a zastaví s prachovým ohonem, který se za ním vznáší v letním vzduchu.

„Ach kristepane,“ zamumlá Dale. Jack podle malé baseballové čepice směšně posazené na řidičově hlavě pozná, že je to Fred Marshall. Ale jestli si Tyův otec myslí, že se připojí k záchranné misi, tak to by si měl rozmyslet.

„Díky Bohu jsem vás chytil!“ Fred křičí a málem ze své dodávky vypadne. „Díky Bohu!“

„Kdo se tu objeví ještě?“ zeptá se Dale potichu. „Wendell Green? Tom Cruise? George W. Bush ruku v ruce s Miss Universe, sakra?“

Jack ho sotva slyší. Fred pracně tahá z korby dodávky jakýsi dlouhý balík a Jacka to rázem zaujme. Ta věc v balíčku by mohla být kulovnice, ale Jack si kdoví proč nemyslí, že je to ono. Jack má najednou pocit jako medová lahvička nadnášená včelami, které byly spíš nástrojem než strůjcem svých činů. Vyrazí k Fredovi.

„Hej, brácho, jdeme!“ zaječí Frňák. Harley pod ním zarachotí. „Jedeme –“

Potom Frňák vykřikne. Stejně jako Doktor, který sebou škubne tak prudce, že skoro upustí motorku, jež mu mezi stehny jede na volnoběh. Jack má pocit, jako by mu hlavou projel světelný výboj, a padne na Freda, který také cosi nesouvisle křičí. Chvilku se zdá, že spolu buď tancují s tím dlouhým zabaleným předmětem mezi sebou, nebo že se o něj perou.

Jenom Dale Gilbertson – který nebyl v Teritoriích, nebyl tak blízko Černému domu a který není otcem Tylera Marshalla – zůstal nedotčen. Ale i on cítí, že mu v hlavě cosi sílí, cosi jako niterný řev. Svět se zachvěje. Najednou se zdá, že je ve světě víc barev, víc rozměrů.

„Co to bylo?“ zakřičí. „Bylo to dobře, nebo špatně? Dobře, nebo špatně? Co se to sakra děje?“

Chvilku nikdo neodpovídá. Jsou příliš omámení, než aby mohli promluvit.

Zatímco v jednom světě roj včel přenáší lahvičku s medem nad barovým pultem, v jiném světě Burny nařizuje Tyleru Marshallovi, aby se otočil k té zdi, krucinál, jenom aby se k té zdi otočil.

Jsou v odporné malé chatrči. Rachot strojů je mnohem blíž. Tyler také slyší křik a pláč a drsný řev a zvuky, které mohou být jenom práskání bičů. Jsou teď velmi blízko u Velké Kombinace. Ty ji viděl, rozsáhlou změť kovových částí stoupající až do oblak z kouřící jámy asi půl míle na východ. Vypadá jako šílený mrakodrap, sbírka šachet a kabelů a pásů a plošin Rubeho Goldberga, všechno poháněno dětmi pochodujícími z posledních sil, a ty děti posunují pásy a tahají za veliké páky. Všechno je zahaleno narudlým dýmem stoupajícím ve smrdutých mračnech.

Zatímco golfový vozík pomalu projížděl kolem, s Tyem za volantem a Burnym nakřivo posazeným na vedlejším sedadle a s taserem v ruce, dvakrát kolem nich prošly roty divných zelených lidí. Měli znetvořené rysy, kůži šupinatou jako hadi. Měli na sobě tuniky z hrubě opracované kůže, ze které místy stále trčely chomáče srsti. Většinou měli oštěpy; několik jich drželo bič.

Dozorci, vysvětlil Burny. Starají se, aby se kola pokroku nezastavila. Rozesmál se, ale najednou začal sténat a od sténání přešel do chraptivého a zajíkavého bolestného křiku.

Dobře, pomyslel si Ty chladně. A potom v duchu dodal, přičemž poprvé použil oblíbené slovo Ebbieho Wexlera. Umři rychle, ty hajzle.

Asi dvě míle od zadního traktu Černého domu se ocitli kousek od rozlehlé dřevěné plošiny, která se rozkládala nalevo od nich. Trčelo z ní cosi jako jeřáb. Z vršku vyčníval dlouhý můstek, sahal skoro až k silnici. Visela z něho spousta na konci roztřepených lan, která se v horkém a sírovém větru třepetala. Pod plošinou na mrtvé zemi, která nikdy nepoznala slunce, ležely kousky kostí a hromádky prastarého bílého prachu. Na jedné straně se vršila hromada bot. Proč sundávali šaty a nechávali boty, to byla otázka, na kterou by Ty nedokázal odpovědět, ani kdyby neměl na hlavě čepici (sfláštní chráčky pro sfláštní chlabce), ale vybavila se mu nesouvislá myšlenka: místní zvyk. Měl pocit, že něco takového říkal občas otec, ale nebyl si jist. Nedokázal si ani pořádně vzpomenout, jak otec vypadá.

Kolem té šibenice byla spousta vran. Praly se mezi sebou a otáčely se po bzučení, které vydával projíždějící vozík. Žádná vrána nebyla nijak zvláštní, nebyla tady ta s tím jménem, na které si už Ty nemohl vzpomenout, ale věděl, proč tu jsou. Čekaly na čerstvé maso, které by ozobávaly, přesně to tady dělaly. Čekaly na čerstvé mrtvé oči, kterými se budou krmit. Nemluvě o bosých palcích zutých mrtvol.

Za hromadou vyhozených, hnijících bot vedla rozbitá cesta kamsi na sever přes dýmající kopec.

„To je Staniční cesta,“ řekl Burny. Zdálo se, že v tuto chvíli mluví spíš pro sebe než k Tylerovi, možná se blížil k deliriu. Ale taser pořád mířil Tylerovi na krk a vůbec se nezachvěl. „Tam jsem měl odvést toho zvláštního chlapce.“ Otfést tocho sfláštního chláábce. „Tam chodí ti zvláštní. Pan Munshun odešel, aby chytil jednokolejný vlak. Vlak do Konečného světa. Kdysi byly ještě dva. Patricie… a Blaine. Už jsou pryč. Zbláznily se. Spáchaly sebevraždu.“

Ty řídil vozík a zůstával zticha, ale musel dojít k závěru, že je to starý Burn-Burn, kdo se tady zbláznil (ještě víc se zbláznil, opravil se v duchu). Jednokolejné vlaky znal, jedním dokonce jel v Disneylandu v Orlandu, ale vlaky, které by se jmenovaly Blaine a Patricie? To byla hloupost.

Staniční cesta za nimi ubíhala. Vpředu se k nim blížila rezavě červená a železně šedá Velká kombinace. Ty viděl, jak se po příkře nakloněných pásech pohybují mravenci. Děti. Některé možná z jiných světů – světů, které přiléhají k tomuto –, ale hodně jich bylo z Tylerova světa. Děti, jejichž tváře se nějakou dobu objevovaly na krabicích s mlékem, ale potom zmizely navždy. Ještě chvíli samozřejmě pobývaly v srdcích svých rodičů, ale nakonec i tam na ně padal prach a měnily se z živých vzpomínek ve staré fotografie. Děti, které byly považovány za mrtvé, pohřbené někde v mělkém hrobě, zavražděné úchyláky, kteří je zneužili a pak se jich zbavili. Jenomže ony byly tady. Aspoň některé z nich. Spousta z nich. Namáhavě tahaly za páky a roztáčely kola a poháněly pásy, zatímco žlutoocí dozorci se zelenou kůží nad nimi práskali bičem.

Jak se Ty díval, jeden z těch mravenců přepadl z okraje spirálovité budovy zahalené párou. Měl pocit, že slyší slabý výkřik. Nebo to bylo úlevný vzdech?

„Nádherný den,“ řekl Burny potichu. „Užiju si ho ještě víc, až dostanu něco k jídlu. Mít něco k jídlu mě vždycky… vždycky povzbudí.“ Jeho stařecké oči zkoumaly Tylera a trochu se v koutcích přivřely záchvatem vřelosti. „Dětský zadek je nejlepší pošušňáníčko, ale ani ty nebudeš špatný, ne, vůbec nebudeš špatný. Říkal, abych tě odvedl na stanici, ale nemám jistotu, že mi dá můj podíl. Moji… provizi. Možná je poctivý… možná je pořád můj přítel… ale myslím, že si vezmu svůj podíl předem, abych měl jistotu. Většina agentů si svých deset procent rovnou srazí.“ Natáhne ruku a dloubne Tylera těsně pod opaskem do zad. Chlapec i přes džíny ucítí tvrdý, tupý okraj starcova nehtu. „Myslím, že si svých deset procent ukousnu.“ Hvízdavě, bolestně se zasmál a Ty skoro s radostí sledoval, jak se mezi starcovými popraskanými rty objevila jasně červená bublinka krve. „Ukousnu, chápeš?“ Nehet znovu dloubl do Tylera.

„Chápu,“ řekl Tyler.

„Potom budeš i tak docela dobře moct bořit,“ řekl Burny. „Akorát až budeš prdět, budeš muset pokaždé prdět tak napůl!“ Zase to hvízdavé uchechtávání. Ano, mluvil jako v posledním tažení – nebo se k tomu poslednímu tažení chystal – ale špička taseru zůstávala pořád neochvějná. „Tak jeď dál, chlapče. Ještě půl míle po Úhoří cestě. Uvidíš malou chatrč s plechovou střechou, v jedné zatáčce. Stojí napravo. Je to zvláštní místo. Je zvláštní pro mě. Zajedeš k ní.“

Ty neměl na vybranou, proto poslechl. A teď –

* * *

„Udělej, co ti říkám! Otoč se sakra k té zdi! Dej ruce nahoru a prostrč je těma smyčkama!“

Ty určitě neumí definovat slovo eufemismus, ale ví, že říkat těm kovovým kroužkům „smyčky“ je blbost. To, co visí na zadní stěně, jsou železné kruhy.

Panika se mu třepotá v mozku jako hejno ptáčků a hrozí, že mu zamlží myšlenky. Ty bojuje, aby vydržel – bojuje zachmuřeně a odhodlaně. Jestli té panice podlehne, jestli začne řvát a brečet, bude to jeho konec. Buď ho ten stařec rozkrájí na kusy a zabije, nebo ho přítel toho starce odvleče na jakési hrozné místo, kterému Burny říká Dintah. Každopádně by už Tyler nikdy neuviděl matku ani otce. Ani French Landing. Ale jestli si zachová chladnou hlavu… počká na příležitost…

Ach, je to tak těžké. Čepice, kterou má na hlavě, vlastně v této chvilce spíš pomáhá – otupuje ho, takže pomáhá udržet paniku na uzdě –, ale stejně je to těžké. Protože není první kluk, kterého sem ten stařec přivedl, stejně jako není první, který v cele za starcovým domem strávil dlouhé hodiny o samotě. V levém rohu vpředu v chatrči stojí očouzený, mastný gril, nad ním je plechový komínek. Gril je napojený na pár plynových lahví s nápisem propan la riviere po stranách. Na zdi visí chňapky, obracečky, kleště na maso, mašlovačky a vidlice. Jsou tam také nůžky a paličky na maso a nejméně čtyři porcovací nože s ostrou čepelí. Jeden nůž vypadá dlouhý skoro jako pasovací meč.

Vedle něj visí špinavá zástěra s nápisem můžete líbat kuchaře.

Vůně, která se tu ve vzduchu vznáší, připomene Tylerovi podnikový piknik, na který ho loni na Den práce vzala máma s tátou. Piknik se jmenoval Maui Aoui, protože lidé se na něm měli cítit jako na Havaji. Uprostřed parku La Follette u řeky byla veliká jáma s řeřavým uhlím a grilem, o který se staraly ženy v trávových sukních a muži v pestrých košilích se vzory ptáků a tropických rostlin. Nad řeřavou jámou v zemi se pekla celá prasata a ten odér se podobal tomu, který vládne zde v chatrči. Jenomže ten pach tady je zatuchlý… a starý… a…

A vepřovému se moc nepodobá, pomyslí si Ty. Je to –

„Mám tu stát a civět na tebe celý den, ty všiváku?“

Taser praskavě zasyčí. Tylera ze strany do krku zasáhne mravenčivá, ochromující bolest. Močový měchýř povolí a Tyler si pomočí kalhoty. Nemůže se ovládnout. Vlastně si to sotva uvědomuje. Kdesi (v nějaké vzdálené, velmi vzdálené galaxii) jakási ruka, která se třese, ale stále je strašlivě silná, mrskne Tylerem k zadní stěně a železům, které jsou přivařeny k ocelovým plátům asi metr sedmdesát nad zemí.

„Tak!“ křičí Burny a unaveně, hystericky se rozesměje. „Věděl jsem, že nakonec jednu koupíš, pro štěstí! Chytrej kluk, že jo? Takovej malej wisenheimer! Teď strč ruce do těch smyček a už nebudeme trpět žádný další hlouposti!“

Ty nastrčil ruce, aby nenarazil tváří do zdi. Oči má necelých třicet centimetrů od dřeva, takže se mu naskytl velmi dobrý výhled na staré vrstvy krve, které stěnu pokrývají. Přímo ji impregnují. Ta krev je cítit jako starý kov. Zem pod nohama je jako houba. Jako želé. Je to odporné. Možná je to iluze ve fyzikálním smyslu, ale Tyler ví, že to, co cítí, je docela reálné. Toto je mrtvolná půda. Ten stařec tu možná nepřipravuje svoje hrůzné jídlo pokaždé – možná si nemůže dopřát ten luxus – ale má to tady rád. Jak řekl, je to tu pro něj zvláštní.

Jestli ho nechám, aby mi nasadil ty kruhy na obě ruce, pomyslí si Ty, budu to mít spočítané. Začne mě řezat. A jakmile začne, možná se nedokáže zastavit – ani kvůli tomu panu Munchingovi, kvůli nikomu. Takže se připrav.

Poslední slova se vůbec nepodobají jeho vlastním myšlenkám. Spíš jako by v duchu slyšel matku. Matku nebo někoho, kdo se jí podobá. Ty se zklidní. Hejno panických ptáčků najednou zmizelo a Tyler má jasnou hlavu, jak to jen čepice dovolí. Ví, co musí udělat. Nebo o co se musí pokusit.

Cítí, jak mu špička taseru klouže mezi nohy, a vzpomene si na toho hada, který se plazil přes zarostlou cestu a tlamu měl plnou špičatých zubů. „Prostrč ruce těmi smyčkami, okamžitě, nebo ti usmažím kulky jako ústřice.“ Ušice, tak to zní.

„Tak jo,“ řekne Tyler. Mluví vysokým, kňučivým hlasem. Doufá, že vypadá k smrti vyděšený. Bůh je mu svědkem, že mu to velkou práci nedá. „Tak jo, tak jo, jenom mi neubližujte, už to dělám, vidíte? Vidíte?“

Prostrčí ruce smyčkami. Jsou velké a volné.

„Výš!“ Vrčení se mu sice ozve u ucha, ale aspoň že taser už necítí mezi nohama. „Natáhni se, kam až můžeš!“

Ty poslechne. Kruhy sklouznou až na místo těsně nad zápěstím. Jeho ruce jsou v tom šeru jako ryby. Za sebou uslyší tiché cinkání, takže Burny se znovu hrabe v pytli. Ty pochopí. Čepice mu možná trochu míchá myšlenkami, ale tohle je příliš jasné. Ten starý parchant tam má želízka. Želízka, která mnohokrát použil. Připoutá Tylerova zápěstí nad kruhy a Ty tam zůstane stát – nebo viset, jestli omdlí –, dokud ho ten starý netvor nerozčtvrtí.

„Teď poslouchej,“ říká Burny. Mluví trochu udýchaně, ale zároveň je zase plný života. Vyhlídka na jídlo ho osvěžila, vrátila mu trochu vitality. „Jednou rukou na tebe mířím taserem. Druhou rukou ti nasadím na levé zápěstí želízko. Jestli se hneš… jestli sebou jenom škubneš, chlapče… napálím to do tebe. Rozumíš?“

Ty přikývne zakrvácené zdi. „Nebudu se hýbat,“ zablekotá. „Čestně, nebudu.“

„Nejdřív jednu ruku, potom druhou. Tak to dělám.“ V jeho hlase zní uspokojení odborníka. Taser se tiskne Tylerovi mezi lopatky tak tvrdě, až to bolí. Stařec mručí námahou a nakloní se Tylerovi přes levé rameno. Ty ucítí pot a krev a starobu. Je to jako v Jeníčkovi a Mařence, pomyslí si, jenomže tady není pec, do které by svého mučitele strčil.

Víš, co máš dělat, řekne mu Judy chladně. Možná ti nedá šanci, a když ti ji nedá, tak nedá. Ale jestli ti ji dá…

Na levé zápěstí mu vklouzne želízko. Burny potichu a odporně mručí Tylerovi do ucha. Stařec se natáhne… taser se posune… ale ne dost daleko. Ty nehybně drží, zatímco mu Burny zacvakává želízko na ruce a utahuje ho. Teď má Tyler levou ruku připevněnou ke stěně chatrče. Z levého zápěstí mu visí na ocelovém řetízku druhé želízko, které mu Burny chce nasadit na pravé zápěstí.

Stařec, který namáhavě funí, se přesune vpravo. Hmatá před Tylerem po visícím želízku. Taser znovu dloube Tylera do zad. Jestli stařec to želízko chytí, Tylerův osud bude nejspíš zpečetěn (a také spečen). A starci se to skoro daří. Ale želízko mu vyklouzne, a místo aby počkal, až mu zase vklouzne zpátky do ruky, Burny se nakloní víc dopředu. Kostnatá tvář se opře Tyovi o pravé rameno.

A když se nakloní, aby chytil visící želízko, Tyler ucítí, že dotek taseru nejprve zeslábne a pak zmizí.

Teď! vykřikne Judy Tylerovi v hlavě. Nebo je to snad Sofie. Nebo jsou to možná obě zároveň. Teď, Tylere! To je tvoje šance, další už nebude!

Ty strhne pravou paži dolů a osvobodí ji z okovu. Nebylo by k ničemu, kdyby se pokoušel Burnyho odstrčit – ten starý netvor je těžší nejméně o třicet kilo – a Tyler to nezkusí. Místo toho se odtáhne vlevo a přitom maximálně natáhne rameno a levé zápěstí, které je uvězněné v želízku.

„Co –“ začne Burny, ale to už Tylerova šátrající ruka má, co hledá: volný, visící pytlík se starcovými varlaty. Zmáčkne ze všech sil, co jich v těle má. Cítí, jak se netvorova varlata přimáčknou k sobě; cítí, jak jedno z nich praská a zplošťuje se. Ty zakřičí, je to křik zoufalství a hrůzy a divokého triumfu zároveň.

Burny, který je dokonale zaskočen, zavyje. Pokusí se odtáhnout, ale Tyler ho drží jako harpyje a jeho ruka – tak malá, tak neúčinná (to by si mohl někdo myslet) při jakékoli vážné obraně – se proměnila v pařát. Jestli byla někdy vhodná chvíle pro taser, tak právě nastala… ale Burnyho ruka se kupodivu prudce rozevře. Taser leží na prastaré zemi nasáklé krví.

„Pusť mě! To BOLÍ! To booo –“

Než stačí domluvit, Tyler trhne tím houbovitým a zploštělým váčkem ve starých bavlněných kalhotách vpřed; trhne jím vší silou, kterou mu propůjčuje panika, a cosi uvnitř praskne. Burnyho slova přejdou v nesouvislý jekot. Je to větší bolest, než jakou si uměl kdy představit… rozhodně ne v souvislosti se svou osobou.

Ale to nestačí. Judyin hlas říká, že to nestačí, ale Tyler by to možná beztak věděl. Zranil toho starce – Ebbie Wexler by nepochybně řekl, že mu „kurva trhnul“ – ale to nestačí.

Povolí sevření a otočí se vlevo, otočí se na ruce v želízku jako na čepu. Uvidí, že stařec se před ním ve stínu potácí. Za ním stojí golfový vozík s otevřenými dveřmi, rýsuje se proti nebi plném mraků a pálícího kouře. Netvorovy oči jsou užasle vytřeštěné a přetékají slzami. Zírají na kloučka, který mu tohle provedl.

Brzy se mu vrátí rozum. Až se to stane, Burny nejspíš popadne některý nůž ze stěny – nebo možná vidlici na maso – a ubodá svého připoutaného vězně k smrti a bude při tom křičet kletby a přísahy a bude mu nadávat do opičáků, hajzlů a zasraných pitomců. Všechny myšlenky na Tylerův velký talent zmizí. Všechny obavy z toho, co by se Burnymu mohlo stát, jestli pan Munshun – a abbalah – bude oloupen o svou kořist, také zmizí. Ve skutečnosti je Burny jenom psychotické zvíře a v příštím okamžiku se projeví jeho podstata a vrhne se na zajatého kluka bez zábran.

Tyler Marshall, syn Freda a skvělé Judy, tuto šanci Burnymu nedá. V posledním úseku cesty si pořád opakoval, co ten stařec řekl o panu Munshunovi – ublížil mi, tahal mě za střeva – a doufal, že jemu se také naskytne příležitost k něčemu podobnému. Teď je to tady. Tyler, s levou paží krutě vytaženou a připoutanou želízkem, vystřelí pravou rukou vpřed. Do díry v Burnyho košili. Do díry, kterou Henry udělal svým vystřelovacím nožem. Najednou Tyler popadne jakési mokré provazce. Popadne to a vytrhne smyčky střev Charlese Burnsidea dírou v košili ven.

Burny zvrátí hlavu ke stropu. Čelist mu křečovitě cvaká, žíly na vrásčitém krku vyvstávají a z krku se ozývá mohutné, bolestné hýkání. Snaží se odtáhnout, což je možná to nejhorší, co se dá dělat, když ho má takto někdo v hrsti. Modrošedá smyčka střev, tlustá jako klobása a možná stále v plné práci při trávení posledního jídla z kantýny v Maxtonu, vyjede ven se slyšitelným lupnutím, jako když se otvírá šampaňské.

Poslední slova Charlese „Kámoše“ Burnsidea znějí: „PUSŤ, TY MALÝ PRASEEE!“

Tyler nepustí. Místo toho zuřivě škube za smyčkou střeva sem a tam jako teriér s krysou v zubech. Z díry v Burnyho břiše vytryskne krev a nažloutlá tekutina. „Umři!“ slyší Tyler vlastní řev. „Umři, ty starý hnuse, TAK DĚLEJ A UMŘI!“

Burny potácivě couvne o krok. Ústa má dokořán a na zem vypadne kus horní protézy. Zahledí se dolů na dvě smyčky vlastních střev, které se táhnou z červenočerné díry v košili až k pravé ruce toho strašného kluka. A uvidí něco ještě hroznějšího: toho kluka obklopuje jakási bílá zář. Dává mu víc síly, než kolik by jí měl mít. Dává mu sílu vytáhnout Burnymu střeva zaživa přímo z těla a to bolí, to bolí, to booooo –

„Umři!“ ječí kluk, až mu přeskakuje hlas. „Ach prosím tě, COPAK NIKDY NEUMŘEŠ?“

A nakonec – konečně, konečně – Burny padne na kolena. Jeho kalící se zrak ulpí na taseru, hrábne po něm jednou roztřesenou rukou. Než na něj dosáhne, z Burnyho očí vyprchá světlo vědomí. Nevydržel ani setinu bolesti, kterou sám kdysi způsobil, ale víc jeho prastaré tělo nesnese. Z hloubi hrdla chraptivě zakrákorá a pak se převrátí dozadu, a při tom se mu z břicha vytáhne další kus střev. Už o tom neví, neví o ničem.

Carl Bierstone, známý také jako Charles Burnside, známý také jako „Kámoš“ Burnside, je mrtev.

Víc než půl minuty se nic nehýbá. Tyler Marshall je naživu, ale nejdřív jenom visí na své upoutané levé paži a pravou stále svírá smyčku Burnyho střev. Svírá ho ve smrtelném sevření. Nakonec se mu do tváře vrátí náznak vědomí. Postaví se na nohy a namáhavě se narovná a uleví tak skoro nesnesitelnému tahu v levém ramenním kloubu. Najednou si uvědomí, že pravou paži má pocákanou krví až k podpaždí a že má v hrsti vnitřnosti mrtvého muže. Pustí je a vrhne se ke dveřím, protože zapomněl, že je pořád připoutaný ke stěně, a když ho to strhne zpět, rameno znovu prudce zabolí.

Vedl sis dobře, zašeptá hlas Judy-Sofie. Ale musíš se odtud dostat, a rychle.

Po špinavém, bledém obličeji se mu znovu začnou koulet slzy a Ty začne z plných plic křičet.

„Pomoc! Pomozte mi někdo! Jsem v chatrči! JSEM V CHATRČI!“

Venku před barem Sand zůstává Doktor stát s nastartovanou motorkou mezi nohama, ale Frňák motor svého stroje zhasl a patou ve vysoké botě sklopí stojan a přejde k Jackovi, Daleovi a Fredovi. Jack se zmocnil zabaleného předmětu, který jim přinesl Tylerův otec. Fred se zatím chytil Jackovy košile. Dale se pokouší toho muže zadržet, ale pokud se týká Freda Marshalla, na světě jsou teď jenom dva lidé: on a Jack Sawyer Hollywood.

„Byl to on, že? Byl to Ty. To byl můj chlapec, slyšel jsem ho!“

„Ano,“ říká Jack. „Určitě to byl on a určitě jste ho slyšel.“ Poněkud zbledl, jak si Frňák všímá, ale jinak je klidný. Naprosto se nestará o to, že mu otec pohřešovaného chlapce vytrhl košili z kalhot. Ne, Jack soustředí veškerou pozornost za balíček.

„Co se to tu proboha děje?“ postěžuje si Dale. Podívá se na Frňáka. „Vy to víte?“

„Ten kluk je v nějaké chatrči,“ řekne Frňák. „Mám pravdu?“

„Ano,“ odpoví Jack. Fred najednou pustí Jackovu košili a se vzlykáním se odpotácí. Jack si ho nevšímá, ani se nepokusí zastrčit si pomačkanou košili na místo. Stále se dívá na balíček. Napůl očekává známky vystříhané z obalů od cukru, ale ne, je to obyčejná stará dobrá pošta. Neví, co je uvnitř, ale je označená Doporučeně a je pro pana Tylera Marshalla, ulička Robina Hooda 16, French Landing. Zpáteční adresa je vyznačena červeným razítkem: Pan George Rathbun, KDCU, Peninsula Drive 4, French Landing. Dole je velkými černými písmeny napsáno:

DOKONCE I SLEPEJ VIDÍ, ŽE

ŽLEBY MILUJOU PIVOVARSKEJ NÁŘEZ!

„Henry, ty se nikdy nevzdáš, viď?“ zamumlá Jack. V očích ho pálí slzy. Znovu si vzpomene, že přišel o přítele, který ho tu nechal bezmocného a ztraceného a hloupého a rozbolavělého.

„Co je se strýčkem Henrym?“ zeptá se Dale. „Jacku, strýc Henry je mrtvý.“

Jack už si tím však není tolik jist.

„Jedem,“ řekne Frňák. „Musíme toho kluka najít. Je naživu, ale není v bezpečí. To je jasný jako facka. Takže jedem pro něho. Zbytek můžeme vyluštit potom.“

Ale Jack – který slyšel nejen Tylerův výkřik, ale také na okamžik viděl Tylerovýma očima – toho tolik luštit nemusí. Luštění se vlastně zužuje jenom na jednu věc. Nevšímá si Frňáka ani Dalea a jde rovnou k Tylerovu plačícímu otci.

„Frede.“

Fred dál vzlyká.

„Frede, jestli chcete ještě někdy vidět svého syna, musíte se okamžitě ovládnout a poslouchat mě.“

Fred zvedne hlavu, ze zarudlých očí mu tečou slzy. Ta směšná malá čepice mu pořád sedí na hlavě.

„Co je uvnitř, Frede?“

„Musí to být cena z té soutěže, kterou George Rathbun vyhlašuje každé léto – Pivovarnický nářez. Ale nevím, jak by Tyler vůbec mohl něco vyhrát. Před pár týdny hrozně prožíval, že se zapomněl přihlásit. Dokonce se ptal, jestli jsem se do soutěže nepřihlásil místo něho, a já jsem trochu… no, utrhl jsem se na něho.“ Fredovi při té vzpomínce začnou téct slzy po zarostlých tvářích. „To bylo někdy v době, kdy Judy začínala… být divná… dělal jsem si o ni starosti a já jsem na něho prostě… vyjel. Víte?“ Fredovi se ztěžka zvedá hrudník. Klokotavě škytne a ohryzek mu poskakuje. Otře si oči rukávem. „A Tyler… řekl jenom, to je dobrý, tati. Vůbec se na mě nezlobil, netrucoval, nic. Protože byl prostě takový. Je takový.“

„Jak jste věděl, že mi to máte přinést?“

„Zavolal nějaký váš přítel,“ říká Fred. „Řekl mi, že pošťák cosi přinesl a že vám to mám přinést sem, okamžitě. Než odjedete. A mluvil o vás jako –“

„Jako o Putujícím Jackovi.“

Fred Marshall se na něj zvědavě podívá. „Správně.“

„No dobře.“ Jack mluví mírně, skoro nepřítomně. „Tak jedeme pro vašeho chlapce.“

„Hned přijdu. Mám v dodávce loveckou kulovnici –“

„A tam taky zůstane. Jeďte domů. Připravte dům pro něho. Připravte dům pro manželku. A nechte nás, abychom udělali, co musíme.“ Jack se podívá nejdřív na Dalea, potom na Frňáka. „Tak jdeme,“ řekne. „Vyrazíme.“

O pět minut později už auto velitele místní policie uhání na západ po silnici číslo 35. Přímo před ním, jako čestná stráž, jedou bok po boku Frňák a Doktor, a slunce se odráží od chromu na jejich motorkách. Po obou stranách se k silnici tisknou stromy v plné letní kráse.

Jack cítí, že mu v hlavě začíná tepat bzučení, které je známkou Černého domu. Zjistil, že může ten hluk odstínit, když musí, může zabránit tomu, aby se šířil a překrýval mu myšlenkový proces jako rušička, ale přesto je za to zatraceně nepříjemné. Dale mu předal jeden Ruger ráže .357, který patří do služební výzbroje policie; má ho zastrčený za opaskem džínů. Překvapilo ho, jak příjemné bylo potěžkávat ho v ruce, skoro jako by se vracel domů. Pistole možná nejsou k velkému užitku ve světě za Černým domem, ale nejdřív se tam musejí dostat, ne? A podle toho, co říkal Frňák a Doktor, přístup k domu není docela bez stráží.

„Dale, máš kapesní nůž?“

„V přihrádce na rukavice,“ řekne Dale. Podívá se na dlouhý balíček, který drží Jack na klíně. „Předpokládám, že to chceš rozbalit.“

„Předpokládáš správně.“

„Můžeš mi zatím vysvětlit pár věcí? Až se dostaneme do Černého domu, ať už se nám to podaří nebo ne, můžeme čekat, že na nás z nějakých tajných dveří vyskočí Charles Burnside se sekerou v ruce a začne –“

„Charles Burnside navěky doskákal,“ říká Jack. „Je mrtvý. Zabil ho Ty Marshall. To nás tak zasáhlo před barem Sand.“

Velitelovo auto se stočí tak nečekaně – až k levé krajnici – že se Frňák ohlédne, protože ho polekalo, co vidí ve zpětném zrcátku. Jack na něj krátce, prudce mávne – Jeďte dál, s námi si nedělejte starosti – a Frňák se znovu zahledí vpřed.

„Cože?“ vyjekne Dale.

„Ten starý parchant už byl zraněný, ale mám pocit, že Tyler stejně udělal sakra statečnou věc. Statečnou a zároveň chytrou.“ Jack si myslí, že Henry Burnsidea načal a Tyler ho dorazil. George Rathbun by je nepochybně nazval dokonale sehranou dvojkou.

„Jak –“

„Vykuchal ho. Holýma rukama. Rukou. Vím dost jistě, že tu druhou má k něčemu přivázanou.“

Dale chvilku mlčí a pozoruje, jak se motorkáři před ním naklánějí do zatáčky a vlasy jim přitom vlají zpod symbolických pokrývek hlavy, které mají učinit zadost wisconsinským dopravním předpisům. Jack zatím rozřezává hnědý balicí papír a vytahuje z něj dlouhou bílou kartonovou krabici. Uvnitř se cosi kutálí sem a tam.

„Ty mi říkáš, že desetiletý kluk vykuchal sériového vraha. Sériového kanibala. Nějak to víš.“

„Ano.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

„Soudě podle jeho otce tě chápu. Fred je…“ Máčka, vytane mu na mysli, ale to by nebylo fér ani pravda. „Fred má měkké srdce,“ řekne Jack. „Ale Judy…“

„Ta má kuráž,“ říká Dale. „To teda má, jak jsem slyšel.“

Jack se na přítele neradostně zašklebí. Uzavřel bzučení do malého koutku v hlavě, ale i ten malý kousek ječí jako požární poplach. Už jsou skoro tam. „To rozhodně má,“ říká Daleovi. „A ten kluk taky. Je… statečný.“ Jack skoro řekl Je to princ.

„A je naživu.“

„Ano.“

„Přivázaný v nějaké chatrči.“

„Správně.“

„Za Burnsideovým domem.“

„Mhm.“

„Jestli mám správnou představu, tak je tím pádem někde v lese mezi Schubertovou a Galem.“

Jack se usměje, ale neřekne nic.

„Tak dobře,“ řekne Dale ztěžka. „Co jsem nepochopil?“

„Na tom nezáleží. Což je dobře, protože se to nedá vysvětlit.“ Jack jenom doufá, že Daleova mysl je dobře přišroubovaná, protože v příští hodince dostane pořádně zabrat.

Nehtem rozřízne lepicí pásku, která drží krabici zavřenou. Otevře krabici. Pod víkem je bublinkový obal. Jack ho vytáhne, hodí ho pod nohy a podívá se na cenu, kterou Tyler Marshall získal v Pivovarském nářezu – cenu, kterou vyhrál, i když se soutěže vůbec nezúčastnil.

Jack užasle povzdychne. Zůstalo v něm dost kluka, aby mu nebyl lhostejný předmět, který vidí, i když tu hru nikdy nehrál, jakmile odrostl Malé lize. Protože tohle je nádherná pálka, že? Je to předmět, který oslovuje naši primitivní víru v čistotu boje a sílu našeho týmu. Domácího týmu. Práva a bílé. Bernard Malamud to jistě znal; Jack mnohokrát četl Přirozený talent a vždy doufal, že to skončí jinak (a když mu film nabídl jiný konec, vůbec se mu nelíbil), a vždycky se mu líbilo, že Roy Hobbs pojmenoval svou palici Zázračný kluk. A vůbec si nevšímal kritiků s těmi jejich nabubřelými řečmi o artušovské legendě a falických symbolech; někdy je doutník pouze pokouřeníčko a někdy je palice prostě palice. Pořádný klacek. Věc, kterou se dají odpalovat homeruny.

„Panenko skákavá,“ podiví se Dale, který se také podíval. A vypadá mladší. Jako chlapec. Oči má vykulené. Takže Jack není sám, jak se zdá. „Čí je to pálka?“

Jack ji opatrně vytáhne z krabice. Na rukojeti je černým fixem napsán vzkaz:

Tyleru Marshallovi Bouchej dál!

Tvůj Kámoš Richie Sexsoy

„Richieho Sexsona,“ říká Jack. „Kdo je Richie Sexson?“

„Skvělý pálkař u Pivovarníků,“ odpoví Dale.

„Je tak dobrý jako Roy Hobbs?“

„Roy –“ Pak se Dale zasměje. „Ach, v tom filmu! Robert Redford, že? Ne, to si nemyslím – hele, co to děláš?“

S pálkou stále v ruce (vlastně jejím koncem skoro praští Dalea zprava do tváře) se Jack natáhne a zmáčkne klakson. „Zastav,“ řekne. „Tady to je. Ti blbouni tu byli včera a klidně to minou.“

Dale zajede na krajnici, trhavě zastaví a zatáhne brzdu. Když se podívá na Jacka, je nápadně bledý. „Pane jo, Jacku – není mi moc dobře. Možná mi nesedla snídaně. Kristepane, doufám, že nezačnu blít.“

„To bzučení, které slyšíš v hlavě, to je od té snídaně?“ vyzvídá Jack.

Dale vytřeští oči. „Jak víš –“

„Protože já to taky slyším. A cítím to v žaludku. To není snídaní. To je tím Černým domem.“ Jack natáhne ruku s medvědí lahvičkou. „Tak do toho. Namaž se tím trochu kolem nosu. A trochu i přímo v nose. Uleví se ti.“ Vyzařuje z něj naprostá jistota. Protože tady nejde o tajné zbraně nebo tajné zaříkání; a rozhodně nejde o med. Jde o víru. Opustili říši racionálních věcí a vstoupili do říše rozkladu. Jack to s jistotou pozná, jakmile otevře dveře auta.

Vpředu na silnici se motorkáři otáčejí a jedou zpátky. Frňák s netrpělivým výrazem vrtí hlavou: Ne, ne, tady ne.

Dale se připojí k Jackovi, který stojí před autem. V obličeji je pořád bledý, ale kůže kolem nosu se mu leskne medem a vypadá, že je poměrně jistý v kolenou. „Díky, Jacku. To je mnohem lepší. Nevím, jak může med kolem nosu ovlivňovat uši, ale to bzučení je taky lepší. Je to už jenom takové tiché bručení.“

„Tady jste špatně!“ huláká Frňák, jakmile zastaví s harleyem před hlídkovým vozem.

„Ne,“ řekne Jack klidně a hledí do neporušeného lesa. Slunce na zeleném listí kontrastuje s bláznivými černými skvrnami stínů. Všechno se neklidně chvěje a mate perspektivu. „Je to tady. Skrýš pana Munshuna a bandy Černého domu, jak Vévoda nikdy neřekl.“

Teď se k tomu rachotu přidá i Doktorova motorka, která zastavuje vedle Frňáka. „Frňák má pravdu! Byli jsme tu přece včera, ty blbče! Nemyslíš, že víme, o čem mluvíme?“

„Na obou stranách jsou jenom kousky lesa,“ bručí Dale. Ukazuje přes cestu, kde asi padesát metrů na jihovýchod od nich probleskuje žlutá policejní páska. „To je cesta k Edovu občerstvení, tamhle. Místo, které hledáme, je nejspíš za ním –“

I když víš, že je to tady, pomyslí si Jack. Opravdový div. Proč jinak ses pomazal medem jako medvídek Pú o svátcích?

Zahledí se na Frňáka a Doktora, kteří také vypadají velmi nedobře. Jack už se chystá na ně promluvit… ale na horním okraji jeho zorného pole se cosi zatřepotá. Odolá přirozenému nutkání podívat se nahoru a definovat zdroj toho pohybu. Cosi – nejspíš kus starého Putujícího Jacka – si pomyslí, že to by byl moc špatný nápad. Cosi je už pozoruje. A bude lepší, když to nebude vědět, že si toho všimli.

Odloží pálku Richie Sexsona, opře ji o bok vozu, kterému stále běží motor. Vezme med od Dalea a podá ho Frňákovi. „Tak do toho,“ řekne, „namaž se.“

„To nemá smysl, ty blbče zatracená!“ křičí Frňák rozhořčeně. „Tady… to… není!“

„Teče ti krev z nosu,“ řekne Jack mírně. „Jenom trošku. Tobě taky, Doktore.“

Doktor si přejede prstem pod nosem a polekaně se podívá na červenou šmouhu. Začne: „Ale já vím, že to tady –“

Znovu to zatřepotání na okraji Jackova zorného pole. Nevšímá si ho a ukáže přímo před sebe. Frňák, Doktor a Dale se tam podívají a Dale to uvidí jako první. „To jsem blázen,“ řekne potichu. „Nápis ZÁKAZ VJEZDU. Byl tam už předtím?“

„Jo,“ řekne Jack. „Byl tam nejmíň třicet let, řekl bych.“

„Doprdele,“ uleví si Frňák a začne se mazat medem kolem nosu. Pořádné porce si nacpe přímo do nosu; v zrzavém vikingském plnovousu se mu lesknou husté kapky. „My bysme jeli klidně dál, Doktore. Zase až do městečka. Sakra, možná až do Rapid City v Jižní Dakotě.“ Podá med Doktorovi a zašklebí se na Jacka. „Sorry, kámo. Měli jsme to tušit. Bez diskuse.“

„Kde je ta cesta?“ zeptá se Dale a pak dodá: „Aha. Tamhle. Já bych přísahal –“

„Že tam nic nebylo, já vím,“ dokončí Jack. Usmívá se. Dívá se na přátele. Na Sawyerovu bandu. Určitě se nedívá na černé hadry, které se neklidně třepotají na okraji zorného pole, ani se nedívá k pasu, odkud pomalu vytahuje Ruger ráže .357. V tomto vždycky patřil mezi nejlepší. Při střelbě z volné ruky několikrát vyhrál jenom čestný odznak, ale když došlo na soutěž v rychlopalbě, byl docela dobrý. Obvykle skončil mezi prvními pěti. Jack netuší, jestli si tu obratnost zachoval, ale myslí si, že to za okamžik zjistí.

Usmívá se na ně, pozoruje, jak si Doktor maže nos medem, a konverzačním tónem pronese: „Cosi nás pozoruje. Nedívejte se nahoru. Zkusím to zastřelit.“

„Co to je?“ usměje se na něj Dale. Nedívá se nahoru, jenom se podívá zpříma. Teď vidí docela jasně stinnou stezku, která určitě vede k Burnsideovu domu. Nebyla tam, na to by byl přísahal, ale teď tam je.

„Je to takový otrapa,“ řekne Jack a najednou vyškubne ruger, popadne ho oběma rukama a zamíří. Pálí skoro ještě dřív, než ho pořádně uvidí, a dokonale zaskočí velkou tmavou vránu, přikrčenou na převislé větvi dubu. Hlasitě, polekaně zakrákorá – „KRÁÁÁÁK!“ – a pak je na svém bidýlku rozstřílená na kusy. K bledě modrému letnímu nebi vystříkne krev. Dolů se snáší peří, tmavé jako půlnoční stíny. A pak tělo. Dopadne na krajnici před stezkou, jen to těžce zaduní. Jedno tmavé skelné oko zůstane hledět na Jacka Sawyera strnulé překvapením.

„Vypálil jsi pětkrát, nebo šestkrát?“ zeptá se Frňák hluboce uctivě. „Bylo to tak rychle, že jsem nestačil počítat.“

„Vystřílel jsem všechny,“ řekne Jack. Se střelbou zřejmě na tom ještě není tak zle.

„Je to nějaká velká hnusná vrána,“ poznamená Doktor.

„Není to jen tak nějaká vrána,“ řekne mu Jack. „To je Gorg.“ Přejde k rozstřílenému tělu, které leží na štěrku. „Jak se vede, kámo? Jak se máš?“ Plivne na Gorga, pořádně a z hloubi krku. „To máš za to, že odvádíš děti,“ řekne. Potom odkopne mrtvou vránu do křoví. Odletí mírným obloukem, křídla obalí tělo jako rubáš. „A to je za to, že jsi oblboval Irminu matku.“

Ostatní tři na něho hledí s výrazem ohromení a úcty. Skoro ustrašeně. Z takového pohledu padá na Jacka únava, i když se s ním musí nejspíš smířit. Vzpomíná si, že stejně se na něj díval jeho dávný přítel Richard Sloat, jakmile si Richard uvědomil, že to, čemu říká „příhody z ostrova Seabrook“ se neomezují pouze na ostrov Seabrook.

„Tak jdeme,“ řekne Jack. „Všichni do auta. Ať to máme za sebou.“ Ano, a musejí si počínat rychle, protože jistý jednooký pán bude brzy také hledat Tylera. Pan Munshun. Oko Krále, pomyslí si Jack. Oko abbalahu. To Judy myslela – pana Munshuna. I když kdoví kdo nebo co to vlastně je.

„Nelíbí se mi, že máme nechat motorky takhle u silnice, kámo,“ ozve se Frňák. „Každej, kdo pojede kolem, by mohl –“

„Nikdo je neuvidí,“ řekne mu Jack. „Co jsme tu zastavili, projela kolem tři nebo čtyři auta, a nikdo se po nás ani neohlédl. A vy víte, proč.“

„Už jsme začali přecházet, že?“ zeptá se Doktor. „Tady jsme na okraji. Na hranici.“

„Opopanax,“ řekne Jack. To slovo z něho prostě vyletí.

„Co?“

Jack zvedne Tylerovu pálku od Richieho Sexsona a položí ji na sedadlo spolujezdce v hlídkovém voze. „Znamená to, že jedem,“ řekne. „Ať to máme za sebou.“

A tak se Sawyerova banda vydá na poslední cestu – po lesní, jedovaté cestě, která vede k Černému domu. Silné odpolední slunce rychle slábne až do kalného světa listopadového večera. Mezi stromy těsně namačkanými k cestě se proplétají, plazí a někdy poletují tmavé stíny. Jack si však říká, že na nich moc nezáleží; jsou to jenom fantomy.

„Nabiješ si zase ten svůj ruger?“ zeptá se Frňák, který sedí vzadu.

„Ne,“ řekne Jack a podívá se na ruger celkem bez zájmu. „Myslím, že už svoje udělal.“

„Na co bychom se měli připravit?“ zeptá se Dale přiškrceně.

„Na všechno,“ odpoví Jack. Počastuje Dalea Gilbertsona neveselým úsměvem. Před nimi je dům, který nedrží tvar, ale hrůzně víří a vlní se. Někdy nevypadá o nic větší než skromný farmářský domek; stačí mrknutí, a vypadá jako zubatý monolit, který zastiňuje celé nebe; další mrknutí, a vypadá jako nízká, pohyblivá stavba, která se táhne do lesa celé míle. Vychází z ní tiché bzučení, které zní jako hlasy.

„Připravte se úplně na všechno.“

28

Ale nejdřív se neděje nic.

Všichni čtyři vystoupí a zůstanou stát před Daleovým vozem a pro okolní svět vypadají jako muži pózující pro skupinovou fotografii, která se na konec objeví na zdi něčí pracovny. Jenomže fotograf by musel být na verandě Černého domu – protože tam se dívají – a veranda je prázdná, až na druhý nápis zákaz vstupu, který se opírá o oprýskaný sloupek zábradlí. Někdo na něho fixem nebo voskovkou namaloval lebku. Burny? Nějaký neohrožený mladík, který se dostal až k domu při lovu bobříka odvahy? Dale sice dělal podobné blázniviny, když mu bylo sedmnáct, nejednou riskoval život se sprejem v ruce, ale tohle mu připadá málo pravděpodobné.

Vzduch je dusný a nehybný jako před bouřkou. Také to tu páchne, ale zdá se, že med to nejhorší odfiltruje. V lese cosi vydává dušené zvuky, které Dale v životě neslyšel. Grúúú-úúú.

„Co to je?“ zeptá se Jacka.

„Nevím,“ zní odpověď.

Doktor řekne: „Kdysi jsem slyšel aligátory. Takové zvuky vydávají, když je doba páření.“

„Nejsme v Everglades,“ namítne Dale.

Doktor se na něj nuceně usměje. „Nejsme už ani ve Wisconsinu, vrtáku. Ale možná sis toho nevšiml.“

Dale si všiml spousty věcí. Například že dům nedrží tvar – chvílemi vypadá obrovský, jako by se překrývala celá spousta domů. Jako by se pod jedinou prapodivnou střechou skrývalo celé město velké jako Londýn. A pak ty stromy. Rostou tu staré duby a borovice, břízy jako hubení duchové, červené javory – všechny druhy sem patří – ale vidí také pokroucené rostliny se spoustou kořenů, které vypadají jako zmutované banyány. A opravdu se pohybují? Kristepane, Dale jen doufá, že ne. Ale ať už se pohybují nebo ne, rozhodě šeptají. Dale to ví skoro určitě. Slyší, jak mu jejich slova kloužou bzučící hlavou, a nejsou to žádná povzbudivá slova, to zdaleka ne.

Zabijem tě… sežerem tě… nenávidíme tě…

„Kde je ten pes?“ zeptá se Frňák. Drží v jedné ruce pistoli devítku. „Pojď sem, pejsku! Mám pro tebe dobrůtku! Honem si pro ni pojď!“

Z lesa se však ozve to hrdelní vrčení, tentokrát blíž: GRÚÚÚ! A stromy zašeptají. Dale se podívá na dům a hlavou se mu převalí závrať jako vlna teplé mastnoty. Má vzdálený pocit, že ho Jack chytá za loket, aby neupadl. Trochu to pomůže, ale ne dost; velitel policie French Landing se otočí vlevo a zvrací.

„Dobře,“ říká Jack. „Dostaň to ven. Zbav se toho. A co ty, Doktore? Frňáku?“

Hromská dvojka mu řekne, že jsou v pohodě. Prozatím je to pravda, ale Frňák neví, jak dlouho ta rovnováha vydrží. V žaludku mu kručí, potichu a pomalu. No a kdybych tu nadílku vyklopil? pomyslí si. Jack tvrdí, že Burnside je mrtvej, takže by mu to nevadilo.

Jack je vede vzhůru po schodech na verandu, cestou se zastaví a skopne zrezivělý nápis zákaz vstupu s kresbou smrťáka do plevele, který se nad cedulí okamžitě zavře jako chtivá ruka. Dale si vzpomene, jak Jack plivl na vránu. Jeho přítel mu teď připadá jinačí, mladší a silnější. „Ale my sem vstoupíme,“ řekne Jack. „My sem vneseme naše zadky.“

Ale zpočátku se zdá, že se jim to nepodaří. Přední dveře Černého domu nejsou jen zamčené. Mezi dveřmi a zárubní není vůbec žádná škvíra. Vlastně se zdá, že když jsou dveře zavřeny, vypadají jako namalované, jako zrakový klam.

V lese za nimi cosi zakřičí. Dale nadskočí. Křik stoupá do mučivě pronikavého jekotu a zlomí se do šíleného smíchu a najednou ztichne.

„Domorodci jsou neklidní, sakra,“ komentuje to Doktor.

„Co takhle zkusit okno?“ navrhne Frňák.

„Ne. Půjdeme hlavním vchodem.“

Jack už za řeči zvedá pálku Richieho Sexsona. Teď ji však spustí, vypadá zmateně. Zezadu se totiž ozve bručení, které rychle sílí. A denní světlo, beztak chabé v tomto divném lese, slábne ještě víc.

„Co teď?“ zeptá se Frňák a obrátí se k cestě a zaparkovanému vozu. Drží devítku vedle pravého ucha. „Co sakra –“ Ale pak zmlkne. Ruka s pistolí mimoděk vyrazí vpřed. Frňákova ústa zůstanou dokořán.

„Kristepane,“ vydechne Doktor.

A Dale vydechne ještě tišeji: „To je tvoje práce, Jacku? Jestli ano, tak jsi opravdu tajil netušený talent.“

Světlo potemnělo, protože mýtina před Černým domem je nyní zakrytá baldachýnem z včel. A od cesty sem proudí další, jako hnědozlatý ohon komety. Vydávají ospalé, dobrácké bzučení, které docela pohltí drsné poplašné drnčení domu. Chraptění aligátora v lese umlkne a mihotavé obrysy mezi stromy zmizí.

Jack má najednou plnou hlavu myšlenek a obrazů, které se týkají matky: Lily tančí, Lily před velkou scénou přechází za jednou z kamer a mezi zuby svírá cigaretu, Lily sedí u okna v obývacím pokoji a dívá se ven, zatímco Patsy Clineová zpívá „Bláznivou náruč“.

V jiném světě by samozřejmě byla královnou, a co je královna bez věrné družiny?

Jack Sawyer se dívá na ohromné mračno včel – jsou jich miliony, možná miliardy; dnes odpoledne musí být všechny úly na Středozápadě prázdné – a usměje se. Tím se změní tvar očí a slzy, které se tam shromažďovaly, mu stečou na tváře. Ahoj, pomyslí si. Ahoj, mládeži.

Hluboké příjemné bzučení včel maličko změní tón, jako by odpovídaly. Možná že si to jen představuje.

„Proč tady jsou, Jacku?“ ptá se Frňák. Hlas se mu chvěje úctou a bázní.

„To přesně nevím,“ říká Jack. Otočí se znovu ke dveřím, zvedne pálku a jednou prudce udeří do dřeva. „Otevři!“ zakřičí. „Přikazuji ti to jménem královny Laury DeLoessian! A jménem své matky!“

Cosi zapraští tak hlasitě a pronikavě, že Dale a Frňák uskočí. Frňák si dokonce zakryje uši. Nahoře nad dveřmi se objeví škvíra, která se rozběhne doleva i doprava. V pravém horním rohu dveří se škvíra zlomí a zamíří přímo dolů, takže vytvoří prasklinu, kterou zavane zatuchlý vzduch. Jack zachytí jakýsi pach, odporný a zároveň důvěrně známý: pach smrti, na který narazili v Edově občerstvení.

Jak sáhne po knoflíku dveří a zabere za něj. Volně se mu v ruce otočí. Otevře cestu do Černého domu.

Ale než je stačí pozvat dál, doktor Amberson začne ječet.

Kdosi – možná je to Ebbie, možná T. J., možná potrhlý starý Ronnie Metzger – tahá Tye za paži. Bolí to jako hrom, ale to není nejhorší. Ten, kdo mu škube paží, vydává také to divné bzučení, které mu vibruje hluboko v hlavě. Taky se ozývá jakési cvakání

(Velká Kombinace, to je Velká Kombinace)

ale to bzučení…! Páni, to bzučení bolí.

„Nech toho,“ mumlá Ty. „Nech toho, Ebbie, nebo tě –“

Elektrickým bzučením proniknou slabé výkřiky a Tyler Marshall otevře oči. Nedostane ani jednu milosrdnou chvilku nejistoty, během které by si nebyl jist, kde je nebo co se s ním děje. Všechno na něj dolehne silou strašlivého obrazu – například obrazu havarovaného automobilu s mrtvolami kolem – který vám někdo strčí přímo před oči, než stačíte uhnout.

Ovládal se, dokud ten stařec nezemřel; poslouchal hlas své matky a zachoval si chladnou hlavu. Ale jakmile začal křičet o pomoc, panika se vrátila a pohltila ho. Nebo to možná bylo šokem. Nebo obojím. Každopádně omdlel, zatímco křičel o pomoc. Jak dlouho tu visel, upoutaný za jednu paži a v bezvědomí? Nedá se to poznat podle světla, které sem padá dveřmi; zdá se, že se vůbec nezměnilo. Nezměnilo se ani různé cvakání a sténání obrovských strojů a Ty pochopí, že tak to trvá věčně, stejně jako výkřiky dětí a práskání bičů, protože ti odporní strážní nutí děti pracovat stále usilovněji. Velká Kombinace se nikdy nezastavuje. Pohání ji krev a hrůza a nikdy si nebere volno.

Ale to bzučení – to elektrické bzučení jako od největšího holicího strojku na světě – co to sakra je?

Pan Munshun nasedl na jednokolejný vlak. To mu zní v hlavě Burnyho hlas. Jako zlovolné šeptání. Vlak do Konečného světa.

Tylerovi se do srdce vkrade hrůzné zoufalství. Vůbec nepochybuje o tom, že to, co slyší, je právě ten jednokolejný vlak, který už zastavuje pod střechou na konci Staniční cesty. Pan Munshun bude hledat svého chlapce, svého sfláštnícho hlabce, a když ho neuvidí (a neuvidí ani Burn-Burna), přijde ho hledat?

„Jistěže přijde,“ zachraptí Ty. „Ach jé. To je v háji.“

Podívá se nahoru na levou ruku. Snadno by ji vyškubl z velkého okovu, nebýt želízek. Stejně to několikrát zkusil, ale želízka jen cvakají o okov. Druhé želízko, to, po kterém Burny sahal, když ho Tyler popadl za koule, se houpe a škube sebou, takže chlapci připomene šibenici na konci Staniční cesty.

Bzučení, které vhání slzy do očí a rozdrkotává zuby, najednou utichne.

Vypnul ho. Teď mě hledá na stanici a zjišťuje, že tam nejsem. A až si bude jistý, co potom? Zná tohle místo? Určitě zná.

Tylerovo zoufalství se mění v ledově mrazivou hrůzu. Burny by mu totiž oponoval. Burny by řekl, že ta chatrč tady v suchém říčním korytě je jeho tajemstvím, je to jeho zvláštní místečko. V té jeho šílenecké nadutosti by ho nikdy nenapadlo, jak dobře může jeho mylné přesvědčení posloužit záměrům jeho domnělého přítele.

Tylerovi v hlavě opět promluví matka, a tentokrát si je poměrně jist, že to je jeho matka. Nemůžeš se na nikoho spoléhat. Možná přijdou včas, nebo taky ne. Musíš vycházet z toho, že to nestihnou. Musíš se z toho dostat sám.

Ale jak?

Ty se podívá na zkroucené tělo starého muže, které leží na zakrvácené zemi s hlavou skoro prostrčenou dveřmi ven. Vtírá se mu pomyšlení na pana Munshuna, Burnyho přítele, jak spěchá už v této chvíli po Staniční cestě (nebo možná jede ve svém golfovém vozíku) a chce ho sebrat a odvést do abbalahu. Tyler tu představu zažene. Znovu by v něm vyvolala paniku a on si nic takového už nemůže dovolit. Nezbývá mu žádný čas.

„Nedosáhnu na něho,“ řekne Ty. „Jestli má klíč v kapse, tak je se mnou konec. Případ uzavřen, hra skončila, zapněte si po –“

Pohled mu náhodou padne na cosi na podlaze. Je to pytel, který ten stařec s sebou nesl. Ten, ve kterém byla čepice. A želízka.

Jestli v něm byla želízka, možná je v něm i klíč.

Ty natáhne levou nohu dopředu a natahuje se co nejdál. Není to k ničemu. Vůbec k pytli nedosáhne. Chybí mu nejméně deset centimetrů. Deset centimetrů chybí a pan Munshun se blíží.

Ty už skoro cítí jeho pach.

* * *

Doktor řve a řve, jen vzdáleně si uvědomuje, že ostatní na něho křičí, aby přestal, že se nic neděje, že není čeho se bát, vzdáleně si uvědomuje, že si rozdírá hrdlo a pravděpodobně krvácí. Na ničem z toho nezáleží. Záleží na tom, že když Hollywood rozrazil přední dveře Černého domu, Doktor se ocitl tváří v tvář uvítacímu výboru.

A tím uvítacím výborem je Daisy Temperlyová, doktorova hnědooká dívka. Má na sobě pěkné růžové šaty. Pleť má bledou jako papír kromě pravé strany čela, kde se jí odchlipuje kůže, pod kterou je vidět červená lebka.

„Pojď dál, Doktore,“ zve ho Daisy. „Můžeme si promluvit o tom, jak jsi mě zabil. A můžeš zpívat. Můžeš mi zazpívat.“ Usmívá se. Ten úsměv se mění ve škleb. Ve šklebu jsou vidět vyčnívající upíří zuby. „Můžeš mi zpívat navěky.“

Doktor neohrabaně couvne, otočí se, chce uprchnout, ale v té chvíli ho popadne Jack a zatřese s ním. Doktor Amberson je statný chlap – nějakých sto dvacet kilo bez trenýrek a v plné polní silničního válečníka, jakou má na sobě nyní, má spíš sto třicet – ale Jack s ním zatřese snadno, až mu hlava klinká. Doktorovi se uvolní a zavlají dlouhé vlasy.

„Jsou to jenom iluze,“ říká Jack. „Filmové představení určené k tomu, aby zahnalo nezvané hosty jako my. Nevím, co jsi viděl, Doktore, ale není to tam.“

Doktor se opatrně podívá Jackovi přes rameno. Chvilku vidí růžový, blednoucí vír – jako když tehdy přicházel ten pekelný pes, jenomže pozpátku – a pak je to pryč. Podívá se na Jacka. Po opáleném obličeji se mu kutálejí slzy.

„Já ji nechtěl zabít,“ řekne. „Já ji miloval. Ale tehdy v noci jsem byl unavený. Hrozně unavený. Víš, jaké to je, být unavený, Hollywwode?“

„Ano,“ řekne Jack. „A jestli se z toho dostaneme, mám v úmyslu prospat celý týden. Ale prozatím…“ Podívá se na Doktora a potom na Frňáka. A nakonec na Dalea. „Uvidíme toho ještě spousty. Dům využije naše nejhorší vzpomínky proti nám: chyby, kterých jste se dopustili, lidi, kterým jste ublížili. Ale celkem vzato mě to spíš povzbudilo. Myslím, že hodně jedu odtud vyprchalo, když Burny zemřel. Takže stačí, když najdeme cestu na druhou stranu.“

„Jacku,“ ozve se Dale. Stojí mezi dveřmi, přímo na místě, kde Daisy pozdravila svého dávného lékaře. Oči má vytřeštěné.

„Co je?“

„Najít cestu na druhou stranu… to se možná snadno řekne, ale hůř udělá.“

Namačkají se kolem něho. Za dveřmi je obří kruhová hala, místnost tak rozlehlá, že Jackovi maně připomene baziliku sv. Petra. Na podlaze leží akry jedovatě zeleného koberce s obrazci mučení a rouhání. Na všech stranách se z místnosti otevírají dveře. Navíc Jack napočítá čtyři různě se křižující schodiště. Mrkne a už je jich šest. Mrkne znovu a je jich tucet a pletou zrak jako Escherova kresba.

Slyší hluboké ohlupující bzučení, které je hlasem Černého domu. Slyší také ještě cosi: smích.

Pojďte dál, říká jim Černý dům. Pojďte dál a procházejte se těmi pokoji navěky.

Jack zamrká a uvidí tisíc schodišť a některá se pohybují, jako by pučela a zase zanikala. Dveře se otevírají do galerií s obrazy, galerií se sochami, do vířících smrští, do prázdnoty.

„Co teď uděláme?“ zeptá se Dale ochable. „Co teď sakra uděláme?“

Tyler nikdy neviděl Burnyho přítele, ale jak tak visí za želízko, zjistí, že si ho umí představit docela snadno. V tomto světě je pan Munshun skutečný tvor… ale není to lidská bytost. Ty uvidí postavu v černém obleku a s červenou vázačkou pod krkem, spěchající po Staniční cestě. Ten tvor má velikánský bílý obličej, kterému vévodí červená ústa a jediné oko, jež nemá zřetelné okraje. Vyslanec abbalahu a zástupce velitele vypadá v Tylerově fantazii jako zkažený Hupity-Dupity. Má na sobě vestu sepnutou kostmi.

Musím se odtud dostat. Musím dostat ten pytel… ale jak?

Znovu se podívá na Burnyho. Na odpornou hromádku Burnyho vyhřezlých vnitřností. A najednou přijde odpověď. Znovu natáhne nohu, ale tentokrát nikoli k pytli. Místo toho nabere na špičku tenisky smyčku Burnyho střev ušpiněných od hlíny. Zvedne ji, otočí a potom mírně kopne. Smyčka střev se odpoutá od špičky tenisky.

A omotá kožený pytel.

Zatím to jde dobře. Teď jen, kdyby ji dokázal přitáhnout tak blízko, aby na pytel dosáhl nohou.

Snaží se nemyslet na statnou, spěchající postavu s groteskně dlouhým obličejem a znovu zašmátrá nohou. Dostane chodidlo pod špinavé střevo a začne tahat, pomalu a nesmírně opatrně.

* * *

„To není možný,“ řekne Frňák ochable. „Neexistuje nic tak velkýho. To přece víte, že jo?“

Jack se zhluboka nadechne, vydechne, ještě jednou se nadechne a tichým, pevným hlasem pronese jediné slovo.

„Dý-jambr?“ zeptá se Frňák podezíravě. „Co to sakra je, dý-jambr?“

Jack se neobtěžuje s odpovědí. Z ohromného tmavého mračna bzučících včel, které se vznáší nad mýtinou (Daleův vůz se proměnil v jen nezřetelnou černozlatou hromadu stojící před verandou), se oddělí jedna včela. Proletí – je to ona, protože je to nepochybně královna – mezi Dalem a Doktorem, na chvilku se zastaví před Frňákem, jako by o něm přemýšlela (nebo přemýšlela o medu, kterým se tak štědře pomazal), a potom zůstane viset před Jackem. Je baculatá a aerodynamicky špatně stavěná a směšná a naprosto nádherná. Jack zvedne prst jako profesor, který se chystá něco zdůraznit, nebo jako kapelník, který se chystá udat tón. Včela si sedne na špičku prstu.

„Jsi od ní?“ zeptá se tiše – tak tiše, že to ostatní neslyší, dokonce ani Frňák, který stojí hned vedle něho. Jack ani pořádně neví, koho má na mysli. Svou matku, Lauru DeLoessian? Judy? Sofii? Nebo existuje ještě jiná Ona, síla vyvažující Karmínového krále? To mu připadá pravděpodobné, ale nejspíš se to nikdy nedoví jistě.

Včela se na něj každopádně jen dívá velkýma černýma očima a křídla jí víří. A Jack si uvědomí, že jsou otázky, na které odpovědi znát nemusí. Dlouho dřímal, ale teď už je vzhůru, už vstal. Tento dům je rozlehlý a hluboký, je přecpaný zlem a nabitý tajemstvími, ale co z toho? Má pálku, kterou vyhrál Tyler, má přátele, má d’yamba, a tady je Královna Včel. To všechno stačí. Je připraven jít. Vlastně ještě lépe – možná je to ze všeho nejlepší – je rád, že půjde.

Jack zvedne špičku prstu k ústům a jemně vefoukne včelu do haly Černého domu. Ta chvilku bezcílně krouží, ale pak zamíří vlevo do dveří s čímsi podivně nafouklým, obézním uvnitř.

„Jdeme,“ řekne Jack. „Máme práci.“

Zbývající tři muži se po sobě neklidně podívají, ale pak následují Jacka tam, kde je zřejmě celou dobu čekal jejich osud.

Je nemožné říct, jak dlouhou dobu tráví Sawyerova banda v Černém domě, v té díře, která byla semeništěm rozkladu ve French Landingu a okolních městečkách. Stejně tak je nemožné říct jasně, co tam vidí. V jistém velmi reálném smyslu je průchod Černým domem jako průchod mozkem vyšinutého šílence, a v takovém duševním rámci se dá očekávat, že nenajdeme žádné plány do budoucna nebo vzpomínky na minulost. V mozku šílence existuje jen žhavá současnost s nekonečnými křičenými pokyny, paranoidními domněnkami a velkolepým očekáváním. Takže nikoho nepřekvapí, že to, co muži vidí v Černém domě, jim sejde z mysli skoro ve chvíli, kdy to sejde z očí, a zůstávají jenom neurčité neklidné šepoty, které by mohly být vzdáleným křikem opopanaxu. Toto zapomnění je milosrdné.

Včelí královna je vede a ostatní včely je následují v roji, který svou obrovitostí zbavuje vzduch světla a rozechvívá pokoje, kde vládlo ticho celá století (určitě chápeme – rozhodně intuitivně, pokud ne logickým závěrem –, že Černý dům existoval dávno předtím, než Burny postavil jeho nejnovější výstupek ve French Landingu). V jednu chvíli čtveřice mužů sestupuje po schodišti ze zeleného skla. V propasti pod schody vidí kroužit ptáky podobné supům s bílými, křičícími tvářemi ztracených dětí. V dlouhém, úzkém pokoji podobném vagonu sedí kolem stolu oživlé kreslené postavy – dva králíci, liška a žába s kamenným výrazem a bílými rukavicemi – a chytají a pojídají snad blechy. Jsou kreslení, jsou to kreslené postavy z černobílých komiksů ze čtyřicátých let dvacátého století a Jacka z pohledu na ně bolí oči, protože jsou velmi skuteční. Králík na něj vědoucně mrkne, když Sawyerova banda prochází kolem, a v druhém oku, které se nezavře, Jack uvidí chladnokrevnou vraždu. Následuje prázdný salon, kde jen křičí hlasy v jakémsi cizím jazyce, který zní trochu jako francouzština. Je tam pokoj zarostlý zvratkově zelenou džunglí a osvětlený sžíravým tropickým sluncem. Na jednom stromě visí veliký kokon, ve kterém je zřejmě malé dráče, stále zabalené do svých křídel. „To přece nemůže být drak,“ říká Doktor Amberson přízračně rozumným hlasem. „Ti se líhnou buď z vajec, nebo ze zubů jiného draka. Možná z obojího.“ Jdou dál dlouhou chodbou, která se pomalu zakulacuje, stává se tunelem a pak je dovede na dlouhou a mastnou klouzačku, zatímco z neviditelných reproduktorů duní bláznivé bubny. Jackovi to připomíná Cozy Colea nebo možná Gene Krupu. Stěny ustoupí a oni chvilku kloužou nad propastí, která doslova nemá dno. „Řiďte rukama a nohama!“ křičí Frňák. „Jestli nechcete přepadnout, musíte ŘÍDIT!“ Nakonec je klouzačka vyklopí v místě, které Dale nazve Špinavým pokojem. Namáhavě přelézají obrovské hromady páchnoucí hlíny navršené pod rezavým plechovým stropem, ze kterého visí holé žárovky. Sem a tam pochodují čety drobných, zelenkavě bílých pavouků jako hejna ryb. Než muži dojdou na druhou stranu, jsou zadýchaní, boty mají zablácené, šaty špinavé. Jsou zde troje dveře. Jejich vůdkyně bzučí a provádí výkruty před těmi uprostřed. „V žádném případě,“ řekne Dale. „Chci to vyměnit za to, co je za oponou.“

Jack mu řekne, že ho čeká budoucnost v akčních komediích, o tom není pochyb, a pak otevře dveře, které jim včela vybrala. Za nimi je velká automatická prádelna, kterou Frňák okamžitě pokřtí na Síň Čistoty. Drží se při sobě a sledují včelu vlhkou chodbou, lemovanou pračkami plnými mydlin a sušičkami, které hučí a otřásají se. Ve vzduchu je cítit pečený chleba. Pračky – každá s okénkem vpředu jako svítícím okem – jsou naskládány na sebe do výšky nejméně patnácti metrů. Nad nimi, v oceánu zaprášeného vzduchu neklidně krouží holubi. Tu a tam minou hromádku kostí nebo jinou stopu, že tudy prošly (nebo byly vedeny) lidské bytosti. V jedné chodbě najdou koloběžku překrytou pavučinami. Dál najdou dívčí kolečkové brusle pokryté tlustou vrstvou prachu. V rozlehlé knihovně bylo z lidských kostí utvořeno na mahagonovém stole slovo smějte se. V bohatě vyzdobeném (i když očividně zanedbaném) salonu, kudy je včela vede rozmyslnou přímkou, si Dale a Doktor všimnou, že výzdoba na jedné stěně vypadá, jako by se skládala z lidských tváří, které byly odříznuty, vypreparovány a potom nataženy na dřevěné destičky. Do prázdných očních otvorů byly vmalovány veliké vyděšené oči. Dale má pocit, že poznává nejméně jednu tvář: Milton Wanderly, učitel, který zmizel asi před třemi nebo čtyřmi lety. Všichni se domnívali, že mladší bratr Dona Wanderlyho prostě odjel z městečka. Inu, pomyslí si Dale, to tedy odjel. V polovině chodby obložené kamenem a s řadami cel po stranách včela vletí do zašlého pokoje a zakrouží nad potrhaným futonem. Nejdřív nikdo z nich nepromluví. Ani nemusejí. Tyler tu byl, a není to tak dávno. Skoro ho cítí – jeho strach. Potom se Frňák otočí k Jackovi. Modré oči nad hustým zrzavohnědým vousem se zuřivě zúžily.

„Ten starej parchant ho něčím popálil. Nebo ho bil.“

Jack přikývne. Také to cítí, i když neví, jestli ho cítí nosem, nebo myšlenkami, ale na tom nesejde. „Burnside už nikoho bít nebude,“ řekne.

Včelí královna prolétne mezi nimi a netrpělivě zakrouží chodbou. Nalevo, kousek zpátky, odkud přišli, se chodba černá včelami. Zabočí však vpravo a včela je brzy vede dalším zdánlivě nekonečným schodištěm. V jednu chvíli procházejí krátkým mrholením – někde nad touto částí schodů v nezbadatelných útrobách Černého domu zřejmě prasklo potrubí. Půl tuctu schodů je mokrých a všichni na nich vidí stopy. Jsou příliš rozmazané, než aby posloužily kriminalistickému zkoumání (Jack a Dale mají stejné myšlenky), ale Sawyerovu bandu to povzbudí: je tu řada velkých stop a malých stop, a obě řady jsou poměrně čerstvé. Teď se konečně někam dostanou, panečku! Vyrazí rychleji a včely za nimi sestupují jako veliké bzučivé mračno, jako mor ze Starého zákona.

Pro Sawyerovu bandu možná přestal existovat čas, ale pro Tylera Marshalla se stal trýznivou skutečností. Neví jistě, jestli jeho pocit, že se pan Munshun blíží, je jen fantazie, nebo tušení, ale hrozně se bojí, že je to to druhé. Musí se z té chatrče dostat, musí, ale ten zatracený pytel mu pořád uniká. Podařilo se mu ho smyčkou střev přitáhnou dost blízko; ironií je, že to byla lehčí část úkolu. Těžší je tu zatracenou věc uchopit.

Nemůže na pytel dosáhnout; ať se natahuje sebevíc a týrá levé rameno a zaháknuté levé zápěstí, pořád mu chybí nejméně šedesát centimetrů. Po tvářích mu tečou slzy bolesti. Všechnu vlhkost, kterou takto ztratí, rychle nahrazuje pot, který mu vyráží na umaštěném čele a stéká do očí, kde pálí.

„Nakopni to,“ řekne. „Jako balon.“ Podívá se na beztvarou hromadu mezi dveřmi – svého bývalého mučitele. „Prostě jako balon, že, Burn-Burn?“

Přistrčí chodidlo ze strany k pytli, přimáčkne ho ke stěně a pak ho začne zvedat po zakrvácené dřevěné stěně nahoru. Zároveň se natahuje dolů… už jen padesát centimetrů… už jen třicet… natáhne se…

… a kožený pytel sklouzne ze špičky tenisky na zem. Plác.

„Vyhlížíš ho, že, Burny?“ oddechuje Tyler prudce. „Musíš, víš, nemůžu mít oči všude. Jsi hlídka, jo? Jsi – sakra!“ Tentokrát mu pytel spadl z nohy dřív, než ho vůbec začal zvedat. Tyler bouchne volnou rukou do stěny.

Proč to děláš? vyzvídá jakýsi hlas konverzačním tónem. Tento hlas jakoby patřil jeho matce, ale není to jeho matka, ne tak docela. Pomůže ti to?

„Ne,“ řekne Ty naštvaně, „ale uleví se mi.“

Uleví se ti, až získáš svobodnou vůli. Teď to zkus znovu.

Tyler znovu přitáhne kožený pytel ke stěně. Přimáčkne ho chodidlem, necítí nic, co by mohlo být uvnitř – například klíč – ale takhle to nepozná. Skrz tenisku. Začne znovu vytahovat pytel podle stěny. Opatrně… ne moc rychle… jako když se vede míč k brance…

„Nepouštěj ho dovnitř, Burny,“ zaskřehotá na mrtvého muže za sebou. „Dlužíš mi to. A nechci být žádným Bořitelem. Nevím, co to je, ale nechci tím být. Chci být průzkumníkem… možná potápěčem, jako Jacques Cousteau… nebo pilotem v letectvu… nebo možná… SAKRA!“ Tentokrát nemluví naštvaně, když mu pytel spadne z nohy, ale vztekle a skoro zpanikařeně.

Pan Munshun spěchá a chvátá. Blíží se. Chce ho odvést. Din-tah. Abbalah-dun. Na věky věků.

„Ten zatracený starý klíč tam stejně asi není.“ Hlas mu zakolísá, skoro vzlykne. „Že jo, Burny?“

„Kámoš“ Burny neposlouží žádným názorem.

„Vsadím se, že v tom pytli není vůbec nic. Akorát možná… nevím… žaludeční kapky nebo něco podobného. Když někdo jí lidi, musí mít špatné trávení.“

Přesto Tyler znovu zachytí pytel nohou a znovu ho začne pracně sunout vzhůru po stěně tak vysoko, aby ho nataženými prsty konečně mohl chytit.

Dale Gilbertson žije v Žlebech celý život a je na zeleň zvyklý. Pro něho jsou stromy, louky a pole, které se táhnou až k obzoru, běžným jevem. Možná proto se dívá na zuhelnatělou a kouřící krajinu, která obklopuje Úhoří cestu, s takovou nechutí a rostoucím zoufalstvím.

„Co je tohle za místo?“ ptá se Jacka. Slova z něj vycházejí v krátkých dávkách. Sawyerova banda nemá golfový vozík, takže musí klusat po svých. Jack ve skutečnosti nasadil rychlejší tempo, než jakým Tyler řídil.

„Nevím přesně,“ říká Jack. „Kdysi dávno jsem viděl podobnou krajinu. Říkalo se jí Spálená země. Je –“

Zpoza hromady balvanu před ně najednou vskočí nazelenalý muž se šupinatou kůží. V jedné ruce drží jakýsi tlustý bič – Jack je přesvědčen, že se mu říká karabáč. „Bahrrr!“ vykřikne ten tvor a přízračně připomene Richarda Sloata, když se směje.

Jack zvedne Tylerovu pálku a tázavě se na tvora podívá – Chceš tím dostat? Zřejmě nechce. Zůstane chvíli stát, pak se otočí a uteče. Když mizí znovu mezi balvany, Jack uvidí, že mu na obou achillovkách vyrůstají zubaté řady pokroucených trnů.

„Nemají Zázračného kluka rádi,“ říká Frňák a uznale se podívá na pálku. Pořád je to pálka, stejně jako devítka a ruger jsou pořád pistole a oni jsou pořád oni: Jack, Dale, Frňák a Doktor. A Jack si řekne, že ho to ani tolik nepřekvapuje. Parkus mu říkal, že tu nejde o dvojníky, říkal mu to při té jejich poradě za nemocničním stanem. Toto místo možná přiléhá k Teritoriím, ale nejsou to Teritoria. Jack na to zapomněl.

Nu, zapomněl – ale měl jsem v hlavě pár jiných věcí.

„Nevím, jestli jste se, chlapci, pořádně podívali na tu zeď na konci této kouzelné venkovské cesty,“ říká Doktor, „ale ty velké bílé kameny vypadají ve skutečnosti jako lebky.“

Frňák se na stěnu z lebek letmo podívá, pak se dívá znovu vpřed. „Mně dělá starosti tamto,“ řekne. Nad zubatým obzorem se zvedá veliká spleť železa, skla a strojů. Mizí až vysoko v mracích. Vidí drobné postavičky, které se tam lopotí a hemží, slyší práskání bičů. Z dálky to zní jako rány z dvaadvacítek. „Co to je, Jacku?“

Jacka nejdřív napadne, že se dívá na Bořitele Karmínového krále, ale není to tak – tady je jich příliš mnoho. Ta stavba je nějaká továrna nebo elektrárna poháněná otroky. Dětmi, které nemají dost talentu, aby se kvalifikovaly na Bořitele. Srdce mu zaplaví hrozný vztek. Včely, jako by to vycítily, za ním zabzučí hlasitěji.

V hlavě mu zašeptá Speedyho hlas: Šetři si vztek, Jacku – tvoje první práce je ten chlapec. A času je velmi, velmi málo.

„Kristepane,“ řekne Dale a kamsi ukáže. „Je to to, co si myslím?“

Šibenice visí nad svažující se cestou jako kostra.

Doktor řekne: „Jestli myslíš oprátku, pak jsi nepochybně vyhrál nerezocelové příbory a postupuješ do dalšího kola.“

„Podívejte se na všechny ty boty,“ říká Dale. „Proč dávají ty boty na hromady?“

„Bůh ví,“ řekne Frňák. „Nejspíš je to místní zvyk. Už jsme blízko, Jacku? Máš o tom nějakou představu?“

Jack se podívá na cestu vpředu, potom na cestu, která odbočuje vlevo a kde u odbočky stojí prastará šibenice. „Blízko,“ řekne. „Myslím, že jsme –“

Potom se kdesi vpředu ozve jekot. Je to křik dítěte, které se ocitlo na hranici šílenství. Nebo i možná za ní.

* * *

Ty Marshall slyší blížící se bzukot včel, ale domnívá se, že mu jen bzučí v hlavě, že to není nic jiného než zvuk jeho rostoucího strachu. Neví, kolikrát už se pokusil vysunout Burnyho pytel po stěně chatrče; přestal to počítat. Nenapadne ho, že kdyby sundal tu divnou čepici – tu, která vypadá jako z látky, ale na pohmat je z kovu – zlepšila by se mu koordinace, protože na čepici úplně zapomněl. Ví jenom, že je unavený, zpocený a roztřesený, nejspíš v šoku, a jestli se mu nepodaří chytit ten pytel tentokrát, nejspíš to prostě vzdá.

Asi bych s panem Munshunem šel, kdyby mi slíbil trochu vody, pomyslí si Ty. Ale přece jen má v kostech vrozenu matčinu odolnost a také něco ze Sofiiny královské houževnatosti. Takže si nevšímá bolesti ve stehně a znovu začne sunout pytel po stěně nahoru a zároveň natahovat pravou ruku dolů.

Pětadvacet centimetrů… dvacet… blíž se zatím nedostal…

Pytel sklouzne doleva. Spadne mu z nohy. Zase.

„Ne,“ řekne Ty potichu. „Tentokrát nespadne.“

Přimáčkne tenisku ke stěně ještě víc a pak ji znovu začne sunout vzhůru.

Patnáct centimetrů… deset… osm a pytel se začne naklánět víc a víc vlevo, chystá se spadnout –

„Ne!“ zaječí Tyler a ze všech sil se shýbne. V zádech mu zapraská. A také ve zmučeném levém rameni. Ale prsty sáhnou na pytel… a pak ho chytí. Přitáhne ho k sobě a pak ho skoro upustí, krucinál!

„V žádném případě, Burny,“ oddechuje, nemotorně lapá pytel a pak si ho mačká k hrudi. „Tímhle starým trikem mě neoblafneš, tímhle mě sakra v žádném případě neoblafneš.“ Zakousne se do rohu pytle. Strašlivě páchne hnilobou – eau de Burnside. Nevšímá si toho a pytel rozevře. Nejdřív si pomyslí, že je prázdný a potichu, vzlykavě vykřikne. Potom si všimne, že dole se cosi stříbrně zalesklo. Vykřikne se sevřenými zuby, ale hmátne do téměř prázdného pytle pravou rukou a vytáhne klíč.

Nesmím ho upustit, pomyslí si. Jestli mi spadne, zblázním se. Opravdu se zblázním.

Neupustí ho. Zvedne ho nad hlavu, zastrčí do dírky na straně želízek z levého zápěstí a otočí jím. Želízko se rozevře.

Pomalu, pomalounku Tyler protáhne ruku okovem. Želízka dopadnou na špinavou podlahu chatrče. Jak tam tak stojí, Tylera se zmocní podivně přesvědčivá představa: ve skutečnosti je pořád v Černém domě, spí na roztrhaném futonu s kýblem místo záchodu v rohu cely a s ohřátým jídlem z polotovarů v druhém rohu. Ale to mu jen jeho vyčerpaný mozek dodává trochu naděje. Poslední úlevu, než sám poputuje do hrnce.

Zvenku se ozývá rachot Velké Kombinace a křik dětí, které pochodují, pochodují a pochodují na zakrvácených nožičkách a tím Velkou Kombinaci pohánějí. Někde tam je pan Munshun, který ho chce odvést na nějaké místo, které je ještě horší než toto.

To není sen. Tyler neví, kam odtud půjde nebo jak se vůbec vrátí do svého světa, ale nejdřív ze všeho vyjde z této chýše a uteče co nejdál. Na roztřesených nohou, jako oběť úrazu, která po dlouhé době poprvé vstane z lůžka, překročí Tyler Marshall ležící mrtvolu a vyjde z chatrče. Je zataženo, krajina je neplodná, a dokonce i z této dálky je zdejší dominantou ten rachitický mrakodrap postavený z bolesti a dřiny, ale Ty je stejně nesmírně rád, že je znovu na denním světle. Že je volný. Teprve když má chatrč za zády, uvědomí si doopravdy, že vlastně čekal, že tu zemře. Tyler na chvilku zavře oči a otočí tvář k šedému nebi. Proto si vůbec nevšimne postavy, která stojí po straně chatrče a obezřetně čeká, až bude mít jistotu, že Tyler má pořád čepici na hlavě. Jakmile se o tom přesvědčí, pan Malshun – přesněji jeho jméno nevystihneme – vykročí. Jeho groteskní obličej vypadá jako servírovací lžíce potažená kůží. Jediné oko se horečně poulí. Červené rty se smějí. Když popadne chlapce do náruče, Tyler začne křičet – nejen strachy a překvapením, ale vzteky. Tolik se nadřel, aby se vysvobodil, tak strašlivě se nadřel.

„Ticho,“ zašeptá lord Malshun, a když Tyler nepřestává vyluzovat divoký jekot (některé děti na vyšších patrech Velké Kombinace se po tom křiku otáčejí, dokud je ti suroví netvoři, kteří slouží jako předáci, nepřitáhnou bičem zpátky k práci), abbalahův lord znovu promluví, a vysloví jediné slovo v Temné řeči. „Pnung.“

Ty ochabne. Kdyby ho lord Malshun zezadu neobjímal, Tyler by upadl. Z otevřených úst tečou sliny a dál se ozývá hrdelní sténání na protest, ale křik utichl. Lord Malshun nakloní dlouhý, protáhlý obličej k Velké Kombinaci a usměje se. Život je dobrý! Potom nakoukne do chatrče – jen krátce, ale s velkým zájmem.

„Oddělal jsi ho,“ řekne lord Malshun. „A navíc s nasazenou čepicí. Úžasný chlapec! Král tě chce poznat osobně, než půjdeš do Dintah, víš. Možná ti dá koláč a kávu. Představte si to, mladý Tyler! Koláč a kávu s abbalahem! Koláč a kávu s Králem!“

„… nechci jít… chci jít domů… k máá…“ Slova z něj vycházejí ochable a potichu jako krev ze smrtelné rány.

Lord Malshun přejede Tylerovi prstem po rtech a rty se pod tím dotekem stisknou. „Ticho,“ řekne abbalahův lovec talentů. „Jen máloco mě rozčiluje víc než hlučný společník na cestě. A my máme před sebou dlouhou cestu. Daleko od tvého domova a přátel a rodiny… ach, ale neplač.“ Protože Malshun si všiml slz, které začaly téct z koutků očí ochablého chlapce a máčejí mu tváře. „Neplač, Tylerku. Budeš mít nové přátele. Například hlavního Bořitele. Hlavního Bořitele mají všichni chlapci rádi. Jmenuje se pan Brautigan. Možná ti bude vyprávět o svých mnoha útěcích. Je to velmi zábavné vyprávění! Úplně k popukání! A teď musíme jít! Koláč a káva s Králem! Nezapomeň na to!“

Lord Malshun je statný a trochu křivonohý (nohy má vlastně o kus kratší než groteskně dlouhý obličej), ale je silný. Zastrčí si Tylera pod paži, jako by chlapec nevážil víc než dvě nebo tři deky svázané dohromady. Naposledy se ohlédne po Burnym, ale nevypadá nijak lítostivě – v New Yorku se objevil jeden mládenec, který vypadá velmi slibně, a Burny už měl stejně nejlepší léta za sebou.

Lord Malshun nakloní hlavu a skoro nehlučně, dušeně se zasměje. Potom vyrazí a dává pozor, aby nezavadil o chlapcovu čepici. Ten chlapec není jen Bořitel; možná je to nejmocnější jedinec, jaký kdy žil. Naštěstí si svou moc ještě neuvědomuje. Kdyby čepice upadla, nejspíš by se nic nestalo, ale lepší bude nepokoušet osud.

Lord Malshun ve spěchu – dokonce si tiše pobrukuje – dojde na konec cestičky, zabočí vlevo na Úhoří cestu a chystá se na půlmílový pochod zpátky na Staniční silnici, ale zůstane nehybně stát. V cestě mu stojí čtyři muži, které lord Malshun považuje za Ter-tah. Je to slangový výraz, nijak lichotivý. Podle Knihy dobrého farmaření je Ter období Plné země, ve kterém je nutno se starat o chovný skot. Lord Malshun se dívá na svět za hlavními dveřmi Černého domu jako na jakousi velikou caldo largo, živou polévku, do které si může namáčet naběračku – vždycky v zastoupení abbalahu, samozřejmě! –, kdykoli se mu zachce.

Čtyři muži z Ter? Malshun pohrdavě zkřiví rty a obličej se mu protáhne po celé délce. Co tady dělají? Co si myslí, že tady dokážou?

Úsměv začíná povadat, když uvidí klacek, který nese jeden z nich. Klacek září měňavým světlem, které má mnoho barev, ale v jádru zůstává stále bílé. Je to oslepující světlo. Lord Malshun zná jenom jedinou věc, jež kdy zářila takovým světlem, a to je Glóbus Věčnosti, který jeden malý, zatoulaný chlapec znal jako Talisman. Ten chlapec na něj kdysi sáhl, a jak mu možná řekla Laura DeLoessian – a jak teď Jack sám ví – dotek Talismanu nikdy docela nevymizí.

Úsměv vyprchá docela, když si lord Malshun uvědomí, že muž s tou palicí byl tím chlapcem. Vrátil se, aby tu překážel, ale jestli si myslí, že dostane zpátky tu vzácnost všech vzácností, tak se šeredně plete. Je to nakonec jenom klacek, nikoli přímo Glóbus; možná v tom muži přetrvává trochu zbytkové moci glóbu, ale určitě ne mnoho. Určitě z ní zbyl nejvýš prach, po tolika letech, které uplynuly.

A prach je to, zač bude stát můj život, jestli ho nechám, aby mi toho kluka sebral, pomyslí si lord Malshun. Musím –

Jeho oko upoutá černé mračno visící za muži z Teru. Vychází z něj mohutné, ospalé bzučení. Včely? Včely s žihadly? Včely s žihadly mezi ním a Staniční cestou?

No, bude se muset s nimi vypořádat. Časem. Nejdřív jsou na řadě ti otravní muži.

„Dobrý den, pánové,“ říká lord Malshun svým nejpříjemnějším hlasem. Falešný německý přízvuk zmizel; teď mluví jako falešný anglický šlechtic ze snobské divadelní komedie z konce 50. let. Nebo možná jako lord Haw-Haw, nacistický propagátor z druhé světové. „Je skvělé, že jste se obtěžovali tak daleko na návštěvu, to je prostě skvělé, a za tak nevlídného dne. Bohužel tady jsou skoro všechny dny nevlídné, Sklepení Konečného světa byla prostě stvořena pro ponuré iluze, víte, a – hrom do toho – nemohu se zdržet. Je mi líto, že musím doručit jistou zásilku, vidíte.“

Lord Malshun zvedne Tylera a zatřese s ním. I když má Tyler otevřené oči a očividně je při vědomí, paže a nohy mu zavlají, jako by byl z hadrů.

„Polož ho, Munshune,“ řekne ten s palicí a lord Malshun si s rostoucím zoufalstvím uvědomí, že s ním by mohl mít potíže. Opravdu by mohl. Ale usměje se ještě víc, až vycení strašidelné řady zubů. Jsou špičaté a zahnuté dovnitř. Všechno, co by v těch zubech uvízlo, by se samo roztrhalo na kusy, kdyby se pokoušelo z té zubaté pasti vysvobodit.

„Munshun? Munshun? Tady nikdo takový není. Ani pan Pondělník, když už na to přijde. Všichni jsou pryč, sláva, nazdar, ahoj, čau. A pokud jde o toho chlapce, toho nemohu postavit na zem, drahý mladíku, prostě nemohu. Mám jisté závazky, víte. A vy byste se mládenci měli považovat vlastně za šťastné. Vaše místní hrůzovláda skončila! Hurrrá! Rybář je mrtvý – vlastně ho odpravil tady ten chlapec, tento naprosto úžasný chlapec.“ Znovu Tylerem zatřese, ale stále dává pozor, aby měl Tyler vztyčenou hlavu. Nechce, aby čepice spadla, ach, to ne.

Ty včely mu dělají starosti.

Kdo ty včely poslal?

„Matka toho chlapce je v blázinci,“ řekne muž s klackem. Ten klacek svítí ještě pronikavěji než dřív a lord Malshun si toho všímá stále ustrašeněji. Má teď velmi velký strach a se strachem jde ruku v ruce vztek. Je možné, že by ho dostali? Že by chlapce opravdu odvedli? „Je v blázinci a chce svého syna zpátky.“

Jestli je to tak, zbude jim jenom mrtvola.

Bez ohledu na strach, úsměv lorda Malshuna se ještě víc rozšíří. (Dale Gilbertson má najednou příšernou vizi: William F. Buckley mladší, s jediným okem a obličejem metr a půl dlouhým.) Zvedne Tyovo bezvládné tělo těsně k ústům a zacvaká zuby jako jehličkami těsně u chlapcova holého krku.

„Ať do ní manžel strčí čurák a udělá jí jiného, synku – určitě to zvládne. Bydlí přece v Ter-tah. Ženy v Ter-tah otěhotní, sotva se projdou po ulici.“

Jeden z vousatých mužů řekne: „Když ona má zájem o tohohle.“

„Ale to já také, chlapče drahá. Já také.“ Lord Malshun tentokrát opravdu kousne Tylera do kůže, až vytryskne krev jako při holení. Velká Kombinace za nimi skřípe a vrzá, ale křik ustal. Jako by si děti, které pohánějí ten stroj, uvědomily, že se cosi změnilo nebo se může změnit; že svět se dostal do bodu, kde se může převážit.

Muž s tím zářícím klackem udělá krok vpřed. Lord Malshun se proti své vůli přikrčí. Je to chyba, ukazovat jim slabost a strach, ví to, ale nemůže si pomoct. Protože toto není žádný obyčejný tah. Toto je někdo, kdo se podobá starým pistolníkům těch válečníků z Ušlechtilých.

„Ještě krok a roztrhám mu krk, chlapče drahá. Hrozně nerad bych to dělal, opravdu hrozně nerad, ale nepochybuj, že to udělám.“

„Za dvě vteřiny by bylo po tobě,“ řekne muž s klackem. Vypadá, že se vůbec nebojí ani o sebe, ani o Tylera. „A to chceš?“

Pokud má na vybranou mezi smrtí a návratem ke Karmínovému králi s prázdnýma rukama, pak by si lord Malshun opravdu vybral smrt. Ale možná to nebude nutné. To zklidňující slovo zabralo na chlapce a zabere i na ty ostatní tři – na ty obyčejné. Až budou ležet na cestě s otevřenýma očima a bez rozumu, lord Malshun se s tím čtvrtým vypořádá. Je to Sawyer, no jistě. Tak se jmenuje. A pokud se včel týká, určitě má dost ochranných slov, aby se dostal po Staniční cestě k vlaku. A jestli schytá pár žihadel, co z toho?

„Tohle chceš?“ ptá se Sawyer.

Lord Malshun se usměje. „Pnung!“ vykřikne a Dale, Frňák a Doktor znehybní.

Úsměv lorda Malshuna se promění v úšklebek. „Tak co teď budeš dělat, můj nenechavý příteli? Co budeš dělat, když nemáš za zády přátele –“

Armand St. Pierre „Frňák“ vykročí. První krok je namáhavý, ale pak už to jde snadno. V chladném úsměvu ukazuje zuby mezi vousy. „Jsi zodpovědný za smrt mé dcery,“ řekne. „Možná jsi to neprovedl sám, ale navedl jsi k tomu Burnsidea. Je to tak? Jsem její otec, ty parchante. Myslíš, že mě zastavíš jediným slovem?“

Doktor se vrhne příteli po bok.

„Zmršil jsi moje městečko,“ zamručí Dale Gilberston. Také vyrazí vpřed.

Lord Malshun na ně užasle hledí. Temná řeč je nezastavila. Žádného z nich. Zatarasili mu průchod! Odvažují se mu bránit v plánované cestě!

„Zabiju ho!“ zavrčí na Jacka. „Zabiju ho. Tak co ty na to, sluníčko moje? Co bude?“

A je to tady, konečně: závěrečná scéna. Bohužel ji nemůžeme pozorovat shora, protože vrána, se kterou jsme se tolikrát svezli (Gorg o tom neměl ani tušení, to vás ujišťuji) je mrtvá, ale i když stojíme stranou, poznáváme tuto archetypální scénu z desítek tisíc filmů – a nejméně v tuctu z nich hrála Lily Cavanaughová.

Jack spustí pálku, tu, ve které i Frňák poznal Zázračného kluka. Podrží ji tak, že konec má zastrčený pod paži, a hlavice míří přímo na hlavu lorda Malshuna.

„Polož ho na zem,“ řekne. „Poslední možnost, příteli.“

Lord Malshun zvedne chlapce ještě výš. „Tak do toho!“ vykřikne. „Vystřel z toho klacku výboj! Vím, že to umíš! Ale zasáhneš taky chlapce! Zasáhneš chlapce, ty –“

Ze špičky pálky Richieho Sexsona vyšlehne čistě bílá ohnivá linka; je tenká jako hrot tužky. Zasáhne lorda Malshuna do jediného oka a vypálí je. Netvor vydá skřek – nikdy by si nepomyslel, že Jack ten svůj úskok provede, když je to tvor z ter, i když dočasně povýšený – a vrhne se vpřed a otevře ústa a chystá se kousat, i když umírá.

Ale než stačí kousnout, vylétne další světelný výboj, tentokrát z pomačkaného stříbrného zásnubního prstenu na levé ruce Frňáka St. Pierrea, a zasáhne abbalahova vyslance přímo do úst. Červené plné rty lorda Malshuna vzplanou… a on se stále potácí po silnici, za ním se tyčí Velká Kombinace jako kostra mrakodrapu, a snaží se kousnout, snaží se ukončit života nadaného syna Judy Marshallové.

Dale skočí vpřed, chytí chlapce kolem pasu a ramenou a prudce s ním trhne a skutálí se na okraj cesty. Jeho poctivá tvář je bledá, pochmurná a nehybná. „Doraž ho, Jacku!“ zařve Dale. „Doraž toho hajzla!“

Jack se přiblíží k místu, kde se po Úhoří cestě potácí oslepený, vyjící, hořící netvor, z jehož vesty s kostmi se kouří a dlouhé bílé ruce šátrají kolem, a Jack namíří pálku na jeho pravé rameno a chytí ji až u konce. Dnes odpoledne nebude nikoho škrtit; dnes odpoledne třímá pálku, ze které šlehá bílý oheň, a on by byl blázen, kdyby si nevyzkoušel pořádný odpal.

„Třískej, zlatíčko,“ řekne a rozmáchne se takovou silou, že by se za to nemusel stydět ani Richie Sexson. Když stále zrychlující pálka dopadne ze strany na mohutnou hlavu pana Malshuna, ozve se tlumené, masité prasknutí. Hlava se prolákne jako slupka shnilého melounu a ven vylétne jasně červená sprška. Za okamžik hlava prostě vybuchne a všechny je postříká krví.

„Vypadá to, že Král si bude muset najít novýho kluka,“ řekne Frňák potichu. Otře si obličej, podívá se na dlaň plnou krve scvrklé tkáně, a pak si ji nedbale otře o vybledlé džíny. „Homerun, Jacku. To by viděl i slepej.“

Dale, který drží Tylera v náručí, řekne: „Hra skončila, případ uzavřen, zapněte si poklopce.“

Velitel policie z French Landingu opatrně postaví Tylera na nohy. Chlapec k němu vzhlédne, potom k Jackovi. V očích mu začíná pomalu svítat. Možná je to světlo úlevy, možná opravdového pochopení.

„Pálka,“ řekne. Hlas má zdušený a chraptivý, skoro mu není rozumět. Odkašle si a zkusí to znovu. „Pálka. Zdálo se mi o ní.“

„Opravdu?“ Jack si klekne před chlapce a podrží pálku před sebou. Tyler nedává najevo, že by se chtěl chopit vlastnictví zázračné pálky Richie Sexsona, ale jednou rukou se jí dotkne. Pohladí dřevo potřísněné krví. Oči však nespouští z Jacka. Jako by se ho snažil poznat. Jako by se snažil poznat pravdu o něm. Aby pochopil, že nakonec byl přece jenom zachráněn.

„George,“ řekne chlapec. „George Rathbun. Opravdu je slepý.“

„Ano,“ řekne Jack. „Ale slepý někdy není slepý. To přece víš, Tylere.“

Chlapec přikývne. Jack v životě neviděl nikoho, kdo by vypadal tak vyčerpaně, otřeseně a ztraceně, tak smrtelně unaveně.

„Chci,“ řekne chlapec. Olízne si rty a znovu si odkašle. „Chci… napít. Vodu. Chci mámu. Vidět mámu.“

„Mně to připadá jako dobrý nápad,“ řekne Doktor. Nevypadá, že by se cítil pohodlně mezi rozbitými pozůstatky tvora, kterého stále považují za pana Munshuna. „Zavedeme toho mládence zpátky do Wisconsinu dřív, než se tu ukáže některý přítel starého jednookáče.“

„Správně,“ přidá se Frňák. „Spálit Černej dům do základů, to mám zase v plánu já. První sirku hodím já. Nebo bych možná mohl znovu vystřelit oheň z prstenu. To by se mi líbilo. Ale nejdřív musíme udělat nosítka.“

„Naprosto souhlasím,“ říká Dale. „Myslím, že Tyler by nedokázal dojít moc daleko ani moc rychle, ale můžeme ho střídavě no –“

„Ne,“ ozve se Jack.

Podívají se na něho a je na nich znát různý stupeň překvapení a úžasu.

„Jacku,“ řekne Frňák. Mluví podivně jemně. „Existujou takový věci, jako například zbytečně protahovaný návštěvy.“

„Ještě jsme neskončili,“ řekne mu Jack. Potom zavrtí hlavou a opraví se. „Tyler ještě neskončil.“

Jack Sawyer klečí na Úhoří cestě a přemýšlí: Nebyl jsem o moc starší než tady ten kluk, když jsem se vydal přes celou Ameriku – a Teritoria – abych zachránil matce život. Ví, že je to pravda, ale zároveň tomu vůbec nemůže věřit. Nemůže si vzpomenout, jaké to je, mít dvanáct let a nic víc, být malý a ustrašený, ponechávaný okolním světem většinou bez povšimnutí a jen utíkat těsně před všemi stíny světa. Mělo by být po všem; Tyler prošel devíti kruhy pekla a zaslouží si jít domů.

Bohužel, není po všem. Ještě je potřeba udělat jednu věc.

„Tylere.“

„Chci. Domů.“

Před chvílí měl chlapec v očích světlo, ale to teď zmizelo. Na obličeji má otupělý výraz šoku, jaký je vidět u uprchlíků na hranici a u bran táborů smrti. Má vyprázdněnou tvář člověka, který strávil příliš dlouhou dobu v kluzké krajině opopanaxu, kde se vše rozpadá. A je teprve dítě, krucinál, jenom dítě. Zaslouží si něco lepšího, než co mu chystá Jack Sawyer. Ale Jack Sawyer si kdysi také zasloužil něco lepšího, než co dostal, a přežil. To nic neospravedlňuje, samozřejmě, ale přece jen mu to dává odvahu, aby se zachoval jako podrazák.

„Tylere.“ Chytí chlapce za rameno.

„Vodu. Mámu. Domů.“

„Ne,“ řekne Jack. „Ještě ne.“ Otočí chlapce dokola. Cákance krve lorda Malshuna na tváři vyvstávají velmi jasně. Jack cítí, že muži, se kterými přišel – muži, kteří kvůli němu riskovali život a zdravý rozum – se začínají mračit. To nic. Musí cosi udělat. Je přece žandár a tady pořád pokračuje zločin.

„Tylere.“

Nic. Chlapec shrbeně stojí. Snaží se proměnit v maso, které jen dýchá a nic jiného nedělá. Jack ukáže na ošklivou konstrukci vzpěr, pásů a traverz a kouřících komínů. Ukáže na lopotící se mravence. Velká Kombinace se vypíná až do mraků a zavrtává se hluboko do mrtvé země. Jak daleko míří oběma směry? Míli? Dvě? Jsou děti i nad mraky, třesou se tam v kyslíkových maskách a trmácejí se na poháněcích pásech a škubají za páky a otáčejí klikami? Jsou děti i dole, kde se pečou v žáru podzemních ohňů? Dole v liščích norách a krysích dírách, kde slunce nikdy nesvítí?

„Co je to?“ zeptá se ho Jack. „Jak tomu říkáš? Jak tomu říkal Burny?“

Tyler neřekne ani slovo.

Jack chlapcem zatřese. Nijak jemně. „Jak tomu říkáš?“

„Hej, chlape,“ ozve se Doktor. Hlas mu ztemněl nesouhlasem. „Tohle není zapotřebí.“

„Zmlkni,“ řekne Jack, ani se na něj nepodívá. Dívá se na Tylera. Snaží se v těch modrých očích zahlédnout ještě něco kromě otřesené prázdnoty. Potřebuje, aby Tyler uviděl tu gigantickou, sténající mašinu, která tamhle stojí. Aby ji opravdu uviděl. Protože dokud ji neuvidí, jak by si ji mohl hnusit? „Co je to?“

Po dlouhé odmlce Tyler řekne: „Velká. Velká. Velká Kombinace.“ Slova z něho vycházejí pomalu a zasněně, jako by mluvil ze spaní.

„Velká Kombinace, ano,“ řekne Jack. „Teď ji zastav.“

Frňák vyjekne. Dale řekne: „Jacku, zašel jsi moc –“ ale pak ztichne.

„Já. Nemůžu.“ Ty se na něj bolestně podívá, jako by říkal, že Jack by to měl vědět.

„Můžeš,“ řekne Jack. „Můžeš a uděláš to. Co myslíš, Tylere? Že se k nim prostě obrátíme zády a odvedeme tě zpátky k mámě a ona ti udělá kakao a uloží do postele a všichni pak budou žít šťastně až do smrti?“ Zvedá hlas, ale nijak se nenamáhá ovládnout, i když vidí, že Tyler brečí. Znovu chlapcem zatřese. Tyler se přikrčí, ale nepokouší se doopravdy uhnout. „Myslíš, že tě čeká nějaký šťastný konec, když tu ty děti budou muset otročit dál, dokud nepadnou a nenahradí je nějaké jiné? Budou se ti zjevovat ve snu, Tylere. Budou se ti zjevovat jejich tváře a jejich špinavé ručičky a krvácející nohy, zatraceně, ve snu.“

„Nech toho!“ vyjede ostře Frňák. „Okamžitě toho nech, nebo ti nakopu zadek.“

Jack se otočí a Frňák couvne před těma pronikavě blýskajícíma očima. Dívat se na Jacka Sawyera, když je v tomto stavu, je jako dívat se přímo do din-tah.

„Tylere.“

Tylerovi se třesou ústa. Po špinavém, zakrváceném obličeji mu tečou slzy. „Nech toho. Chci jít domů!“

„Hned jak přinutíš Velkou Kombinaci, aby se zastavila. Pak půjdeš domů. Dřív ne.“

„Nemůžu!“

„Ale ano, Tylere. Můžeš.“

Tyler se dívá na Velkou Kombinaci a Jack vycítí z chlapce trochu neobratné námahy. Nic se nestane. Pásy běží dál; biče práskají dál; ze zrezivělé zubaté jižní strany stavby chvilkami spadne křičící tečka.

Tyler se podívá znovu na něj a Jackovi je nanic z té prázdné tuposti v očích chlapce, je mu z ní mdlo. „Nemůůůůžu,“ zakňučí Tyler a Jack se v duchu diví, jak tady takový třasořitka vůbec dokázal přežít. Spotřeboval všechny své schopnosti v jediném šíleném, úporném pokusu o útěk? Je to tak? S tím se Jack nesmíří. Zachvátí ho vztek a vrazí Tylerovi facku. Pořádnou. Dale hekne. Tylerovi poskočí hlava a oči se mu rozšíří překvapením.

A čepice mu odletí pryč.

Jack před chlapcem klečel. Ale teď je odhozen o kus dál a přistane na zadku uprostřed Úhoří cesty. Ten kluk ho… co?

Strčil do mě. Strčil mě myšlenkami.

Ano. A Jack si najednou uvědomuje, že v tomto tupém světě září nová síla, plápolající svazek světla, který předčí i ten, který osvětloval pálku Richie Sexsona.

„Páni, kruci, co to bylo?“ vykřikne Doktor.

Včely to cítí také, možná víc než lidé. Jejich ospalé bzučení zesílí do pronikavého křiku a mračno potemní, protože včely se shluknou k sobě. Teď vypadají spíš jako gigantická tmavá pěst pod břichatými mraky zavěšenými na nebi.

„Proč jsi mě praštil?“ křičí Ty na Jacka a Jack si najednou všimne, že ten chlapec ho mohl zabít jednou ranou, kdyby chtěl. Ve Wisconsinu byla ta síla skryta (viděly ji jenom cvičené oči). Ale tady… tady…

„Abych tě probudil!“ zakřičí také Jack. Zvedá se na nohy. „Bylo to tímhle?“ Ukáže na čepici.

Tyler se na ni podívá a pak přikývne. Ano. Ta čepice. Ale ty jsi nevěděl, nemohl jsi vědět, kolik ti toho čepice krade, dokud sis ji nesundal. Nebo dokud ti ji někdo neshodil z té zapomnětlivé hlavy. Znovu se zahledí na Jacka. Oči má dokořán otevřené a klidné. Už v nich není žádný šok, žádná prázdnota. Ne že by Tyler přímo zářil, ale září vnitřním světlem, které všichni cítí – září silou, vedle které síla lorda Malshuna není ničím.

„Co chceš, abych udělal?“ zeptá se. Tyler Marshall: lvíče.

Jack znovu ukáže na Velkou Kombinaci. „Ty jsi to, kvůli komu je tohle všechno, Tylere. Jsi Bořitel.“ Zhluboka se nadechne a potom zašeptá do růžového ušního boltce toho chlapce.

„Zboř ji.“

Tyler Marshall otočí hlavu a zahledí se hluboko Jackovi do očí. Řekne: „Zbořit ji?“

Jack přikývne a Tyler se znovu podívá na Velkou Kombinaci.

„Tak jo,“ řekne, ale spíš pro sebe než k Jackovi. Zamrká, pořádně se rozkročí a sepne ruce před pasem. Mezi obočím se mu objeví drobná vráska a koutky úst se pozvednou maličkým úsměvem. „Tak jo,“ zašeptá Ty.

Vteřinu se neděje nic.

Potom se z útrob Velké Kombinace vyvalí hřmot. Horní část se zachvěje jako fata morgána v horkém vzduchu. Stráže zaváhají a vzduch prořízne vrzání mučeného kovu. Vyčerpané děti, viditelně zmatené, zvednou hlavu a rozhlížejí se na všechny strany. Mechanické výkřiky zesilují, pak se rozdělí do stovek různých druhů mučení. Soukolí se převrací. Ozuby se zaseknou a jsou plné kouře; ozubená kola zrychlí a obrousí si zuby. Celá Velká Kombinace se třese a chvěje. Hluboko v zemi vybuchují nádrže a vzhůru vystřelují sloupce ohně a páry a zastavují nebo trhají pásy, které běžely tisíce let, protože je poháněly miliardy krvácejících nožiček.

Vypadá to, jako by se v nějakém obrovském kovovém džbánu objevilo sto dírek najednou. Jack sleduje, jak děti skáčou z nižších pater a slézají po vnější straně stavby v dlouhých, nepřerušovaných řadách. Děti proudí z roztřesené budovy v tuctech nepřerušovaných proudů.

Než se zelení biřici vzmůžou na organizovaný pokus zabránit otrokům v útěku, shromáždí se kolem té velké továrny mračno včel. Když se strážní začnou otáčet proti dětem, včely se vrhnou dolů jako zuřivý příliv plný bzučících křídel a ostrých žihadel. Vjelo do nich trochu Tyovy síly a jejich žihadla jsou smrtelná. Strážní klopýtají a padají z nehybných pásů a roztřesených trámů. Jiní zešíleli a obracejí se proti vlastním, bičují a jsou bičováni, dokud se udrží na nohou v tom kalném vzduchu.

Sawyerova banda se nezdržuje, aby uviděla konec toho masakru. Včelí královna se oddělí od vířícího chaosu a přiletí k nim, a vznáší se nad jejich obličeji obrácenými vzhůru a vede je zpět k Černému domu.

V jednom světě za druhým – ve světech sepnutých k sobě v násobných dimenzích skrz naskrz věčností – se zlo otřásá a rozpouští: despotové umírají, udušeni kuřecí kostí při večeři; tyrani padají pod kulkami atentátníků nebo po požití otrávených lahůdek, které jim přichystaly zrádné milenky; mučitelé v kápích padají mrtvi na zakrvácené kamenné podlahy. Tylerův skutek rozvibruje předlouhou strunu plnou bezpočtu vesmírů, a jak se šíří, mstí zlo. Tři světy od nás, ve velkém městě, které se tam jmenuje Londinorium, jeden muž, Turner Topham, který je už dvacet let váženým poslancem a třicet let sadistickým pedofilem, náhle vzplane ohněm, zrovna když prochází lidnatou ulicí, které se říká Pick-a-Derry. O dva světy dál jeden příjemně vypadající mladý svářeč Freddy Garver z Ostrova Irse, takto další, méně otrlý člen Tophamova bratrstva, otočí svářečku proti vlastní levé ruce a spálí si z kostí každičkou část masa.

Vysoko, vysoko ve svém vzdáleném a převysokém vězení ucítí Karmínový král v útrobách hlubokou bolest, padne do křesla a šklebí se. Ví, že cosi, cosi zásadního, se v jeho strašlivém panství změnilo.

Za včelí královnou kráčí Jack, na ramenou mu sedí Tyler Marshall s rozzářenýma očima a beze strachu, a vypadá jako malý král. Za Jackem a jeho přáteli jdou stovky dětí, které utíkají z rozpadající se Velké Kombinace, a proudí na Úhoří cestu a opuštěná okolní pole. Některé z těch dětí jsou z našeho světa; spousta nikoli. Děti ze všech sil uhánějí přes tmavé, prázdné pláně jako rozprášené armády a blíží se ke vchodům do svých vesmírů. Kulhající pluky dětí se šourají jako řady opilých mravenců.

Děti, které jdou za Sawyerovou bandou, jsou stejně otrhané jako ostatní. Půlka je nahá nebo skoro nahá. Ty děti mají tváře, které jsme vídali na krabicích s mlékem a na letácích s nápisem pohřešuje se a na webových stránkách s hledanými dětmi, tváře ze snů zlomených matek a zdrcených otců. Některé se smějí, jiné pláčou, některé dělají obojí. Ty silnější cestou pomáhají slabším. Nevědí, kam jdou, a nestarají se o to. Stačí jim, že jdou. Vědí jenom, že jsou volné. Ten velký stroj, který jim ukradl sílu a radost a naději, zůstal za nimi, a nad nimi se vznáší hedvábný ochranný závoj včel, a jsou volné.

Přesně ve 4.16 odpoledne projde Sawyerova banda hlavními dveřmi Černého domu. Tyler se teď nese na Frňákových rozložitých ramenou. Sejdou po schodech dolů a zůstanou stát před hlídkovým vozem Dalea Gilberstona (na kapotě a ve škvíře, kde jsou stěrače předního skla, leží pár mrtvých včel).

„Podívej se na ten dům, Hollywoode,“ zamumlá Doktor.

Jack to udělá. Teď je to jenom dům – třípodlažní stavba, která možná kdysi byla úctyhodným rančem, ale během let zchátrala. A co hůř, kdosi na ni naplácal černou barvu od spoda až nahoru a od přídě až po záď – dokonce i okna jsou natřená několika tahy štětkou. Celkový dojem je smutný a zvláštní, ale nikterak zlověstný. Unikavý proměnlivý tvar domu se zpevnil, a jakmile vyprchalo kouzlo abbalahu, zbyl jenom opuštěný dům starého dědka, který byl dost bláznivý a nesmírně nebezpečný. Starého dědka, který patří mezi takové lidské netvory, jako byl Dahmer, Haarman a Albert Fish. Potměšilé, útočné zlo, které kdysi v této budově pobývalo, se vytratilo, odletělo ve větru a to, co zbývá, je pozemské jako stařík mumlající v cele v Uličce smrti. Jack musí ještě něco s tímhle zkaženým místem provést – umírající Myšák ho přinutil, aby to slíbil.

„Doktore,“ řekne Frňák. „Koukni tamhle.“

Po cestě, která vede na silnici číslo 35, se pomalu potácí obrovský pes – obrovský, ale ne přízračný. Vypadá jako kříženec boxera a dánské dogy. Kdosi mu ustřelil kus hlavy a jednu zadní tlapu.

„To je ten tvůj pekelnej pes,“ užasne Frňák.

Doktor zalapá po dechu. „Cože, tohle?“

„Tohle,“ potvrdí Frňák. Vytáhne devítku, protože chce zvíře vysvobodit z utrpení, ale než to udělá, pes se svalí na bok, zhluboka, roztřeseně se nadechne a pak zůstane nehybně ležet. Frňák se otočí k Jackovi a Daleovi. „Je mnohem menší, když je ten stroj vypnutý, že?“

„Chci vidět mámu,“ řekne Ty potichu. „Prosím vás, můžu?“

„Ano,“ řekne Jack. „Nevadilo by ti, kdybychom to vzali kolem vás a vyzvedli i tátu? Myslím, že by moc rád jel taky.“

Tyler se unaveně zasměje. „Ano,“ řekne. „Tak to uděláme.“

„Souhlas,“ řekne Jack.

Dale opatrně otočí vůz, a zrovna když vjíždí na cestičku, vykřikne Tyler: „Podívejte! Podívejte se, páni! Už jdou!“

Dale zastaví, pohlédne do zpětného zrcátka a zašeptá: „Ach, Jacku. Svatá matko Boží.“ Zatáhne brzdu a vystoupí. Vystoupí všichni a zahledí se k Černému domu. Jeho obrysy zůstávají stejné, ale přesto ho neopustilo všechno kouzlo, jak se zdá. Kdesi zůstávají otevřené dveře – možná ve sklepě nebo ložnici nebo ve špinavé a zanedbané, ale jinak úplně obyčejné kuchyni. Na této straně jsou Žleby, na druhé je Úhoří cesta, trosky zastavené Velké Kombinace, ze které se kouří, a Din-tah.

Včely vylétají na verandu Černého domu. Včely a potom děti vedené včelami. Vycházejí v hejnech, smějí se a křičí a drží se za ruce. Jacku Sawyerovi bleskne hlavou živá představa zvířat opouštějících po zátopě Noemovu archu.

„Svatá Maria, Matko Boží,“ zašeptá Dale znovu. Mýtina před domem se plní rozesmátými, pokřikujícími, brebentícími dětmi.

Jack přejde k Frňákovi, který se k němu otočí s úsměvem od ucha k uchu.

„Až všechny děti projdou, musíme ty dveře zavřít,“ řekne Jack. „Nadobro.“

„Já vím, že musíme,“ souhlasí Frňák.

„Nemáš náhodou nějaký geniální nápad?“

„No,“ začne Frňák, „řeknu to takhle. Jestli mi slíbíš, a to myslím vážně, že se potom nebudeš na nic hloupě vyptávat nebo něco kvůli tomu říkat, možná bych dneska do půlnoci mohl mít v ruce pěknou dávku čehosi sakra účinného.“

„Čeho? Dynamitu?“

„Prosím tě,“ řekne Frňák opovržlivě. „Řekl jsem účinného.“

„Ty myslíš…?“

Frňák se usměje a z očí má najednou škvírky.

„Jsem rád, že jsi na mé straně,“ řekne Jack. „Uvidíme se před půlnocí zase na silnici. Budeme muset nějak proklouznout, ale myslím, že nebudeme mít žádné potíže.“

„Rozhodně je nebudeme mít při zpáteční cestě,“ ujistí ho Frňák.

Doktor poplácá Dalea po rameni. „Doufám, že máte v tomhle koutě světa nějakou pečovatelskou dětskou organizaci, náčelníku. Myslím, že ji budete potřebovat.“

„Svatá…“ Dale otočí ohromený pohled na Jacka. „Co mám dělat?“

Jack se usměje. „Myslím, že bys měl zavolat těm… jak jim říká Sára? Barevné komando?“

V očích Dalea Gilbertsona svitne naděje. Nebo je to možná zárodek triumfu. Jahn P. Redding z FBI, policisté Perry Brown a Jeffrey Black z wisconsinské státní policie. Představuje si, jak tato trojka ťulpasů čelí zjevení středověké křížové výpravy složené z dětí v západním Wisconsinu. Představuje si ty dickensovské hromady úředních papírů, které taková neslýchaná událost nepochybně vyprodukuje. Zaměstná je to na celé měsíce nebo roky. Možná způsobí několik nervových zhroucení. Rozhodně jim to dá jinou látku k přemýšlení, než je velitel Dale Gilbertson z French Landingu.

„Jacku,“ ozve se. „Co přesně navrhuješ?“

„Zhruba navrhuji, že by měli odkroutit všechnu práci a ty bys měl shrábnout pochvalu. Co ty na to?“

Dale o tom přemýšlí. „Je to velmi spravedlivé,“ řekne nakonec. „Co říkáš, vezmeme toho kluka k tátovi a pak oba do Ardenu za mámou?“

„Dobře,“ souhlasí Jack. „Jenom je škoda, že tu není taky Henry.“

„To litujeme dva,“ řekne Dale a sedne si zase za volant. Za okamžik už jedou po lesní cestě.

„Co všechny ty děti?“ zeptá se Ty a ohlíží se zadním oknem. „Vy je tu jen tak necháte?“

„Zavolám na státní policii, jakmile vyjedeme na silnici,“ navrhne Dale. „Myslím, že by se do toho měli pustit okamžitě, viďte, pánové? A taky federálové.“

„Správně,“ řekne Frňák.

„Souhlas do mrtě,“ přidá se Doktor.

„Jeden skvělý služební telefonát,“ řekne Jack a posadí si Tylera na klín. „Zatím se jim nic nestane,“ zašeptá chlapci do ucha. „Viděly mnohem horší věci než Wisconsin.“

Nyní vyklouzneme z okna u řidiče jako vítr, v který jsme se proměnili, a díváme se, jak odjíždějí – čtyři stateční muži a jeden statečný chlapec, který už nikdy nebude tak mladý (ani nevinný). Za nimi zůstává Černý dům, už neškodný a odčarovaný, oživený dětmi, jejichž tváře jsou špinavé a oči rozšířené údivem. Angličtina je zde menšinovým jazykem a některé jazyky, kterými se zde mluví, budou v dalších letech udivovat nejlepší jazykovědce světa. Je to počátek světové senzace (hlavní článek v Time příštího týdne se bude jmenovat „Zázračné děti odnikud“) a rovněž úřednické noční můry, jak správě předvídal Dale.

Jsou však v bezpečí. A naši pánové jsou také v bezpečí. Všichni se vracejí zdraví a celí z druhé strany, a to jsme rozhodně nečekali; většina výprav tohoto typu obvykle vyžaduje nejméně jednu oběť (například vedlejší postavu, jako je Doktor). Konec dobrý, všechno dobré. A tohle může být konec, jestli chcete; žádný škrabal, který vás dovedl tak daleko, by vám ho neupřel. A jestli se rozhodnete pokračovat dál, pak si nestěžujte, že jste nebyli varováni: to, co se dál stane, se vám nebude líbit.

XXXXX Průběžná reportáž XXXXX

VELITEL POLICIE FRENCH LANDING ODMÍTÁ ZRUŠIT TISKOVOU KONFERENCI, OPORU MÁ V MĚSTSKÉ RADNICI; ZDROJE POTVRZUJÍ, ŽE PŘIJDE SLAVNÝ POLICISTA Z L. A.; FBI A WISC. STÁTNÍ POLICIE VYJADŘUJÍ SILNÝ NESOUHLAS

**Exkluzivně**

Jeden z nich, Tyler Marshall, je přímo z French Landingu. Další, Josella Rakineová, je z Baringu, vesničky na jihu Anglie. Třetí je z Bagdádu. Všichni řekli, že 17 z takzvaných Zázračných dětí bylo identifikováno během týdne od chvíle, kdy byly objeveny, jak kráčejí po venkovské silnici (č. 35) v západním Wisconsinu.

Jenomže těch 17 je pouze špička ledovce.

Zdroje blízké spojenému vyšetřování FBI/WSP (a teď i CIA?) říkají Pilnému reportérovi, že existuje nejméně 750 dětí, mnohem víc, než se hlásilo v běžném tisku. Co jsou zač? Kdo je unesl a kam? Jak se dostaly do městečka French Landing, které bylo v uplynulých týdnech terorizováno sériovým vrahem (nyní již údajně mrtvým)? Jakou roli sehrál Jack Sawyer, losangeleský detektiv, který vystoupal na vrchol a vzápětí ve věku 31 let odešel do výslužby? A kdo byl zodpovědný za mohutnou explozi, která zničila tajemné obydlí v lese, údajně centrum případu Rybář?

Některé tyto otázky se možná zítra dočkají odpovědi v parku La Follette ve French Landingu, kde velitel policie Dale Gilbertson pořádá tiskovou konferenci. Jeho dlouholetý přítel Jack Sawyer – který údajně sám rozlouskl případ Rybář – bude stát vedle něj, až bude mluvit. Také se očekává přítomnost dvou zástupců velitele policie, Armanda St. Pierrea a Reginalda Ambersona, kteří se zúčastnili záchranné mise z minulého týdne.

Tisková konference se uskuteční přes silný – téměř úporný – nesouhlas FBI/WSP vyjádřený agentem FBI Johnem P. Reddingem a detektivem wisconsinské státní policie Jeffreyem Blackem. „Oni [vedoucí vyšetřování] jsou přesvědčeni, že je to pouze poslední křečovitá snaha ze strany pana Gilbertsona, aby se udržel v zaměstnání,“ řekl jeden zdroj. „Všechno zpackal, ale naštěstí má kamaráda, který se vyzná v reklamě.“

Městští radní z French Landingu zpívají jinou písničku. „Letošní léto bylo pro lidi z French Landingu noční můra,“ říká městský pokladník Beth Warrenová. „Velitel Gilbertson chce ujistit lidi, že ta noční můra už skončila. Jestli nám může navíc něco říct o těch dětech, tím líp.“

Zájem se soustředí na Jacka „Hollywooda“ Sawyera, který se seznámil s velitelem Gilberstonem a městečkem French Landing během práce na případu Thornberga Kinderlinga, takzvaného Vraha prostitutek. Na Sawyera naléhal Gilbertson, aby se aktivně ujal vyšetřování případu Rybář, a je zřejmé, že v následujících událostech sehrál velkou roli.

Ale jaké události to vlastně byly? Na toto vysvětlení právě svět čeká. První odpovědi možná přijdou zítra v parku La Follette, na březích mocné Mississippi.

Pokračování příště…

.

29

Připraveni, mládenci?“ zeptá se Dale.

„Ále, člověče, já ti nevím,“ váhá Doktor. Řekne to už aspoň popatnácté. Je bledý, příliš rychle dýchá. Všichni čtyři jsou v přívěsu – jakémsi pojízdném skleníku – který byl zaparkován na okraji parku La Follette. Poblíž je pódium, na které se postaví (za předpokladu, že Doktor se dokáže udržet na nohou) a přednesou své pečlivě připravené odpovědi. Na svahu, který sbíhá k široké řece, se shromáždily skoro čtyři stovky novinářů, k tomu lidé ze šesti amerických televizních stanic a bůhví kolika zahraničních stanic. Pánové od tisku nemají nejlepší náladu, protože prvotřídní místa před pódiem jsou vyhrazena pro reprezentativní vzorek (určený losováním) obyvatel French Landingu. To byla Daleova naprosto nezbytná podmínka, pod kterou slíbil uspořádat tiskovou konferenci.

Myšlenka na tiskovou konferenci vzešla od Jacka Sawyera.

„Vychladni, Doktore,“ říká Frňák. Vypadá větší než obvykle, protože má na sobě šedé plátěné kalhoty a bílou košili s rozhalenkou – vypadá skoro jako medvěd ve fraku. Dokonce si dal tu práci a učesal si sáhodlouhé vlasy. „A jestli si fakticky myslíš, že se chystáš zahájit trojkombinaci – chcát, blít nebo vytuhnout – tak zůstaň tady.“

„Né,“ heká Doktor zuboženě. „Ani za desetník, ani za nic. Když se o to máme pokusit, tak to uděláme.“

Dale, kterému uniforma skvěle sluší, se podívá na Jacka. Ten vypadá snad ještě lépe v šedém letním obleku a tmavě modré hedvábné kravatě. Z náprsní kapsičky saka mu vykukuje modrý kapesník, který ladí s kravatou. „Víš určitě, že je to správné?“

Jack to ví naprosto určitě. Nejde o to, nenechat Barevné komando, jak je nazvala Sára Gilbertsonová, ukrást světla ramp. Jde o to zajistit, že jeho starý přítel bude v nenapadnutelném postavení. Může toho dosáhnout tím, že bude vyprávět velmi jednoduchý příběh, který ostatní tři podpoří. Tyler udělá totéž, Jack je o tom přesvědčen. Ten příběh zní následovně: jiný Jackův starý přítel, zesnulý Henry Leyden, zjistil z nahrávky telefonu na číslo 911, kdo je Rybář. Tu nahrávku mu předal Dale, jeho synovec. Rybář zabil Henryho, ale až poté, co ho hrdinný pan Leyden smrtelně zranil a předal jeho jméno policii. (Jack má rovněž zájem na tom, aby na této tiskové konferenci byly uznány Henryho zásluhy, jak se patří, čemuž Dale velmi dobře rozumí a podporuje to.) Průzkumem katastru nemovitostí ve French Landingu bylo zjištěno, že Charles Burnside vlastní dům u silnice č. 35, nedaleko od městečka. Dale pověřil Jacka zastupováním a tady ti dva hromotluci byli náhodou nedaleko (to jest pánové Amberson a St. Pierre), a všichni se tam vydali.

„Od této chvíle,“ říkal Jack svým přátelům pořád dokola celé dny, které předcházely tiskové konferenci, „je životně důležité, abyste si pamatovali dvě slůvka, která osvobodila většinu zločinců před soudem. A jaká to jsou slůvka?“

„Nevzpomínám si,“ řekne Dale.

Jack přikývne. „Správně. Když nemáte žádný příběh, na který byste si mohli vzpomenout, tak vás ti parchanti nemůžou nikdy nachytat. V tom domě bylo cosi ve vzduchu –“

„To nekecáš,“ zamručí Frňák a zašklebí se.

„– a to nás úplně rozhodilo. Ale pamatujeme si tohle: Ty Marshall byl vzadu, připoutaný želízkem k sušáku na prádlo.“ Než Frňák a St. Pierre a Jack Sawyer proklouzli policejními zátarasy a rozprášili Černý dům plastickou trhavinou, jeden reportér se tam dostal a udělal spoustu fotek. Samozřejmě víme, který reportér to byl; Wendell Green nakonec uskutečnil svůj sen o slávě a bohatství.

„A u nohou mu ležel mrtvý Burnside,“ řekl Frňák.

„Správně. S klíčem od želízek v kapse. Dale, ty jsi to zjistil a chlapce vysvobodil. Na dvorku bylo dalších pár dětí, ale kolik –“

„Nepamatujeme se,“ doplní Doktor.

„A pokud jde o jejich pohlaví –“

„Několik chlapců, několik dívek,“ řekl Dale. „Nepamatujeme si přesně kolik.“

„A pokud jde o Tylera, jak byl unesen, co se mu stalo –“

„Řekl, že se nepamatuje,“ usmíval se Dale.

„Odjeli jsme. Myslím, že jsme zavolali na ty ostatní děti –“

„Ale přesně se nepamatujeme –“ utrousil Frňák.

„Správně, a každopádně se zdálo, že jsou docela v bezpečí tam, kde jsou, aspoň prozatím. Teprve když jsme usazovali Tylera do hlídkového vozu, všimli jsme si, že všechny děti vybíhají ven.“

„A zavolali jsme posily z wisconsinské státní policie,“ řekl Dale. „Tohle si pamatuju.“

„Jistěže,“ souhlasil Jack blahosklonně.

„Ale nemám ponětí, jak ten strašný barák vyletěl do povětří, a nevíme, kdo to udělal.“

„Někteří lidé,“ prohodil Jack, „příliš dychtivě berou zákon do svých rukou.“

„Štěstí, že jim při výbuchu neuletěla hlava,“ řekl Dale.

„Tak dobrá,“ říká jim Jack nyní. Stojí u dveří. Doktor vytáhl půlku jointu a čtyři rychlé, hluboké šluky ho viditelně uklidnily. „Jenom nezapomeňte, proč to děláme. Chceme říct, že jsme tam byli první, našli jsme Tylera, viděli jsme jenom několik dalších dětí, usoudili jsme, že jsou v bezpečí, a to vzhledem ke smrti Charlese Burnsidea, známého též jako Carl Bierstone, Netvor ze South Side a Rybář. Podstatou je, že Dale se choval správně – to my všichni –, protože potom předal vyšetřování FBI a státní policii, takže teď mají toho Petra v rukou oni. V tomto případě spíš Petry. Jde o to, že ve French Landingu už je všechno v pořádku. A nakonec, ovšem pouze co do pořadí, nikoli důležitostí, přijde oznámení, že Henry Leyden je opravdová hvězda. Hrdinný slepec, který identifikoval Charlese Burnsidea a rozluštil případ Rybář, smrtelně zranil toho netvora a přitom sám přišel o život.“

„Amen,“ říká Dale. „Milý strýček Henry.“

Uslyší, jak za dveřmi přívěsu hučí hlasy stovek lidí jako příboj. Možná je jich dokonce tisíc. Pomyslí si, tohle slyší rockoví zpěváci, než vyběhnou na jeviště. Do krku mu najednou skočí knedlík a on se ho ze všech sil snaží zase spolknout. Doufá, že pokud bude stále myslet na strýčka Henryho, bude mu dobře.

„Pokud půjde o něco jiného,“ radí Jack, „pokud padnou otázky, které budou příliš podrobné –“

„Nevzpomínáme si,“ řekne Frňák.

„Protože tam byl strašlivý vzduch,“ souhlasí Doktor. „Páchl éterem nebo chlórem nebo něčím takovým.“

Jack si je prohlíží, přikyvuje, usmívá se. Toto bude celkem vzato šťastná událost, pomyslí si. Slavnost lásky. Rozhodně ho ani nenapadlo, že za několik minut bude umírat.

„Tak jo,“ řekne, „jdeme ven a uděláme to. Dnes odpoledne jsme politici, politici na tiskové konferenci, a politici si stojí na historce, se kterou jednou vyrukovali.“

Otevře dveře. Hučení zástupu zesílí očekáváním.

Přecházejí k vyvýšenému pódiu v tomto pořadí: Frňák, Dale, Jack a dobrák Doktor. Pohybují se v teplém bílém hvězdném jasu vybuchujících blesků a televizních reflektorů o síle desítek tisíc wattů. Jack netuší, proč novináři takové věci potřebují – dnes je jasno a teplo, v Žlebech je kouzelný den – ale zdá se, že se bez toho neobejdou. Vždycky je to tak. Neustále se ozývá křik: „Sem!“ Ozývají se také otázky, těch si však nevšímají. Až přijde čas na odpovědi, budou odpovídat – jak to jen půjde – ale prozatím jsou prostě ohlušeni davem.

Hluk začíná tím, že nějaké dvě stovky občanů French Landingu, kteří sedí na skládacích židličkách ve vyhrazené oblasti hlediště přímo pod pódiem, začnou vstávat, někteří tleskají, jiní mávají zaťatými pěstmi ve vzduchu jako vítězní boxeři. Tisk se od nich nakazí, a když naši čtyři přátelé stoupají po schodech na pódium, řev se promění v bouři. Jsme s nimi, nahoře na pódiu, a Bože, vidíme, že se na nás dívá tolik známých tváří. Tamhle je Morris Rosen, který onehdy podstrčil Henrymu cédéčko s Dirtysperm. Za ním stojí deputace z nyní zaniklého Maxtonova střediska pro přestárlé: milá Alice Weathersová je obklopena Elmerem Jespersonem, Adou Meyerhoffou (na vozíčku), Florou Flostadovou a bratry Boettcherovými, Hermiem a Tom Tomem. Tansy Freneauová, která vypadá trochu mimo, ale už ne přímo šíleně, stojí vedle Lestera Moona, který ji drží kolem pasu. Arnold „Baterka“ Hrabowski, Tom Lund, Bobby Dulac a další členové Daleova oddělení jsou také na nohou a tancují a bláznivě jásají. Podívejte se, tamhle je Enid Purvisová, sousedka, která zavolala Fredovi do práce, když se Judy nakonec zhroutila. Tamhle je Rebeka Vilasová, vypadá v šatech ke krku skoro jako jeptiška (ale nemusíš pro ni plakat, Argentino; Becky si ulila docela pěkný balík, děkuji pěkně). Butch Yerxa je s ní. Vzadu, trochu stydlivě stranou stojí naši staří známí, kteří se nedokázali nepodívat na úspěch svých přátel, jsou to William Strassner a Hubert Cantinaro, my je známe spíš jako Kaisera Billa a Synka. Podívejte se tam! Herm Roeper, kteří stříhá Jackovi vlasy, stojí vedle Bucka Evitze, který mu nosí poštu. Známe spoustu dalších, ale musíme se s nimi rozloučit za velmi nešťastných okolností. V přední řadě poskakuje Wendell Green jako slepice na rozpálené pánvi (Bůh ví, jak se dostal do vyhrazených míst, když je z La Riviere a ne z French Landingu, ale je tam), a fotografuje, seč stačí. Dvakrát vrazí do Elveny Mortonové, Henryho hospodyně. Když to udělá potřetí, Elvena ho pořádně bací do temene. Wendell si toho ani nevšimne. Během vyšetřování Rybáře už jeho hlava schytala horší rány. A po straně uvidíme někoho, koho možná poznáme, možná nepoznáme. Je to postarší džentlmen s tmavou pletí a slunečními brýlemi. Vypadá trochu jako starý bluesový zpěvák. Vypadá trochu také jako filmový herec Woody Strode.

Aplaus hřmí a burácí. Lidé jásají. Klobouky létají do vzduchu a vznášejí se v letním větru. To uvítání se stává jakýmsi zázrakem samo o sobě, potvrzením, možná dokonce i přijetím těch dětí, o kterých panuje všeobecné přesvědčení, že byly drženy v nějakém bizarním sexuálním zajetí spojeném s internetem. (Copak není bizarní všechno, co je spojeno s internetem?) A samozřejmě aplaudují, protože noční můra skončila. Bubák umřel na svém vlastním dvorku, umřel u paty obyčejného, nyní už rozprášeného domu s hliníkovými obklady, a oni jsou znovu v bezpečí.

Ach, jak ten jásot zvoní v posledních chvílích života Jacka Sawyera na planetě Zemi! Z říčního břehu poplašeně vyletí ptáci, s kvákáním zakrouží k nebi a vydají se hledat klidnější místo k odpočinku. Z řeky na jásot odpoví – nebo se k němu přidá – nákladní loď, která houká a houká. Další lodě dostanou podobný nápad a přidají se k všeobecnému rámusu.

Jack bez přemýšlení vezme Doktora za pravou ruku a Dalea za levou ruku. Dale vezme za ruku Frňáka a Sawyerova banda společně zvedne paže, tváří k zástupu.

A zástup samozřejmě šílí. Nebýt toho, co následuje, byl by to výjev desetiletí, možná celého století. Čtyři muži vítězně stojí, živoucí symboly vítězství, jejich spojené ruce směřují k nebi, zástup jásá, videokamery bzučí, nikony blýskají a právě v té chvíli se žena ve třetí řadě rozhodne přesunout. Tuto osobu také známe, ale nějakou vteřinu nám trvá, než si vzpomeneme, protože neměla nic společného s případem, který jsme zde sledovali. Ona se tu jenom… jaksi potloukala. Dvě stovky sedadel vpředu byly přiděleny v náhodném losování z volebních osudí French Landingu, přičemž šťastné výherce loterie ohlašovala Debbi Andersonová, Pam Stevensová a Dit Jesperston. Tato žena měla číslo 199. Několik lidí se od ní odtáhne, když prochází kolem, ale v tom šťastném šílení si jí ani nevšimnou; ta bledá žena s chomáči slámových vlasů přilepených k tvářím je cítit potem, nespavostí a vodkou. Má malou kabelku. Ta kabelka je otevřená. Sahá dovnitř. A my, kteří jsme prožili druhou půlku dvacátého století a prostřednictvím zázraku zvaného televize byli svědky tuctu vražd a téměř dokonaných vražd, víme přesně, pro co dovnitř sahá. Chceme varovně zakřičet na čtyři muže stojící s rukama společně zvednutýma k nebi, ale nevzmůžeme se na nic, jen se díváme.

Pouze ten černý muž se slunečními brýlemi vidí, co se děje. Otočí se a vyrazí, ale uvědomuje si, že ona ho stejně nejspíš předhoní, že už je nejspíš příliš pozdě.

Ne, pomyslí si Speedy Parker. Takhle to nemůže skončit, nemůže.

„Jacku, k zemi!“ zařve, ale nikdo ho v tom potlesku, jásotu a divokém volání neslyší. Zdá se, jako by mu zástup bránil v pohybu schválně, lidé se přeskupují sem a tam zrovna před ním, ať se hne kamkoli. Na okamžik se v cestě vražedkyně ocitne Wendell Green, stále poskakující jako člověk stížený epileptickým záchvatem. Ona ho odstrčí silou, jakou má šílenec. Proč ne? Ona je šílenec.

„Lidi –“ Dale má ústa prakticky na mikrofonu a reproduktory zavěšené na nedalekých stromech zapiští zpětnou vazbou. Dale stále drží nahoře Jackovu a Frňákovu ruku. Trochu omámeně se usmívá. „Děkuju vám, lidi, vážíme si vaší podpory, ale kdybyste se trochu utišili…“

V té chvíli ji Jack uvidí.

Už je to dlouho, celé roky, ale on ji okamžitě pozná. Měl by; plivla mu do obličeje v den, kdy odcházel od soudu v Los Angeles. Plivla na něj a nazvala ho mazaným hajzlem. Od té doby zhubla dvacet kilo, pomyslí si Jack. Možná víc. Pak uvidí ruku v kabelce, a ještě než se ruka vynoří, pochopí, co se děje.

Nejhorší je, že s tím nemůže nic dělat. Doktor a Dale ho křečovitě drží. Jack se zhluboka nadechne a zakřičí, jak ho učili pro takovou situaci: „PISTOLE!“ a Dale Gilbertson přikývne, jako by říkal, Ano, to víš že jo. Uvidí, že za ní se jásajícím a tleskajícím davem prodírá Speedy Parker, ale pokud nemá Speedy v rukávu obzvláště dobrý kouzelný trik –

Nemá. Speedy Parker, kterému se v Teritoriích říká Parkus, si probíjí cestu k uličce, když ta žena stojící pod pódiem vytáhne pistoli. Je to ošklivá věcička, bulldog ráže .32, s pažbou olepenou černou izolepou, a Jack má právě půl vteřiny na pomyšlení, že jí ta pistole možná vybuchne v ruce.

„Pistole!“ zakřičí Jack znovu a teprve tehdy ho uslyší Doktor Amberson a uvidí těsně pod nimi přikrčenou ženu s vyceněnými zuby.

„Doprdele,“ vyhrkne Doktor

„Wando, ne!“ vykřikne Jack. Doktor mu pustil levou ruku (Dale mu pořád drží pravici pozvednutou vysoko k nebi) a Jack levačku vztáhne proti ženě jako dopravní policista. První kulka Wandy Kinderlingové mu proletí přímo dlaní, mírně se zploští, rozkymácí se a zaboří se do důlku v Jackově levém rameni.

Wanda ho osloví. Je tu příliš velký rámus, než aby ji Jack slyšel, ale přesto ví, co říká: Tu máš, ty potulný hajzle – pozdravuje tě Thorny.

Zbývajících pět kulek vpálí Jacku Sawyerovi do hrudníku a do krku.

Nikdo neslyší bezvýznamné lupání, které vydává Wandin bulldog ráže .32, protože všude se ozývá potlesk a jásání, ale Wendell Green zaměřil fotoaparát nahoru, a když sebou detektiv trhne dozadu, prst našeho oblíbeného reportéra zmáčkne spoušť nikonu díky obyčejnému reflexu. Nafotí osm záběrů. Třetí je ten obrázek, ten, který se nakonec proslaví podobně jako fotka mariňáků vztyčujicich vlajku na Iwo Jima nebo fotka Lee Harveyho Oswalda svírajícího si břicho v garáži dallaské policejní stanice. Na Wendellově fotografii se Jack Sawyer dívá klidně dolů na střelce (ze kterého je vidět jen nezřetelná skvrna úplně dole). Na tváři má výraz, který by mohl být považován za odpuštění. Skrz dírku v napřažené dlani je jasně vidět denní světlo. Ve vzduchu vedle krku, který je roztržen, se nehybně vznášejí kapky krve červené jako rubíny.

Jásot a potlesk utichly, jako když utne. Na okamžik se rozhostí hrozné, nechápavé ticho. Jack Sawyer, zasažen dvakrát do plic a jednou do srdce a kromě toho do ruky a do krku, stojí na místě, hledí na díru, která se objevila pod roztaženými prsty a nad zápěstím. Wanda Kinderlingová se na něj dívá a zkažené zuby má vyceněné. Speedy Parker se dívá na Jacka s výrazem takové hrůzy, že ji nedokážou zakrýt ani sluneční brýle. Nalevo od něj, na jedné ze čtyř mediálních věží rozestavěných kolem pódia, omdlí mladý kameraman a spadne na zem.

Potom, najednou, ten nehybný obraz, který Wendell zachytil, aniž to věděl, znovu ožije a všechno je v pohybu.

Wanda Kinderlingová křičí: „Nashle v pekle, Hollywoode!“ – několik lidí to později potvrdí – a potom si přiloží ústí dvaatřicítky ke spánku. Pohled zlomyslného uspokojení je vystřídán typičtějším výrazem zmatku a nechápavosti, když zmáčkne spoušť a ozve se jen cvaknutí. Bulldog ráže .32 je prázdný.

Za okamžik to schytá – zlomený krk, zlomené levé rameno, čtyři zlomená žebra – protože Doktor se na ni vrhne rovnou z pódia a strhne ji k zemi. Levým chodidlem zasáhne ze strany do hlavy Wendella Greena, ale tentokrát Wendell utrpí jen odřeninu ucha. Inu, už bylo načase, aby mu něco přiletělo, ne?

Jack Sawyer na pódiu užasle hledí na Dalea, snaží se promluvit, ale nemůže. Zapotácí se, ještě chvíli zůstane na nohou, ale pak se zhroutí.

Výraz na Daleově tváři, ještě před chvílí nepřítomně blažený, je rázem naprosto šokovaný a zoufalý. Popadne mikrofon a zařve: „JE ZRANĚNÝ! POTŘEBUJEME DOKTORA!“ Ampliony znovu zapískají zpětnou vazbou. Žádný doktor se neblíží. Spousta lidí propadne panice a začíná utíkat. Panika se šíří.

Frňák klečí na koleni a obrací Jacka. Jack se na něj dívá a stále se snaží promluvit. Z koutků úst mu vytéká krev.

„Do hajzlu, je to zlý, Dale, je to fakt zlý,“ zakřičí Frňák a vzápětí ho kdosi srazí k zemi. Člověk by nečekal, že ten starý černý hubeňour, který se vyhoupl na pódium, dokáže srazit takového hromotluka, jako je Frňák, ale to není žádný obyčejný stařík. Jak dobře víme. Obklopuje ho tenounká, ale dobře viditelná slupka bílého světla. Frňák ji vidí. Vytřeští oči.

Lidé se zatím rozbíhají do všech světových stran. Panikou se nakazí také několik dam a pánů od tisku. Nikoli Wendell Green; ten drží pozici jako hrdina a cvaká fotky, dokud nemá nikon vybitý, jako je pistole Wandy Kinderlingové. Vyfotí černocha stojícího s Jackem Sawyerem v náručí; vyfotí Dalea Gilberstona, který položil ruku černochovi na rameno; vyfotí černocha, který se otočil a mluví s Dalem. Když se Wendell později zeptá policejního velitele French Landingu, co ten starý pán říkal, Dale mu řekne, že si nevzpomíná – kromě toho v tom všem šíleném zmatku mu sotva rozuměl. Všechno to byly samozřejmě kecy, ale my si můžeme být jisti, že kdyby Jack Sawyer slyšel Daleovu odpověď, byl by pyšný. V případě pochybností říkejte, že si nevzpomínáte.

Na Wendellově poslední fotografii je Dale a Frňák, kteří se dívají s naprosto stejným užaslým výrazem, jak starý muž stoupá po schodech do přívěsu s Jackem Sawyerem v náručí. Wendell netuší, jak takový dědek dokáže unést tak velkého muže – Sawyer měří sto pětaosmdesát a určitě váží takových pětaosmdesát kilo – ale nejspíš tu funguje stejný mechanismus, který umožňuje vystresované matce zvednout automobil nebo náklaďák, pod kterým zůstalo její dítě. A nezáleží na tom. Je to zanedbatelná položka ve srovnání s tím, co se stane potom. Protože když skupinka mužů vedená Dalem, Frňákem a Doktorem vtrhnou do přívěsu (Wendell tvoří zadní voj), nenajdou nic, jenom jednu převrácenou židli a několik cákanců krve Jacka Sawyera v kuchyňce, kde Jack dával své malé bandě poslední pokyny. Krvavá cestička vede dozadu, kde je rozkládací lůžko a toaletní kout. A tam ty kapky a cákance prostě zmizí. Jack a stařec, který ho nesl, zde zmizeli.

Doktor a Frňák skoro hystericky blábolí. Potácejí se od otázek, kde může Jack být, po rozčilené vzpomínky na poslední chvilky na pódiu, než začala střelba. Zdá se, že s tím jen tak nepřestanou, a Dale má pocit, že bude chvíli trvat, než i on sám se vzpamatuje. Uvědomuje si, že Jack viděl tu ženu přicházet, že se snažil vyprostit ruku z Daleova sevření, aby mohl zareagovat.

Dale si pomyslí, že možná je přece jenom čas opustit velitelskou pozici a najít si jinou práci. Ale ne hned. Teď hned chce dostat Frňáka a Doktora co nejdál od Barevného komanda a pak je uklidnit. Musí jim povědět ještě něco, co by jim mohlo pomoct.

Tom Lund a Bobby Dulac se přidají k němu a všichni tři pak eskortují Frňáka a Doktora z přívěsu, kde už zvláštní agent Redding a detektiv státní policie Black vyměřují OVZ (Obvod vyšetřování zločinu). Jakmile jsou za pódiem, Dale se podívá do ohromených tváří dvou statných motorkářů.

„Poslouchejte mě,“ řekne Dale.

„Měl jsem si stoupnout před něho,“ drmolí Doktor. „Viděl jsem ji, jak jde, proč jsem si jenom nestoupl –“

„Sklapni a poslouchej!“

Doktor zmlkne. Tom a Bobby také poslouchají, oči vykulené.

„Ten černoch mi něco řekl.“

„Co?“ zeptá se Frňák.

„Řekl, nechte mě, ať ho odnesu – možná má ještě šanci.“

Doktor, který se naošetřoval pěkné řádky střelných zranění, se nevesele uchechtne. „A ty jsi mu věřil?“

„Tehdy ne, moc ne,“ řekne Dale. „Ale když jsme pak vešli dovnitř a tam bylo prázdno –“

„Nejsou tam ani zadní dveře,“ dodá Frňák.

Doktorova nedůvěra trochu opadne. „Vy si opravdu myslíte…?“

„Já ano,“ řekne Dale Gilbertston a otře si oči. „Musím doufat. A vy mi musíte pomoct, chlapi.“

„Tak dobře,“ souhlasí Frňák. „Tak ti pomůžeme.“

A my si myslíme, že zde je musíme opustit nadobro, dokud stojí pod modrým letním nebem kousek od matky řek, vedle pódia s krví na prknech. Brzy se jich znovu zmocní život a vtáhne je do svého prudkého proudu, ale chvilku jsou tu spolu, spojeni nadějí vkládanou do našeho společného přítele.

Tak je necháme, ano?

Necháme je doufat.

Bylo nebylo, kdesi v Teritoriích…

Bylo nebylo (jak kdysi začínaly všechny nejlepší příběhy, když jsme všichni bydleli v lese a nikdo nebydlel nikde jinde), jeden kapitán Vnějších hlídek, zjizvený v mnoha bojích, jménem Farren, prováděl vystrašeného chlapce Jacka Sawyera Královniným pavilonem. Ten malý chlapec však neviděl Královnin dvůr; ne, prováděli ho spletitými chodbami v zákulisí, tajnými a zřídkakdy navštěvovanými místy, kde pavouci tkali své sítě v rozích vysokých komnat a teplé průvany byly obtěžkány vůněmi jídel z kuchyně.

Nakonec Farren chytil chlapce v podpaždí a zvedl ho. Před tebou je teď destička, zašeptal. Pamatujete? Myslím, že jste tam byli. Myslím, že jsme tam byli společně, i když tehdy jste byli mladší, viďte? Odsuň ji doleva.

Jack udělal, co mu bylo řečeno, a najednou nahlížel do Královniny komnaty; do pokoje, ve kterém skoro všichni čekali, až Královna zemře… stejně jako očekával Jack, že jeho matka zemře ve svém pokoji hotelu Alhambra a Gardens v New Hamphshiru. Byl to světlý, vzdušný pokoj plný uspěchaných ošetřovatelek, které si ty uspěchané a cílevědomé manýry přisvojily proto, že netušily, jak své pacientce pomoci. Chlapec nahlížel do pokoje škvírou, díval se na ženu, kterou nejprve považoval za svou matku, kdovíjak kouzelnicky přenesenou na toto místo, a my jsme se dívali s ním, a nikdo z nás netušil, že za mnoho let, až Jack Sawyer vyroste v muže, pak tento muž bude ležet ve stejném loži, kde jsme kdysi viděli dvojnici jeho matky.

Parkus, který ho přenesl z French Landingu do Vnitřních panství, teď stojí u stejné destičky, kterou se Jack, podepřený kapitánem Farrenem, kdysi díval. Vedle něj je Sofie z Canny, nyní v Teritoriích známá jako Mladá královna a Sofie Dobrá. Dnes nejsou v ložnici žádné ošetřovatelky; Jack tiše leží pod pomalu se otáčejícím větrákem. Tam, kde není omotaný obvazy, je vidět bledá kůže. Víčka zavřených očí mají jemný odstín fialové podlitiny. Zdvihání a klesání jemné pokrývky přitažené až po bradu je sotva zřetelné… ale je vidět. Dýchá.

Žije, aspoň prozatím.

Sofie potichounku řekne: „Kdyby se nikdy nedotkl Talismanu –“

„Kdyby se nikdy nedotkl Talismanu, kdyby ho nikdy nedržel v náručí, byl by na tom pódiu mrtvý dřív, než bych se k němu dostal,“ řekne Parkus. „Ale je jasné, že v prvé řadě by tu vůbec nikdy nebyl, nebýt Talismanu.“

„Jakou má šanci?“ Dívá se na něj. Někde, v jiném světě, se Judy Marshallová vpravuje opět do svého obvyklého života na předměstí. Avšak pro její dvojnici takový život nebude – do této části vesmíru opět přišly těžké časy – a její oči září císařským královským světlem. „Povězte mi pravdu, pane; nesnesu lež.“

„Já bych vám ani žádnou nepředkládal, paní,“ řekne jí. „Věřím, že díky zbytkové ochraně Talismanu se zotaví. Jednou ráno nebo večer budete vedle něj sedět a jeho oči se otevřou. Dnes ne a nejspíš ani tento týden, ale bude to brzy.“

„A co návrat do jeho světa? Do světa jeho přátel?“

Parkus ji odvedl na toto místo, protože zde stále přebývá duch chlapce Jacka, sladký jako dítě. Byl tady dřív, než se před ním otevřela cesta zkoušek a v jistém ohledu ho zatvrdila. Byl tehdy nevinný a nedotčený. Na Jackovi jako dospělém muži ho překvapilo – a dojalo ho tak, jak by Parkus nikdy nevěřil –, že tolik nevinnosti stále přebývá v muži, v něhož chlapec vyrostl.

To je ovšem také práce Talismanu.

„Parkusi? Tvoje myšlenky bloudí.“

„Ne však daleko, paní, ne daleko. Ptáš se, jestli ho mohu vrátit do jeho světa poté, co byl třikrát, možná čtyřikrát smrtelně zraněn – vlastně mu udělali díru do srdce. Přinesl jsem ho sem, protože veškeré kouzlo, které se dotklo jeho života a změnilo ho, je zde silnější; ať už v dobrém či zlém, Teritoria byla pro Jacka Sawyera pramenem života už od dětství. A fungovalo to. Žije. Ale až se probudí, bude jiný. Bude jako…“

Parkus se odmlčí a usilovně přemýšlí. Sofie vedle něj tiše čeká. Z kuchyně sem doléhá tlumený křik kuchaře, který se obořil na kuchtíka.

„V moři jsou zvířata, která dýchají žábrami,“ řekne Parkus nakonec. „A postupem času se u některých vyvinou plíce. Taková zvířata mohou žít pod vodou i na zemi. Je to tak?“

„Tak mě to učili, když jsem byla malá,“ souhlasí Sofie trpělivě.

„Ale některá ta zvířata o žábry přijdou a mohou žít jenom na zemi. Možná, že takovým tvorem je teď Jack Sawyer. Já nebo ty bychom se mohli potopit do vody a chvíli plavat pod hladinou, a on by se možná dokázal vrátit a na okamžik navštívit svůj svět… jednou za čas, samozřejmě. Ale kdybychom se ty nebo já pokusili žít pod vodou –“

„Utopili bychom se.“

„Ovšemže. A kdyby se Jack pokusil žít ve svém světě, kdyby se například vrátil do svého domku v Norském údolí, zranění by se mu během několika dnů nebo týdnů vrátila. Možná v jiné formě – na úmrtním listu by například stálo selhání srdce – ale přesto by ho zabila kulka Wandy Kinderlingové. Výstřel Wandy Kinderlingové.“ Parkus se zašklebí. „Tolik nenávisti! Abbalah o ní určitě nevěděl stejně jako já, ale podívej se na tu škodu, kterou způsobila!“

Sofie si toho nevšímá. Dívá se na tichého muže, který spí ve vedlejší místnosti.

„Odsouzen k životu v tak příjemném místě, jako je toto…“ Otočí se k němu. „Je to příjemné místo, ne, pane? Stále je to příjemné místo, bez ohledu na všechno?“

Parkus se usměje a ukloní se. Kolem krku se mu zhoupne jemný zlatý řetízek, na němž visí žraločí zub. „Jistěže ano.“

Krátce přikývne. „Takže život tady možná není tak hrozný.“

Parkus neřekne nic. Po chvilce Sofii opustí odměřenost a ramena jí poklesnou.

„Je mi z toho zle,“ řekne potichu. „Být odstrčený od svého vlastního světa, kromě krátkých příležitostných návštěv… porad… a muset odejít při prvním zakašlání nebo záškubu v hrudi… je mi z toho zle.“

Parkus pokrčí rameny. „Bude se s tím muset smířit. Ať už se mu to líbí nebo ne, o žábry přišel. Teď patří do Teritorií. A Bůh tesař ví, že je tu pro něj práce. Ta záležitost s Věží se blíží k vyvrcholení. Jsem přesvědčen, že Jack Sawyer v něm bude hrát svou roli, i když to nevím jistě. Každopádně, až se uzdraví, nebude mít nouzi o práci. Je to žandár a pro takové je vždycky spousta práce.“

Sofie se podívá škvírou ve stěně, líbeznou tvář má ustaranou.

„Drahoušku, musíte mu pomoci,“ řekne Parkus.

„Miluji ho,“ pronese velmi tiše.

„A on miluje vás. Ale to, co se blíží, bude těžké.“

„Proč to tak musí být, Parkusi? Proč musí život vždycky tolik žádat, a tak málo dávat?“

Přitáhne ji do náručí a ona se ochotně poddá, tvář si přitiskne k jeho hrudi.

V temnotě za komnatou, ve které Jack Sawyer spí, odpovídá Parkus na její otázku jediným slovem:

Ka.

Epilog

Sedí u jeho lůžka o první noci Měsíce Plné země, deset dnů po svém rozhovoru s Parkusem v tajné chodbě. Venku za pavilonem slyší zpívat děti „Den zeleného obilí“. Na klíně má vyšívání. Je léto, stále je léto a vzduch je sladký letním tajemstvím.

A v tomto vzdušném pokoji, kde kdysi ležela dvojnice jeho matky, Jack Sawyer otevře oči.

Sofie odloží výšivku, nakloní se dopředu a lehce přiloží rty k jeho uchu.

„Vítej zpátky,“ řekne. „Mé srdce, můj živote a má lásko: vítej zpátky.“

14. dubna 2001

ČERNÝ DŮM

Stephen King a Peter Straub

Z anglického originálu Black House,

vydaného nakladatelstvím Random House,

New York v roce 2001

přeložila L. Bartošková

Grafická úprava obálky Martin Šusta

Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský – BETA

(Praha 4, Květnového vítězství 332)

PRAHA 2003

www.dobrovsky.cz

e-mail: nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Tisk UEBERREUTER PRINT, spol. s r. o., Pohořelice

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai