22.11.1963 – Dallas 63

Stephen King

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány

Dne 22. listopadu 1963 otřásly Dallasem tři výstřely. Prezident Kennedy zemřel a svět se změnil. Kdybyste měli možnost změnit dějiny, udělali byste to? Stály by ty důsledky za to? Stephen King zve čtenáře na cestu časem do 50. let minulého století – pryč ze světa i-podů a mobilních telefonů do světa Jamese Deana a obrovských bouráků až ke dni, kdy bude JFK zastřelen, ledaže… Jake Epping je pětatřicetiletý učitel angličtiny na střední škole v Lisbon Falls, stát Maine, který si přivydělává učením v jednom vzdělávacím programu pro dospělé. Netrvá dlouho a Jake dostane od jednoho ze studentů slohovou práci – pochmurný, drásavý příběh vyprávěný v první osobě o jisté noci před padesáti lety, kdy se otec Harryho Dunninga vrátil domů a kladivem zabil jeho matku, sestru a bratra – a přítel Al, který vede místní bistro, Jakeovi prozradí tajemství: jeho skladiště je portálem do roku 1958. Vyšle Jakea na šílenou – a šíleně nemožnou – misi, při které se má pokusit zabránit vraždě Kennedyho. A tak začne Jakeův nový život pod jménem George Amberson v novém světě, kde žije Elvis, JFK, neklidný samotář Lee Harvey Oswald a krásná středoškolská knihovnice Sadie Dunhillová, která se stane láskou Jakeova života – života, který porušuje všechna běžná pravidla času. King svou neobyčejnou sugestivní mocí spřádá reálie a kulturu jiné doby do příběhu, který čtenáře pohltí eskalujícím napětím. Kniha patří k vynikajícím románům typu co kdyby? Kombinuje to nejlepší Kinga: sugestivní napínavé vyprávění a epickou šíři záběru.

Venujem Zelde

Ahoj, miláčik, vitaj na večierku.

Pre náš rozum je takmer neprijateľné, že jeden malý osamotený muž zrazil obra uprostred jeho limuzín, légií, davu a ochranky. Ak takáto nula odstránila lídra najmocnejšieho národa na svete,tak nás obostiera nesúmerný svet a žijeme v absurdnom vesmíre.

Norman Mailer

Láske sa i jazvy po kiahňach zdajú pekné ako jamky na lícach.

Japonské príslovie

Tanec je život.

22.11. 1963

Nikdy som nebol plačko.

Moja bývalá žena vyhlásila, že môj „neexistujúci emocionálny kvocient“ je dôvodom, pre ktorý ma opúšťa (akoby bol chlap, ktorého stretla u Anonymných alkoholikov, úplne mimo rovnice). Christy mi – ako tvrdila – mohla odpustiť, že som neplakal na pohrebe jej otca, lebo som ho poznal iba šesť rokov a nepochopil, aký bol úžasný a štedrý (pri skončení strednej školy jej kúpil mustanga, pekný kabriolet). No keď som neplakal ani na pohrebe vlastných rodičov – umreli dva roky po sebe, otec na rakovinu žalúdka a mama na infarkt, ktorý ju znenazdajky sklátil, keď sa prechádzala po floridskej pláži –, začala chápať ten neexistujúci kvocient. Anonymní alkoholici tomu vravia „necítiť vlastné pocity“.

„Nikdy som nevidela tvoje slzy,“ riekla tónom, aký ľudia používajú pri označovaní príčiny, na ktorej padá vzťah. „Ani keď si mi povedal, že ak nepôjdem na liečenie, opustíš ma.“ Tento rozhovor sa odohral asi šesť týždňov pred tým, ako si pobalila veci, previezla ich na druhý koniec mesta a nasťahovala sa k Melovi Thompsonovi. Anonymnoalkoholická láska – tak nejako tomu vravia na tých svojich stretnutiach.

Neplakal som, keď som ju vyprevadil. Ani keď som sa vrátil do krpatého domu zaťaženého obrovskou hypotékou. Do domu, kam sme nikdy nepriniesli bábätko a už ani neprinesieme. Len som si ľahol na posteľ, ktorá už patrila iba mne, zakryl som si oči rukou a žialil som.

Bez sĺz.

Ale ja nie som emocionálne zablokovaný. V tom sa Christy pomýlila. Jedného dňa, keď som mal deväť, ma mama privítala po návrate zo školy vo dverách. Povedala mi, že moju kóliu, Ragsa, zabilo auto, ktoré sa ani neobťažovalo zastaviť. Neplakal som, keď sme ho pochovávali, hoci otec mi povedal, že by mi to nik nezazlieval, ale plakal som, keď mi to povedala. Čiastočne preto, že to bola moja prvá skúsenosť so smrťou, a najmä preto, že mojou úlohou bolo držať ho bezpečne zavretého za domom.

A plakal som, keď mi zavolal mamin doktor, čo sa stalo v ten deň na pláži. „Je mi to ľúto, ale nemala šancu,“ povedal. „Občas to príde náhle a lekári to považujú za požehnanie.“

Christy tam nebola – musela v ten deň zostať po vyučovaní v škole a stretnúť sa s matkou, ktorá mala nejaké otázky k synovmu vysvedčeniu –, ale vtedy som si poplakal. Zašiel som do našej malej práčovne, vytiahol z koša špinavú plachtu a do nej sa vyplakal. Nie dlho, ale padali mi slzy. Neskôr som jej to mohol spomenúť, ale načo, veď by si aj tak myslela, že od nej mámim súcit (to asi Anonymní nehovoria, ale možno by mali), a aj preto, lebo si nemyslím, že podmienkou úspešného manželstva je rozrevať sa na povel.

Otca som plakať nikdy nevidel, keď o tom tak uvažujem. V okamihoch najväčšieho dojatia či veselosti možno sťažka vzdychol alebo vytisol nejaké to neochotné zachechtanie, veru, William Epping sa netĺkol do hrude a neprehýbal sa od smiechu. Bol to ten silný a tichý typ, a väčšinou bola rovnaká aj moja mama. Takže u mňa to asi budú gény. Ale blok? Neschopnosť cítiť vlastné pocity? To nie, nič také mi nehrozilo.

Okrem toho dňa, keď som dostal zlú správu o mame, si spomínam len na jeden plač v dospelosti, a to vtedy, keď som si prečítal príbeh o školníkovom otcovi. Sedel som sám v zborovni lisbonskej strednej školy a listoval v prácach svojich študentov angličtiny. Cez chodbu ku mne doliehalo dunenie basketbaliek, rev trúby, ktorá signalizovala prestávky v zápase, a jačanie davu povzbudzujúceho športové zvery: našich Chrtov proti Tigrom z jayskej.

Kto odhadne, kedy ide o život a prečo?

Zadal som im tému Deň, ktorý zmenil môj život. Väčšina prác bola úprimná, no príšerná: sentimentálne rozprávky o láskavej tetuške, ktorá prijala pod svoju strechu tehotnú tínedžerku, kamarát z armády, ktorý prejavil naozajstnú statočnosť, náhodné stretnutie s celebritou (s Alexom Trebekom, ktorý moderuje šou Nebezpečenstvo! – no mohol to byť aj Karl Malden). Ak sú medzi vami učitelia, ktorým sa pošťastilo dostávať o tri alebo štyri tisícky ročne viac za vyučovanie dospelých, čo sa snažia získať maturitné vysvedčenie, tak vedia, že taká práca občas človeka znechutí. Známkovací proces do nej akosi vôbec nepatrí, aspoň podľa mňa nie, ja som nikoho nenechal prepadnúť, pretože som v živote nemal dospelého študenta, ktorý by sa neusiloval ako divý. Kto odovzdal popísaný papier, mal zaručenú fajočku od Jaka Eppinga z anglického kabinetu lisbonskej strednej, a ak bol text rozdelený na skutočné odseky, hrozilo mu prinajhoršom béčko s mínusom.

Najťažšie na tej práci bolo, že mojím základným nástrojom sa stalo pero, a nie ústa, a normálne som si ho zničil. Znechutený som bol, pretože som vedel, že máločo z tých červených poznámok si niekto zapamätá. Ak niekto dovŕši dvadsaťpäť alebo tridsať rokov, a stále neovláda pravopis (absolútne, nieapsolútne), alebo písanie veľkých písmen (Biely dom, nieBiely Dom), alebo nenapíše vetu, v ktorej by okrem podstatného mena bolo aj sloveso, asi sa to už nikdy nenaučí. No aj tak sa statočne prebojúvame ďalej, odvážne krúžkujeme chybné slovo vo vetách ako Môj manžel ma špatne odhadol alebo škrtáme plávaval a píšeme plával do viet akoPotom som často plávavala k plošine.

A takejto bezútešnej drine som sa venoval toho večera, kým neďaleko odo mňa sa k poslednému zatrúbeniu blížil ďalší stredoškolský basketbalový zápas, svet nemá konca, amen. Bolo to krátko po tom, čo Christy ukončila liečbu, a ak som na niečo myslel, tak asi na to, či ju nájdem triezvu, keď prídem domov (našiel som ju, lebo triezva vydržala dlhšie ako vydatá). Pamätám si, že ma trochu pobolievala hlava, šúchal som si spánky, ako to robievame, keď bránime malej migréne rozvinúť sa na ručiaci hurikán. Spomínam si na myšlienku: Ešte tri a môžem vypadnúť. Môžem ísť domov, dám si veľký hrnček instantného kakaa a vrhnem sa na ten nový román od Johna Irvinga bez pocitu, že mi nad hlavou visia tieto citovo obnažené, no štylisticky nevybrúsené Damoklove meče.

Keď som zo štósu stiahol školníkovu prácu, nezazneli dojímavé husličky ani poplašné zvony, nezjavil sa pocit, že sa michystá zmeniť život. Ale človek nikdy nevie, všakže? Život sa zvrtne na hocijakej maličkosti.

Školník písal lacným perom, ktoré na tých piatich stranách narobilo množstvo machúľ. Mal pokrútený, ale čitateľný škrabopis, a určite tlačil na hrot pera, pretože slová do stránok lacného zošita doslova vygravíroval. Keby som zatvoril oči a prešiel bruškami prstov po rube vytrhnutých hárkov, bolo by to ako čítať Braillovo písmo. Na každom malom ypsilone bola malá slučka, akoby ozdôbka. To si pamätám mimoriadne zreteľne.

Pamätám si aj začiatok jeho práce. Od slova do slova.

Nebol to deň, ale noc. Tá noc, ktorá mi zmenila život, bola nocou, keď môj otec zabyl moju mamu a dvoch bratov a mňa ťaško zranil. Aj moju sestru zranil, aš tak, že upadla do kómi. O tri roky zomrela, ani sa neprebrala. Volala sa Ellen a ja som ju veľmi lúbyl. Rada zbierala kvety a dávala ich do vás.

V polovici prvej strany ma zaštípali oči a zložil som verné červené pero. Pri tej časti, keď opisoval, ako zaliezol pod posteľ a krv mu stekala do očí (aj do hrdla my stekala a bola hnusná), tam som sa rozplakal – Christy by na mňa bola hrdá. Dočítal som to do konca, nespravil som ani jednu opravu a utieral si oči, aby mi slzy nepadali na stránky, ktoré ho zjavne stáli toľko námahy. Myslel som si o ňom, že je pomalší ako ostatní, možno tak pol kroka pred štádiom, ktoré sa kedysi označovalo za „vzdelávateľne zaostalého“? Nuž, Boh je svedkom, že to nebolo bezdôvodné, však? A bezdôvodné nebolo ani jeho krívanie. Vlastne bol zázrak, že žil. Ale žil. Bol to milý človek, ktorý sa na každého usmial a na deti nikdy nekričal. Milý človek, ktorý prešiel peklom a teraz sa usiloval – pokorne a s nádejou, ako to väčšinou býva – o stredoškolské vzdelanie. A napriek tomu zostane do konca života školníkom, chlapíkom v zelených alebo hnedých montérkach, buď s metlou, alebo s nožom na tmel, ktorý nosieva v zadnom vrecku a podchvíľou ním z dlážky oškrabáva prilepené žuvačky. Možno kedysi mohol byť niečím iným, no jednej noci sa mu život zvrtol a teraz je z neho len chlapík v pracovnom oblečení, ktorého decká prezývajú Žabiak Harry, pretože pri chôdzi smiešne poskakuje.

A tak som plakal. Padali mi skutočné slzy, aké vyvierajú znútra. Cez chodbu som počul kapelu našej strednej školy, ako spustila víťaznú pieseň – takže domáci vyhrali a to je fajn. Možno neskôr Harry a zo dvaja jeho kolegovia povykladajú lavičky a pozmetajú svinstvo, čo pod ne napadalo.

Na titulnú stranu jeho práce som nežne napísal veľké červenéA. Chvíľu som ho pozoroval, potom som pridal veľké červené plus. Pretože to bolo dobré a pretože jeho bolesť vo mne vyvolala emocionálnu reakciu. Vo mne, čitateľovi. A nie je to to, čo má práca ocenená A pluskou spôsobovať? Vyvolávať reakciu?

Pokiaľ ide o mňa, len ľutujem, že Christy, kedysi Eppingová, nemala pravdu. Kiežby som mal radšej emocionálny blok. Pretože všetko, čo potom nasledovalo, všetko to strašné, vyplavili tie slzy.

PRVÁ ČASŤ

NA SÚTOKU DEJÍN

1. KAPITOLA

1

Harry Dunning skončil strednú s vynikajúcim prospechom. Bol som na malom slávnostnom obrade v školskej telocvični na jeho pozvanie. Naozaj nikoho iného nemal a spravil som to rád.

Po požehnaní (požehnával otec Bandy, ktorý zriedka vynechal nejaké školské podujatie) som sa pretlačil cez priateľov a príbuzných tam, kde stál Harry, sám vo svojom vzdúvajúcom sa čiernom talári, s vysvedčením v jednej ruke a absolventskou čapicou v druhej. Tú čapicu som od neho prevzal, aby som mu mohol potriasť rukou. Vyceril chrup: samá medzera, niekoľko krivých zubov. Ale inak to bol príjemný a srdečný úsmev.

„Vďaka, že ste prišli, pán Epping. Veľká vďaka.“

„Rado sa stalo. A pokojne ma volajte Jake. Tú drobnú láskavosť preukazujem študentom, ktorí sú dosť starí, aby boli mojimi otcami.“

Chvíľu sa tváril zmätene, potom sa zasmial. „No, asi už som taký starý, však? Uf!“ Aj ja som sa zasmial. Okolo nás sa smialo veľa ľudí. A padali aj slzy, ako inak? To, čo je pre mňa výkon, mnohí predvádzajú celkom nevedomky.

„A to áčko s pluskou! Uf! V živote, v celučkom živote som á plus nedostal! Ani by som ho nečakal!“

„Zaslúžili ste si ho, Harry. Takže čo urobíte po skončení strednej školy ako prvé?“

Jeho úsmev na chvíľu pohasol – ešte o tom neuvažoval. „No, asi sa vrátim domov. Mám malý domček, na Goddard Street, prenajatý, viete?“ Zdvihol vysvedčenie, držal ho opatrne končekmi prstov, akoby hrozilo rozmazanie atramentu. „Toto si zarámujem a zavesím na stenu. Potom si asi nalejem pohár vína, posadím sa na pohovku a budem to až do večera obdivovať.“

„Fajn plán,“ pokýval som hlavou. „No nedali by ste si predtým so mnou burger a hranolčeky? Napríklad u Ala.“

Čakal som, že vystrúha grimasu, ale, samozrejme, posudzoval som Harryho podľa svojich kolegov. Nehovoriac už o väčšine našich študentov – tí sa Alovmu podniku vyhýbali ako moru a dávali prednosť mliečnemu baru Dairy Queen oproti škole alebo Hi-Hatu na stodeväťdesiatšestke, kde bývalo staré autokino.

„Pán Epping, to by bolo super! Tak vďaka!“

„Som Jake, dobre?“

„Jasné, Jake!“

Tak som Harryho pozval k Alovi, kam som z pedagogického zboru pravidelne chodieval ako jediný, a hoci Al mal v to leto čašníčku, obslúžil nás osobne. Ako zvyčajne mu v kútiku úst tlela cigareta (vo verejných stravovacích zariadeniach zákonom zakázaná, to však Ala nikdy nezastrašilo) a oko nad tým kútikom sa privieralo pred dymom. Keď uvidel poskladaný študentský talár a uvedomil si, čo oslavujeme, trval na tom, že zaplatí za nás – to málo, čo by nám účtoval, pretože u Ala boli všetky jedlá vždy pozoruhodne lacné, čo podnietilo vznik klebiet o osude istých túlavých zvierat na okolí. Okrem toho nás odfotografoval a neskôr si tú fotku zavesil na to, čo volal Stena mestských celebrít. Viseli tam nebohý Albert Dunton, zakladateľ Duntonovho klenotníctva, Earl Higgins, bývalý riaditeľ strednej školy, John Crafts, zakladateľ Autosalónu Johna Craftsa, a, samozrejme, otec Bandy od svätého Cyrilka. (Otec Bandy pekne vedľa Jána XXIII. – samozrejme, ten nebol odtiaľto, ale Al Templeton, ktorý sám seba označoval za „dobrého katolíka“, si ho veľmi ctil.) Fotka, ktorú v ten deň Al spravil, ukázala Harryho Dunninga so širokým úsmevom. Ja som stál vedľa neho a obaja sme držali jeho vysvedčenie. Mal trochu nakrivo kravatu. Pamätám si to, lebo mi pripomenula tie slučky na jeho ypsilonoch. Pamätám si to všetko. Veľmi dobre si to pamätám.

2

O dva roky, v posledný deň školského roka, som sedel v tej istej zborovni a čítal nádielku záverečných esejí študentov z môjho seminára o americkej poézii. Decká už odišli a vypravili sa v ústrety ďalšiemu slobodnému letu, ja som sa onedlho chystal spraviť to isté. No momentálne som bol celkom spokojný tam, kde som bol, a vychutnával si nezvyčajné ticho. Zišlo mi na um, že možno pred odchodom vyprázdnim skrinku s dobrotami. Niekto by to urobiť mal.

O niečo skôr v ten deň ku mne dokríval Harry Dunning, bolo to po triednickej hodine (ktorá bola mimoriadne nepokojná, ako bývajú všetky triednické hodiny a študovne v posledný deň školského roka), a vystrel ku mne ruku.

„Len vám chcem za všetko poďakovať,“ povedal.

Usmial som sa. „To ste, pokiaľ si dobre spomínam, už urobili.“

„Hej, ale toto je môj posledný deň. Odchádzam do dôchodku. Tak vám chcem pre istotu poďakovať ešte raz.“

Podával som mu ruku a vtedy popri nás prešiel chalan – podľa čerstvej úrody akné a smiešnovážneho strniska na brade, ktoré ašpirovalo na titul kozej briadky, nie starší ako druhák – a zamrmlal: „Žabiak Harry zase skáče, kvá, kvá, kvá.“

Vystrel som k nemu ruku, chcel som ho donútiť, aby sa ospravedlnil, ale Harry ma zastavil. Jeho úsmev bol pohodový, vôbec nie urazený. „Netrápte sa. Zvykol som si na to. Sú to len decká.“

„To je pravda,“ povedal som. „A našou prácou je učiť ich.“

„Viem a vy to robíte výborne. Lenže mojou prácou nie je byť… ako sa to povie… pedagogickým momentom. Najmä nie dnes. Tak sa majte dobre, pán Epping.“ Mal dosť rokov, aby mi mohol byť otcom, no volať ma Jake, to bolo asi naveky nad jeho sily.

„Aj vy, Harry.“

„Nikdy na to áčko s plusom nezabudnem. Aj som si ho zarámoval. Visí hneď vedľa môjho diplomu.“

„Dobre ste spravili.“

A veru dobre. Všetko to bolo dobré. Jeho esej bola naivným umením, ale rozhodne rovnako pôsobivým a verným ako hociktorý obraz od babky Mosesovej. A rozhodne bola lepšia ako to, čo som teraz známkoval. Pravopis týchto esejí bol väčšinou správny a štylisticky jasný (hoci moji opatrní a na vysokú školu sa chystajúci zverenci prejavovali protivnú tendenciu spoliehať sa na trpný rod), no inak to bolo slabé písanie. Nudné. Učil som mladších, lebo tých starších si vzal Mac Steadman, šéf kabinetu angličtiny, ale písali ako starčekovia a starenky, normálne som videl tie úzkostlivo stisnuté pery Nebesia, Mildred, nepošmykni sa, je tam klzko! Harry Dunning napriek gramatickým chybám a školáckemu rukopisu písal v porovnaní s nimi ako hrdina. Teda aspoň ten jeden raz.

Ako som tak uvažoval o rozdiele medzi ofenzívnym a defenzívnym štýlom, na stene si odkašlal reproduktor interkomu. „Je pán Epping v zborovni v západnom krídle? Jake, nie si náhodou ešte tam?“

Vstal som, stlačil gombík a povedal: „Som tu, Gloria. Trpím za svoje hriechy. Čo by si potrebovala?“

„Máš telefón. Nejaký Al Templeton? Ak chceš, prepojím ho. Alebo mu poviem, že si už odišiel.“

Al Templeton, majiteľ a výkonný riaditeľ Alovej reštaurácie, kam všetci učitelia z lisbonskej strednej okrem mojej maličkosti odmietali chodiť. Ešte aj môj ctihodný šéf kabinetu – ktorý sa pokúšal rozprávať ako akademik z Cambridgea a blížil sa k dôchodkovému veku – hovoril o špecialite podniku ako o Alovom slávnom mačkoburgeri, nie Alovom slávnom tukoburgeri.

Samozrejme, že to nie je z mačky, vravievali ľudia, teda pravdepodobne to nie je z mačky, ale nemôže to byť ani hovädzina, za dolár devätnásť.

„Jake? Zaspal si mi tam?“

„Nie, stále bdiem.“ A lámem si hlavu, prečo by mi Al volal do školy. Prečo by mi, keď už o to ide, vôbec volal. Náš vzťah bol výhradne vzťahom kuchára a jeho hosťa. Rád som sa uňho napchával a on bol rád, že tam chodím. „Tak ho prepoj.“

„Mimochodom, prečo si ešte tu?“

„Venujem sa sebabičovaniu.“

„Och!“ zvolala Gloria a vedel som si predstaviť, ako máva dlhými mihalnicami. „Milujem tie tvoje zvrhlé reči. Vydrž a počkaj na zvonenie.“

Zložila. Telefón v zborovni zazvonil, zdvihol som ho.

„Jake? Ste tam, kamoš?“

Najskôr som si pomyslel, že si Gloria pomýlila meno. Ten hlas nepatril Alovi. Ani najhoršie prechladnutie na svete by nevyprodukovalo takú zachrípnutosť.

„Kto je tam?“

„Al Templeton, čo vám to nepovedala? Kriste, tá muzika, kým človek čaká na linke, je fakt na grc. Čo sa stalo s Connie Francisovou?“ Tak nahlas sa rozkašlal, že som si musel odtiahnuť slúchadlo.

„To znie ako chrípka.“

Zasmial sa. A ďalej kašlal. Tá kombinácia bola dosť hrozivá. „Hej, niečo ma chytilo.“

„Tak to vás vzalo rýchlo.“ Len včera som bol uňho na skorej večeri. Tukoburger, hranolčeky, jahodový koktail. Som presvedčený, že chlap, ktorý žije sám, by mal prijímať potraviny zo všetkých nutričných skupín.

„Hej, dá sa tak povedať. Alebo sa dá povedať, že to chvíľu trvalo. Jedno i druhé je pravda.“

Nevedel som, čo mu mám na to odpovedať. S Alom som sa za tých šesť či sedem rokov, keď som uňho večeriaval, neraz pozhováral, a veru to bol občas čudák – napríklad Novoanglických patriotov tvrdohlavo volal Bostonskí patrioti, a o Tedovi Williamsovi hovoril, akoby s ním pásol husi. No takýto čudesný rozhovor sme dovtedy neabsolvovali.

„Jake, musím sa s vami stretnúť. Je to dôležité.“

„Môžem sa opýtať…“

„Jasné, čakám veľa vypytovania a aj vám odpoviem, ale nie cez telefón.“

Nevedel som, koľko tých odpovedí mi poskytne, kým mu zlyhá hlas, ale sľúbil som, že o nejakú hodinku za ním zaskočím.

„Vďaka. Aj skôr, ak sa vám podarí. Čas, ako sa hovorí, je dôležitý.“ A zložil. Len tak, ani sa nerozlúčil.

Prelúskal som ešte dve eseje a zostali mi už len štyri, ale nešlo mi to od srdca. Stratil som rytmus. Tak som práce vložil do aktovky a odišiel. Zišlo mi na um, že vybehnem hore a zaželám Glorii príjemné leto, ale napokon som sa na to vykašlal. Bude tu ešte celý ďalší týždeň uzatvárať papiere práve skončeného školského roku, a ja sem dorazím v pondelok a dobyjem tú skrinku s dobrotami – sľúbil som to sám sebe. Inak ju učitelia, ktorí používajú zborovňu v západnom krídle počas letných kurzov, nájdu prelezenú chrobákmi.

Keby som vedel, čo mi prichystala budúcnosť, určite by som za ňou zašiel. A možno by som jej dal ten bozk, ktorý medzi nami dráždivo visel vo vzduchu už zo dva mesiace. Ale, samozrejme, nevedel som. Život sa niekedy tak zvrtne.

3

Alova reštaurácia sídlila v striebristom prívese na druhej strane Main Street, v tieni starej pradiarne Worumbo. Takéto podniky často vyzerajú nechutne, Al však zakryl betónové kvádre, na ktorých stála jeho inštitúcia, záhonmi kvetov. Dokonca tu bol upravený štvorcový trávnik, ktorý osobne strihával starým typom kosačky. Kosačku opatroval rovnako dobre ako kvety a trávnik – ani škvrnka hrdze sa nedotkla vrčiacich, pestro pomaľovaných čepelí. Akoby ju kúpil len pred týždňom v obchode Western Auto… teda keby taký obchod vo štvrti Lisbon Falls ešte bol. Kedysi ho tam mali, ale na prelome storočí padol za obeť takým tým obrovským škatuliam, kam sa chodí nakupovať. Vyšiel som po dláždenom chodníku, potom po schodoch, a tam som sa zamračil. Tabuľka s nápisom VITAJTE U ALA, V DOMOVINE SLÁVNEHO TUKOBURGERA! zmizla. Na jej mieste visel štvorcový kartón s oznamom ZATVORENÉPRE CHOROBU. ĎAKUJEM VŠETKÝM HOSŤOM ZA ROKY MILÝCH NÁVŠTEV. NECH VÁM BOH ŽEHNÁ.

Ešte som nevstúpil do hmly neskutočnosti, ktorá ma mala čoskoro pohltiť, už ku mne prenikali jej prvé chápadlá a cítil som ich. Al nezachrípol od nejakej letnej virózy, nie preto tak krákavo kašlal. A nebola to ani chrípka. Podľa nápisu to bolo niečo vážnejšie. No aká vážna choroba sa takto prejaví v priebehu dvadsiatich štyroch hodín? Vlastne ani toľko nie. Bolo pol tretej. Od Ala som odišiel včera večer o trištvrte na šesť a vtedy bol v poriadku. Vlastne bol totálne rozbehnutý. Spomenul som si, ako som sa ho pýtal, či nevypil priveľa vlastnej kávy, a on že nie, len uvažuje, či si nevezme dovolenku. Hovoria ľudia, ktorých zdrapila do pazúrov choroba – taká vážna, že zatvoria kšeft, ktorý vlastnými rukami riadili vyše dvadsať rokov –, o dovolenke? Možno niektorí, ale veľa ich nebude.

Dvere sa otvorili, kým som siahal po kľučke, a na prahu stál bez úsmevu Al. Opätoval som mu pohľad a hmla neskutočnosti okolo mňa zhustla. Deň bol teplý, hmla studená. V tom momente som sa ešte mohol obrátiť a vyjsť z nej, vrátiť sa pod júnové slnko, časť zo mňa to chcela urobiť. No myslím, že ma tam pridržal najmä úžas a zmätok. Aj hrôza, to môžem rovno priznať. Pretože vážna choroba vydesí každého, nie? A Al bol vážne chorý. To som uvidel na prvý pohľad. Pravdepodobne smrteľne.

Nešlo len o to, ako mu bežne rumenné líca zožltli a ovisli. Nešlo len o povlak, ktorý mu kalil modré oči, ktoré teraz vyzerali ako vyšedivené a krátkozrako žmúrili. Nešlo ani o jeho vlasy, pôvodne takmer čierne, teraz takmer biele – napokon, možno si ich farbil a náhly popud ho naviedol, aby si farbu vymyl a vrátil sa k prírode.

Úplne neskutočne však vyzeralo to, že v priebehu tých dvadsiatich štyroch hodín, odkedy som ho videl naposledy, Al Templeton akoby schudol najmenej pätnásť kíl. Možno aj dvadsať, a to by bola štvrtina jeho telesnej hmotnosti. Nik predsa neschudne pätnásť kíl za deň. Nikto! Ale videl som to na vlastné oči. A vtedy, myslím, ma celého zhltla tá hmla neskutočnosti.

Al sa usmial a uvidel som, že okrem kíl stratil aj zuby. Jeho ďasná vyzerali bledo, nezdravo. „Ako sa vám páči moje nové ja, Jake?“ A rozkašlal sa, vydával drapľavé série zvukov, čo mu vyvierali z hĺbky tela.

Otvoril som ústa. Nevyšlo z nich ani slovo. Nejakej zúfalej a zhnusenej časti mojej mysle opäť zišla na um predstava úteku, ale aj keby tá časť mysle bola vtedy pri moci, nemohol by som to urobiť. Stál som ako prikovaný. Al ovládol kašeľ a vytiahol zo zadného vrecka vreckovku. Poutieral si ústa a potom dlaň. Ale kým ju vrátil naspäť, všimol som si na nej krvavé škvrny.

„Poďte dnu,“ pozval ma. „Mám toho dosť na srdci a vy ste asi jediný, kto si to vypočuje. Vypočujete si ma?“

„Al,“ vytisol som zo seba. Hlas som mal taký tichý a zoslabnutý, že som ho sotva spoznával. „Čo sa vám stalo?“

„Vypočujete si ma?“

„Samozrejme.“

„Určite budete mať otázky a ja vám odpoviem na toľko z nich, koľko budem môcť, ale obmedzte ich na minimum. Odchádza mi hlas. Dopekla, aj sila. No, poďte dnu.“

Tak som šiel. Reštaurácia bola tmavá, chladná, prázdna. Pult bol vyleštený a bez jedinej omrvinky, chróm na stoličkách sajagal, nádržka s kávou sa ligotala, nápis AK SA VÁM V NAŠOMMESTE NEPÁČI, POHĽADAJTE SI CESTOVNÝ PORIADOK visel na zvyčajnom mieste pri pokladnici. Nechýbalo nič okrem zákazníkov.

Nuž a okrem majiteľa a kuchára. Ala Templetona vystriedal starý a chorý duch. Keď zvrtol kľučku na dverách a zamkol nás dnu, bol to veľmi hlasný zvuk.

4

„Rakovina pľúc,“ povedal akoby nič, keď nás zaviedol do boxu na druhom konci miestnosti. Poklopkal si po vrecku košele a videl som, že je prázdne. Vždy prítomný balíček cameliek bol fuč. „Neprekvapilo ma to. Začal som ako jedenásťročný a fajčil som až do dňa, keď mi povedali diagnózu. Vyše päťdesiat rokov, došľaka. Tri balíčky denne, až kým v siedmom nezdvihli cenu. Potom som sa zaťal a obmedzil som to na dva balíčky denne.“ Hvízdavo sa zasmial.

Chcel som mu povedať, že sa musel pomýliť pri výpočtoch, pretože viem, koľko má rokov. Keď som jedného dňa koncom zimy vošiel dnu a spýtal sa ho, prečo obsluhuje gril s detskou narodeninovou čapicou na hlave, povedal: Lebo dnes mám päťdesiatsedem rokov, kamoško. Toľko, koľko druhov kečupu vyrába Heinz. Ale nechcel, aby som mu kládol otázky, ak naozaj nie sú nevyhnutné, a povedal som si, že ho teda asi nemám ani opravovať.

„Na vašom mieste – a tam by som teda chcel byť, hoci vám by som neprial byť na tom mojom, aspoň nie v mojej momentálnej situácii – by som sa zamyslel. Niečo tu smrdí. Nik predsa nedostane zo dňa na deň rakovinu pľúc v pokročilom štádiu. Je tak?“

Prikývol som. Presne tak.

„Odpoveď je pomerne prostá. Nebolo to zo dňa na deň. Vykašliavam si mozog už asi sedem mesiacov. Od mája.“

Tak to bola pre mňa novinka – ak kašlal, tak nie v mojej prítomnosti. Okrem toho, zase sa pomýlil pri rátaní. „Al, pardon, je jún. Pred siedmimi mesiacmi bol december.“

Mávol rukou – chudými prstami, aj prostredníkom, na ktorom sa teraz natriasal prsteň z námornej pechoty, ktorý kedysi sedel ako prilepený –, akoby mi chcel povedať: Nechajte to zatiaľ tak.

„Spočiatku som to pokladal za nejaké hnusné prechladnutie. Ale nemal som horúčku a kašeľ neustával, naopak, zhoršoval sa. Potom som začal chudnúť. Kamoš, ja nie som hlúpy, a vždy som vedel, že v kartách mám niekde ukrytého raka, aj keď moji rodičia fajčili ako továrenské komíny a dožili sa osemdesiatky. Človek si asi stále hľadá výhovorky, aby sa nemusel zbaviť zlozvykov, však?“

Znovu sa rozkašlal a vytiahol vreckovku. Keď prestal, povedal: „Nemôžem si dovoliť odbočovať od témy, no robieval som to celý život a ťažko sa mi s tým prestáva. Je to ťažšie ako prestať s cigaretami. Keď nabudúce začnem tárať pomimo, len si, pekne prosím, prejdite prstom po krku, dobre?“

„Dobre,“ čo najmilšie som odvetil. No vtedy mi zišlo na um, že sa mi to celé sníva. Ak áno, bol to extrémne živý sen, videl som ešte aj tiene, ktoré hádzal ventilátor, čo sa krútil pod stropom, prechádzali po prestieraniach, ktoré hlásali: NAŠÍM NAJCENNEJŠÍM AKTÍVOM STE VY!

„Aby som to skrátil, šiel som k doktorovi, ten ma poslal na röntgen a boli tam, veľké ako kus vola. Dva nádory. Pokročilý rozpad tkaniva. Neoperovateľný stav.“

Röntgen, pomyslel som si. Tým dnes ešte diagnostikujú rakovinu?

„Chvíľu som sa tam zdržal, no napokon som sa musel vrátiť.“

„Odkiaľ? Z Lewistonu? Z centrálnej mainskej nemocnice?“

„Z dovolenky.“ Uprel na mňa oči z tmavých jám, do ktorých sa ponárali. „Ibaže to nebola dovolenka.“

„Al, mne to akosi nepasuje. Včera ste boli tu a boli ste v poriadku.“

„Dobre sa mi pozrite do tváre. Začnite vlasmi, prejdite nižšie. Skúste ignorovať, čo so mnou porobila rakovina – tá človeka čertovsky zmaľuje, o tom nepochybujem –, a potom mi povedzte, či som ten istý muž, ktorého ste videli včera.“

„No, asi ste si vymyli farbu z vlasov…“

„Nikdy som nič také nepoužíval. Nebudem vám pripomínať zuby, ktoré mi vypadali, kým som bol… preč. Viem, že ste si ich všimli. Myslíte, že mi to spravil röntgen? Alebo stroncium-90 v mlieku? Mlieko vôbec nepijem, akurát si z neho trochu črpnem do poslednej dennej kávy.“

„Stroncium? Aké stroncium?“

„Nechajte to tak. Skúste sa, ako sa to vraví, na chvíľu spojiť so svojím ženským ja. Pozrite sa na mňa tak, ako sa žena díva na iné ženy, keď im odhaduje vek.“

Pokúsil som sa ho poslúchnuť, a hoci to, čo som vypozoroval, by na súde neobstálo, presvedčilo ma to. Z kútikov očí mu vyrážali celé pavučiny vrások a viečka mali tie drobné a jemnučko nazberkané vrásočky, aké vídať u ľudí, čo už nemusia mávať dôchodcovským preukazom, keď si pýtajú lístok pri kase v kine. Na čele sa mu ako sínusoidy vlnili hlboké ryhy, ktoré tam ešte včera večer neboli. A dve ďalšie vrásky – ešte omnoho hlbšie – mu ohraničovali ústa. Bradu mal ostrejšiu a pokožku na krku uvoľnenú. Ostrú bradu a ovisnutú kožu mohlo zapríčiniť aj Alovo katastrofické chudnutie, ale tie vrásky… a ak neklamal o farbe vlasov…

Mierne sa usmieval. Bol to pochmúrny úsmev, no nie bez iskričky skutočného humoru. A tým to bolo z akéhosi dôvodu horšie. „Spomínate si na moje narodeniny v marci? Povedali ste mi: Len žiadne strachy, Al, ak sa vám na hlave chytí tá hlúpa papierová čapica, kým sa skláňate nad grilom, vezmem hasiaci prístroj a zahasím vás. Pamätáte si to?“

Pamätal som si to. „Vraveli ste, že máte toľko rokov, koľko druhov kečupu vyrába Heinz.“

„Veru tak. A teraz mám šesťdesiatdva. Viem, že s tou rakovinou vyzerám ešte staršie, ale tieto tu… a ešte tieto…“ Siahol si na čelo a potom do kútika oka. „To je pravé tetovanie veku. V istom zmysle je to aj vyznamenanie.“

„Al… mohol by som sa napiť vody?“

„Samozrejme. Je to šok, všakže?“ Súcitne na mňa pozrel. „Myslíte si: Buď som blázon ja, buď on, alebo sme blázni obaja. Viem. Zažil som to.“

S námahou sa vzoprel a vstal z boxu, pravá ruka mu vybehla pod ľavú pazuchu, akoby sa pokúšal udržať pohromade. Potom ma zaviedol za pult. Vtedy som naďabil na ďalší prvok tohto neskutočného stretnutia: okrem tých niekoľkých príležitostí, keď som s ním sedel v jednej lavici u svätého Cyrilka (a priznávam, že to bolo zriedka, lebo ma síce vychovali vo viere, ale ktovieaký katolík teda zo mňa nevyrástol), alebo keď som ho náhodou stretol na ulici, nikdy som Ala nevidel bez kuchárskej zástery.

Zložil z poličky ligotavý pohár a napustil mi doň vodu z ligotavého chrómového kohútika. Zaďakoval som mu a chcel sa vrátiť do boxu, ale poklopkal ma po pleci. Radšej to nemal robiť. Bolo to ako dotyk Coleridgeovho Starého námorníka, ktorý zastavil jedného z troch.

„Kým sa posadíme, chcem vám ešte niečo ukázať. Bude to tak rýchlejšie. Ibaže to vlastne neuvidíte, to nie je ten správny výraz. Skôr to zažijete. Vypite tú vodu, kamarát.“

Vypil som jej polovicu. Bola chladná a dobrá, ale nevládal som z neho spustiť oči. Tá zbabelá časť mojej mysle očakávala útok, akoby som bol prvou nič netušiacou obeťou v jednom z tých filmov o maniakoch, čo ušli z blázinca, z tých filmov, ktoré majú tuším vždy v názve čísla. Ruka bola vráskavá a hánky mala veľké. Nevyzerala ako ruka päťdesiatnika, hoci aj päťdesiatnika s rakovinou, a…

„Spravila vám to radiácia?“ vyletelo zo mňa.

„A čo?“

„Že ste sa opálili. A nehovoriac už o tých pečeňových škvrnách na chrbtoch rúk. Také zostanú po pôsobení radiácie alebo slnka.“

„Keďže ma neožarovali, zostáva slnko. Za posledné štyri roky som sa naslnil až dosť.“

Pokiaľ mi bolo známe, Al strávil väčšinu posledných štyroch rokov prehadzovaním burgerov a miešaním kokteilov pod svojimi žiarivkami, ale nič som nepovedal. Len som dopil vodu. Keď som pohár položil na pult, všimol som si, že sa mi ruka trochu chveje.

„Okej, tak čo mám vidieť? Alebo zažiť?“

„Poďte sem.“

Viedol ma po dlhej úzkej kuchyni, popri dvojitom grile, fritézach, výlevke, chladničke, popri bzučiacej truhlicovej mrazničke, vysokej po pás dospelého človeka. Zastal pred tichou umývačkou riadu a ukázal na dvere na druhom konci kuchyne. Boli nízke, keby cez ne chcel prejsť, musel by skloniť hlavu, a pritom meral okolo meter sedemdesiat. Ja meriam stodeväťdesiattri centimetrov a niektoré decká ma volali Vrtuľník Epping.

„Tam je to,“ povedal. „Za tými dverami.“

„A nemáte tam komoru?“ Bola to čisto rečnícka otázka, pretože za tie roky som videl, ako odtiaľ vyniesol dosť konzerv, vriec so zemiakmi a vrecúšok so sušenými zmesami, aby mi bolo nad slnko jasnejšie, čo tam je.

Al akoby ma nepočul. „Viete, že tento podnik som pôvodne otvoril v Auburne?“

„Nie.“

Prikývol a to stačilo na ďalší záchvat kašľa. Stlmil ho čoraz strašidelnejšou vreckovkou. Keď sa konečne utíšil, hodil vreckovku do vhodne umiestneného koša na odpadky, potom si zo stojana na pulte vytiahol za hrsť papierových obrúskov.

„Príves sa volá Aluminaire, typ vyrábaný v tridsiatych rokoch, totálne v štýle art déco. Túžil som po takom, odkedy ma otec vzal ako malého do Bloomingtonu. Kúpil som ho zariadený a otvoril si reštauráciu na Pine Street. Bol som na tom mieste skoro rok a došlo mi, že ak zostanem, na ďalší rok skrachujem. V tej štvrti bolo priveľa rýchleho občerstvenia, niektoré podniky boli fajn, iné horšie, a každý mal svoju stálu klientelu. Bol som ako chalan, čo vyštuduje právo a zavesí si tabuľku v meste, kde už pôsobí zo desať zavedených advokátov. Okrem toho, vtedy sa Alov slávny tukoburger predával za dve päťdesiat. Ešte aj v deväťdesiatych som cenu nemohol zraziť nižšie ako na dva a pol dolára.“

„Márnosť, tak ako to, že teraz ho predávate za menej ako polovicu? Jedine, že by to fakt bola mačacina…“

Odfrkol si a ten zvuk mu z hrude vytiahol hlienovitú ozvenu. „Kamarát, ja predávam stopercentne čistú americkú hovädzinu,najlepšiu na svete. A že ma ľudia ohovárajú? Jasné. Žily mi to netrhá.A čo mám robiť? Mám im zapchať ústa? To už môžem rovno šťať proti vetru.“

Prešiel som si prstom po krku. Al sa usmial.

„Jasné, zase odbočujem, no táto odbočka aspoň patrí k príbehu. Mohol som si tĺcť hlavu o múr na Pine Street, ale Yvonne Templetonová nevychovala hlupákov. Lepšie je ujsť a pobiť sa inokedy, vravievala nám deckám. Vzal som si zvyšok kapitálu, vyžobronil od banky ešte päťtisíc na úver – nepýtajte sa ma ako – a presťahoval sa sem, do Lisbon Falls. Ani tu som sa nenabalil, veď sa to v takejto nanič ekonomickej situácii ani nedá, a navyše ľudia tárajú o Alových mačkoburgeroch, psoburgeroch alebo skunkburgeroch, ako sa im zachce, ale napokon sa ukázalo, že už nie som s ekonomikou zviazaný tak ako iní. Vďaka tomu, čo mám za dverami komory. Nebolo to tam, keď som bol ešte v Auburne, to by som odprisahal na trojmetrový štós Biblií. Objavilo sa to až tu.“

„O čom to hovoríte?“ Uprel na mňa pevný pohľad vodnatých, čerstvo zostarnutých očí. „Je koniec rečí. Musíte to zistiť sám. No, tak ich otvorte.“ Neisto som naňho pozrel. „Berte to ako posledné prianie umierajúceho,“ povzbudil ma. „No tak, kamarát. Ak ste teda naozaj môj kamarát. Otvorte tie dvere.“

5

Klamal by som, keby som tvrdil, že sa mi srdce nerozbúchalo rýchlejšie, keď som stlačil kľučku a potiahol dvere. Netušil som, čo ma za nimi čaká (hoci si spomínam na letmú predstavu mŕtvych mačiek, odratých a pripravených do elektrického mlynčeka na mäso), ale keď Al vystrel ruku popri mojom pleci a dotkol sa vypínača, uvidel som…

No, komoru.

Bola malá a rovnako uprataná ako celá reštaurácia. Na oboch stenách boli police s obrovskými konzervami pre reštaurácie. Na opačnom konci miestnosti, kde sa strecha šikmo zvažovala, boli čistiace potreby, hoci metla a mop museli ležať, pretože tamtá časť miestnôstky nebola vyššia ako meter. Na dlážke bolo rovnaké tmavosivé linoleum ako v reštaurácii, ale na rozdiel od slabej vône tepelne upravovaného mäsa som tu cítil kávu, zeleninu a korenia.A ešte inú arómu, slabú a nie takú príjemnú.

„Dobre,“ povedal som, „je to komora. Uprataná a plne zásobená. Za zásobovanie vám dávam áčko, ak teda taký predmet niekde vyučujú.“

„A čo cítite?“

„No, najmä korenia. Kávu. Možno osviežovač vzduchu, neviem.“

„Uhm, používam Glade. To kvôli tomu druhému zápachu. Tvrdíte, že nič iné necítite?“

„Hej, niečo cítim. Také sírové. Pripomína mi to vyhorené zápalky.“ Pripomínalo mi to aj jedovatý plyn, ktorý som vyrábal spolu s ostatnými členmi našej rodiny po maminých sobotných fazuľových večerách, ale nechcel som to spomínať. Spôsobuje liečba rakoviny vetry?

„Je to síra. A ešte kadečo iné, nič z toho nie je Chanel päť. Takto páchne pradiareň, kamarát.“

Ďalšie bláznovstvá, ale ja som povedal len (tónom absurdnej večierkovej zdvorilosti): „Skutočne?“

Znovu sa usmial a odhalil medzery, kde boli ešte včera zuby.

„Zo samej zdvorilosti nepoviete, že Worumbo je zavreté, odkedy bol Hector šteňa. A že koncom osemdesiatych rokov zväčša vyhorelo a to, čo tam teraz stojí,“ ukázal si palcom ponad plece, „je obyčajný obchod so suvenírmi. Normálny obchod na šklbanie turistov, aké máva Kennebec Fruit Company počas festivalu Moxie. Už vám zrejme zišlo na um aj to, že chytíte mobil a zavoláte mužov v bielom. Sedí, kamarát?“

„Nikoho volať nebudem, pretože nie ste blázon.“ Tým som si nebol ani zďaleka istý. „Ale toto je iba komora a je pravda, že Worumbo a Weawing už štvrť storočia nevyrobili ani meter látky.“

„Nikoho volať nebudete, to je pravda, pretože mi teraz dáte mobil, všetky prachy, ktoré máte vo vreckách, aj mince. Nie je to lúpež, všetko vám vrátim. Urobíte to?“

„Ako dlho to potrvá, Al? Pretože musím ešte opravovať nejaké študentské práce, aby som mohol na tento rok uzavrieť známky.“

„Potrvá to toľko, koľko chcete,“ odvetil, „pretože to potrvá len dve minúty. Vždy to trvá dve minúty. Môžete tam zostať aj hodinu a poriadne sa poobzerať, ale na vašom mieste by som to nerobil, nie na prvý raz, lebo organizmus to šokuje. Uvidíte. Budete mi aspoň v tomto dôverovať?“ Zbadal mi niečo v tvári a stisol pery na tých preriedených zuboch. „Prosím. Prosím vás o to, Jake. Posledné prianie umierajúceho.“ Bol som si istý, že je blázon, ale rovnako som si bol istý, že o svojom zdravotnom stave si nevymýšľa. Za ten krátky čas, kým sme sa rozprávali, sa mu oči prepadli ešte hlbšie. A bol aj vyčerpaný. Po dvoch desiatkach krokov z boxu na jednom konci reštaurácie do komory na druhej strane sa knísal. A krvavá vreckovka, pripomenul som si. Nezabúdaj na tú krvavú vreckovku.

Okrem toho, občas je jednoduchšie vyhovieť, nemyslíte? „Nechaj to na Pána,“ vravievali na stretnutiach, kam chodila moja bývalá, ale ja som si povedal, že toto nechám na Ala. Teda do istej miery. Koniec koncov, zišlo mi na um, dnes musí človek preskákať aj horšie bláznovstvá, keď chce nastúpiť do lietadla. Al ani nechce, aby som vyložil topánky na bežiaci pás.

Odopol som si od opasku mobil a položil ho na kartón tuniakových konzerv. Pridal som náprsnú tašku, malý zvitok papierových peňazí, asi tak dolár päťdesiat v drobných a krúžok s kľúčmi.

„Kľúče si nechajte, tie nie sú dôležité.“

Pre mňa teda boli, ale čušal som.

Al si siahol do vrecka a vylovil bankovky, o dosť hrubší zvitok, ako som ja vyložil na kartón. Ponúkol mi ho. „Šialené peniaze. Ak by ste si chceli kúpiť suvenír alebo čo. Berte si ich.“

„Prečo by som za suvenír nezaplatil svojimi?“ Pomyslel som si, že hovorím dosť rozumným tónom. Akoby mal tento pojašený rozhovor logiku.

„O to sa teraz nestarajte. Sám zážitok vám na väčšinu otázok odpovie lepšie, ako by som to urobil ja, aj keby som bol v stopercentnej forme, a momentálne som nulový. Berte si tie prachy.“

Vzal som si tie prachy a prelistoval ich palcom. Na vrchu boli jednodolárovky a vyzerali v poriadku. Potom som našiel päťdolárovku a tá mi pripadala v poriadku aj nie. Nad obrázkomAba Lincolna stálo: STRIEBORNÉ OSVEDČENIE a naľavo od neho bola veľká modrá päťka. Zdvihol som bankovku k svetlu.

„Nie sú falošné, ak si to myslíte,“ unavene aj pobavene riekol Al.

Možno nie – bankovka bola na pohľad i na hmat pravá –, ale nemala presvitajúci obraz.

„Ak je pravá, je stará,“ podotkol som.

„Len si tie peniaze vložte do vrecka, Jake.“

Poslúchol som.

„Nosievate so sebou vreckovú kalkulačku? Inú elektroniku?“

„Nie.“

„Tak asi môžete ísť. Obráťte sa, aby ste boli čelom k zadnej časti komory.“ Kým som to stihol urobiť, plesol si po čele a vyhlásil: „Bože, kde som podel mozog? Zabudol som na muža so žltou kartou.“

„Na koho? Na čo?“

„Na muža so žltou kartou. Tak ho volám, nepoznám jeho skutočné meno. Toto si vezmite.“ Pohrabal sa vo vrecku a podal mi päťdesiatcentovku. Už roky som žiadnu nevidel. Možno naposledy v detstve…

Poťažkal som ju. „Tú si radšej nechajte. Pravdepodobne je cenná.“

„Samozrejme, je cenná. Stojí pol dolára.“

Rozkašlal sa a tentoraz ním ten záchvat otriasol ako prudký vietor, ale keď som k nemu vykročil, zastavil ma mávnutím ruky. Oprel sa o kartóny, na ktorých ležali moje veci, odpľul si do hrče papierových obrúskov, pozrel tam, zmraštil sa a zovrel obrúsky v pästi. Z uštvanej tváre mu stekal pot.

„Nával horúčavy, či čo to je. Prekliata rakovina mi posrala termostat tak ako všetko ostatné. Aha, tak muž so žltou kartou. Je to opilec a je neškodný, ale je iný ako oni. Akoby niečo vedel. Je to pravdepodobne len náhoda, pretože náhodou sa váľa neďaleko od miesta, kde vyjdete, ale chcel som vás naňho upozorniť.“

„Tak to sa vám veľmi nepodarilo, pretože netuším, o čom hovoríte,“ vzdychol som.

„Povie vám: Mám tu žltú kartu zo Zeleného frontu, tak mi dajte dolár, lebo dnes je dvojnásobná výplata. Počuli ste ma?“

„Počul.“ Uf, je to čoraz horšie!

„On má naozaj nejakú žltú kartu, zasunutú za klobúkom. Asi je to len nejaká karta od taxikárov alebo možno kupón na zľavu, čo našiel v odpadkoch, ale mozog má zaliaty lacným vínom a tuším si myslí, že je to zlatý lístok Willyho Wonku. Takže vy povedzte: Dolár by mi chýbal, ale tu je polovica. A dajte mu ho. On možno povie,“ Al vystrel jeden z kostnatých prstov. „Možno povie niečo ako: Prečo ste tu? alebo Odkiaľ ste? Možno dokonca povie, že nie ste ten istý, ale nemyslím, hoci ktovie. Ja o tom celom vlastne veľa neviem. Nech už povie čokoľvek, nechajte ho tam pri sušiarni – pri nej sedí – a vyjdite cez bránu von. Keď sa poberiete, asi povie: Mohli ste dať dolár, ale to by ste nesmeli byť držgroš. Nevšímajte si ho. Neobzerajte sa. Prejdite cez koľajnice a budete na križovatke Main Street a Lisbon Street.“ Ironicky sa na mňa usmial. „A potom, kamarát, je už ten svet váš.“

„Sušiareň?“ Zamarilo sa mi, že si pamätám na čosi také, stojace neďaleko miesta, kde bola teraz Alova reštaurácia, a tušil som, že to mohla byť stará sušiareň patriaca k pradiarni Worumbo, no nech to už bolo čokoľvek, zmizlo to. Keby mal Al vo svojej útulnej komore okno na zadnej stene, videl by som cezeň iba tehlový dvor a obchod s teplými odevmi. Volal sa Mainské teplé vecičky a ja som si v ňom tesne po Vianociach kúpil vetrovku za vynikajúcu zníženú cenu.

„Nešpekulujte o tej sušiarni, len si pamätajte, čo som vám povedal. Obráťte sa, takto, a spravte dva alebo tri kroky vpred. Maličké krôčiky. Ako dieťa. Tvárte sa, že v tme hľadáte schodisko. Opatrne.“

Poslúchol som, no cítil som sa ako najväčší magor na svete. Jeden strop… musel som skloniť hlavu, aby som sa neudrel o hliníkový strop… dva kroky… a už som sa musel trochu skrčiť. Ešte niekoľko krokov a budem si musieť kľaknúť. To som nemal v úmysle, bez ohľadu na priania umierajúceho.

„Al, toto je hlúpe. Ak nechcete, aby som vám doniesol kartón ovocných kokteilov alebo tie malé balíčky so želé cukríkmi, nemám čo u…“

Vtedy mi noha zbehla nižšie, ako keď zostupujete po schodoch. Ale ja som ju mal stále na tmavosivej dlážke, videl som ju.

„A ste tam,“ povedal Al. Z hlasu mu vymizla chrapľavosť, aspoň dočasne, slová od radosti zmäkli. „Našli ste to, kamarát.“

Ale čo som našiel? Čo som to prežíval? Najpravdepodobnejšie len sugesciu, keďže som stále videl svoje nohy na dlážke, nech som sa cítil akokoľvek. Až na to…

Viete, že v jasný slnečný deň môžete zavrieť oči a opäť ich otvoriť, a potom na viečkach vidieť siluetu toho, čo ste práve videli? Tak to bolo. Keď som sa pozrel na svoju nohu, videl som ju na dlážke. Ale keď som žmurkol – buď milisekundu pred alebo milisekundu po zavretí očí, to neviem –, zazrel som vlastnú nohu na schode. A nie vo svetle šesťdesiatwattovej žiarovky. Toto bolo za jasného slnečného svitu.

Zmeravel som.

„Pokračujte,“ vyzval ma Al. „Nič sa vám nestane, kamarát. Len kráčajte ďalej.“ Drapľavo si odkašlal, potom dodal, či skôr zúfalo zavrčal: „Potrebujem od vás, aby ste to urobili.“

Tak som to urobil. Nech mi Boh pomôže, urobil som to.

2. KAPITOLA

1

Spravil som ďalší krok vpred a zišiel o schod nižšie. Oči mi hovorili, že stojím na dlážke komory v Alovej reštaurácii, ale vystieral som sa a hlavou sa už nedotýkal stropu komory. A to bolo, samozrejme, nemožné. Žalúdok mi na zmyslový zmätok zareagoval nepríjemným posunom a pocítil som, ako sendvič s vajcovým šalátom a kúsok jablkového koláča, teda môj obed, uvažujú o katapultovaní.

Za mnou – ale akoby nestál o dva, ale o pätnásť metrov ďalej – sa ozval Al: „Zatvorte oči, kamarát, je to tak ľahšie.“

Poslúchol som a zmyslový zmätok zmizol. Bolo to, ako keď človek prestane silene škúliť. Alebo ako keď si pri 3D filme nasadíte špeciálne okuliare, hej, to je výstižnejšie. Posunul som pravú nohu a zišiel o ďalší schod. Boli to schody, a keď som nezapájal zrak, moje telo o tom vôbec nepochybovalo.

„Ešte dva a potom otvorte oči,“ povedal Al. Znelo to z ešte väčšej diaľky než predtým. Z druhého konca reštaurácie, nie z dverí komory.

Ľavú nohu som spustil nižšie. Aj pravú. A zrazu mi v hlave puklo, presne, ako keď je človek v lietadle a náhle sa zmení tlak v kabíne. Tmavé pole za viečkami mi sčervenelo a na pokožke som pocítil teplo. Slnečné svetlo. Ani o tom som nepochyboval. Ten slabý sírový pach zhustol, posunul sa po stupnici čuchových vnemov zo sotva prítomného k nepríjemnému. Ani o tom sa nedalo pochybovať.

Otvoril som oči.

Už som nebol v komore. Ani v Alovej reštaurácii. A hoci z komory neviedli dvere na otvorené priestranstvo, teraz som bol vonku. Na dvore. Ale nie tehlovom ani obklopenom obchodmi. Stál som na špinavom, miestami rozpraskanom a rozmrvenom cemente. Na pozadí holej bielej steny sa črtali obrovské kovové nádrže, tam, kde mali byť Mainské teplé vecičky. Nádrže boli plné a zakryté hnedou vrecovinou veľkosti lodnej plachty.

Obrátil som sa, chcel som vidieť ten veľký striebristý príves, v ktorom mal Al reštauráciu, ale reštaurácia zmizla.

2

Dickensovská opacha, pradiarne a tkáčovne Worumbo, tam som sa podľa všetkého ocitol, a opacha stále fungovala. Počul som hrmot, to prebiehalo sušenie a farbenie, potom čat-HUUUU, čat-HUUUU z obrovských tkáčskych stavov, ktoré kedysi stáli na druhom poschodí (videl som obrázky tých strojov, ktoré obsluhovali ženy v plášťoch a šatkách, na výstave v maličkej budove Lisbonskej historickej spoločnosti hore na Main Street). Belavý, či skôr sivastý dym sa valil z troch vysokých komínov, ktoré v osemdesiatych rokoch zrazil víchor.

Stál som pri veľkej nazeleno natretej kocke, zrejme to bola sušiareň. Zaberala polovicu nádvoria a dvíhala sa do výšky asi štyroch metrov. Zišiel som sem po schodoch, ale teraz tu nijaké neboli. Niet úniku. Pocítil som nával paniky.

„Jake?“ Bol to Alov hlas, ale slabučký. Akoby mi ho do uší prinášal len nejaký akustický trik, napríklad cez kilometre dlhý a úzky kaňon. „Vrátiť sa dá rovnako, ako ste sa tam dostali. Nahmatáte schody.“

Zdvihol som ľavú nohu, spustil ju o niečo nižšie a pocítil schod. Panika sa zmiernila.

„Choďte ďalej.“ Veľmi slabý zvuk. Hlas, ktorý už hnala len vlastná ozvena. „Trochu sa poobzerajte a vráťte sa.“

Najskôr som nikam nešiel, len som stál a utieral si dlaňou ústa. Oči mi vypúčalo z jamiek, po temene a úzkom páse pokožky v strede chrbta mi lozili zimomriavky. Bol som vyplašený – takmer vydesený –, ale tieto pocity vyvažovala a aspoň zatiaľ držala na uzde silná zvedavosť. Videl som na betóne svoj tieň, zreteľný, akoby vystrihnutý z čierneho plátna. Videl som hrdzu na reťazi, ktorá uzatvárala sušiareň. Cítil som silný pach exhalátov, ktoré stúpali z troch komínov, taký silný, až ma štípali oči. Inšpektor z Americkej agentúry pre ochranu životného prostredia by sa raz nadýchol a celé by to tu zavrel. Nuž… nijakí podobní inšpektori sa tu asi v okolí nenachádzali. A nebol som si istý, či už existuje aj taká agentúra. Vedel som totiž, kde som: v štáte Maine, v Lisbon Falls, uprostred Androscogginského okresu.

Otázka znela – kedy.

3

Na reťazi visela tabuľka, ktorú som nemohol prečítať, lebo bola otočená zlým smerom. Vykročil som k nej a obrátil sa. Zatvoril som oči, posúval sa dopredu, pripomínal si, aby som nerobil veľké kroky. Keď mi ľavá noha narazila na prvý schod z tých, čo sa vracali hore do komory Alovej reštaurácie, v čo som z celého srdca dúfal, prehmatal som si zadné vrecko a vytiahol poskladaný papier: prianie „krásneho leta“ a pripomienku „nezabudni na júlovú službu“ od šéfa kabinetu. Zišlo mi na um, čo by si asi pomyslel, keby Jake Epping na budúci rok odučil šesťtýždňový kurz o literatúre a cestovaní v čase. Odtrhol som z neho pásik, pokrkval ho a hodil na prvý stupienok neviditeľného schodiska. Pristál na zemi, ako inak, lenže aspoň mi označil miesto. Stále bolo teplo, popoludnie, a nezdalo sa mi, že by papierik malo čo odfúknuť, no našiel som kúsok odpadnutého cementu a použil ho ako ťažidlo. Pre istotu. Aj ten kúsok pristál na stupienku, ale zároveň na útržku papiera. Pretože schod neexistoval. Hlavou mi preletel zlomok zo starého šlágra: Hora je a potom nie je a potom zase je.

Poobzerajte sa, poradil mi Al. Povedal som si, že poslúchnem. Tipoval som, že ak sa mi zatiaľ podarilo nezošalieť, asi to ešte chvíľu vydržím. Kým neuvidím sprievod ružových slonov alebo UFO nad Autosalónom Johna Craftsa. Nahováral som si, že toto nie je skutočné, nie je to totiž možné, ale márne. Filozofovia sa so psychológmi možno zhodnú na tom, čo je skutočné a čo nie je, ale väčšina z nás, ktorí žijú obyčajný život, poznajú a akceptujú štruktúru okolitého sveta. Jednoducho to skutočné bolo. Odhliadnuc od všetkého ostatného, na halucináciu to príliš smrdelo.

Prešiel som k reťazi zavesenej vo výške stehna a podliezol ju. Na druhej strane tabuľky bol čiernou farbou načmáraný nápis VSTUP ZAKÁZANÝ DO OPRAVENIA ODTOKOVÉHO POTRUBIA. Obzrel som sa a nezdalo sa mi, že by tu opravy hrozili nejako mimoriadne rýchlo, zašiel som za roh sušiarne a takmer som sa potkol o muža, ktorý sa tam slnil. Teda niežeby mohol dúfať, že sa ktovieako opáli. Na sebe mal starý čierny zvrchník, ktorý sa okolo neho rozpíjal ako beztvarý tieň. Na oboch rukávoch boli zaschnuté vrstvy obtretých sopľov. Telo v kabáte bolo chudé, takmer vycivené. Oceľovosivé vlasy mu polepené viseli okolo zarastených líc. Bol to ožran, ako zákon káže.

Na temene mal narazený špinavý klobúk ako z nejakého film noir nakrúteného v päťdesiatych rokoch – takého, kde majú všetky ženy bujné prednosti a všetci muži hovoria sakramentsky rýchlo s cigaretou v kútiku úst. A veru áno, za páskou klobúka, ako novinársky preukaz za starých čias, trčala žltá karta. Kedysi bola azda jasnožltá, ale špinavé prsty, ktoré ju nepochybne často ohmatávali, jej odtieň dosť zafúľali.

Keď mu na kolená padol môj tieň, muž so žltou kartou sa obrátil a premeral si ma kalnými očami.

„Doboha, kto ste?“ spýtal sa, ale vyšlo mu to z úst ako dobaaa, do steee.

Al mi nedal presné pokyny, ako mu mám odpovedať na otázky, a tak som sa uchýlil k tomu, čo mi pripadalo najbezpečnejšie: „A čo vás do toho?“

„Hm, tak si vyser oko.“

„Fajn,“ ja na to, „zhodneme sa.“

„Ha?“

„Prajem príjemný deň.“ Vykročil som k bráne, ktorá sa zdola opierala o kovovú koľajničku a bola otvorená. Za ňou som vľavo videl parkovisko, ktoré tam predtým nebolo. Plné áut, väčšinou otlčených, a všetky boli také staré, že by sa uplatnili v múzeu veteránov. Videl som buicky s vetracími otvormi pri kolesách a fordky s nosmi v tvare torpéda. To sú autá zamestnancov pradiarne, pomyslel som si. Skutočných zamestnancov pradiarne, ktorí sú teraz vnútri a makajú za hodinovú mzdu.

„Mám žltú kartu zo Zeleného frontu,“ ozval sa ožran. Znelo to spurne aj utrápene. „Tak mi dajte dolár, lebo dnes sa platí dvojmo.“

Otrčil som mu päťdesiatcentovku. Ako herec, ktorý má v hre iba jedinú vetu, prehodil som: „Dolár by mi chýbal, ale tu je polovica.“

Al povedal, že mu mám tú mincu dať. Nemusel som. Muž so žltou kartou mi ju vychmatol z ruky a pridržal si ju pri tvári. Chvíľu sa mi zdalo, že do nej zahryzne, ale iba ju zovrel dlhými prstami do špinavej dlane, takže zmizla. Znovu na mňa zagánil a nedôvera mu na tvári vytvorila takmer komický výraz.

„Kto ste? Čo tu robíte?“

„To by som aj ja rád vedel,“ odvetil som a zvrtol sa k bráne. Očakával som, že ma zasype ďalšími otázkami, ale nastalo ticho. Vyšiel som bránou z dvora von.

4

Najnovší na parkovisku bol jeden Plymouth Fury – tipoval som ho na polovicu alebo koniec päťdesiatych rokov. Poznávacia značka vyzerala ako neskutočne starosvetská verzia tej na mojom subaru – tej, ktorú som kúpil na žiadosť mojej ženy s ružovou stužkou boja proti rakovine prsníka. Poznávacia značka, na ktorú som sa teraz díval, hlásala: KRAJINA DOVOLENIEK. Tak ako väčšina amerických štátov, aj Maine teraz vydáva poznávacie značky s písmenami – na mojom subaru stojí 23383 IY –, ale táto na zadku takmer nového červeno-bieleho plymoutha hlásala len: 90-811. Písmená tam neboli.

Dotkol som sa kapoty. Bola tvrdá a teplá od slnka. Skutočná.

Prejdite cez koľajnice a budete na križovatke Main Street a Lisbon Street. A potom, kamarát, je už ten svet váš.

Pred starou pradiarňou koľajnice neboli, aspoň v mojej dobe nie, ale tu teda boli. A nijaké hrdzavé pozostatky, veru nie. Vyleštené, len sa tak blýskali. A niekde v diaľke som počul odfukovanie skutočného vlaku. Kedy naposledy chodili cez Lisbon Falls vlaky? Asi ešte predtým, ako zavreli pradiareň a U. S. Gypsum, medzi miestnymi známa aj ako „gypsovka“, spustila dvadsaťštyrihodinovú prevádzku.

Ale toto je úplne iný čas, pomyslel som si. Stavím sa, že je. Nie, už nie som v druhom desaťročí dvadsiateho prvého storočia.

Znovu som vykročil a ani som si to neuvedomil – kráčal som ako v sne. Zastal som na rohu Main Street a cesty číslo 196, známej aj ako Stará lewistonská. Ale teraz na nej nebolo nič staré. A priamo oproti, na druhej strane križovatky, v opačnom rohu…

Áno, stála tam firma Kennebec Fruit Company. Príliš pompézny názov pre obchodík, ktorý sa potácal na kraji zabudnutia – aspoň mne sa tak videlo – po celých tých desať rokov môjho pôsobenia na lisbonskej strednej. Prežívala, paradoxne, len vďaka Moxie – áno, moxíku, tomu najčudesnejšiemu z nealkoholických nápojov. Vlastník spomínanej Fruit Company, milý starec Frank Anicetti, mi raz rozprával, že svetová populácia sa prirodzene a zrejme aj geneticky delí na dve skupiny: na tú malú, ale požehnanú elitu, ktorá si nad všetky pitné tekutiny cení práve moxík, a na tých ostatných. Frank tých ostatných označoval za „nešťastne postihnutú väčšinu“.

Kennebec Fruit Company mojich čias bola ošumelá žltozelená škatuľa so špinavým výkladom bez tovaru… ak nebola náhodou na predaj mačka, ktorá tam občas spala. Strechu budovy dokatovali premnohé zimy bohaté na sneh. Vnútrajšok tiež ponúkal len málo, okrem suvenírov s logom Moxie: oranžovýchtričiek s nápisom MÁM MOXIE!, oranžových čapíc, retro kalendárov, plechových tabuliek, ktoré vyzerali starosvetsky, ale zrejme ich vyrobili minulý rok v Číne. Väčšiu časť roka bol obchodík bez zákazníkov, tak ako bola väčšina regálov bez tovaru.

Človek si tu mohol kúpiť ešte nejaké sladkosti alebo vrecko zemiakových lupienkov (presnejšie, taký človek, ktorý obľubuje tie so soľou a octom). V chladničke na nápoje len Moxie, v chladničke na pivo nič.

Každý rok v júli Lisbon Falls hostí jedno podujatie: Mainský festival Moxie. Hrajú kapely, búcha ohňostroj, mestom prechádza slávnostný sprievod – prisahám, že neklamem – s alegorickými vozmi na počesť moxíka, s miestnymi kráľovnami krásy vyparádenými do plaviek moxíkovej farby, takej ostrej oranžovej, až hrozia popáleniny očnej sietnice. Sprievod vedie vždy niekto v kostýme Moxie Doca, čiže v bielom plášti, so stetoskopom a s takým tým smiešnočudným zrkadielkom nad čelom. Pred dvoma rokmi hrala Moxie Doca naša riaditeľka zo strednej, Stella Langleyová, a ten biľag zo seba už nezmyje ani moxíkom.

Kennebec Fruit Company počas festivalu ožíva, kšefty sa rozbiehajú, najmä vďaka zmäteným turistom, ktorí nás zachytia cestou do západomainských rekreačných stredísk. Inak je to sotva čosi viac ako prázdna škrupina s vypáchnutou arómou moxíka, arómou, ktorá mi vždy pripomínala – asi preto, že prináležím k tej nešťastne postihnutej väčšine – hnusobu musterol, ktorým mi mamička natierala krk a hrudník, vždy keď som prechladol.

A teraz som z druhej strany Starej lewistonskej videl jednoznačne prosperujúci obchod v rozkvete. Nad dverami visel štít (DAJ SI 7-UP A VITAJ U NÁS – KENNEBEC FRUIT CO.), bol taký pestrý, až mi z neho do očí vystreľovali svetelné šípy. Farba bola čerstvá, strecha nepoznačená živlami. Ľudia vchádzali a vychádzali. A vo výklade chýbala mačka…

Boli tam pomaranče. Bože. Kennebec Fruit Company kedysi predávala ovocie? Kto to tušil?

Vykročil som cez ulicu a musel cúvnuť, pretože sa ku mne s chrapčaním hrnul medzimestský autobus. Nad predným oknom, ktoré bolo rozdelené napoly, mal nápis LEWISTONSKÝ EXPRES. Keď autobus zabrzdil pri železničnom priecestí, všimol som si, že väčšina cestujúcich fajčí. Atmosféra tam musela zhruba pripomínať tú na Saturne.

Autobus odchrčal (zanechal za sebou smrad nedovarenej nafty, aby sa vajcovému smradu z komínov Worumba necnelo) a prešiel som cez ulicu. Zišlo mi na um, čo by sa stalo, keby ma tu zrazilo auto. Zmizol by som a prestal jestvovať? Prebral by som sa na dlážke Alovej komory? Asi ani jedno, ani druhé. Asi by som tu umrel, v minulosti, za ktorou podľa všetkého mnoho ľudí nostalgicky smúti. Tí nostalgici zrejme zabudli, ako minulosť smrdela, alebo nad týmto hľadiskom zlatých päťdesiatych nikdy neuvažovali.

Pred Fruit Company stál chalan a jednu nohu v čiernej topánke si ležérne opieral o drevom obloženú stenu. Golier na košeli mal vzadu vyhrnutý a na hlave účes, ktorý som hneď spoznal ako ranú verziu elvisovského kohúta. Na rozdiel od chlapcov, ktorých som vídal vo svojich triedach, nemal koziu briadku, ani len zopár chlpov tesne pod bradou. Došlo mi, že vo svete, kam som prišiel na návštevu (dúfal som, že iba na návštevu), by ho z lisbonskej strednej vykopli za každú úpravu tváre, ktorá sa nedá označiť slovami „hladko vyholený“. Okamžite.

Kývol som mu hlavou. Mladý James Dean odkývol a dodal: „Ako, pako?“

Vošiel som dnu. Nad dverami zacinkal zvonec. Namiesto prachu a pomaly práchnivejúceho dreva som zacítil pomaranče, jablká, kávu a voňavý tabak. Napravo bol stojan s komiksmi, ktoré mali odtrhnuté titulné strany: Archie, Batman, Captain Marvel, Plastic Man, Príbehy z krypty. Nad týmito pokladmi, ktoré by pátračom z e-Baya spôsobili radostný infarkt, stálo: KOMIKSY, 5 CENTOV ZA KS, TRI KS ZA 10 CENTOV, DEVÄŤ KS ZA ŠTVRŤDOLÁR. PROSÍM, NEČÍTAŤ, AK NECHCETE KÚPIŤ.

Vľavo bol stojan s novinami. New York Times tam neboli, ale zato som videl Portland Press Herald a posledný Boston Globe. Titulok v Globe vyrevoval DULLES NAZNAČUJE MOŽNÉ ÚSTUPKY, AK SA ČERVENÁ ČÍNA VZDÁ NÁSILIA VO FORMOSE. Na oboch novinách bol dátum: Utorok 9. september 1958.

5

Vzal som si Globe, ktorý stál osem centov, a vykročil k mramorovému pultu s nealko nápojmi, ktorý za mojich čias neexistoval. Stál za ním Frank Anicetti. Jasné, že to bol on, až po distingvované šediny nad ušami. Ale táto verzia – nazvime ju Frank 1.0 – nebola chudá, lež štíhla, a na očiach mala bifokálne okuliare bez rámov. Okrem toho bol vyšší. Posadil som sa na stoličku s pocitom, že som cudzincom vo vlastnom tele.

Vystrčil bradu k mojim novinám. „Toto vám stačí, alebo vám ešte niečo nalejem?“

„Hocičo studené, len nech to nie je Moxie.“

Frank 1.0 sa usmial. „Moxie nedržíme, synak. A čo tak sladké pivo?“

„Môže byť.“ Aj bolo. Hrdlo som mal suché a hlavu rozhorúčenú. Akoby som mal horúčku.

„Päť či desať?“

„Prosím?“

„Za päť alebo za desať centov?“ Vyslovil to mainským prízvukom – zápať, zádesať.

„Aha. Asi za desať.“

„Asi dobrý nápad,“ uškrnul sa. Otvoril mraziaci box na zmrzlinu a vylovil z neho osrienený krígeľ, veľký ako džbán na limonádu. Načapoval doň tekutinu z kohútika a ja som zacítil sladké pivo, silnú bylinkovú arómu. Drevenou špachtľou zotrel penovú čapicu, potom dočapoval pekne po vrch a položil mi krígeľ na pult. „Tak, tu máte. S novinami tu bude osemnásť centov. A pencu pre guvernéra.“

Podal som mu jeden z Alových starých dolárov a Frank 1.0 mi vydal drobné.

Sŕkal som penu, a keď som sa dostal k pivu, užasol som. Bolo… kompletné. Až do poslednej kvapky chutné. Neviem to vyjadriť lepšie. Svet pred päťdesiatimi rokmi smrdel horšie, ako by som bol čakal, ale chutil omnoho lepšie.

„Je vynikajúce,“ povedal som.

„Hej? Som rád, že vám chutí. Vy nie ste tunajší, však?“

„Nie.“

„Z iného štátu?“

„Z Wisconsinu.“ A nebola to úplná lož, pretože moja rodina bývala v Milwaukee až do mojich jedenástich rokov, keď otec dostal miesto učiteľa angličtiny na Juhomainskej univerzite. Odvtedy sa potĺkam tu.

„Nuž, tak to ste prišli v najlepšom čase,“ vysvetľoval Anicetti. „Väčšina letných hostí už odišla, a len čo sa to stane, vždy klesnú ceny. Aj tej dobroty, ktorú teraz pijete. Po Sviatku práce stojí veľké sladké pivo len desať centov.“

Zvonec nad dverami sa ozval a dosky v dlážke tiež. Milé, spoločenské zavŕzganie. Keď som sa naposledy odvážil do zaprášenej verzie tohto obchodu v mojej ére, lebo som potreboval kúpiť Tums proti žalúdočnej kyseline (nemali), dosky len stonali.

Za pult vkĺzol odhadom tak sedemnásťročný chlapec. Tmavé vlasy mal vystrihané nakrátko, takmer po vojensky. Jeho podoba s mužom, ktorý ma obsluhoval, bola nepopierateľná, a uvedomil som si, že toto je môj Frank Anicetti. Ten, ktorý mi z piva zotrel penu, bol jeho otec. Frank 2.0 mi nevenoval ani pohľad, preňho som bol len normálny zákazník.

„Titus už má auto na zdviháku,“ povedal otcovi. „Vraj bude do piatej hotové.“

„Tak to je dobre,“ prikývol Anicetti starší a zapálil si cigaretu. Prvý raz som si všimol, že mramorový pult je lemovaný malými keramickými popolníkmi. Nápisy na nich hlásali: WINSTON – TOĽKO CHUTI, KOĽKO MÁ MAŤ DOBRÁ CIGARETA! Obzrel sa na mňa a povedal: „Dáte si do piva za naberačku vanilkovej? Na účet podniku. Turistov si tu obchádzame, najmä ak prídu takto neskoro.“

„Vďaka, ale toto je akurát.“ Aj bolo. Keby mi to pivo ešte osladili, asi by sa mi rozletela hlava. Navyše bolo silné – ako keby som pil sýtené presso.

Chalan mi venoval úsmev, ktorý bol taký úprimný ako dobrota v mojom krígli – ani náznak toho pobaveného pohŕdania, ktoré vyžarovalo z mladého elvisáka vonku. „V škole sme čítali takú poviedku,“ začal, „v ktorej miestni zjedia turistov, čo prídu po sezóne.“

„Frankie, nebuď nezdvorilý k hosťovi,“ upozornil ho pán Anicetti, ale tiež sa usmieval.

„To nič,“ povedal som. „Aj ja som dal žiakom čítať tú poviedku. Letní hostia od Shirley Jacksonovej, však?“

„To je ona,“ pritakal Frank. „Veľmi som jej nerozumel, ale páčila sa mi.“

Odpil som si ešte zo sladkého piva, a keď som krígeľ položil (na mramore prekvapivo hutne zadunel), neprekvapilo ma, že tekutina už takmer zmizla. Na toto by som si teda zvykol, brnklo mi hlavou. Moxie je oproti tomu hnusné nič.

Starší Anicetti vyfúkol k stropu stĺp dymu a tam ho ventilátor vtiahol medzi svoje lenivé modré lopatky. „Vy tam vo Wisconsine učíte, pán…?“

„Epping,“ povedal som. Prekvapil ma a nestihol som si vymyslieť falošné meno. „No, vlastne áno. Ale teraz mám ročné voľno.“

„To učitelia dostávajú,“ poučil otca Frank.

„Viem,“ odvrkol starší Anicetti. Snažil sa o mrzutý tón, ale veľmi mu to nešlo. Povedal som si, že tí dvaja sa mi pozdávajú presne tak ako sladké pivo. Pozdával sa mi aj ten mladistvý chuligán pred obchodom, už preto, že netušil, aké klišé sa z neho neskôr stane. Cítil som tu bezpečie, čo ja viem… akúsi usporiadanosť. Vedel som, že je to ilúzia, lebo tento svet bol bezpochyby rovnako nebezpečný ako každý iný, ale ja som mal poznanie, aké by som bol predtým pripísal iba Bohu: vedel som, že usmiaty chlapec, ktorému sa páčila poviedka od Shirley Jacksonovej (hoci jej „nerozumel“), prežije tento deň a ďalších vyše päťdesiat rokov. Nezahynie pri autonehode, nedostane infarkt ani rakovinu pľúc z pasívneho fajčenia pri otcovi. Frank Anicetti bol na tom dobre.

Pozrel som na hodiny na stene (ZAČNI SVOJ DEŇ S ÚSMEVOM, hovoril ciferník, DAJ SI KÁVU CHEER-UP). Ukazovali 12.22. Nič to pre mňa neznamenalo, ale zatváril som sa preľaknuto. „Uf, už musím bežať, aby som sa včas stretol s kamarátmi v Castle Rocku.“

„Po stosedemnástke choďte opatrne,“ poradil mi Anicetti. „Nanič cesta.“ Nánič. Taký výrazný mainský prízvuk som už roky nepočul. Nuž, potom som si uvedomil, že je to naozaj otázka rokov, a takmer som sa nahlas rozosmial.

„Jasné,“ prikývol som. „Vďaka. A ozaj, chlapče, ešte k tej poviedke…“

„Prosím, pane?“ Pane! A bez stopy sarkazmu. Povedal som si, že päťdesiaty ôsmy rok vôbec nebol zlý. Ak si odmyslíme fabrický smrad a cigaretový dym.

„Nie je v nej nič, čomu by bolo treba porozumieť.“

„Nie? Pán Marchant má iný názor.“

„Bez urážky, ale povedz pánu Marchantovi, čo hovorí Jake Epping: že cigara je občas len cigara a príbeh je občas len príbeh.“

Zasmial sa. „Poviem mu to! Zajtra na tretej hodine!“

„Dobre.“ Kývol som hlavou otcovi a najradšej by som mu bol povedal, že vďaka moxíku (ktorý nevedie… zatiaľ) bude jeho obchod stáť na rohu Main Street a tej našej Starej lewistonskej ešte roky po jeho smrti. „Vďaka za sladké pivo.“

„Príďte, kedy len chcete, synak. Uvažujem, že celkovo znížim ceny.“

„Na desať centov?“

Usmial sa, príjemným a otvoreným úsmevom, aký mal aj jeho syn. „Tak to ste trochu prehnali.“

Zazvonil zvonec. Vošli tri dámy. Nie v nohaviciach, kdeže, mali na sebe šaty s dĺžkou do polovice lýtok. A klobúky! Dve aj s kúsočkom bieleho tylu. Prehrabávali sa v debničkách s ovocím, hľadali dokonalosť. Obrátil som sa na odchod, ale potom mi čosi zišlo na um a zvrtol som sa ešte raz k pultu.

„Ozaj, viete, čo je Zelený front?“

Otec a syn na seba pobavene pozreli a mne to pripomenulo jeden starý vtip. Turista z Chicaga v hypermodernom športovom aute zastane na vidieku pred farmou. Starý farmár sedí na verande a fajčí kukuričnú fajku. Turista sa vykloní z jaguára a zavolá: „Hej, starký, viete, ako sa najrýchlejšie dostanem do East Machiasu?“ Starý farmár si zo dvakrát zadumane potiahne z fajky a povie: „Tak, že sa už ani nepohnete.“

„Vy naozaj nie ste tunajší, čo?“ spýtal sa Frank. Nemal taký výrazný prízvuk ako otec. Asi častejšie pozerá televíziu. Tá človeka najspoľahlivejšie zbaví regionálneho prízvuku.

„Veru nie som.“

„To je zvláštne, lebo by som prisahal, že zaťahujete ako Yankee.“

„Kdeže, tak sa vraví u nás v UP,“ odvetil som. „Viete, Upper Penninsula.“ Až na to, že, dokelu, Upper Penninsula je v Michigane.

Ale ani jeden z nich si to zrejme neuvedomil. Mladý Frank sa odo mňa dokonca obrátil a začal umývať riad. Ručne.

„Zelený front, tak tu volajú obchod s trúnkom,“ povedal Anicetti. „Je oproti, ak si chcete vziať na cestu nejakú fľašku.“

„Myslím, že nie. Sladké pivo stačilo,“ odvetil som. „Len mi to tak zišlo na um. Ozaj, príjemný deň prajem.“

„Aj my vám, priateľu. A príďte nás ešte pozrieť.“

Prešiel som popri trojici, ktorá preberala ovocie, a zamrmlal som „Dámy…“ Len som ľutoval, že nemám klobúk. Taký, ako mal ten opilec.

Taký, aké vídať v starých filmoch.

6

Mladý chuligán už zo svojho stanoviska odišiel, povedal som si, že sa prejdem po Main Street, nech vidím, čo sa ešte zmenilo, ale už len krátko. Nemá zmysel provokovať šťastie. Čo ak sa začne niekto zaujímať o to, čo mám na sebe? Svoje nohavice a športovú bundu som pokladal za slušné oblečenie, ale mohol som si tým byť istý aj tu? A čo vlasy, ktoré mi siahajú po golier? Za mojich čias to bol pre stredoškolského učiteľa prijateľný účes, ba dokonca konzervatívny, ale mohol by byť nápadný v desaťročí, keď sa holenie vlasov na šiji považovalo za bežnú súčasť holičských služieb, a bokombrady nosili len výstrední fanúšikovia rockabilly ako ten, ktorý mi pred obchodom povedal: „Ako, pako?“ Samozrejme, mohol som sa vydávať za turistu a tvrdiť, že všetci chlapi vo Wisconsine nosia vlasy o niečo dlhšie, že je to nová móda, ale nešlo iba o vlasy a oblečenie. Mal som pocit, že vytŕčam, že som mimozemšťan v nie úplne vhodnom kostýme človeka.

Vlastne som sa normálne poondial od strachu. Nezačalo mi preskakovať, lebo podľa mňa aspoň zhruba funkčná ľudská myseľ dokáže pojať veľa čudných vecí, kým prepne, ale poondial som sa, to áno. Stále som myslel na dámy v dlhých šatách a klobúkoch, na dámy, ktoré by sa červenali, keby im na verejnosti vykuklo ramienko podprsenky. A na tú chuť sladkého piva. Aká len bola kompletná…

Rovno na druhej strane ulice bol skromný obchod s plasticky vystupujúcim nápisom nad výkladom: PREDAJ ALKOHOLU, ŠTÁT MAINE. Zelený bol, to teda áno. Svetlozelený. Vnútri som uvidel môjho kamaráta od sušiarne. Dlhý čierny kabát mu visel z kostnatých pliec ako z vešiaka, sňal si klobúk a vlasy mu okolo hlavy trčali ako tomu komiksovému trpákovi, ktorý si strčil Prst A do Elektrickej zásuvky B. Oboma rukami gestikuloval, čosi prízvukoval predavačovi, v ruke som rozoznal jeho vzácnu žltú kartu. Pocítil som istotu, že v druhej ruke je poldolár od Ala Templetona. Predavač, ktorý mal na sebe krátky biely plášť, podobný plášťu Moxie Doca z každoročného alegorického sprievodu, sa tváril znudene.

Zašiel som na roh, počkal, kým prejdú autá, a prešiel som na tú stranu Starej lewistonskej, kde stála pradiareň Worumbo. Po jej nádvorí tlačili dvaja muži vozík naložený balmi látky, fajčili a smiali sa. Zišlo mi na um, či tušia, čo s ich vnútornosťami stvára kombinácia cigaretového a fabrického dymu. Asi nie. A zrejme to bolo dobre, hoci to bola skôr otázka pre učiteľa filozofie ako pre chlapa, ktorý si na každodenný chlieb zarába vystavovaním šestnásťročných deciek vplyvu Shakespeara, Steinbecka a Shirley Jacksonovej.

Keď pretlačili vozík cez hrdzavé železné čeľuste vrát, ktoré siahali do výšky troch poschodí, vošli do budovy a ja som sa vrátil k reťazi s tabuľkou zákazu vstupu. Povedal som si, že nesmiem kráčať prirýchlo a nesmiem sa obzerať – a vôbec nesmiem robiť nič nápadné –, no bolo to ťažké. Keď som sa ocitol takmer na mieste, kadiaľ som sem prišiel, nutkanie rozbehnúť sa bolo takmer nepotlačiteľné. V ústach mi vyschlo a veľké sladké pivo, čo som vypil, mi špliechalo v žalúdku. Čo ak sa mi nepodarí vrátiť? Čo ak zmizol papierik, ktorým som si označil schod? Čo ak tam papierik bude, ale schody nie?

Pokojne, hovoril som si. Upokoj sa.

Neodolal som. Kým som sa skrčil pod reťaz, rýchlo som sa poobzeral, ale nádvorie som mal len pre seba. Niekde v diaľke, akoby som to počul len v sne, sa ozývalo tiché odfukovanie naftového motora. Pripomenulo mi verš z inej piesne: Tento vlak spieva v diaľke tiché železničné blues.

Kráčal som popri zelenej stene sušiarne, srdce mi prudko búchalo a skákalo v hrudi. Odtrhnutý kúsoček papiera zaťažený kúskom cementu bol stále tam, takže potiaľ to bolo v poriadku. Zľahka som doň štuchol nohou a pomyslel si: Bože, prosím, nech to funguje, prosím, dovoľ mi vrátiť sa.

Špička topánky kopla do kúska cementu – videl som, ako odskackal –, ale zároveň narazila do pevnej steny schodu. Tieto dva javy sa navzájom vylučovali, ale stali sa. A naraz. Ešte raz som sa poobzeral, hoci na nádvorí ma v tejto úzkej uličke nemohol vidieť nikto, ak náhodou neprechádzal okolo jej ústia, jedného či druhého. A nikto tam nebol.

Vykročil som na prvý schod. Noha ho nahmatala, hoci oči mi povedali, že stojím na popraskanom nádvorí. Sladké pivo sa mi znovu varovne rozvlnilo v žalúdku. Zatvoril som oči a trochu sa to zlepšilo. Spravil som druhý krok, potom tretí. Tie schody neboli vysoké. Keď som vykročil na štvrtý, letná horúčava sa mi prestala zapierať do šije a tma za viečkami ešte väčšmi stmavla. Pokúsil som sa vykročiť na piaty schod, ale piaty tam nebol. Tresol som si hlavu o nízky strop komory. Predlaktie mi zovrela akási ruka, takmer som zvrieskol.

„Uvoľnite sa,“ povedal Al. „Uvoľnite sa, Jake. Ste zase tu.“

7

Ponúkol mi kávu, ale pokrútil som hlavou. Stále sa mi búril žalúdok. Tak nalial kávu sebe a vrátili sme sa do boxu, kde sme túto šialenú púť začali. Na stole ležala kôpka: moja náprsná taška, mobil a peniaze. Al sa posadil a prudko vzdychol – od úľavy aj od bolesti. Vyzeral trochu menej vycivený a trochu pokojnejší.

„Takže,“ povedal, „ste tam boli a vrátili ste sa. Čo si o tom myslíte?“

„Al, neviem, čo si mám myslieť. Som do špiku kostí otrasený. Vy ste to objavili náhodou?“

„Úplnou náhodou. Necelý mesiac po tom, čo som to tu otvoril. Ešte som mal na topánkach prach z Pine Street. Prvý raz som sa z toho schodiska strepal – padol som ako Alica do zajačej nory. Myslel som si, že mi preskočilo.“

To som si vedel predstaviť. Ja som absolvoval aspoň akú-takú, hoci slabú prípravu. A možno vari človeka pripraviť na cestovanie v čase?

„Ako dlho som bol preč?“

„Dve minúty. Vravel som vám, zakaždým sú to dve minúty. Bez ohľadu na to, ako dlho tam ste.“ Zakašlal, odpľul si do čistých papierových obrúskov, poskladal ich a strčil do vrecka. „A keď zídete po schodoch, vždy je 11.58, tesne pred poludním deviateho septembra roku 1958. Každá cesta tam je prvá. Kam ste sa vybrali?“

„Do Kennebec Fruit Company. Dal som si sladké pivo. Bolo fantastické.“

„Hej, všetko tam chutí lepšie. Asi dávajú menej konzervačných látok.“

„Poznáte Franka Anicettiho? Stretol som ho, mal sedemnásť.“

Neviem prečo, ale očakával som, že Al sa napriek všetkému zasmeje. No tváril sa nevzrušene. „Jasné, Franka som stretol mnohokrát. Ale on vás stretne len raz – teda vtedy a tam. Pre Franka je to zakaždým prvý raz. Vojde do obchodu, jasné? Ide zo Chevronu. ‚Titus už má auto na zdviháku,‘ povie otcovi. ‚Vraj bude do piatej hotové.‘ Počul som to najmenej päťdesiatkrát. A to k nim ani zakaždým nejdem, ale keď idem, vždy si to vypočujem. Potom prídu nakupovať ovocie dámy, pani Symondsová s priateľkami. Je to ako chodiť stále na ten istý film.“

„Zakaždým je to prvý raz,“ pomaly som vyslovil a každé slovo som oddelil odmlkou. Moja myseľ sa v tom pokúšala vyznať.

„Správne.“

„A každý človek, ktorého tam stretnete, vás stretáva prvý raz, bez ohľadu na to, koľkokrát ste sa už stretli.“

„Správne.“

„Mohol by som sa tam vrátiť, absolvovať s Frankom a jeho otcom rovnaký rozhovor a oni by to netušili.“

„Opäť správne. Alebo by ste mohli niečo zmeniť – napríklad keby ste si nedali sladké pivo, ale banánový kokteil. Potom by aj zvyšok rozhovoru vyzeral inak. Jediný, kto má možno nejaké podozrenie, je muž so žltou kartou, a ten od chľastu ani nevie, čo to vlastne tuší. Ak mám teda pravdu, že niečo tuší. Ak áno, tak preto, že sedí rovno pri zajačej nore. Či čo za priechod to vlastne má byť. Možno to vysiela nejakú energiu, silové pole. A on…“

Lenže znovu ho zachvátil kašeľ, takže nemohol pokračovať. Díval som sa, ako sa prehýba v páse, drží si bok a zo všetkých síl tají, ako ho to bolí – ako ho to zvnútra driape –, už ten pohľad bol bolestný. Takto to ďalej nejde, pomyslel som si. Ani nie o týždeň bude v nemocnici, možno ešte skôr. Vari mi nevolal práve preto? Lebo chcel toto úžasné tajomstvo niekomu prezradiť, kým mu rakovina naveky nezavrie ústa?

„Myslel som, že vám to dnes popoludní celé vysvetlím, ale nemôžem,“ povedal Al, keď sa znovu mohol vystrieť. „Potrebujem ísť domov, zobrať si lieky a odpočinúť si. Za celý život som nevzal nič silnejšie ako aspirín, a ten svinský oxacilín ma zakaždým vypne ako lampu. Prespím aj šesť hodín a potom sa začas cítim lepšie. Mám viac sily. Mohli by ste prísť ku mne okolo pol desiatej?“

„Mohol, keby som vedel, kde bývate.“

„Malý domec na Vining Street. Devätnástka. Pred verandou je trpaslík, toho si určite všimnete. Máva zástavkou.“

„A o čom sa ešte musíme rozprávať, Al? Veď ste mi to ukázali a ja vám už verím.“ Veril som… no ako dlho mi to mohlo vydržať? Už teraz môj krátky výlet do päťdesiateho ôsmeho roku nadobúdal blednúcu štruktúru sna. Ešte niekoľko hodín (alebo dní) a zrejme si nahovorím, že sa mi to prisnilo.

„Musíme toho dosť prebrať, kamarát. Tak prídete?“ Nespomínal už prianie umierajúceho, ale videl som mu to v očiach.

„Tak dobre. Mám vás zaviezť domov?“

Oči sa mu zablýskali. „Mám tu auto a je to len päť blokov. Toľko ešte odšoférujem.“

„Pravdaže,“ ja na to. Dúfal som, že mám v hlase istotu, ktorú som vôbec necítil. Vstal som a pchal si veci do vreciek. Našiel som zväzok bankoviek, ktoré mi dal, a vytiahol som ho. Už som chápal, prečo je päťdolárovka iná. Aj ostatné bankovky sa zrejme zmenili.

Vystrel som ruku, ale pokrútil hlavou. „Nie, nechajte si ich. Mám ich dosť.“

Predsa som ich položil na stôl. „Ak je to zakaždým prvý raz, ako to, že si môžete nechať peniaze, ktoré ste si odtiaľ priniesli? Prečo nezmiznú?“

„Netuším, kamarát. Už som vám povedal, že o tom ani zďaleka neviem všetko. Platia tam pravidlá, niektoré som už odhalil, ale väčšina je mi záhadou.“ Tvár mu prežiaril slabý, ale úprimne pobavený úsmev. „Vy ste si predsa priniesli to sladké pivo, nie? Stále vám špliecha v bruchu, čo?“

Veru špliechalo.

„Tak vidíte. No, čakám vás večer, Jake. Budem odpočinutý a pozhovárame sa o tom.“

„Môžem ešte otázku?“

Mávol rukou, akože mám spustiť. Všimol som si, že jeho nechty, ktoré si vždy pedantsky čistil, sú žlté a popraskané. Ďalšie zlé znamenie. Nie také očividné ako náhla strata hmotnosti, ale zlé. Môj otec hovorieval, že nechty veľa povedia o zdraví človeka.

„Slávny tukoburger.“

„Čo je na ňom?“ Ale v kútikoch úst mu pohrával úsmev.

„Môžete lacno predávať, lebo lacno kupujete, všakže?“

„Mletá hovädzina od Red & White,“ povedal. „Päťdesiat centov za libru. Chodievam tam každý týždeň. Alebo som aspoň chodieval, až do toho môjho posledného dobrodružstva, ktoré ma zaviedlo ďaleko od Falls. Kupujem od pána Warrena, ktorý je tam mäsiarom. Ak si vypýtam desať libier mletej hovädziny, povie: ‚Už sa to nesie.‘ Ak chcem dvanásť, alebo štrnásť, povie: ‚Musíte mi dať minútku, musím pomlieť čerstvé. Čo, zíde sa vám doma celá rodina?‘“

„Vždy to isté.“

„Áno.“

„Pretože je to zakaždým prvý raz.“

„Správne. Ako ten príbeh o chleboch a rybách v Biblii, keď o tom tak uvažujem. Každý týždeň kupujem tú istú mletú hovädzinu. Nakŕmil som ňou už stovky alebo aj tisícky ľudí, navzdory tým sprostým klebetám o mačkoburgeroch, a ona sa zakaždým znovu objaví.“

„Kupujete stále to isté mäso.“ Obracal som si to v hlave.

„To isté mäso, o tom istom čase, od toho istého mäsiara. Ktorý vždy hovorí to isté, ak, pravdaže, ja nepoviem niečo iné. Priznávam, kamarát, že mi zišlo na um, či k nemu nepriskočím a nepoviem: Tak ako sa tu mávate, pán Warren, vy starý plešivý zvrhlík? Strčili ste si ho v poslednom čase do nejakej teplej slepačej diery? On by si to nepamätal. Lenže neurobil som to. Lebo je to príjemný chlap. Väčšina tých, ktorých som tam stretol, je príjemná.“ Vyznelo to trochu ľútostivo.

„Nechápem, ako tam môžete kupovať mäso… potom ho tu servírovať… a potom ho zase kupovať.“

„Tak to sme dvaja nechápaví, kamarát. Ja si inak strašne cením, že ste neušli – mohli ste vziať nohy na plecia. Mimochodom, nemuseli ste ani zdvihnúť telefón, keď som vám volal do školy.“

Tak trochu som to aj ľutoval, ale mlčal som. Asi to tušil. Bol chorý, nie slepý.

„Príďte dnes večer ku mne. Poviem vám, čo som si premyslel, a potom môžete urobiť, čo uznáte za vhodné. Ale budete sa musieť rozhodnúť dosť rýchlo, lebo čas sa kráti. Paradox, nie? Vzhľadom na to, kam vedú tie neviditeľné schody z mojej komory.“

Ešte pomalšie ako predtým, najpomalšie, som povedal: „Zakaždým… je… to… prvý raz.“ Znovu sa usmial. „Myslím, že to ste už pochopili. Tak dovi večer. Vining Street, číslo devätnásť. Trpaslík so zástavkou.“

8

Z Alovej reštaurácie som odišiel o pol štvrtej. Tých šesť hodín odvtedy do pol desiatej nebolo až takých podivných ako návšteva v Lisbon Falls pred päťdesiatimi tromi rokmi, ale takmer áno. Čas akoby sa zároveň vliekol i uháňal. Vrátil som sa autom do domu, ktorý som kupoval v Sabattuse (Christy a ja sme ten náš vo Falls predali a zisk sme si po zatvorení našej manželskej firmy rozdelili). Chcel som si zdriemnuť, ale, samozrejme, nedarilo sa mi zaspať. Po dvadsiatich minútach ležania na chrbte v polohe pravítka, ktoré navyše vytriešťa oči na strop, som sa šiel vymočiť. Keď som pozoroval moč dopadajúci do misy, pomyslel som si: Toto je spracované pivo z päťdesiateho ôsmeho. Ale zároveň som si vravel, že je to somarina, že ma Al nejako zhypnotizoval.

Vidíte, zase to zdvojenie.

Pokúsil som sa dočítať posledné eseje a vôbec ma neprekvapilo, že to bolo márne. Mal som vziať do ruky obávané červené pero pána Eppinga? Kriticky posudzovať texty? Haha! Nevnímal som ani súvislosti medzi slovami. Zapol som si teda telku a chvíľu som prepínal kanály. Na TMC I vysielali starý film Pretekárka, zahľadel som sa na staré autá a rebelujúcich tínedžerov, až ma rozbolela hlava, tak som to vypol. Upražil som si mäso, ale nemohol ho jesť, hoci som bol hladný. Sedel som, pozeral na porciu na tanieri, myslel som na to, ako Al Templeton stále dookola servíroval tých istých plus-mínus desať libier mletého mäsa, rok čo rok. Naozaj to bolo ako ten zázrak s chlebom a rybami, a čo na tom, že sa rozšírili klebety o mačacích a psích burgeroch, keď predával tak lacno? Vzhľadom na to, koľko za mäso zaplatil, mal aj tak z každého slávneho tukoburgera absurdne vysoký zisk.

Keď som sa pristihol, ako chodím sem a tam po kuchyni – nemohol som spať, nemohol som čítať, nemohol som pozerať telku a musel som vyšmariť normálne dobré jedlo –, skočil som za volant a vrátil sa do mesta. Bolo štvrť na osem a na Main Street sa uvoľnilo veľa parkovacích miest. Zastal som oproti Kennebec Fruit Company, sedel som za volantom, zízal na olupujúcu sa farbu na fasáde, za ktorou bol kedysi prosperujúci malomestský obchodík. Takto, po záverečnej, vyzeral ako pripravený na demoláciu. Jediným znakom ľudskej prítomnosti bolo niekoľko plagátov Moxie v zaprášenom výklade (PRE ZDRAVIE PITE MOXIE! vyzýval ten najväčší) a aj tie boli také staromódne, že tam mohli visieť zabudnuté už dlhé roky.

Tieň obchodu sa tiahol cez ulicu a dotýkal sa môjho auta. Na pravej strane, kde stál kedysi zelený obchod s pijatikou, teraz sídlila pobočka Key Bank v upravenej tehlovej stavbe. Kto už potrebuje Zelený front, keď môže zaskočiť do hociktorých potravín v štáte a vybehnúť odtiaľ s pintou Jacka Danielsa alebo štvrtkou kávového likéru? A nie v hnusnom papierovom vrecku, kdeže, synak, v modernej dobe používame igelit. Vydrží tisíc rokov. A keď už hovoríme o potravinových obchodoch, v živote som nepočul o takom, ktorý by sa volal Red & White. Ak si človek chce kúpiť vo Falls niečo pod zub, o blok ďalej od stodeväťdesiatšestky je IGA. Rovno oproti starej železničnej stanici. Kde sa teraz predávajú tričká a tetujú obrázky na telo.

Z ničoho nič mi minulosť pripadala strašne blízka – možno to spôsobilo zlatisté svetlo klesajúceho letného slnka, ktoré sa mi vždy zdalo kvapku nadprirodzené. Akoby tu rok 1958 stále bol, len ukrytý pod tenkou vrstvičkou rokov, čo sa vyskytli po ňom. A ak som si náhodou to, čo sa mi popoludní prihodilo, nevybájil, bolo to presne tak.

Niečo odo mňa chce. Niečo, čo by bol urobil sám, ale zastavila ho rakovina. Povedal, že sa tam vrátil a zostal tam štyri roky (no, zdalo sa mi, že to povedal), ale štyri roky nestačili.

Som ochotný znovu zísť po tých schodoch a zostať tam štyri a viac rokov? Zabývať sa tam? Vrátiť sa sem o dve minúty… ale už po štyridsiatke, s prvými šedivými prameňmi vlasov? Nevedel som si predstaviť, že by som to urobil, ale nevedel som si predstaviť ani to, čo Alovi pripadalo také strašne dôležité. Vedel som len to, že šesť či osem rokov života je strašne veľa, to odo mňa nemôže žiadať ani umierajúci.

Stále som mal pred sebou dve hodiny do dohodnutého stretnutia u Ala. Rozhodol som sa vrátiť domov, pripraviť si ďalšie jedlo a tentoraz ho do seba nejako dostať. Potom sa pokúsim doraziť tie eseje. Možno patrím k maličkej hŕstke ľudí, ktorí skutočne cestovali do minulosti – koniec koncov, ja a Al sme možno v dejinách sveta jediní, ktorí to dokázali –, ale moji študenti budú aj tak čakať na záverečné hodnotenie.

Keď som sa viezol do mesta, nemal som zapnuté rádio, teraz som ho zapol. Tak ako môj televízor, aj ono svoj program preberá od počítačmi riadených pútnikov vesmírom, ktorí sa krútia okolo zeme vo výške tridsaťpäťtisíc kilometrov. Na tú predstavu by tínedžer Frank Anicetti asi reagoval s vytreštenými očami (aj keď by ju zrejme úplne neodmietol). Naladil som si retrostanicu, ktorá vysielala hudbu z päťdesiatych rokov, a našiel som kapelu Danny & the Juniors, ako odhodlane hlásajú Rock and Roll Is Here to Stay – tri či štyri nástojčivé a harmonické hlasy spievali s energickým klávesovým sprievodom o večnej budúcnosti rockandrollu. Za nimi sa Little Richard pustil do Lucille, vrieskal z plných pľúc, a potom sa Ernie K-Doe útrpne vyznal z citov k svokre: Keby tak zmizla so svojimi radami, problémy sa už potom vyriešia aj samy. Znelo mi to všetko tak sviežo a sladko, aké asi boli pomaranče, ktoré si v to skoré popoludnie vyberala pani Symondsová s kamarátkami.

Znelo to čerstvo a novo.

Chcel som v minulosti stráviť niekoľko rokov? Nie. Ale chcel som sa tam vrátiť. Už preto, aby som počul, ako znel Little Richard na vrchole kariéry. Alebo aby som sa mohol preletieť s Trans World Airlines bez vyzúvania topánok, osobných prehliadok a prechádzky cez detektor kovov.

A ešte by som si dal ďalšie sladké pivo.

3. KAPITOLA

1

Ten trpaslík mal zástavku, ale nie americkú. Ani mainskú s losom. Bola to vlajočka s jedným vertikálnym modrým pásom a dvomi hrubými horizontálnymi, vrchný bol biely, spodný červený. A ešte s jedinou hviezdou. Tľapol som trpaslíka po končistej čapici, keď som prešiel popri ňom a po schodoch vystúpil k Alovmu malému domu na Vining Street. Myslel som na jednu zábavnú pesničku od Raya Wylieho Hubbarda: „Strč sa, my sme z Texasu.“

Dvere sa otvorili, kým som stihol zazvoniť. Al mal na pyžame froté župan a nedávno zbelené vlasy sa mu postrapatili a dokrútili ako vývrtky – ukážka účesu, aký človeku vyrobí posteľ. Ale spánok (a, samozrejme, analgetiká) mu trochu pomohli. Stále vyzeral chorý, no vrásky okolo úst boli plytšie a jeho krok, keď ma viedol po krátkej chodbe do obývačky, pôsobili istejšie. Už si nevtláčal pravú ruku pod ľavú pazuchu, akoby sa musel držať pohromade.

„Vyzerám trochu väčšmi vo svojej koži, nie?“ spýtal sa zachrípnutým hlasom, keď sa posadil do kresla pred televízor. Ale vlastne sa neposadil, len sa nad to kreslo postavil a potom sa doň spustil.

„Vyzeráte. Čo vám povedali doktori?“

„Ten v Portlande vraví, že niet nádeje, ani keď do toho zapoja chemoterapiu a ožarovanie. Presne to povedal aj ten v Dallase. V šesťdesiatom druhom. Milé, že niektoré veci sa nemenia, čo?“

Otvoril som ústa a zavrel ich. Niekedy niet čo povedať. Niekedy treba čušať.

„Nemá zmysel to lakovať naružovo,“ vyhlásil. „Viem, že smrť privádza ľudí do rozpakov, najmä keď za ňu môžu zlozvyky umierajúceho, ale ja nemôžem márniť čas zdvorilôstkami. Onedlho skončím v nemocnici, ak pre nič iné, tak preto, že sa sám nedostanem na WC a naspäť. A nemienim si vykašliavať pľúca po pás vo vlastných hovnách.“

„Čo bude s reštauráciou?“

„Je po nej, kamarát. Aj keby som bol zdravý ako repa, do konca mesiaca by bolo po nej. Viete, že priestor som si vždy iba prenajímal, však?“

Nevedel som to, ale znelo to logicky. Hoci Worumbo sa stále nazývalo Worumbo, stalo sa z neho bežné trendové nákupné centrum, takže Al platil nájomné nejakej korporácii.

„Moju nájomnú zmluvu treba obnoviť a Mill Associates chcú ten pozemok. Plánujú tam mať čosi, a to sa pobavíte, čosi s názvom L. L. Bean Express. Fazuľové občerstvenie, či čo? Okrem toho, vraj sa už na ten môj stánok nedá pozerať.“

„Absurdné!“ pokrútil som hlavou tak úprimne pohoršene, že Al sa zachichotal. Chichot však plynulo prešiel do kašľa, ktorý musel potlačiť. Tu, v súkromí vlastného domu, nepoužíval papierové či látkové vreckovky a ani obrúsky – na stole vedľa kresla mal škatuľku maxivložiek. Stále mi k nim zabiehali oči. Odháňal som ten pohľad, nútil sa pozerať napríklad na fotku Ala s rukou okolo pliec peknej ženy, ale napokon sa oči zatúlali naspäť. Chcete počuť jednu z veľkých právd o ľudskom údele? Ak už potrebujete dámske vložky, veľkosť XXL, aby absorbovali výplody vášho inzultovaného tela, máte kurevsky vážny problém.

„Vďaka za láskavosť, kamarát. Mohli by sme si na to vypiť. Ja už som s alkoholom skončil, ale v chladničke je ľadový čaj. Budete taký dobrý?“

2

V reštaurácii používal odolné masovo vyrábané sklo, ale krčah, v ktorom mal doma ľadový čaj, vyzeral ako waterfordský krištáľ. Pod hladinou sa mierumilovne pohojdával celý citrón, kožu mal narezanú, aby von postupne presakovala chuť.

Do dvoch pohárov som nasypal ľad, nalial čaj a vrátil sa do obývačky. Al si dal z toho svojho dlhý dúšok a vďačne zavrel oči.

„Páni, to je dobrota. Akurát v tejto minúte je v Alovom svete všetko fajn. Tie lieky sú parádička. Z človeka vyrobia závisláka, to je jasné, ale fungujú. Dokonca trochu potlačia ten kašeľ. Okolo polnoci sa bolesť postupne priplazí naspäť, ale dovtedy to stihneme predebatovať.“ Znovu si odpil a pozrel na mňa – ľútostivo i pobavene. „Ľudské záležitosti sú vzrušujúce až do konca. To by som teda nebol tušil.“

„Al, a čo bude s… s tou dierou, čo vedie do minulosti, ak strhnú váš príves a vybudujú na jeho mieste obchod?“

„Neviem to, rovnako ako neviem, ako môžem stále kupovať to isté mäso. Myslím, že sa stratí. Myslím, že je to rovnaké čudo ako Old Faithful alebo tá podivná balansujúca skala v západnej Austrálii, alebo ako rieka, ktorá pri určitých fázach Mesiaca tečie naopak. Také veci sú citlivé, kamarát. Malý posun v zemskej kôre, zmena teploty, zopár šúľkov dynamitu, a je po nich.“

„Takže podľa vás nastane… čo ja viem… nejaká kataklizma?“ Predstavoval som si niečo ako prasklinu v kabíne lietadla vo výške desiatich kilometrov – tlak všetko vyťahuje von, zariadenie aj pasažierov. Raz som to videl vo filme.

„Nemyslím si to, ale ktovie? Viem len toľko, že s tým nič nenarobím. Teda ak nechcete, aby som vám ten pľac odkázal. To by som mohol. Potom by ste mohli ísť za ľuďmi z Národnej spoločnosti pre uchovávanie dejín a povedať im: ‚Počujte, ľudkovia, nemôžete im dovoliť, aby na nádvorí starej pradiarne Worumbo postavili obrovský obchod. Je tam časový tunel, viete? Jasné, znie to neuveriteľne, ale ja vám ho ukážem.‘“

Chvíľu som o tom normálne uvažoval, pretože Al mal zrejme pravdu: trhlina do minulosti bola nepochybne citlivá. Ani ja, ani on sme nemohli predpokladať, či náhodou nezmizne už pri prvom poriadnom potrasení jeho prívesom. Potom som si predstavil, čo by bolo, keby federálna vláda zistila, že môže do minulosti vysielať svojich agentov, aby zmenila, čo sa jej zachce. Netušil som, či je také čosi vôbec možné, ale keby bolo, tak dobráci, ktorým vďačíme za biologické zbrane a počítačom navádzané inteligentné bomby, sú tí poslední, ktorých by som pustil aj s ich politickými programami do živej, nechránenej minulosti.

V tej istej minúte, keď mi v hlave skrsla tá myšlienka – ba v tej istej sekunde –, som vedel, na čo Al myslí. Chýbali len konkrétne údaje. Odložil som ľadový čaj a vstal som.

„Nie. Ani náhodou. Kdeže.“

Zobral to pokojne. Mohol som to pripísať omámeniu z oxycontínu, ale vedel som, že príčina je inde. Videl na mne, že neodídem a nenechám ho v tom, aj keď si poviem svoje. Moja zvedavosť (nehovoriac už o fascinácii) zo mňa asi vytŕčali ako pichliače z dikobraza. Pretože niečo vo mne túžilo počuť konkrétne údaje.

„Vidím, že úvody môžem preskočiť a prejsť rovno k veci,“ povedal Al. „To je dobre. Posaďte sa, Jake, a ja vám prezradím jediný dôvod, pre ktorý nezhltnem svoju zásobu ružových tabletiek naraz, aby som mal pokoj.“ Nesadol som si, tak pokračoval: „Veď viete, že to chcete počuť, a čo je na tom? Aj keby som vás mohol donútiť, aby ste niečo urobili tu, v dvetisíc jedenástom, a to teda nemôžem, rozhodne vás nemôžem donútiť k ničomu tam. Ak sa tam ešte vrátite, Al Templeton tam je štvorročný krpec, čo sa preháňa po dvore v maske osamelého rangera a ešte stále celkom nemá jasno v tom, kedy sa treba pýtať na záchod. Tak si sadnite. Ako sa vraví v reklamách, k ničomu sa nezaväzujete.“

Je to tak. Ale moja mama by asi povedala: Hlas diabla je sladký.

Aj tak som sa posadil.

3

„Poznáte slovné spojenie na sútoku dejín, kamarát?“

Prikývol som. Na to človek nemusí byť učiteľom anglického jazyka, ba nemusí byť ani gramotný. Je to jedna z tých protivných jazykových skratiek, aké každý deň zaznievajú v televíznych správach. Patria k nej aj ďalšie: spočítajte si dve a dve a v tomto okamihu v čase. A najprotivnejšia zo všetkých (opakovane ju vysvetľujem svojim viditeľne znudeným študentom) je úplne nezmyselná floskula ľudia hovoria alebo veľa ľudí verí.

„Viete, odkiaľ sa tu vzalo? Poznáte jeho pôvod?“

„Nie.“

„Vďačíme zaň kartografii. Sútok dvoch riek, vzniká z nich tretia. Aj dejiny sú ako rieka, nie?“

„Asi áno.“ Odpil som si z čaju.

„Udalosti, ktoré menia dejiny, niekedy pokrývajú veľké územie, ako keď dlho prší a voda, ktorá sa vovalí do rieky, spôsobí, že rieka sa vyleje z brehov. Lenže rieka sa môže vyliať aj v slnečný deň. Stačí, ak husto a vytrvalo leje v nejakej malej oblasti, ktorá patrí k povodiu rieky. Dejiny poznajú aj náhle povodne. Chcete počuť príklady? Napríklad jedenásty september. Alebo víťazstvo Georgea Busha nad Alom Gorom v roku 2000.“

„Nemôžete voľby prezidenta prirovnávať k náhlej povodni, Al.“

„Možno väčšina volieb taká nie je, ale tie prezidentské v roku 2000 tvoria osobitnú kategóriu. Predstavte si, že by ste sa mohli vrátiť na Floridu v tú jeseň a investovať do Ala Gora dvestotisíc dolárov.“

„Je v tom háčik, vlastne niekoľko háčikov,“ povedal som. „Predovšetkým, ja tých dvestotisíc dolárov nemám. Po druhé, som učiteľ. Vyrozprávam vám dosť o fixácii Toma Wolfa na matku, ale keď dôjde na politiku, som stratený.“

Netrpezlivo mávol rukou, až mu zo schudnutého prsta takmer skĺzol prsteň námornej pechoty. „Peniaze nie sú problém. Verte, je to tak. Poznanie získané v predstihu zvyčajne víťazí nad skúsenosťou. Rozdiel na Floride bol údajne ani nie šesťsto hlasov. Myslíte, že za dvesto tisícok by ste vedeli v deň volieb kúpiť šesťsto hlasov, ak by sa napokon muselo kupovať?“

„Možno. Pravdepodobne áno. Asi by som si vybral nejaké oblasti, kde vládne apatia a tradične tam volí málo ľudí – to by si nevyžadovalo ani ktovieaký hlboký prieskum. Potom by som sa tam prešiel s najlepším vynálezom starých Feničanov.“

Al odhalil v úsmeve chýbajúce zuby a nezdravé ďasná. „A prečo nie? V Chicagu to tak fungovalo celé roky.“

Predstava, že prezidentský úrad sa dá kúpiť za menej, ako stoja dva mercedesy, ma umlčala.

„No keď hovoríme o rieke, sútoky dejín, ktorých smer sa dá ovplyvniť, sú najmä atentáty – tie úspešné i tie neúspešné. Arcivojvoda František Ferdinand Rakúsky schytá sedem guliek od duševne labilného holobriadka menom Gavrilo Princip, a máme zámienku na prvú svetovú vojnu. Na druhej strane, keď Claus von Stauffenberg nedokázal v štyridsiatom štvrtom zabiť Hitlera – bolo to tesné, ale mimo –, vojna pokračovala a zomreli ďalšie milióny ľudí.“

Hej, tiež som videl ten film.

Al povedal: „S arcivojvodom Franzom Ferdinandom ani s Hitlerom nič nezmôžeme. Sú mimo nášho dosahu.“

Chcel som podotknúť, že to nie je isté, ale čušal som. Cítil som sa tak trochu ako pri čítaní pochmúrnej knihy. Napríklad románu od Thomasa Hardyho. Čitateľ vie, ako sa dej skončí, no toto vedomie mu nekazí radosť, ba skôr prispieva k fascinácii. Je to podobné, ako pozorovať dieťa, ktoré čoraz rýchlejšie púšťa elektrický vláčik, a čakať, kedy sa v zákrute vykoľají.

„Pokiaľ ide o jedenásty september, keby ste chceli napraviť to, čo sa stalo vtedy, museli by ste tam zotrvať asi štyridsaťtri rokov. Boli by ste pred osemdesiatkou, ak by ste teda ešte vôbec boli.“

Až teraz sa mi v hlave rozbrieždilo a pochopil som, čo znamená zástavka v ruke toho záhradného trpaslíka. Bol to suvenír z Alovej poslednej výpravy do minulosti. „Vy by ste do šesťdesiateho tretieho nedožili, však?“

Neodpovedal, len ma pozoroval. Oči, ktoré vyzerali reumatické a zakalené, keď ma popoludní vpúšťal do svojho podniku, boli teraz jasné. Takmer mladé.

„Pretože o tom hovoríte, je tak? O Dallase v roku 1963?“

„Je tak,“ odvetil. „Musel som to vzdať. Ale vy nie ste chorý, kamarát. Ste zdravý a ste v najlepších rokoch. Môžete sa tam vrátiť a zastaviť to.“

Nahol sa dopredu a oči už nemal iba jasné. Priam mu planuli. „Môžete zmeniť dejiny, Jake. Rozumiete, o čom hovorím? John Kennedy môže vďaka vám prežiť.“

4

Viem, čo je základom napínavej literatúry – ako inak, veď som prečítal dosť trilerov. Hlavné pravidlo je, že čitateľ musí len hádať. Ale ak ste už na základe čudesných udalostí toho dňa aspoň sčasti odhadli moju povahu, tak viete, že som sa túžil dať presvedčiť. Christy Eppingová sa stala Christy Thompsonovou (anonymnoalkoholická láska, nezabudli ste?) a ja som zostal sám. Nemali sme ani deti, aby sme sa o ne poruvali. Mal som robotu, ktorá mi šla, ale klamal by som, keby som tvrdil, že pre mňa predstavovala výzvu. Autostop okolo Kanady s kamarátom po vysokej, to bolo to najväčšie dobrodružstvo, čo som kedy zažil, a vzhľadom na veselosť a ochotu väčšiny Kanaďanov to vlastne ani dobrodružstvo nebolo. A teraz som odrazu dostal šancu zohrať významnú rolu nielen v dejinách Ameriky, ale v dejinách celého sveta. Takže áno, naozaj som sa túžil dať presvedčiť.

No zároveň som sa bál.

„Čo ak to zle dopadne?“ Dopil som ľadový čaj štyrmi dlhými dúškami, až mi kocky ľadu zacinkali o zuby. „Čo keby sa mi, sám Boh vie ako, podarilo zabrániť tomu atentátu, ale nezmenil by som svet k lepšiemu, lež k horšiemu? Čo keby som sa vrátil a našiel Ameriku, ktorej vládnu fašisti? Alebo takú znečistenú, že by tu každý musel chodiť v plynovej maske?“

„Tak by ste sa tam zase vybrali,“ povedal. „Bolo by zase deviateho septembra roku 1958 dve minúty pred dvanástou. A celé by ste to zrušili. Každá cesta je prvá, pamätáte sa?“

„Znie to fajn, no čo keby došlo k takým radikálnym zmenám, že ten váš maličký podnik by prestal existovať?“

Zaškeril sa. „Nuž, tak by ste museli prežiť život v minulosti. Ale bolo by to také zlé? Mohli by ste sa živiť vyučovaním anglického jazyka a vlastne by ste to možno ani nepotrebovali. Ja som tam bol štyri roky, Jake, a nahrabal som si menší majetok. Viete ako?“

Mohol som hádať, ale pokrútil som hlavou.

„Stávkovaním. Dával som si pozor, aby som nevyvolal podozrenie, a rozhodne som netúžil, aby za mnou prišli gorily nejakého bookmakera a zlomili mi nohu. Lenže kto si preštudoval víťazov každého veľkého športového podujatia od leta 1958 do jesene 1963, môže si opatrnosť dovoliť. Netvrdím, že by ste si žili ako kráľ, pretože to by bol nebezpečný život. Ale niet dôvodu, pre ktorý by ste nemohli mať dobrý život. Inak, myslím, že tento podnik by tu zostal. Aj na mňa vyčkal, a ja som toho zmenil dosť. Každý tam niečo zmení. Stačí prejsť za roh, kúpiť si bochník chleba a mlieko a zmeníte budúcnosť. Počuli ste o efekte motýlích krídel? Je to taká náramne múdra vedecká teória, ktorá sa dá zhrnúť ako…“

Znovu sa rozkašlal, bol to prvý dlhší záchvat, odkedy ma pustil dnu. Vybral zo škatule jednu maxivložku, pritisol si ju na ústa, akoby chcel sám seba umlčať, potom sa prehol v páse. Z hrudníka sa mu drali hrozné dávivé zvuky. Znelo to, akoby sa mu rozpadla polovica vnútorností a narážala vpravo-vľavo ako autíčka na autodróme. Napokon to prestalo. Pozrel na vložku, zmraštil sa, zložil ju a odhodil.

„Prepáčte, kamarát. Táto ústna menštruácia je riadna potvora.“

„Kristepane, Al!“

Pokrčil plecami. „Ak sa o tom už nedá ani žartovať, načo to všetko je? No, kde som skončil?“

„Pri efekte motýlích krídel.“

„Aha. No, znamená to, že malé udalosti môžu mať veľké dôsledky. Tá teória tvrdí niečo v tom zmysle, že ak niekto zabije motýľa v Číne, tak o nejakých štyridsať – alebo štyristo – rokov v Peru bude zemetrasenie. Aj vám sa to zdá také šialené ako mne?“

Zdalo sa mi, ale spomenul som si na bradatý paradox cestovania v čase: „Jasné, no čo keby som sa vrátil a zabil vlastného starého otca?“

Nechápavo na mňa vyvalil oči. „Doboha, a načo by ste to robili?“

To bola dobrá otázka, tak som ho už nechal pokračovať.

„Dnes popoludní ste všelijakými maličkosťami pozmeniliminulosť – už tým, že ste vošli do obchodu Kennebec Fruit… A schody, čo viedli späť do komory a do roku 2011 tam aj tak zostali, nie? Aj Falls vyzerá rovnako, ako keď ste z neho odišli.“

„Áno, zdá sa. Ale vy hovoríte o niečom trošku významnejšom. Presnejšie o záchrane Kennedyho života.“

„No, nielen o tom, nielen o tom, lebo tu nejde o motýľa v Číne, kamoško. Hovorím aj o záchrane života Roberta Kennedyho, pretože ak by John v Dallase prežil, Robert by v šesťdesiatom ôsmom zrejme nekandidoval na prezidenta. Krajina by ešte nebola pripravená vystriedať jedného Kennedyho druhým.“

„To nemôžete vedieť naisto.“

„Nie, ale počúvajte. Myslíte, že ak zachránite Johnovi život, jeho brat Robert bude piateho júna 1968 o dvanásť pätnásť v hoteli Ambassador? A ak tam bude, že v kuchyni bude pracovať Sirhan Sirhan?“

Možno, no šance na to boli nesmierne malé. Ak do rovnice vložíte milión premenných, samozrejme, že výsledok ovplyvní každá jedna z nich.

„A čo Martin Luther King? Bude v apríli roku 1968 v Memphise? A ak áno, bude stáť na balkóne motela Lorraine presne v tej chvíli, keď ho môže James Earl Ray zastreliť? Čo myslíte?“

„Ak má pravdu tá teória s motýľmi, tak nie.“

„Veď aj ja si to myslím. A ak prežije Martin Luther King, nevypuknú ani rasové nepokoje, ktoré podnietila jeho smrť. Možno v Chicagu nezastrelia Freda Hamptona.“

„Koho?“

Ignoroval ma.

„A mimochodom, možno nevznikne ani SLA – Symbiotická oslobodenecká armáda. A nedôjde k únosu Patty Hearstovej. Bez únosu Patty Hearstovej sa belosi zo strednej vrstvy budú o niečo menej báť černochov. Malá, ale významná zmena.“

„Nestíham vás sledovať. Nezabúdajte, že som skončil angličtinu.“

„Nestíhate, pretože viete viac o občianskej vojne v devätnástom storočí ako o tej, ktorá rozorvala túto krajinu po atentáte na Kennedyho v Dallase. Keby som vám položil otázku, kto hral vo filme Absolvent, určite by ste mi dokázali odpovedať.

No ak sa vás opýtam, koho sa Lee Oswald pokúsil zabiť len niekoľko mesiacov pred Kennedym, klesne vám sánka. Lebo ono sa to všetko niekam stratilo.“

„Oswald sa pokúsil zabiť niekoho ešte pred Kennedym?“ Bola to pre mňa novinka, pretože väčšinu z toho, čo som o atentáte na Kennedyho vedel, mal na svedomí film Olivera Stona. Al však neodpovedal. Už bol rozbehnutý.

„A čo Vietnam? To Johnson šialene eskaloval napätie. Kennedy sa angažoval v studenej vojne, o tom niet pochybností, ale Johnson ju posunul vyššie. Mal rovnaký komplex večného dokazovania mužnosti ako mladší Bush, keď sa postavil pred kamery a vyhlásil: ‚Len do toho.‘ Kennedy by si to bol možno rozmyslel. Johnson ani Nixon toho schopní neboli. Vďaka nim sme vo Vietname stratili takmer šesťdesiattisíc amerických vojakov. Vietnamci, severní a južní, stratili milióny ľudí. Bude toľko mäsiarčiny, aj keď v Dallase Kennedy nezomrie?“

„Neviem. Ani vy to neviete, Al.“

„Pravda, ale dosť som sa venoval novším americkým dejinám a myslím, že je dosť vysoká šanca na zlepšenie pomerov, ak ho zachránime. Pokiaľ ide o negatíva, tie sú nulové. Ak sa to totiž pokafre, jednoducho to zrušíte. Je to také jednoduché ako zotrieť z tabule škaredé slovo.“

„Alebo sa mi nepodarí vrátiť a v tom prípade sa to nikdy nedozviem.“

„Ale hovno. Ste mladý. Pokiaľ vás neprejde taxík alebo neskláti infarkt, požijete si dosť dlho, aby ste zistili, ako to dopadne.“

Ticho som sedel a pozeral si na kolená. Al ma nechal. Napokon som zdvihol hlavu.

„Určite ste o tom atentáte a o Oswaldovi veľa prečítali.“

„Kamoš, čítal som všetko, k čomu som sa dokázal dostať.“

„Ste si istý, že to urobil? Pretože o tom koluje asi tisícka konšpiračných teórií. To viem aj ja. Čo ak sa vrátim, zastavím Oswalda a z Grassy Hillu alebo odkiaľ vypáli na Kennedyho niekto iný?“

„Nie Grassy Hill, ale Grassy Knoll. A som si skoro istý, že to urobil Oswald. Konšpiračné teórie boli od samého začiatku šialené a väčšinu z nich aj tak v priebehu rokov vyvrátili. Napríklad tú, že strelec nebol Oswald, len sa naňho podobal. V roku 1981 exhumovali telo a testovali DNA. Jasné, že to bol Oswald. Ten jedovatý krpáň.“ A doložil: „Viete, ja som ho totiž stretol.“

„Ale hovno!“ vyvalil som naňho oči.

„No pravdaže. Oslovil ma. Vo Fort Worthe. Bol tam s Marinou – svojou ruskou manželkou – na návšteve u svojho brata. Ak mal Lee vôbec niekoho rád, tak svojho brata Bobbyho. Stál som pred plotom, čo ohraničoval dvor Bobbyho Oswalda, opieral som sa o stĺp telefónneho vedenia, fajčil cigaretu a predstieral, že čítam noviny. Srdce mi tĺklo, čo ja viem, dvesto úderov za minútu. Lee a Marina vyšli z domu spolu. Niesla na rukách ich dcéru, June. Maličkú, nemala ani rok. Dieťa spalo. Ozzie mal na sebe kaki nohavice a košeľu v štýle Ivy League, ale s vydratým golierom. Nohavice mali ostré puky, no boli špinavé. Už nenosil mariňácky zostrih, lenže ešte stále mal prikrátke vlasy, aby sa dali zdrapiť do rúk. A Marina – kristepane, to bola žena! Tmavé vlasy, jasnomodré oči, bezchybná pokožka. Vyzerá ako filmová hviezda. Ak sa na to dáte, uvidíte ju na vlastné oči. Kráčali po chodníku a čosi mu povedala po rusky. Odpovedal jej. Usmieval sa, ale potom ju posotil. Takmer spadla. Dieťa sa prebudilo a rozplakalo. Oswald sa celý čas usmieval.“

„Vy ste to videli. Fakt ste to videli. Jeho.“ Hoci som prednedávnom sám cestoval v čase, najmenej spolovice som bol už presvedčený, že toto je buď jeho halucinácia, alebo úplná lož.

„Fakt som ho videl. Vyšla cez bránku von a prešla popri mne, skláňala hlavu a dieťa si pritískala k prsiam. Akoby som tam ani nebol. No on prišiel ku mne, dosť blízko, aby som zacítil Old Spice, ktorým maskoval pach potu. Po celom nose mal čierne bodky. Zo šiat a z topánok, ktoré mal okopané a vzadu zošliapané, mu priam kričalo, že nemá na celom svete vôbec nič, ale stačilo mu pozrieť do tváre a bolo jasné, že na tom nezáleží. Teda jemu. Myslel si, že je šampión.“

Al sa zamyslel, potom pokrútil hlavou.

„Nie, beriem späť. Vedel, že je šampión. Zostávalo vyčkať, kedy to pochopí aj zvyšok sveta. Takže je predo mnou, stačí vystrieť ruky a chytiť ho za krk… No, netvrdím, že mi to nezišlo na um.“

„Tak prečo ste to nespravili? Alebo prečo ste ho nezastrelili?“

„Pred jeho manželkou a dieťaťom? Vy by ste toho boli schopný, Jake?“

Nemusel som to dlho zvažovať. „Asi nie.“

„No, ani ja. A mal som aj iné dôvody. Napríklad odpor k štátnej base… alebo elektrickému kreslu. Nezabúdajte, že sme boli na ulici.“

„Aha.“

„Veru tak, aha. Keď ku mne došiel, stále mal na tvári ten úsmev. Arogantný a škrobený. Áno, jedno i druhé. Ten úsmev má asi na každej fotke. Aj na tej z dallaskej policajnej stanice, keď ho zatkli za zabitie prezidenta a motorizovaného policajta, ktorý mu náhodou skrížil cestu, keď sa pokúšal utiecť. A prišiel ku mne. ‚Na čo sa dívate, pane?‘ spýtal sa. ‚Na nič, kamarát,‘ odpovedal som. A on na to: ‚Tak sa starajte o seba.‘ Pokrútil hlavou.

Marina ho čakala asi o šesť metrov ďalej na chodníku, pokúšala sa znovu uspať dieťa. V ten deň bolo horúco ako v pekle, ale na hlave mala šatku – veľa Európaniek ju vtedy nosievalo. Prešiel k nej a chytil ju za lakeť – ako policajt, nie ako manžel – a vraví: ‚Idi, idi!‘ Kráčaj, kráčaj. Ona mu niečo povedala, možno sa spýtala, či na chvíľu nevezme na ruky dieťa. Aspoň tak som to odhadol. Ale on ju odstrčil a povedal: ‚Idi, suka!‘ Kráčaj, suka. Vykročila. Odišli smerom k autobusovej zastávke. A to bolo všetko.“

„Vy viete po rusky?“

„Nie, ale mám dobré ucho a počítač. Teda aspoň tu.“

„Videli ste ho aj inokedy?“

„Len z diaľky. Ale vtedy ma už dobiehala choroba.“ Uškrnul sa. „No, nikde v Texase sa negrilujú také pochúťky ako vo Fort Worthe, a ja som si nemohol dať ani kúsok. Svet je občas krutý.Šiel som k lekárovi a vypočul si diagnózu, ktorú som si mohol stanoviť aj sám, a vrátil sa do dvadsiateho prvého storočia. Ale vlastne nebolo na čo pozerať. Len na krpatého vyciveného drba, čo trápi vlastnú ženu a čaká na slávu.“

Nahol sa dopredu. „Viete, čo bol zač človek, ktorý zmenil dejiny Ameriky? Taký typ, čo v detstve hádže kamene na staršie decká a potom uteká. Keď vstúpil k námornej pechote, aby napodobnil brata Bobbyho, ktorého zbožňoval, mal za sebou hádam dva tucty rôznych adries, býval všade od New Orleansu po New York. Mal samé úžasné myšlienky a nechápal, prečo ich nik nechce počúvať. Štvalo ho to, zúril, ale aj tak stále nosil ten nasratý škrobený úsmevček. Viete, ako ho nazval William Manchester?“

„Nie.“ Nevedel som ani, kto je William Manchester.

„Biedny tulák. Manchester rozoberal konšpiračné teórie, čo sa rozmohli po atentáte a po tom, čo zastrelili aj Oswalda. Ehm, o tom hádam viete, nie?“

Trochu ma tým popudil. „Samozrejme. Zastrelil ho istý Jack Ruby.“ No, vzhľadom na moje deravé vedomosti mal asi právo pochybovať.

„Manchester napísal, že ak na jednu misku váh umiestnime zastreleného prezidenta a na druhú Oswalda – biedneho tuláka –, nenastane rovnováha. V nijakom prípade. Ak teda chceme pripísať Kennedyho smrti význam, musíme priložiť niečo ťažšie. A to vysvetľuje záľahu konšpiračných teórií. Ako napríklad, že atentát zorganizovala mafia – že príkaz naň dal Carlos Marcello. Alebo KGB. Alebo Castro, aby sa odplatil CIA, že ho chcela odstrániť otrávenými cigarami. Dodnes sú na svete ľudia, ktorí veria, že to urobil Lyndon Johnson, aby sa stal prezidentom. Ale v konečnom dôsledku…“ Al pokrútil hlavou. „Spravil to Oswald. Takmer určite. Počuli ste o Occamovej britve?“

Konečne som mohol ukázať, že niečo viem. „Je to základný princíp logického myslenia. Ak je všetko ostatné nezmenené, najpravdepodobnejšie je zvyčajne to najmenej komplikované vysvetlenie. Takže prečo ste ho nezabili, keď nebol na ulici s manželkou a dieťaťom? Aj vy ste boli mariňák. Vedeli ste, že ste chorý, prečo ste toho vydrbanca vlastnoručne neodfajčili?“

„Pretože deväťdesiatpäťpercentná istota nie je stopercentná istota. Pretože to bol síce magor, ale otec rodiny. Pretože po zatknutí Oswald vyhlásil, že je len obetný baránok, a ja som si chcel byť úplne istý, že klame. Nemyslím, že si v tomto zlom svete môže byť niekto niečím na sto percent istý, ale chcel som sa dopracovať aspoň k deväťdesiatosempercentnej istote. Nemienil som vyčkať do dvadsiateho druhého novembra a zastaviť ho pri texaskom sklade učebníc. To by už bolo príliš natesno – a tiež z jedného vážneho dôvodu, o ktorom vám musím ešte povedať.“

Oči už nemal také jasné a vrásky na tvári sa mu prehlbovali. Až som sa zľakol, ako málo sily už má.

„Všetko toto som zapísal. Prečítajte si to. Vlastne hneď, švihom. Je to hore na telke, kamarát. Spravíte to pre mňa?“ S unaveným úsmevom doložil: „Ja sa už asi nezdvihnem.“

Bol to hrubý modrý zápisník. Cenovka na papierovej obálke uvádzala, že stál dvadsaťpäť centov. Značka mi bola neznáma. „Čo je Kresge’s?“

„Reťazec obchodných domov teraz známy ako Kmart. Kašlite na obálku, pozrite dovnútra. Je to rozpis Oswaldových krokov a dôkazy, ktoré sa proti nemu nazbierali. Tie si nemusíte čítať, ak ma teraz vezmete za slovo, pretože vy toho hnusáka zastavíte ešte v apríli v šesťdesiatom treťom, viac ako pol roka pred Kennedyho príchodom do Dallasu.“

„Prečo v apríli?“

„Lebo vtedy sa niekto pokúsil zabiť generála Edwina Walkera… Ale ten už vtedy nebol generálom. Degradoval ho v roku 1961 sám JFK. Generál Eddie totiž rozdával svojim vojakom segregacionistickú literatúru a prikazoval im, aby ju čítali.“

„A zastreliť sa ho pokúsil Oswald?“

„Práve to si musíte overiť. Puška bola rovnaká, o tom nepochybujte, dokázali to balistické skúšky. Čakal som, či vystrelí. Nezasiahol som a mohol som si to dovoliť, lebo Oswald vtedy minul cieľ. Guľka sa odrazila od dreveného rámu uprostred Walkerovho kuchynského okna. Zmenila smer – len trošku, ale stačilo to. Guľka mu doslova rozčesla vlasy a triesky, čo lietali z toho rámu, mu poranili ruku. Viac zranení neutrpel. Netvrdím, že si zaslúžil smrť – len málokto je taký zlý, aby si zaslúžil zastrelenie zo zálohy –, ale Walkera by som za Kennedyho vymenil bez mihnutia oka.“

Tej poslednej vete som sotva venoval pozornosť. Už som listoval v oswaldovskej knižke, v jej husto popísaných stránkach. Poznámky boli na začiatku čitateľné, ku koncu menej. Posledných niekoľko strán pokrývali haky-baky, rukopis veľmi chorého človeka. Zaklapol som dosky a povedal som: „Ak by ste dokázali, že Oswald strieľal na generála Walkera, bol by to koniec vašich pochybností?“

„Tak. Musel som sa ubezpečiť, že je toho schopný. Ozzie je totiž sviniar, Jake – v päťdesiatom ôsmom takých volali voš –, ale mlátiť manželku a držať ju zavretú doma len preto, lebo nehovorí po anglicky, to ešte nie sú zločiny, za aké sa ukladá trest smrti. Ba ešte čosi. Aj keby ma neposadili na kreslo, vedel som, že možno nedostanem šancu svoj čin napraviť, ak by som Oswalda zabil a niekto iný by potom tak či onak zastrelil prezidenta. Chlap po šesťdesiatke je už po záruke, ak ma chápete.“

„A museli by ste ho zabiť? Nemohli by ste ho napríklad… čo ja viem… z niečoho falošne obviniť?“

„Možno áno, no už som bol chorý. A neviem, či by sa mi to podarilo aj zdravému. Jednoduchšie vyzeralo to zabitie, ale až keby som si bol istý, že mám dôvod. Bolo by to ako zacapiť osu, skôr ako vás uštipne.“

Mlčal som a premýšľal. Hodiny na stene ukazovali desať tridsať. Al začal rozhovor tvrdením, že do polnoci bude fungovať, ale stačilo mi naňho pozrieť a vedel som, že to s optimizmom dosť prehnal.

Vzal som do kuchyne jeho aj svoj pohár, umyl ich a odložil na odkvapkávač. Mal som pocit, akoby mi za čelom zúrilo tornádo. Len namiesto kráv, plotov a lietajúceho papiera nasávalo do svojho lievika mená, ktoré sa v ňom potom zvŕtali: Lee Oswald, Bobby Oswald, Marina Oswaldová, Edwin Walker, Fred Hampton, Patty Hearstová. A v tom víre sa zvŕtali aj skratky, pripomínali chrómované logá odtrhnuté z luxusných áut: JFK, RFK, MLK, SLA. Cyklón dokonca vydával zvuk, dve ruské slová, ktoré sa donekonečna opakovali, zneli s tým pretiahnutým južanským prízvukom: Idi, suka.

Kráčaj, suka.

5

„Dokedy sa mám rozhodnúť?“ opýtal som sa.

„Dosť rýchlo. Na konci mesiaca môj podnik asanujú. Hovoril som s právnikom, či nezískame viac času – napríklad by sme ich mohli žalovať –, ale nezdal sa mi optimistický. Už ste v obchode s nábytkom videli nápis: TOTÁLNY VÝPREDAJ – NEPREDĹŽILI NÁM PRENÁJOM?“

„Jasné.“

„V deviatich prípadoch z desiatich je to reklamná mucholapka, ale toto je ten desiaty prípad. A to sa sem nechystá nejaký lacný obchod, ale L. L. Bean, najväčší reťazec maloobchodov, aký naša mainská zem videla. Prvého júla zmizne môj podnik, ako zmizol Enron. Ale to ešte nie je najdôležitejšie. Prvého júla tu možno nebudem ani ja. Napríklad prechladnem a do troch dní ma skolí zápal pľúc. Alebo to ešte skôr zvládne infarkt či mŕtvica. Alebo sa náhodou zabijem sám, predávkujem sa tými prekliatymi oxycontínmi. Zdravotná sestra, ktorá za mnou každý deň chodí, sa ma vždy pýta, či si dávam pozor, aby som nevzal vyššiu dávku, a ja si pozor dávam, no aj tak vidím, ako sa bojí, že sem ráno vojde a nájde ma mŕtveho, lebo som bol taký osprostený, že som jednoducho nedokázal správne počítať. Navyše tie tabletky zhoršujú dýchanie a mám nanič pľúca. A ak ste si náhodou nevšimli, strašne som schudol.“

„Naozaj? To som si teda nevšimol.“

„Kamarát, mudrlantov nemá nikto rád. V mojom veku vám to dôjde. Tak či onak, vezmite si toto tu a aj ten zápisník,“ podával mi kľúč. „Je od podniku. Ak mi zajtra zavoláte a sestra vám oznámi, že som sa v noci porúčal, musíte rýchlo konať. Teda ak sa rozhodnete konať.“

„Al, hádam len neplánujete…“

„Ale nie, len sa zaisťujem. Lebo toto je dôležité, Jake. Pre mňa je to najdôležitejšie. Ak ste niekedy zatúžili zmeniť svet, teraz máte možnosť. Zachráňte Kennedyho, zachráňte jeho brata. Zachráňte Martina Luthera Kinga. Zastavte rasové nepokoje. Zastavte Vietnam – no, možno.“ Nahol sa ku mne. „Zbavte svet jedného biedneho tuláka, kamarát, a zachránite milióny životov.“

„Čertovsky dobrý reklamný slogan,“ prikývol som, „ale kľúč potrebovať nebudem. Keď zajtra vyjde slnko, ešte stále budete voňať fialky zvrchu.“

„S deväťdesiatpäťpercentnou pravdepodobnosťou áno. Ale to mi nestačí. Takže si ten prekliaty kľúč berte.“

Vzal som si ten prekliaty kľúč a vložil si ho do vrecka. „Nechám vás, aby ste si oddýchli.“

„Kým odídete, ešte čosi. Musím vám povedať o Carolyn Poulinovej a Andym Cullumovi. Sadnite si, Jake. Chvíľu to potrvá.“

Zostal som stáť. „Ale nie. Ste vyčerpaný. Potrebujete spať.“

„Vyspím sa v hrobe. Sadajte.“

6

Al povedal, že po tom, čo objavil tú takzvanú králičiu noru, spočiatku ju používal len na nákup zásob a na stávkovanie u bookmakera, ktorého si našiel v Lewistone, aby si nahromadil dobovú hotovosť. Okrem toho sa z času na čas uprostred týždňa rekreoval pri jazere Sebago, ktoré bolo plné rýb, chutnučkých a dokonale jedlých. Ľudia sa vtedy báli rádioaktivity z testov atómovej bomby, povedal, ale obavy pred obsahom olova v rybách boli ešte hudbou budúcnosti. Tieto výlety (zvyčajne utorky a stredy, no občas sa zdržal až do piatka) volal minidovolenky. Počasie bolo vždy dobré (lebo to bolo stále to isté počasie) a ryby parádne brali (zrejme aspoň niektoré z nich chytil viackrát).

„Presne viem, čo si myslíte, Jake, lebo ja som tie prvé roky strávil v šoku. Chcete vedieť, čo človeku poriadne zamieša mozog? Keď zlezie z tých schodov uprostred januára a vynorí sa v septembrovom slnku. V počasí na krátke rukávy, jasné?“

Prikývol som a požiadal ho, aby pokračoval. Tá trocha farby, ktorú mal na lícach, keď som prišiel, sa rozplynula, znovu kašľal.

„Ale ak má človek dosť času, zvykne si naozaj na všetko, a keď sa šok zmiernil, zišlo mi na um, že som tú noru nenašiel bezdôvodne. Vtedy som začal uvažovať o Kennedym. Pravdaže, znovu sa vynára vaša otázka: Je možné zmeniť budúcnosť? Osobne ma netrápili dôsledky, aspoň nie spočiatku, ale len neistota, či je to vôbec možné. Raz som si k Sebagu doniesol nôž a vyrezal som do kôry stromu pri zrube, kde som býval, nápis: AL T. Z ROKU 2007. Keď som sa sem vrátil, naskočil som do auta a odviezol sa k jazeru. Zruby, kde som v päťdesiatych rokoch prespával, boli preč, lebo teraz tam stojí turistický hotel. Ale ten strom zostal. A zostal aj nápis: bol starý a ošúchaný, ale bol tam. AL T. Z ROKU 2007. Tak som sa dozvedel, že sa to dá. Až potom som si spomenul na efekt motýlích krídiel.

Vtedy vo Falls vychádzali noviny, volali sa Lisbon Weekly Enterprise, a v dvetisíc piatom knižnica naskenovala všetky mikrofilmy z tých novín do počítača. To človeku zrýchli prácu. Hľadal som nejakú nehodu, čo sa stala v jeseni alebo začiatkom zimy roku 1958. Konkrétny typ nehody. Bol by som to potiahol až do začiatku roku 1959, keby som musel, ale napokon som našiel, čo som hľadal. Stalo sa to pätnásteho novembra 1958. Dvanásťročná Carolyn Poulinová bola s otcom na poľovačke na druhom brehu rieky, v tej časti Durhamu, ktorá sa volá Bowie Hill. Okolo druhej popoludní – bola sobota – strieľal lovec z Durhamu menom Andrew Cullum v tej istej oblasti lesa na jeleňa. Jeleňa minul, trafil dievča. Aj keď bolo o pol kilometra ďalej. Dosť často na to myslím, viete? Keď Oswald strieľal na generála Walkera, nebolo to ani zo sto metrov. Ale guľka štrngla o drevený rám uprostred okna a minul. Guľka, ktorá paralyzovala tú malú Poulinovú, preletela vyše sto metrov – strela, ktorá zabila Kennedyho, prekonala omnoho kratšiu dráhu –, minula každučký kmeň stromu a konár, ktorý jej stál v ceste. Stačilo by, keby sa šuchla o nejakú vetvičku, a určite by bola Poulinovú minula. Preto na to myslím.“

To bolo prvý raz, čo sa mi v mysli zjavila veta Život sa zvrtnena maličkosti. A nebolo to posledný raz. Al chytil ďalšiu maxivložku, odkašľal si, vypľul a hodil ju do koša. Potom predviedol hlboký nádych najlepšie, ako vedel, a trápil sa ďalej. Už som ho nezastavoval. Bol som znovu fascinovaný.

„Jej meno som si zadal do databázy novín Enterprise a našiel som o nej ešte zopár článkov. V šesťdesiatom piatom ukončila strednú školu v Lisbone, o rok neskôr ako spolužiaci, ale dokázala to, a šla na Mainskú univerzitu. Vyštudovala ekonómiu. Stala sa účtovníčkou. Býva v Grayi, sotva pätnásť kilometrov od jazera Sebago, kde som chodieval na minidovolenky, a stále pracuje, je na voľnej nohe. Hádajte, kto patrí k jej najväčším klientom?“

Pokrútil som hlavou, že neviem.

„John Crafts. Z Fallsu. Squiggy Wheaton, ktorý pre nich robí predaj, pravidelne jedáva v mojom podniku, a keď mi jedného dňa povedal, že robia ročnú uzávierku a je u nich ‚počítačka‘ a prezerá účtovné knihy, vybral som sa tam a pozrel sa na ňu. Má šesťdesiatpäť rokov a… Viete, že niektoré ženy bývajú v tom veku krásne?“

„Viem,“ prikývol som. Zišla mi na um Christina matka, ktorá skrásnela až po päťdesiatke.

„Taká je Carolyn Poulinová. Má klasickú tvár, akú by si zamiloval maliar pred dvoma alebo troma storočiami, a snehobiele vlasy. Nosí ich rozpustené, vlnia sa jej po chrbte.“

„Tuším ste sa zaľúbili, Al.“

Mal ešte dosť sily, aby mi ukázal prostredník.

„Okrem toho je v dobrej fyzickej kondícii. Tuším by to človek aj čakal – viete, nevydatá žena, ktorá sa každý deň musí transportovať do vozíka a z vozíka a nastupovať do toho špeciálneho auta, ktoré riadi. Nehovoriac už o sprchovaní a všetkom ostatnom. Dokonca vie… No, Squiggy tvrdí, že je úplne sebestačná. Ohromilo ma to.“

„A tak ste si predsavzali, že ju zachránite. Ako skúšobný prípad.“

„Vrátil som sa zase dole cez králičiu noru, ale tentoraz som v tom zrube pri Sebagu zostal vyše dvoch mesiacov. Majiteľovi som povedal, že mi zomrel strýko a zanechal mi nejaké prachy.

To si zapamätajte, kamoš, lebo rečiam o nebohom prachatom strýkovi každý uverí. Asi preto, že každý by takého chcel mať. Nuž, a tak prišiel ten deň, pätnásty november roku 1958. Poulinovcov som nechal na pokoji. Vzhľadom na to, že som mal v pláne zastaviť Oswalda, sústredil som sa skôr na Culluma, ktorý dievča trafil. Aj jeho som si preklepol a zistil, že býva asi kilometer a pol od Bowie Hillu, neďaleko starej durhamskej farmy. Chcel som tam zájsť, kým vyrazí do lesa. Ale celkom mi to nevyšlo.

Zo zrubu pri Sebagu som vyšiel dosť skoro, a ešteže tak, lebo som prešiel len niečo vyše kilometra, keď to auto z požičovne, ktoré som riadil, dostalo defekt. Vytiahol som rezervu, vymenil pneumatiku, a hoci všetko vyzeralo v pohode, po ďalšom vyše kilometri spľasla aj rezerva.

Stopom som sa dostal na benzínku Esso v Naples a tam mi chlapík v opravovni povedal, že má priveľa roboty, aby liezol von a menil pneumatiku na chevrolete z požičovne. Asi ho štvalo, že nemôže ísť v sobotu na lov. Dvadsaťdolárové prepitné ho presvedčilo, ale aj tak som sa do Durhamu nedostal predpoludním. Vybral som sa starou cestou Runaround Pond, lebo tadiaľ je to najrýchlejšie, a viete, čo sa stalo? Most nad Chuckle Brookom sa strepal do vody! Veľké červeno-biele zátarasy naceste, ohne a veľký nápis UZÁVERA CESTY. Vtedy som už tušil, čo sa to robí, a normálne mi stískalo zadok, že nespravím to, čo som chcel. Veď som vyrazil o ôsmej ráno, aby som mal časovú rezervu, a tých necelých tridsať kilákov som neprešiel ani za štyri hodiny. Ale nevzdal som sa. Obišiel som zátarasy po Methodist Church Road a dupal na plyn, aby požičaná kára ťahala ako divá. Vial za mnou závoj prachu – tam sú totiž všetky cesty nedláždené.

Takže som už videl autá a dodávky zaparkované na krajnici a tiež na začiatku lesných ciest. Videl som aj poľovníkov, ktorí so zalomenými puškami chodili po okolí. Každý jeden mi zakýval – ľudia boli v päťdesiatom ôsmom priateľskejší, na to môžete dať krk. Ja som tiež kýval, ale stále som čakal ďalší defekt. Alebo explóziu pneumatiky. Tá by ma bola asi zrazila do priekopy pri ceste, lebo som šiel najmenej osemdesiatkou. Pamätám si, že jeden z tých poľovníkov rukami naznačil, aby som spomalil. Nedbal som naňho.

Vyrútil som sa na Bowie Hill a za starým domom, kde sa zvykli stretávať kvakeri, som pri cintoríne uvidel malý nákladiačik. Na dverách mal namaľovaný nápis POULIN, STAVBÁRSKE A TESÁRSKE PRÁCE. Bol prázdny, lebo Poulin s dcérou už boli v lese, možno niekde sedeli na čistinke, jedli obed a rozprávali sa, ako to otcovia s dcérami robievajú. Alebo ako si to predstavujem, lebo dcéru som nikdy nemal…“

Ďalší dlhý záchvat kašľa, ktorý sa skončil strašným vlhkým dusivým chrčaním.

„Doriti, to fakt bolí,“ zaúpel.

„Al, musíte prestať rozprávať.“

Pokrútil hlavou a zo spodnej pery si dlaňou obtrel krv. „Potrebujem to zo seba dostať, tak čušte a nebráňte mi.

Poriadne som si nákladiačik prezrel, stále som sa hnal osemdesiatkou, a keď som sa zadíval zase pred seba, zbadal som, že krížom cez cestu leží strom. Nebol veľký, a kým sa do mňa zahryzla rakovina, mal som sily dosť. Okrem toho som zúril. Vystúpil som a začal sa s ním mocovať. Kým som sa mocoval a klial ako pohan, z opačného smeru sa priblížilo auto. Vyšiel z neho chlap v oranžovej poľovníckej veste. Netušil som, či je to on, alebo nie, lebo v Enterprise nikdy neuverejnili jeho fotku. Ale zdalo sa mi, že je v tom správnom veku.

On vraví: ‚Počkajte, starký, helfnem vám.‘

‚Veľká vďaka,‘ ja na to a hneď vystieram ruku. ‚Bill Laidlaw.‘

On mi potriasol rukou a vraví: ‚Andy Cullum.‘ Takže to bol on. Ani som neveril vlastným ušiam a očiam, po toľkom trmácaní do Durhamu. Ako keby som vyhral v lotérii! Zapreli sme sa do stromu a spoločnými silami sme ho posunuli. Keď bolo po tom, sadol som si na cestu a chytil sa za srdce. Spýtal sa, či sa mi niečo stalo. Odpovedal som: ‚Neviem, lebo som v živote nemal infarkt, ale asi takéto to je.‘ A tak sa pán Andy Cullum v to novembrové popoludnie nedostal na poľovačku a nezasiahol guľkou dvanásťročné dievča. Musel trepať chudáka starého Billa Laidlawa do centrálnej mainskej nemocnice v Lewistone.“

„To ste fakt dokázali?“

„Fakticky. V nemocnici som povedal, že som obedoval obrovský sendvič – vtedy ho volali taliansky –, a diagnóza znela ‚akútne tráviace ťažkosti‘. Zaplatil som dvadsaťpäť dolárov v hotovosti a pustili ma. Cullum ma čakal a odviezol ma k môjmu požičanému autu, dobrý chlap, nie? Ešte v ten večer som sa vrátil domov do roku 2011. Samozrejme, vrátil som sa dve minúty po tom, čo som odtiaľto odišiel. Také čudá človeka zmagoria, ani si nemusí sadnúť do lietadla a preletieť časové pásma.

Mojou prvou zastávkou bola mestská knižnica, kde som si znovu vyhľadal článok o absolventoch strednej školy z roku 1965. Predtým pri ňom bola fotografia Carolyn Poulinovej. Riaditeľ strednej školy, Earl Higgins, ktorému je už dávno zem ľahká, sa nad ňou skláňal a podával jej vysvedčenie, ona sedela na vozíku vyobliekaná do talára a s akademickou čiapkou na hlave. Titulok pod fotografiou znel: Carolyn Poulinová dosiahla na svojej ceste k uzdraveniu významný cieľ.“

„Našli ste ho?“

„Článok o absolventoch áno, to sa dalo čakať. V malom meste sa články o slávnostnom ukončení strednej školy vždy dostanú na titulnú stranu, to predsa viete, kamarát. Ale po mojom návrate z päťdesiateho ôsmeho tam bola fotografia chalana s takým polobítlsáckym účesom, ako stojí na pódiu. Aj titulok bol iný: Trevor ‚Buddy‘ Briggs prednáša absolventský prejav. Uverejnili zoznam absolventov – bolo ich len asi sto – a Carolyn Poulinová medzi nimi nebola. Tak som si pozrel správu o ukončení strednej školy z roku 1964, čo bol rok, keď mala absolvovať, keby sa nezotavovala po guľke v chrbtici. A bingo! Nebola tam fotka ani mimoriadna zmienka, ale jej meno stálo medzi Davidom Plattom a Stephanie Routhierovou.“

„Normálna študentka, čo v talári a čiapke po vlastných prejde po vysvedčenie.“

„Tak. Jej meno som znovu nahodil do vyhľadávača v Enterprise a aj po šesťdesiatom štvrtom mi vyšli nejaké zmienky. Len zo tri alebo štyri. Asi toľko, koľko by ste čakali od obyčajnej ženy, ktorá žije obyčajný život. Vyštudovala Mainskú univerzitu, ekonómiu, potom pokračovala v štúdiu v New Hampshire. Našiel som ešte jeden článok, zo sedemdesiateho deviateho, uverejnený krátko predtým, ako Enterprise prestal vychádzať. BÝVALÁŠTUDENTKA Z LISBONSKEJ STREDNEJ VYHRALA CELONÁRODNÚ SÚŤAŽ PESTOVATEĽOV ĽALIOVIEK, znel nadpis. A bola tam aj jej fotografia: Carolyn stála na vlastných nohách a držala víťaznú ľaliovku. Býva… teda bývala… neviem, čo je správne… možno oboje… v meste za Albany, v štáte New York.“

„Vydala sa? Má deti?“

„Asi nie. Na tej fotografii drží svoju ľaliovku a na ľavej ruke nemá nijaký prsteň. Viem, čo si myslíte, že sa jej v živote veľa nezmenilo, akurát môže chodiť. Ale ktovie? Bývala na inom mieste a ovplyvnila životy mnohých iných ľudí. Takých, ktorí by ju nepoznali, keby schytala tú strelu od Culluma a zostala vo Falls. Chápete, čo myslím?“

Nebol som si istý, čo chápem a čo nie, ale prikývol som, len aby to dorozprával, prv než sa zosype. A chcel som ho ešte pred odchodom uložiť do postele.

„Hovorím vám, Jake, že človek môže zmeniť budúcnosť, no nie je to také ľahké, ako si možno myslíte. V to dopoludnie som sa cítil ako človek, ktorý sa pokúša vyslobodiť z nylonovej pančuchy. Nylon sa trochu poddal, potom sa okolo mňa znovu stiahol. Ale nakoniec som tú pančuchu asi roztrhol.“

„Ale prečo je to ťažké? Lebo minulosť sa nechce dať zmeniť?“

„Hm, niečo sa rozhodne nechce dať zmeniť, tým som si dosť istý. Ale dá sa to zmeniť. Ak si do plánov zarátate aj tento odpor proti zmene, zvládnete to.“ Z Alovej utýranej tváre na mňa hľadeli jasné oči. „V podstate sa príbeh Carolyn Poulinovej končí tým známym žili šťastne, až kým nepomreli. Nemyslíte?“

„Áno.“

„Pozrite sa pod zadnú stranu obálky toho zápisníka, ktorý som vám dal, kamarát, a možno zmeníte názor. Nájdete tam drobnosť, ktorú som si dnes vytlačil.“

Poslúchol som a našiel kartónové puzdro. Na zasúvanie papierov, napríklad poznámok a navštíveniek. Bol v ňom len jeden poskladaný hárok papiera. Vytiahol som ho, rozložil a dlho sa naň díval. Bola to stránka vytlačená z počítača, titulka týždenníka Weekly Lisbon Enterprise. Dátum pod záhlavím bol18. júl 1965. A titulok hlásal: ABSOLVENTSKÝ ROČNÍK1965 SA LÚČI SO SMIECHOM I SLZAMI. Na fotografii bol plešatý muž (s akademickou čiapkou pod pazuchou, aby mu nespadla), skláňal sa nad usmiatym dievčaťom na invalidnom vozíku. Držal jeden koniec jej zrolovaného vysvedčenia, ona držala druhý. Carolyn Poulinová dosiahla na svojej ceste k uzdraveniu významný cieľ.

Zmätene som zdvihol pohľad k Alovi. „Ak ste vtedy zmenili budúcnosť a zachránili Carolyn, prečo je tu toto?“

„Nuž, každý výlet ruší predchádzajúce, kamarát. Už ste zabudli?“

„Bože. Takže keď ste sa vrátili, aby ste zastavili Oswalda, všetko, čo ste spravili pre záchranu Poulinovej, sa vymazalo.“

„Áno. A nie.“

„Akože áno a nie?“

„Moja výprava na záchranu Kennedyho mala byť moja posledná, ale do Texasu som sa neponáhľal. Načo aj? V septembri roku 1958 nebol Ozzie Králik – tak volali Oswalda jeho spolubojovníci v námornej pechote – v Amerike. Veselo sa plavil po južnom Tichom oceáne aj so svojou jednotkou, bránil Japonsko a Formosu pred temnými nedemokratickými silami. Tak som sa vrátil do zrubov Shadyside pri jazere Sebago a do pätnásteho novembra som tam aj zostal. No keď svitol ten deň, vyrazil som ešte skôr ako predtým, a to bolo dobre, prisámbohu, veľmi dobre, lebo tentoraz ma nepostihli dva defekty. V mojom požičanom chevrolete, bodaj ho porantalo, sa zlomila piestnica. Tomu mechanikovi na benzínke v Naples som musel vycálovať šesťdesiat dolárov, aby mi do večera požičal svoje auto, a ako zábezpeku som mu nechal svoj mariňácky prsteň. Zažil som ešte zopár dobrodružstiev, ktoré už nebudem opisovať…“

„Most v Durhame bol zase spadnutý?“

„Netuším, človeče, ani som tam nešiel. Kto sa nepoučíz minulosti, je podľa môjho skromného názoru idiot. Ja som sa poučil, takže som vedel, z ktorej strany pôjde Andrew Cullum, a nemárnil som čas. Strom ležal krížom cez cestu, a keď sa Cullum zjavil, akurát som sa s ním mocoval. Onedlho ma postihli bolesti v hrudníku ako ten prvý raz. Odohrali sme celú komédiu, Carolyn Poulinová si užila sobotu s ockom v lese a o dva týždne som si zaujúkal a nasadol na vlak do Texasu.“

„Tak prečo je tu tá fotka, ako preberá diplom na vozíku?“

„Lebo každý výlet do králičej nory všetko ruší.“ Al sa na mňa zadíval, či to chápem. A po minúte som to pochopil.

„To ja…?“

„Veru tak, kamarát. Dnes popoludní ste si kúpili lacné a dobré pivo. A zároveň ste Carolyn Poulinovú posadili zase do vozíka.“

4. KAPITOLA

1

Al mi dovolil, aby som ho odprevadil do postele, dokonca zamrmlal: „Vďaka, kamoš,“ keď som mu v pokľaku rozšnuroval a vyzul topánky. Ale keď som mu núkal pomoc s toaletou, odmietol.

„Je dôležité zmeniť svet k lepšiemu, ale rovnako je dôležité dotrepať sa vo vlastnej réžii k mise.“

„Ja len, aby ste to stihli.“

„Jasné, že stihnem, aspoň dnes večer, a čo bude zajtra, to vyriešim zajtra. Choďte domov, Jake. Začnite čítať môj zápisník, lebo je v ňom toho veľa. Vyspite sa na to. Ráno za mnou príďte a poviete mi, ako ste sa rozhodli. Budem tu.“

„S akou pravdepodobnosťou? Deväťdesiatdeväť percent?“

„No, najmenej deväťdesiatsedem. V podstate sa cítim dosť sviežo. Nebol som si istý, či sa my dvaja dostaneme až sem. Vyrozprával som vám to, uverili ste mi, a už to je pre mňa úľava.“

Nebol som si istý, či verím, ani po tom popoludňajšom dobrodružstve, ale radšej som pomlčal. Zaželal som mu dobrú noc, pripomenul mu, aby dobre spočítal tabletky („Jasné, jasné.“), a odišiel som. Minútku som postál pred domom, zahľadený na trpaslíka s texaskou zástavou, potom som vykročil k svojmu autu.

Daj pokoj Texasu, zišlo mi na um… ale možno sa doň budem musieť zastarieť. A keď som si spomenul, ako ťažko menil minulosť Al – defekty na aute, pokazený motor, zrútený most –, mal som dosť silný dojem, že Texas nedá pokoj mne.

2

Nazdával som sa, že po tom všetkom nezaspím skôr ako o druhej alebo o tretej ráno, a bolo dosť pravdepodobné, že nezaspím vôbec. Ale telo si občas presadí svoje. Kým som prišiel domov a namiešal si slabý drink (môcť mať doma znovu alkohol patrilo k viacerým malým plusom môjho porozvodového mládenectva), oťaželi mi viečka; kým som dopil škótsku a prečítal deväť či desať strán z oswaldovskej knižky od Ala, sotva som držal oči otvorené.

Opláchol som pohár vo výlevke, prešiel do spálne (a za sebou som postupne odhadzoval oblečenie, za čo by ma Christy zdrala z kože) a padol do manželskej postele, kde som teraz spával sám. Zišlo mi na um, že vypnem nočnú lampu, ale aj ruku som mal zrazu veľmi ťažkú. Zamarilo sa mi, že tie študentské práce som vo veľmi tichej zborovni opravoval už veľmi dávno, priam pradávno. Nečudo – každý predsa vie, že na to, aký je čas nemilosrdný, vie sa neskutočne prispôsobiť.

To dievča som zmrzačil. Posadil som ju späť do invalidného vozíka.

Keď si dnes popoludní zišiel z tej komory po schodoch dole, ani si netušil, kto je Carolyn Poulinová, tak to nepreháňaj. A okrem toho, niekde možno stále chodí. Možno prechod tou norou vytvára ešte iné reality alebo prúdy času alebo čo by to už mohlo byť.

Carolyn Poulinová preberala diplom na vozíku. V roku, keď bola hitom pieseň Hang On Sloopy od McCoyovcov.

Carolyn Poulinová kráčala po svojej záhrade s ľaliovkami, ale to bolo v roku 1979, keď bola hitom pieseň Y.M.C.A. od Village People. Kráčala, občas pokľakla na jedno koleno a vytrhla kde-tu burinu, potom znovu pružne vstala a šla ďalej.

Carolyn Poulinová bola v tú sobotu v lese s otcom, čoskoro sa mala stať mrzáčkou.

Carolyn Poulinová bola v tú sobotu v lese s otcom a čoskoro mala pokojne vstúpiť do svojho ničím nie výnimočného malomestského dospievania. Kde v tom prúde času asi bola, keď rozhlas i televízia ohlasovali, že v Dallase zastrelili tridsiateho piateho prezidenta Spojených štátov amerických?

John Kennedy vďaka vám môže prežiť. Môžete ho zachrániť, Jake.

Ale skutočne by to bola zmena k lepšiemu? Nik mi to nemohol zaručiť.

Cítil som sa ako človek, ktorý sa pokúša vyslobodiť z nylonovej pančuchy.

Zatvoril som oči a v duchu uvidel stránky, ako lietajú z trhacieho kalendára. V starých filmoch takto smiešne zobrazovali plynutie času. Videl som stránky vyletovať z okna svojej spálne. Ako vtáky.

Kým som zaspal, v hlave sa mi vynorilo ešte čosi. Ten prihlúply druhák s prihlúplou riedkou briadkou, ako sa škerí a mrmle: Žabiak Harry zase skáče, kvá, kvá, kvá. Potom Harry, ako ma zadržal, keď som chcel chalana vyhrešiť. Netrápte sa. Zvykol som si na to. Sú to len decká.

A bolo po mne. Knokaut spánkom.

3

Prebudil som sa za svitania a spevu vtákov, prebral som sa s rukami divo šmátrajúcimi po tvári, určite som tesne pred zobudením plakal. Niečo sa mi prisnilo, a hoci som si ten sen nezapamätal, musel byť veľmi smutný, pretože naozaj nie som človek, ktorého by niekto nazval plačkom.

Suché líca. Bez sĺz.

Obrátil som hlavu na vankúši, pozrel na hodinky na nočnom stolíku a uvidel, že do šiestej chýbajú dve minúty. Podľa svetla to malo byť krásne júnové dopoludnie, navyše bez školy. Prvý deň letných prázdnin je pre študentov aj učiteľov väčšinou paráda, ale ja som smútil. Smútil som. A nielen preto, že som mal pred sebou ťažké rozhodnutie.

Na polceste do sprchy mi hlavou preblesli tri slová: Kowabunga, Buffalo Bob!

Zastal som, nahý som vytreštil oči na svoj odraz v zrkadle nad bielizníkom. Spomenul som si na ten sen a už som sa nečudoval, že som sa z neho prebudil smutný. Snívalo sa mi, že som v zborovni a čítam eseje svojich dospelých študentov, kým sa v telocvični na konci chodby chýlil k záveru ďalší stredoškolský basketbalový zápas. Moja žena sa nedávno vrátila z liečenia a dúfal som, že keď sa vrátim domov, nájdem ju tam a nebudem po nej musieť hodinu pátrať telefónom a potom ju ešte vyťahovať z nejakej miestnej putiky.

V tom sne som posunul na vrch kôpky prácu Harryho Dunninga a začítal som sa do nej: Nebol to deň, ale noc. Tá noc, ktorá mi zmenila život, bola nocou, keď môj otec zabyl moju mamu a dvoch bratov…

To ma prebralo, a rýchlo. Prebralo by to každého, nie? Ale oči ma ešte len začínali štípať, keď som sa dostal k opisu toho, čo mal na sebe. Aj oblečenie bolo úplne logické. Keď sa decká v ten mimoriadny jesenný večer vyberú von s prázdnymi taškami, ktoré by si radi naplnili sladkou korisťou, ich masky vždy odrážajú momentálnu módu. Pred piatimi rokmi mal tuším každý chalan, čo mi zaklopal na dvere, potterovské okuliare a na čele jazvu v tvare blesku. Na mojej panenskej jazde za cukríkovou žobrotou, ktorá sa odohrala pred nekonečným množstvom liet (a na ktorej ma sprevádzala matka, ale na moje nástojčivé prosby až desať metrov za mnou), som hrdo predvádzal masku snowtroopera z filmu Impérium vracia úder. Tak prečo by ma malo prekvapiť, že Harry Dunning mal na sebe kožené legíny?

„Kowabunga, Buffalo Bob,“ oznámil som zrkadlovému obrazu a rozbehol sa do pracovne. Nenechávam si všetky študentské práce, to nerobí žiadny učiteľ, lebo by sa v nich utopil, ale zvykol som si kopírovať najlepšie eseje. Ako vyučovacie pomôcky sú neoceniteľné. Tú Harryho som ako ukážku použiť nemienil, na to bola príliš osobná, ale aj tak som si ju odkopíroval, pretože vo mne vyvolala taký silný emocionálny ohlas. Otvoril som spodnú zásuvku a prehrabal hromadu fasciklov i voľne ležiacich papierov. Po pätnástich minútach už zo mňa tieklo, ale našiel som ju. Tú prácu. Posadil som sa za stôl a začal čítať.

4

Nebol to deň, ale noc. Tá noc, ktorá mi zmenila život, bola nocou, keď môj otec zabyl moju mamu a dvoch bratov a mňa ťaško zranil. Aj moju sestru zranil, aš tak, že upadla do kómi. O tri roky zomrela, ani sa neprebrala. Volala sa Ellen a ja som ju veľmi lúbyl. Rada zbierala kvety a dávala ich do vás. To, čo sa stalo, bolo ako horor v kyne. Už do kyna na horori nechodím, lebo v tú halloweensku noc roku 1958 som jeden horor zažil.

Môj brat Troy mal priveľa rokov, aby chodil koledovať (15). Sedel s mamou pri telke a povedal mi, že keď sa vrátim aj s Ellen, pomôže nám zjesť cukrýky. Ona na to, že nie, nezješ ich, obleč sa a choď si vikoledovať vlasné, a všetci sa smialy, lebo všetci sme mali Ellen radi, mala len 7 rokov, ale bola to komyčka, všetkých rozosmievala, ešte aj nášho oca, ale len keď bol triezvi, keď pil, tak zúryl. Obliekla sa za princeznú Letojeseň Zimajar (podíval som sa ako sa to píše) a ja som šiel za Buffala Boba, boly to postavy z programu HOWDY DOODY, takého deckého, čo sme radi pozeraly. „Hej, decká, koľko je hodín?“ a „Teraz chceme počuť divákov!“ a „Kowabunga, Buffalo Bob!!!“ Ja a Ellen sme to zbožnovaly. Ona mala rada princeznú, ja zase Buffala Boba a obaja sme maly radi Howedyho! Chceli sme, aby sa môj brat Tugga (volal sa Arthur, ale všeci ho volali len Tugga, už neviem prečo) obliekol za majora Fineusa T. Blustera, ale nechcel, vraj Howdy Doody je pre detički, že pôjde za Frankenštína, aj keď Ellen mu hovoryla, že to je moc strašidelná maska. Tugga sa mi vismieval, že si beriem svoju deckú vzduchovku, vraj Buffalo Bob v telke zbrane nemá, ale mama povedala: „Zober si ju, ak chceš, Harry, aj tak to neni skutočná zbraň a nestrieľaš z nej ani žiadne náboje. Buffalo Bob by sa nehneval“. A to bolo to posledné, čo mi povedala a som rád, že to bolo milé, lebo bívala aj prýsna.

Tak sme sa chistali von a ja som povedal, že počkaj, že ešte musím cikať. To od radosti. Všeci sa mi smiali a mama s Troyom na gavči tieš, ale to cikanie mi zachránilo život. Lebo vtedy došiel otec s tým kladivom. Keď môj otec pil, býval zlostný a bil mojumamu. Raz sa ho Troy pokúsyl prehovoriť, aby ju nebyl. Ale otec mu vtedy zlomyl ruku. Vtedy šiel skoro do basi (oco). No a vtedy, keď sa toto stalo, naši už spolu nežili a mama sa chcela rosviesť, ale vtedy v roku 1958 to nebolo také ľachké ako dneská.

No a on vošiel do domu a ja som bol na záchode, kde som práve cikal, a počul som, ako mama vravý: „Vypadni s tým von. Tu nemáš čo robyť.“ A potom začala kryčať. A potom kryčali všeci.

Bolo toho aj viac – ešte tri strašné strany –, ale tentoraz som ich nepotreboval čítať.

5

Do pol siedmej chýbalo ešte zopár minút, ale Ala som našiel v telefónnom zozname a bez váhania som mu zavolal. Nezobudil som ho. Zdvihol po prvom zvonení a hlas mu znel skôr ako štekot než ľudská reč.

„Hej, kamarát, čo ste vy, ranné vtáča?“

„Niečo vám musím ukázať. Študentskú prácu. Dokonca poznáte toho, kto ju písal. Teda mali by ste, lebo jeho fotku máte na stene.“

Odkašlal si a povedal: „Tam ich visí veľa, kamarát. Tuším sa tam nájde aj nejaký Frank Anicetti, zhruba z obdobia prvého festivalu Moxie. Takže ak mám hádať, ešte mi pomôžte.“

„Radšej vám tú vec ukážem. Môžem dobehnúť za vami?“

„Ak znesiete pohľad na moju maličkosť v župane. Ale keď ste sa už vyspali, rovno sa vás spýtam: Ste rozhodnutý?“

„Myslím, že sa tam predtým musím ešte raz vrátiť.“

Zložil som, kým mi stihol položiť ďalšie otázky.

6

V tom svetle skorého rána, čo sa mu oknom vlievalo do obývačky, vyzeral ešte horšie ako predtým. Biely froté župan na ňom visel ako spľasnutý padák. Vlasy mu zostali, lebo na chemoterapiu nechodil, ale zredli a stenkli, vyzerali ako vlasy malého dieťaťa. Oči akoby sa stiahli ešte hlbšie do jamôk. Prečítal si tú Harryho prácu dvakrát, vystrel ruku, že ju odloží, ale potom si ju prečítal ešte raz. Napokon na mňa pozrel. „Ježiškove nožičky aj husličky.“

„Keď som to čítal prvý raz, plakal som.“

„Nedivím sa vám. Dostalo ma to s tou detskou vzduchovkou. V päťdesiatych rokoch bol inzerát na detské vzduchovky v skoro každom zošite s komiksmi. A každé dieťa z môjho bloku – teda aspoň každý chalan – chcelo dve veci: vzduchovku a kožušinovú čapicu, ako mal Davy Crockett. Jasné, náboje sa do nej nedávali, ani slepé, ale my sme do hlavne zvykli nasypať trochu detského púdru Johnson. Keď sme stisli spúšť, von vyfučal obláčik modrého dymu.“ Znovu sa zahľadel na fotokópiu. „Ten sviniar zabil svoju ženu a tri decká? Kladivom? Ježišmária.“

Len tak začal tĺcť, napísal Harry. Utekal som do obívačky a všade na stenách bola krv a na gavči dačo biele. To bol modzog mojej mami. Ellen ležala na dlážke, na nohy jej padlo hojdacie kreslo, z uší a z vlasov jej tiekla krv. Telka stále bežala, dávali takí ten detektívni program, čo mala rada moja mama, Eleriho Queena.

Zločin, ktorý sa tam odohral, nepripomínal elegantné logické problémy, aké riešil Ellery Queen – boli to jatky. Desaťročný chlapec, ktorý sa šiel vycikať pred halloweenskym koledovaním, sa vrátil z kúpeľne a videl, ako jeho ručiaci opitý otec rozráža hlavu Arthurovi Tuggovi Dunningovi, kým Tugga sa pokúšal po štyroch zaliezť do kuchyne. Potom sa zvrtol a uvidel Harryho, ktorý zdvihol detskú vzduchovku a povedal: „Ocko, nechaj ma na pokoji, lebo ťa zastrelím.“

Dunning sa rozbehol k chlapcovi a mával krvavým kladivom. Harry naňho vystrelil zo vzduchovky (počul som pa-bum!, hoci som z nej nikdy sám nestrieľal), potom ju pustil a utekal do izby, kde spával s už teraz nebohým Tuggom. Otec pri príchode nezavrel dvere na dome a kdesi – „znelo to ako o tisíc kilometrov ďalej“, napísal školník – kričali susedia a vrieskali koledujúce deti.

Dunning by bol takmer určite zabil aj posledného syna, keby sa nebol potkol na prevrátenom „hojdacom kresle“. Rozpleštil sa na dlážke, vstal a utekal do izby mladších synov. Harry sa pokúšal zaliezť pod posteľ. Otec ho vytiahol a švacol ho do spánku tak silno, že chlapec by určite zomrel, keby sa otcovi nebola na krvavej rukoväti pošmykla dlaň. A tak Harrymu nerozrazil lebku, len mu preliačil kosť nad pravým uchom.

Skoro som zamdlel, ale nezamdlel som. Stále som liezol pod posteľ a skoro som necítil, ako ma mláti do nohi. Zlomyl mi ju na 4 miestach.

Vtedy sa k domu prihnal muž, ktorý sa vybral koledovať po štvrtis dcérou. Aj napriek jatkám v obývačke mal toľko duchaprítomnosti, že z vedierka pri kuchynskom sporáku vytiahol lopatku na popol a tresol ňou po hlave Dunninga, ktorý sa stále pokúšal prevrátiť posteľ a dostať sa k svojmu krvácajúcemu, napoly zamdletému synovi.

Potom som upadol do kómi ako Ellen, ale mal som šťastie, že som sa prebral. Doktori povedaly, že mi skoro amputovaly nohu, ale nakoniec to neurobily.

Noha mu zostala a on sa napokon stal školníkom na Lisbonskej strednej škole, kde ho generácie študentov poznali ako Žabiaka Harryho. Boli by k nemu milší, keby sa dozvedeli o príčine jeho smiešnej chôdze? Asi nie. Tínedžeri sú precitlivení a zraniteľní, ale empatie nemajú na rozdávanie. Tá sa dostaví neskôr, ak vôbec.

„Október, 1958,“ zachrčal Al svojím psovským hlasom. „Mám veriť, že je to náhoda?“

Spomenul som si, čo som povedal dospievajúcej verzii Franka Anicettiho o poviedke Shirley Jacksonovej, a usmial som sa. „Cigara je občas len cigara a náhoda je občas len náhoda. Viem len toľko, že tu hovoríme o ďalšom zlomovom bode.“

„A prečo som v Enterprise nenašiel aj tento príbeh?“

„Lebo sa nestal tu. Stal sa v Derry. Keď sa Harry uzdravil natoľko, že ho prepustili z nemocnice, šiel bývať k strýkovi a tete do Havenu, asi tridsaťpäť kilometrov na juh od Derry. Adoptovali ho, a keď sa ukázalo, že v škole zaostáva, pracoval na ich farme.“

„To znie ako príbeh chudáka Olivera Twista.“

„Kdeže, boli k nemu dobrí. V tých časoch ešte neboli osobitné triedy a nehovorilo sa postihnutý, ale chybný.“

„Viem,“ sucho odvetil Al. „Vtedy by aj postihnutý znamenalo len toľko ako chybný. Mrzák, tupec alebo totálny debil.“

„To on určite nebol ani vtedy a rozhodne taký nie je dnes,“ namietol som. „Myslím, že bol hlavne v šoku, chápete? Spôsobila to trauma. Celé roky mu trvalo, kým sa z toho večera spamätal, a keď sa mu to podarilo, bol na školu pristarý.“

„No aspoň získal maturitu, hoci už mal na krku stredný veka pred sebou nulovú perspektívu,“ vzdychol Al. „Škoda zmárneného života.“

„Táraniny,“ zastavil som ho. „Dobrý život nie je nikdy zmárnený. Mohol žiť lepšie? Hej. A môžem to zariadiť? Podľa toho, čo sa stalo včera, možno áno. Ale o to tu nejde.“

„Tak o čo ide? Lebo mne to pripomína celú tú kalváriu s Carolyn Poulinovou. A tam som už zhromaždil všetky dôkazy. Áno, minulosť sa dá zmeniť. Ak to urobíte, svet nepraskne ako prepichnutý balón. Naliali by ste mi kávu, Jake? A keď už budete tam, nalejte aj sebe. Je horúca a vidí sa mi, že ju potrebujete.“

Pri nalievaní kávy som zazrel sladké rožteky. Jeden som mu ponúkol, ale pokrútil hlavou. „Pevná strava ma pri prehĺtaní bolí. Ale ak ste rozhodnutý dostať do mňa nejaké kalórie, v chladničke je šesť balení Ensure. Podľa môjho skromného názoru chutí ako chladený sopeľ, ale nejako sa už premôžem.“

Keď som mu nápoj priniesol v pohári na víno, čo som vybral z kredenca, rozosmial sa. „Myslíte, že takto bude chutiť lepšie?“

„Možno. Skúste sa tváriť, že je to pinot noir.“

Vypil polovicu a videl som, že ho napína. Túto bitku vyhral, ale odtisol pohár a znovu vzal do ruky šálku s kávou. Nepil, len ju objal dlaňami, akoby si z nej chcel vytiahnuť trochu tepla. Díval som sa naňho a prepočítaval, koľko času mu asi zostáva.

„No tak čo je na tom iné?“ ozval sa.

Keby nebol taký zničený, asi by to postrehol aj sám. Bol bystrý. „Carolyn Poulinová nebola ako skúška správnosti veľmi vhodná. Nezachránili ste jej život, Al, iba nohy. Jedna i druhá možnosť jej poskytla pomerne dobrú, celkom normálnu existenciu – tá, v ktorej ju Cullum trafil, aj tá, v ktorej ste zasiahli vy. Ani v jednej verzii svojho života sa nevydala. Ani v jednej nemala deti. Je to…“ zahabkal som, „bez urážky, Al, ale to, čo ste urobili, je asi také, ako keď doktor niekomu zachráni infikované slepé črevo. Slepé črevo je rado, ale aj keď človeku zostane, nič životne dôležité nerobí. Chápete, čo chcem povedať?“

„Áno.“ Ale aj tak vyzeral trochu podráždený. „Carolyn Poulinová bola môj najlepší pokus, kamoško. V mojom veku je čas obmedzený aj u zdravého človeka. A ja som sa pripravoval na väčší výkon.“

„Nekritizujem vás. Ale myslím, že na Dunningovcoch sa to bude overovať lepšie, pretože tu nejde len o ochrnuté dievča, hoci aj to muselo byť pre ňu a jej rodinu strašné. Tu hovoríme o štyroch zavraždených ľuďoch a o jednom, ktorý je do konca života mrzák. Okrem toho ho poznáme. Keď som mu odovzdal vysvedčenie, vzal som ho sem na burger, a keď ste nás spolu uvideli, počastovali ste nás na účet podniku. Spomínate si na to?“

„Hej. Vtedy som spravil tú fotku, ktorá visí na stene.“

„Ak sa mi to podarí – ak zabránim jeho fotrovi mávať tým kladivom –, myslíte, že tá fotka u vás zostane?“

„Neviem,“ priznal Al. „Možno nie. Ba možno si nebudem pamätať, že tam vôbec niekedy bola.“

To už bolo na mňa príliš teoretické a radšej som to nekomentoval. „A pomyslite na jeho troch súrodencov: Troy, Ellen, Tugga! Určite aspoň niektorý z nich bude mať svadbu, ak všetci prežijú do dospelosti. A možno sa z Ellen stane slávna komička. To tu píše Harry, nie? Komyčka!“ Nahol som sa k nemu. „Chcem len získať lepšiu predstavu o tom, čo sa stane, keď zmeníte moment na sútoku dejín. Musím si to overiť na lepšom príklade, kým sa začnem vŕtať v niečom takom obrovskom, ako je atentát na Kennedyho. Čo vy na to, Al?“

„Ja na to, že vás chápem.“ Al sa pobiede vydriapal na nohy. Bol naňho žalostný pohľad, ale keď som sa zdvihol, že mu pomôžem, zahnal ma mávnutím ruky. „Nie, len pekne seďte na zadku. Niečo pre vás mám. Je to v druhej miestnosti a hneď vám to donesiem.“

7

Bola to plechová škatuľa. Podal mi ju a povedal, aby som ju vzal do kuchyne. Vraj sa tam ľahšie vykladajú veci na stôl. Len čo sme sa usadili, odomkol ju kľúčom, ktorý mal zavesený na krku. Ako prvú vytiahol hrubú obálku z hnedého papiera. Otvoril ju a vytriasol z nej veľkú hromadu papierových peňazí. Vybral som z nej jednu bankovku ako steblo z kopy sena a so zaujatím si ju prezeral. Bola to dvadsiatka, ale namiesto Andrewa Jacksona som uvidel obrázok Grovera Clevelanda, ktorého by asi nikto neumiestnil na vrchol rebríčka amerických prezidentov. Na rube bola vyobrazená lokomotíva a parník, ktoré vyzerali ako sekundu pred zrážkou, a pod nimi slová: BANKOVKA FEDERÁLNEHO REZERVNÉHO SYSTÉMU.

„Vyzerá ako peniaze z monopolov.“

„Ale nie je. Inak, v tej kope je toho menej, ako sa zdá, lebo väčšie bankovky ako dvadsiatky tam nie sú. Dnes, keď vás plná nádrž stojí tridsať, tridsaťpäť dolárov, sa nad päťdesiatkou nepozastavia ani v samoobsluhe na rohu. Ale vtedy to bolo iné a naozaj nepotrebujete pútať pozornosť.“

„Toto je zisk z hazardu?“

„Čiastočne. Väčšinou sú to moje úspory. Od päťdesiateho ôsmeho do šesťdesiateho druhého som robil kuchára, tak ako tu, a slobodný chlap dosť ušetrí, najmä ak sa nespolčí s drahými ženami. A to som neurobil. Vlastne ani s lacnými, keď už o tom hovoríme. So všetkými som bol kamarát, s nikým som sa nespriatelil. Radím vám, aby ste to urobili tiež tak. V Derry aj v Dallase, ak tam pôjdete.“ Vychudnutým prstom zamiešal kopu. „Je tam čosi vyše deväťtisíc dolárov, ak si dobre pamätám. To máte ako dnešných šesťdesiattisíc.“

Zízal som na toľko hotovosti. „Peniaze sa sem s vami vrátia. A nezmiznú, bez ohľadu na to, koľkokrát zleziete do tej králičej nory.“ Už sme o tom hovorili, ale stále mi to nešlo do hlavy.

„Hej, aj keď zároveň zostávajú tam – viete, všetko sa vždy zruší a začne odznova.“

„Nie je to paradoxné?“

Útrpne sa na mňa zadíval zo svojej strhanej tváre, dochádzala mu trpezlivosť. „Neviem. Klásť otázky, na ktoré niet odpovedí, je zbytočná strata času, a ja ho veľa nemám.“

„Prepáčte. A čo tam ešte máte?“

„Veľa toho nie je. Ale pekné na tom je, že veľa ani nepotrebujete. To bola celkom iná doba, Jake. V učebniciach sa o nej dočítate, ale nepochopíte ju, kým si tam chvíľu nepožijete.“ Podal mi kartičku sociálneho poistenia. Číslo bolo 005-520223. Meno bolo George T. Amberson. Al vybral z plechovej škatule pero a podal mi ho: „Podpíšte sa na ňu.“

Vzal som pero, obyčajné reklamné. ZVERTE AUTO MUŽOVI S HVIEZDOU. TEXACO. Vyzývala ma potlač na pere. Cítil som sa trochu ako Daniel Webster, keď podpisoval zmluvu s diablom, ale spravil som to. Pero som mu chcel vrátiť, Al však pokrútil hlavou.

Potom mi podal vodičský preukaz Georgea T. Ambersona, v ktorom stálo, že meriam 195 centimetrov, mám modré oči, hnedé vlasy a vážim 86 kilogramov, bývam na Bluebird Lane číslo 19 v Sabattuse, čo bola moja adresa z roku 2011.

„Výška sedí? Musel som hádať,“ povedal Al.

„V podstate áno.“ Podpísal som aj vodičák, úplne obyčajný kus tvrdého papiera byrokratickej béžovej farby. „A čo fotka? Nič?“

„Na tú si ešte roky počká aj štát Maine, nehovoriac o tých ostatných štyridsiatich ôsmich.“

„Ehm, štyridsaťosem?“

„Havajské ostrovy prijmú do Únie až na budúci rok.“

„Aha.“ Vyrazilo mi dych, trochu akoby som schytal jednu do žalúdka. „A… keď ma zastavia za prekročenie povolenej rýchlosti, policajt mi uverí, že som ten, za koho ma vyhlasuje vodičák?“

„A prečo nie? Keby ste v päťdesiatom ôsmom spomenuli teroristický útok, ľudia by si pomysleli, že to je, keď tínedžeri prevracajú spiace kravy. Aj sem sa podpíšte.“

Podal mi preukaz zákazníka požičovne áut Hertz, preukaz zákazníka siete benzínových čerpadiel Cities Service a kartónovú kartu Diners Clubu. Všade bolo meno George Amberson. Nie vytlačené, napísané písacím strojom.

„Ak chcete, na budúci rok si môžete zohnať plastovú kartu Amexu.“

Usmial som sa. „A šeková knižka by sa nenašla?“

„Mohol som vám ju vybaviť, ale načo by vám bola? Pri najbližšom resete by sa stratili všetky papiere, ktoré by som v mene Georgea Ambersona vyplnil. Tak ako hotovosť, ktorú by som vložil na účet.“

„Aha.“ Cítil som sa ako hlupák. „Dobre.“

„Nehanbite sa, pre vás je to ešte všetko nové. Ale účet by ste si založiť mali. Viac ako tisícku naň nevkladajte. Väčšinu prachov si ponechajte v hotovosti a pekne poruke.“

„Pre prípad, že sa budem musieť rýchlo vrátiť?“

„Hej. A kreditky sú aj tak len na potvrdenie totožnosti. Skutočné účty, ktoré som si otvoril, aby som ich získal, sa vymažú, keď prejdete cez noru. Ale možno sa vám zídu, to človek nikdy nevie.“

„Dostáva George poštu na ulicu Bluebird Lane, číslo 19?“

„V päťdesiatom ôsmom je Bluebird Lane len adresou na mape Sabattusu, kamarát. Vašu ulicu ešte nepostavili. Ak sa vás na to niekto spýta, povedzte, že to je taká podnikateľská záležitosť. Zhltnú vám to. V päťdesiatom ôsmom je podnikanie bohom – každý ho uctieva, nikto mu nerozumie. Tu máte.“

Hodil mi prekrásnu pánsku peňaženku. Vyvalil som na ňu oči. „To je… pštrosia koža?“

„Chcel som, aby ste vyzerali ako solventný človek,“ vysvetľoval Al. „Nájdite si nejaké fotky a vložte si ich do nej, k preukazom. Ešte tu máme nejaké drobnosti. Ďalšie guľôčkové perá, jedno z nich je taká bláznivá vecička, s nožom na otváranie listov a pravítkom na druhom konci. Mechanická ceruzka Scripto. Puzdro na perá do náprsného vrecka – v päťdesiatom ôsmom to bola nutnosť, nie trápne čudo. Hodinky značky Bulova na chrómovanom elastickom náramku Speidel – baby ich budú žrať, to vám vravím, kamarát. No, na ostatné už prídete sám.“ Rozkašlal sa, trvalo to dlho a bolo to zlé. Bolestne sa mraštil. Keď prestal, po tvári mu stekali veľké kvapky potu.

„Al, kedy ste to všetko pozháňali?“

„Keď mi došlo, že sa šesťdesiateho tretieho nedožijem, odišiel som z Texasu a vrátil sa domov. Už vtedy som myslel na vás. Rozvedený a bezdetný muž, bystrý – a hlavne mladý. Ozaj, skoro som zabudol. Toto je semienko, z ktorého všetko povstalo. Meno som našiel na náhrobnom kameni na Cintoríne svätého Cyrila a napísal som žiadosť mainskému štátnemu tajomníkovi.“

Podal mi môj rodný list. Prešiel som prstami po vyrazenom čísle. Bolo hodvábne hladké a pôsobilo oficiálne.

Keď som zdvihol pohľad, uvidel som, že na stôl vyložil ďalšípapier – s nápisom ŠPORTY 1958 – 1963 v záhlaví. „Nestraťte to. Nielenže vás to bude živiť, ale mali by ste čo vysvetľovať, keby sa to dostalo do nesprávnych rúk. Najmä keď vám začnú vychádzať tipy.“

Už som vkladal veci naspäť do škatule, ale on pokrútil hlavou. „V šatníku mám pre vás aktovku značky Lord Buxton, pekne ošúchanú.“

„Nepotrebujem ju, mám ruksak. V kufri auta.“

Zatváril sa pobavene. „Tam, kam idete, nenosí ruksaky nikto okrem skautov, a aj tí len na výletoch. Ešte sa musíte veľa učiť, kamarát, ale ak si dáte pozor a nebudete riskovať, dôjdete do cieľa.“

Uvedomil som si, že sa tam naozaj chystám, a že to bude hneď, takmer bez prípravy. Cítil som sa ako návštevník v londýnskych dokoch zo sedemnásteho storočia, ktorý sa odrazu dozvie, že ho uniesli a bude slúžiť na lodi.

„Ale čo mám robiť?“ takmer som zabľačal.

Nadvihol obočie – huňaté a teraz rovnako biele ako riedke vlasy na hlave. „Zachránite Dunningovcov. Nehovorili sme o tom práve?“

„Nemyslím to. Čo mám povedať, keď sa ma budú vypytovať, čím sa živím?“

„Zabudli ste, že vám zomrel bohatý strýko? Povedzte im, že si postupne užívate svoje nečakané dedičstvo, vyberáte si ho po malých sumách, aby vám vydržalo a uživilo vás, kým napíšete knihu. Nie je náhodou v každom učiteľovi angličtiny ukrytý neúspešný spisovateľ? Mýlim sa?“

Nemýlil sa.

Sedel a uprene na mňa pozeral – strhaný, s vypĺznutými vlasmi, ale ešte stále schopný súcitu. Azda aj ľútosti. Napokon veľmi ticho dodal: „Je to veľké, čo?“

„Je,“ pritakal som. „A ja… Al… ja som len malý človek.“

„To isté sa dá povedať o Oswaldovi. O krpatom niktošovi, ktorý strieľal zo zálohy. A podľa slohu Harryho Dunninga je jeho otec len zlostný ožran s kladivom.“

„Už nie je ani len to. Zomrel na akútnu otravu žalúdka v štátnej väznici v Shawshanku. Harry povedal, že to asi bola pokazená ovocná šťava, taká, čo sa vytláčala z fľaše…“

„Viem aká. Keď som slúžil na Filipínach, videl som ich dosť. A občas som ich, žiaľbohu, aj pil. Ale tam, kam pôjdete, nie je mŕtvy. Ani Oswald.“

„Al… viem, že ste chorý a máte bolesti. Ale nemohli by ste ísť so mnou do vášho podniku?“ Prvý a posledný raz som to miesto označil tak, ako ho volával on. „Nechcem to začať sám. Bojím sa.“

„Jasné, to si nedám ujsť.“ Zasunul si ruku pod pazuchu a vstal s grimasou, ktorá mu vyhrnula hornú peru a odhalila ďasná. „Zoberte si aktovku. Oblečiem sa.“

8

Bolo trištvrte na osem, keď Al odomkol dvere na striebornom prívese, ktorý slúžil ako domov slávneho tukoburgera. Jagavé chrómové spotrebiče za pultom vyzerali prízračne. Stoličky akoby šepotali: Už na nás nikto nebude sedávať. Veľké staromódne cukorničky im šeptom odpovedali: Už s nami nikto nezatrasie – večierok sa skončil.

„Ustúpte, prichádza L. L. Bean,“ povedal som.

„Svätá pravda,“ prikývol Al. „Skurvený pokrok.“

Bol zadychčaný a lapal po dychu, ale nezastal. Viedol ma za pult, potom k dverám komory. Šiel som za ním a aktovku s celým svojím novým životom som si prehadzoval z ruky do ruky. Bola staromódna, s prackami. Keby som si ju doniesol na triednickú hodinu, väčšina deciek by sa na nej smiala. A zopár ostatných – ktorým sa rozvíjal aký-taký zmysel pre štýl – by možno zatlieskalo retro šarmu.

Al otvoril dvere vôňam zeleniny, korenia a kávy. Znovu sa ponad moje plece načiahol k vypínaču. Civel som na sivé linoleum, ako niekto civie na vodu, ktorá môže byť plná hladných žralokov. Keď mi Al zaťukal na plece, mykol som sa.

„Pardon,“ povedal, „ale toto by ste si mali vziať.“ Vystieral ku mne ruku s päťdesiatcentovkou. Pol dolára. „Pamätáte si na muža so žltou kartou?“

„Jasnačka.“ Popravde som naňho celkom zabudol. Srdce mi tĺklo tak silno, že som mal pocit, akoby mi v jamkách pulzovali oči. Jazyk chutil ako kus starého koberca, a keď mi Al podal mincu, takmer som ju pustil.

Posledný raz si ma kriticky obzrel. „Džínsy sú zatiaľ v pohode, ale zastavte sa u Masona v hornej časti Main Street a kúpte si slušné nohavice, kým vyrazíte na sever. Pendletonky alebo hocijaké keprové farby kaki vám poslúžia na bežné denné nosenie. Na slávnostnejšie príležitosti si obstarajte značku Ban-Lon.“

„Ban-Lon?“

„Pýtajte si ju, oni už budú vedieť. A budete potrebovať aj košele. A po čase kompletný oblek. A ešte kravaty a spony na kravatu.A nezabudnite si kúpiť klobúk. Nijakú bejzbalovú čapicu, ale pekný letný slamený klobúk.“

Z kútikov očí mu vymokali slzy. To ma vydesilo väčšmi ako všetky jeho reči.

„Al? Čo je to s vami?“

„Len sa bojím, presne ako vy. A nemusíme sa ani dojato lúčiť. Ak sa vrátite, tak ste tu o dve minúty, aj keby ste v tom päťdesiatom ôsmom roku zostali akokoľvek dlho. Len čo stihnem zapnúť kávovar. Ak to vyjde, dáme si spolu dobrú kávu a vy mi všetko porozprávate.“

Ak. Veľké slovo.

„A môžete sa aj pomodliť. To stihnete, nie?“

„Jasné. Budem sa modliť, aby to prebehlo dobre a hladko. Nieže sa dáte tak omráčiť tým prostredím, že zabudnete, s kým máte tú česť. Je nebezpečný, možno ešte nebezpečnejší ako Oswald.“

„Dám si pozor.“

„Dobre. Usilujte sa držať jazyk za zubami, kým nepochytíte spôsob reči a kým sa trochu nezorientujete. Nenáhlite sa. Nenarobte vlny.“

Pokúsil som sa usmiať, ale nebol som presvedčený, že mi úsmev vyšiel. Aktovka mi oťažela v ruke, akoby v nej neboli peniaze a falošné preukazy, ale skaly. Bál som sa, že zamdliem. A predsa, nech mi je Boh milostivý, niečo zo mňa tam chcelo ísť. Nemohlo sa dočkať. Chcel som sa v chevrolete povoziť po Amerike. A Amerika ma volala na návštevu.

Al vystrel tenkú trasúcu sa ruku. „Veľa šťastia, Jake. Nech vám Boh žehná.“

„Myslíte George.“

„Pravdaže, no, už choďte. Ako hovoria tam a vtedy, je čas kopnúť do mašiny.“

Obrátil som sa a pomaly som vošiel do komory, pohyboval som sa ako človek, ktorý pri zhasnutom svetle skúša nahmatať začiatok schodiska.

Pri treťom kroku som ho našiel.

DRUHÁ ČASŤ

ŠKOLNÍKOV OTEC

5. KAPITOLA

1

Kráčal som popri sušiarni tak ako predtým. Prešiel som popod reťaz s nápisom VSTUP ZAKÁZANÝ. Presne ako predtým. Zašiel som za roh veľkej nazeleno natretej hranatej budovy presne ako predtým a zrazu do mňa niečo narazilo. Na svoju výšku nevážim veľa, ale mám slušne obalené kosti – otec mi vravieval, že ma ani víchor neodveje –, a muž so žltou kartou ma aj tak skoro prevrátil. Akoby na mňa zaútočil čierny zvrchník plný vtákov mávajúcich krídlami. Niečo kričal, ale bol som príliš prekvapený (nie naľakaný, zbehlo sa to príliš rýchlo), aby som mu rozumel.

Odstrčil som ho a zatackal sa k sušiarni. Kabát sa mu zamotával do nôh. Ozval sa tupý úder, keď temenom narazil na kov, a špinavý klobúk mu zletel na zem. Chlap letel za ním, nezosypal sa, skôr sa poskladal ako harmonika. Prišlo mi to ľúto ešte skôr, ako sa mi srdce stihlo vrátiť k normálnejšiemu rytmu, a ešte väčšiu ľútosť som pocítil, keď zdvihol klobúk a špinavou rukou ho oprašoval. Ten klobúk už nikdy nemohol byť čistý, to isté zrejme platilo o jeho majiteľovi.

„Ste v poriadku?“ spýtal som sa ho, ale keď som sa zohol a chcel sa mu dotknúť pleca, rýchlo sa odo mňa pratal, šúchal sa popri sušiarni na zadku, odrážal sa dlaňami. Mohol by som povedať, že vyzeral ako poranený pavúk, ale nevyzeral tak. Vyzeral ako to, čím bol: ožran s mozgom nasiaknutým pálenkou. Muž, ktorý má možno k smrti rovnako krátku cestu ako Al Templeton, pretože v Amerike pred tými vyše päťdesiatimi rokmi neboli žiadne charitatívne útulky či liečebne pre takýchto chudákov. Ak niekedy nosil uniformu, možno by sa ho ujal Spolok veteránov, ale kto ho vezme do toho spolku? Zrejme nikto, aj keď niekto – akiste predák fabriky – naňho možno zavolá policajtov. Na dvadsaťštyri alebo aj na štyridsaťosem hodín ho šmaria na záchytku. Ak tam nezomrie na abstinenčné kŕče, pustia ho a bude môcť začať ďalší cyklus. Normálne mi prišlo ľúto, že so mnou nie je moja bývalá. Tá by mu našla miestnych Anonymných alkoholikov a zaviedla ho na stretnutie. Lenže Christy sa narodí až o dvadsaťjeden rokov.

Postavil som si aktovku medzi nohy a vystrel ruky, aby videl, že sú prázdne, ale stále sa šúchal popri sušiarni preč. Na zarastenej brade sa mu ligotali sliny. Poobzeral som sa, či nepútame pozornosť, a zistil, že túto časť dvora máme pre seba, skúsil som to znovu: „Sotil som vás iba preto, lebo ste ma prekvapili.“

„Došľaka, kto ste?“ zachrčal a hlas mu preskočil vari aj cez päť rôznych tónin. Keby som tú otázku nebol počul pri poslednej návšteve, bol by som asi v pomykove, na čo sa spytuje. A hoci sa mu rovnako motal jazyk, neznela intonácia trochu inak? Nebol som si tým istý, len sa mi to zdalo. Je neškodný, ale je iný ako oni, povedal Al. Akoby niečo vedel. Al si myslel, že preto, lebo sa deviateho septembra roku 1958 o 11.58 slnil pri východe z králičej nory a bol pod jej vplyvom. Asi tak, ako sa na televíznej obrazovke rozochveje obraz, ak neďaleko zapnete mixér. To bolo možno vo veci. Alebo, dopekla, možno to mal iba z chľastu.

„Nikto dôležitý,“ odvetil som čo najchlácholivejšie. „Nikto, kto by vás musel zaujímať. Volám sa George. A vy?“

„Kurvafix!“ zavrčal a posúval sa čo najďalej odo mňa. Ak sa tak volal, bolo to mimoriadne netradičné. „Nemáte tu čo robiť!“

„Nebojte sa, už som na odchode.“ Zdvihol som aktovku na dôkaz, že to myslím vážne, a on si pritiahol chudé plecia až k ušiam, akoby sa zľakol, že ju naňho hodím. Bol ako pes, ktorého tak často mlátia, že už nič iné neočakáva. „Nič v zlom, človeče, jasné?“

„Vypadnite, sviniar jeden! Vráťte sa, odkiaľ ste prišli, a mňa nechajte na pokoji!“

„Tak platí.“ Ešte stále som sa zotavoval zo šoku a zvyšný adrenalín sa nepekne zmiešal s ľútosťou, ktorú som k nemu cítil – nehovoriac už o znechutení. Rovnaké znechutenie ma pochytilo, vždy keď som sa vrátil domov a zistil, že Christy sa zase stína pod obraz Boží, aj napriek všetkým sľubom, že sa dá do poriadku a pohárika sa už ani nedotkne. Kombinácia emócií sa spojilas horúčavou neskorého letného poludnia a mierne sa mi zdvihol žalúdok. Nie najlepší začiatok záchrannej misie.

Spomenul som si na Kennebec Fruit a to dobré pivo, na ten závan pary z mrazničky, keď odtiaľ Frank Anicetti starší vytiahol veľký krígeľ. Okrem toho tam bolo nádherne sviežo. Bez ďalších diskusií som vykročil tým smerom a moja nová (ale na okrajoch starostlivo patinovaná) aktovka ma zboku klepkala po kolene.

„Hej! Hej, vy, akosaoné!“

Obrátil som sa. Ožran sa driapal na nohy a opieral sa o sušiareň. Strhol si klobúk a skrkvaný si ho pritláčal k bruchu. Ohmatkával ho prstami. „Mám žltú kartu zo Zeleného frontu, tak mi dajte dolár, kurvafix, lebo dnes sa platí dvojmo.“

Aha, už sa chytil. Uľavilo sa mi. Ale radšej som sa k nemu príliš nepriblížil. Nechcel som ho znovu vystrašiť alebo vyprovokovať ďalší útok. Zastal som o nejakých dvadsať metrov pred ním a vystrel ruku. Na dlani sa mi zaleskla minca od Ala. „Dolár by mi chýbal, ale tu je polovica.“

Zaváhal, presunul si klobúk do ľavej ruky. „Dúfam, že nechcete vyfajčiť.“

„Lákavé, ale myslím, že odolám pokušeniu.“

„Ha?“ Zdvihol pohľad od mince k mojej tvári, potom znovu pozrel na peniaz. Zdvihol pravicu, obtrel si z brady sliny a vtedy som zbadal ďalší rozdiel v porovnaní s posledným razom. Nič veľkolepé, ale dosť na to, aby som spochybnil Alovo tvrdenie, že každý raz sa všetko začína odznovu ako reset.

„Nedbám, či si to vezmete, alebo nie, ale už sa rozhodnite,“ povedal som mu. „Mám prácu.“

Schmatol mincu a pritisol sa k stene sušiarne. Vytreštil na mňa veľké mokré oči. Na brade sa mu znovu objavili sliny. Fakt sa nič na svete nevyrovná šarmu posledného štádia alkoholizmu – nechápem, prečo takéto exempláre nefotia do časopisových reklám na Jim Beam, Seagram’s a Mike’s Hard Lemonade. Dajte si Beama, uvidíte belšie myši.

„Kto ste? Čo tu robíte?“

„Mám tu robotu, aspoň dúfam. Počúvajte, skúsili ste sa už obrátiť na Anonymných alkoholikov? Viete, ten váš malý problémik…“

„Páľ do riti, Jimla!“

Netušil som, prečo ma tak nazval, ale páľ do riti znelo dosť hlasno a zreteľne. Zamieril som k bráne a čakal, že za mnou vyšle ďalšie otázky. Predtým to nespravil, ale toto stretnutie bolo značne odlišné.

Pretože toto nebol muž so žltou kartou. Tentoraz nie. Keď zdvihol ruku, aby si obtrel bradu, nezvieral v nej žltú kartičku.

Karta bola špinavá, ale jednoznačne oranžová.

2

Prepletal som sa cez parkovisko a znovu som pre šťastie zaklopkal na kapotu toho červeno-bieleho plymouthu, modelFury. Šťastie som teraz rozhodne potreboval, a čo najväčšie. Prešiel som cez koľajnice a znovu začul pufkanie vlaku, ale tentoraz trochu vzdialenejšie, lebo moje stretnutie s mužom so žltou kartou – ktorý sa zmenil na muža s oranžovou kartou – sa pretiahlo. Vzduch trochu zaváňal stokou ako predtým a okolo mňa prechrapčal ten istý mestský autobus. Keďže som trochu meškal, nemohol som si prečítať trasu, ale pamätal som si, že natabuľke stálo: LEWISTONSKÝ EXPRES. Lenivo som si pomyslel, koľkokrát ten autobus asi videl Al, autobus s tými istými pasažiermi vykúkajúcimi z okien.

Poponáhľal som sa cez ulicu a odháňal modrý oblak dymu z autobusového výfuku. Rebelant zase postával pred dverami a zišlo mi na um, čo by spravil, ak by som mu vzal z úst ten jeho pozdrav. No bolo by to podobné ako náročky terorizovať ožrana pri sušiarni – ak takýmto deckám vezmete ich tajný jazyk, veľa im toho nezostane. A tento sa nemohol ani vrátiť domov a vyblázniť sa pri Xboxe. Tak som mu len kývol hlavou.

Odkývol. „Ako, pako?“

Vošiel som dnu. Zazvonil zvonec. Prešiel som popri zlacnených komiksoch rovno k nápojom, kde stál Frank Anicetti starší. „No, priateľu, čím vám dnes poslúžim?“

Na chvíľu ma to omráčilo, pretože predtým to nepovedal. A potom mi došlo, že to ani inak nemôže byť. Naposledy som si vzal z regálu noviny. Tentoraz nie. Možnože každá cesta do päťdesiateho ôsmeho vráti tachometer späť na nulu (s výnimkou muža so žltou kartou), ale len čo človek niečo obmení, zmena môže zasiahnuť všetko. Tá predstava pôsobila strašidelne aj oslobodzujúco.

„Dal by som si sladké pivo,“ riekol som.

„A ja sa zase poteším každému zákazníkovi, takže sme sa zhodli. Za päť alebo za desať centov?“

„Tipujem, že za desať.“

„Tipujete správne.“

Z mrazničky sa vynoril osrienený krígeľ. Frank rukoväťou drevenej špachtle zarovnal penu. Dočapoval pivo pekne po okraj a postavil ho predo mňa. Ako predtým.

„To bude desať. A pencu pre guvernéra.“

Podal som mu jednu z Alových starých dolároviek, a kým mi Frank 1.0 vydal, obzrel som sa ponad plece. Bol tam bývalý muž so žltou kartou, stál pred obchodom s alkoholom – Zeleným frontom – a kyvkal sa zboka nabok. Pripomenul mi hindského fakíra, ktorého som videl v nejakom starom filme, keď trúbením vábil z prúteného košíka kobru. A po chodníku sa presne ako hodinky blížil Anicetti mladší.

Obrátil som sa, odpil si zo sladkého piva a vzdychol som. „Dobre mi padne.“

„Veru, niet nič lepšie ako studené pivo v horúci deň. Vy nie ste odtiaľto, však?“

„Nie, som z Wisconsinu.“ Vystrel som ruku. „George Amberson.“

Potriasol mi ňou, práve keď zaznel zvonec nad dverami. „Frank Anicetti. A tu je môj syn. Frank mladší. Pozdrav pána Ambersona z Wisconsinu, Frankie.“

„Dobrý deň, pane.“ Usmial sa na mňa, kývol mi hlavou a obrátil sa k otcovi. „Titus už má auto na zdviháku,“ povedal. „Vraj bude do piatej hotové.“

„Tak to je dobre.“ Vyčkával som, či si Anicetti 1.0 zapáli, a nebol som sklamaný. Vdýchol dym, potom sa zase zvrtol ku mne. „Cestujete pracovne, alebo pre zábavu?“

Chvíľu som mlčal, ale niežeby som nemal čo odpovedať. Len ma fascinovalo, ako sa scéna odchyľuje od scenára a zase sa k nemu vracia. Anicetti si však moje zaváhanie asi nevšimol.

„Nech už je to tak či onak, vybrali ste si dobré obdobie. Väčšina letných hostí je preč, a keď odídu, všetci si vydýchneme. Chcete do piva za naberačku vanilkovej zmrzliny? Zvyčajne je za päť centov, ale vždy v utorok znižujem cenu na niklák.“

„To tu už opakuješ desať rokov, ocko,“ láskavo ho podpichol Frank mladší.

„Vďaka, ale toto je akurát,“ povedal som. „Vlastne som tu pracovne. Kvôli nehnuteľnostiam v… Sabattuse? Tak sa to tuším volá. Poznáte to mesto?“

„Iba od narodenia,“ usmial sa Frank a vyfúkol dym cez nozdry. Potom si ma zamyslene premeral. „To je dosť ďaleká cesta za nehnuteľnosťami.“

Vyslal som k nemu úsmev, ktorý mal naznačiť: Keby ste vedeli, čo viem ja, tak sa nečudujete. Asi som bol úspešný, pretože Frank na mňa žmurkol. Zvonček sa znovu ozval a vošli dámy, ktoréchceli kupovať ovocie. Hodiny na stene s reklamou na KÁVU CHEER-UP oznamovali, že je 12.28. Tentoraz asi zo scenára vypadla tá časť, kde sa s Frankom mladším bavím o poviedke od Shirley Jacksonovej. Troma dlhými dúškami som dorazil sladké pivo, a keď som to spravil, črevá mi zrazu stiahol kŕč. V románoch sa postavy zriedka musia odobrať na potrebu, ale v skutočnom živote psychický stres často vyprovokuje fyzickú reakciu.

„Ozaj, nemáte tu náhodou pánske toalety?“

„Ľutujem, ale nemáme,“ povedal Frank starší. „Stále sa chystám, že ich spravím, ale v lete je priveľa roboty a v zime zase niet peňazí na prestavbu.“

„Môžete skočiť za roh k Titusovi,“ ozval sa Frank mladší. Nakladal si zmrzlinu do kovovej nádoby, chystal sa vymiešať si mliečny koktail. To minule nerobil a ja som si trochu znepokojene spomenul na efekt motýlích krídiel. Zdalo sa mi, že sa mi tie krídla rozprestierajú priamo pred očami. Menili sme svet. V maličkostiach, v sotva poznateľných detailoch, ale menili sme ho.

„Pane?“

„Prepáč, tuším na mňa lezie staroba.“

Zatváril sa zmätene a potom sa zasmial. „To som ešte nepočul, ale je to dobré.“ A preto to možno zopakuje, keď nabudúce sám stratí niť. A tak fráza, ktorá sa nemala v americkom slangu objaviť do sedemdesiatych alebo osemdesiatych rokov, oslávi skorý debut. Ale nedá sa povedať, že predčasný, pretože v tomto časovom prúde sa zjaví presne podľa plánu.

„Titusa nájdete vpravo za rohom,“ povedal Anicetti starší. „Ak je to… ehm… súrne, môžete použiť naše WC hore v byte.“

„Kdeže, to netreba,“ povedal som, a hoci som sa už predtým pozrel na nástenné hodiny, teraz som ostentatívne vrhol pohľad na tie svoje: Bulova na štýlovom náramku Speidel. Dobre, že nevideli na ciferník, pretože som hodinky zabudol prestaviť a stále ukazovali čas z roku 2011. „Už musím ísť. Ešte treba kadečo vybaviť. Ak sa mi náhodou veľmi nepošťastí, budem tu musieť zostať dlhšie. Neviete o nejakom dobrom moteli?“

„Myslíte hotel pre motoristov?“ spýtal sa ma Anicetti starší. Medzitým zahasil cigaretu v jednom z tých popolníkov s reklamou na vynikajúcu chuť winstoniek, ktoré lemovali pult.

„Áno.“ Tentoraz mi môj vlastný úsmev pripadal skôr hlúpy ako znalecký… a črevá sa mi opäť kŕčovito stiahli. Ak si ten problém čoskoro nevyriešim, bude z toho normálna katastrofa. „Vo Wisconsine ich voláme motely.“

„No, povedal by som, že dobrý je Tamarack, asi tak sedem kilometrov po stodeväťdesiatšestke smerom na Lewiston,“ uvažoval nahlas Anicetti starší. „Neďaleko autokina.“

„Vďaka za tip,“ povedal som a vstal.

„Rado sa stalo. A ak sa chcete dať pred stretnutiami trochu ostrihať, skúste Baumerovo holičstvo. Baumer je šikovný.“

„Vďaka. Aj to je dobrý tip.“

„Tipy sú zadarmo, pivo čapujem za peniaze, po americky. Pekný pobyt v Maine prajem, pán Amberson. Ozaj, Frankie? Dopi ten koktail a utekaj naspäť do školy.“

„Jasné, ocko.“ Tentoraz na mňa žmurkol Anicetti mladší.

„Frank?“ zahlaholila jedna z dám. „Sú tieto pomaranče čerstvé?“

„Ako môj úsmev, Leola,“ odpovedal a dámy sa zahihotali. Nie zachichotali, zahihotali. Naozaj.

Prešiel som popri nich a zamrmlal som: „Dámy.“ Zvonec zazvonil a vyšiel som do sveta, ktorý existoval pred mojím narodením. No tentoraz som neprešiel cez ulicu a nevrátil sa na dvor, kde bola králičia nora, ale vošiel som hlbšie do tohto sveta. Na druhej strane ulice gestikuloval ožran v čiernom dlhom kabáte na predavača v plášti. Karta, ktorou mával, bola oranžová, a nie žltá, ale inak už fičal zase podľa scenára.

Pochopil som to ako dobré znamenie.

3

Titusova benzínka Chevron bola za supermarketom Red & White, kde Al kupoval dookola stále tie isté suroviny pre svoj podnik. Podľa nápisu vo výklade predávali morské raky po šesťdesiatdeväť centov za libru. Oproti obchodu, na fliačiku zeme, ktorý bol v dvetisíc jedenástom prázdny, stála veľká hnedá stodola s otvorenými vrátami a celým sortimentom použitého nábytku – boli tam kolísky, prútené hojdacie kreslá a mimoriadne sa rozmnožili čalúnené leňošky typu „ockovo kreslo“. Nad dverami bol nápis VESELÝ BIELY SLON. Ďalší nápis, na drevenej koze a na chodníku, aby upútal ľudí cestou do Lewistonu, odvážne tvrdil: AK TO NEMÁME, TAK TO NEPOTREBUJETE. V jednom hojdacom kresle sedel chlapík, ktorého som odhadol na majiteľa, fajčil fajku a díval sa na mňa. Mal na sebe tričko a široké hnedé nohavice. Okrem toho mal briadku, čo mi na tomto ostrove v čase pripadalo rovnako odvážne. Vlasy si síce začesal dozadu a natrel nejakou pomádou, ale krútili sa mu až na šiji a pripomenuli mi nejaké staré rokenrolové video, ktoré som zazrel: Jerry Lee Lewis vyskakuje na klavír pri piesni Great Balls of Fire. Majiteľ Veselého bieleho slona mal zrejme povesť miestneho bítnika.

Ukázal som naňho prstom. Mierne kývol hlavou a ďalej si poťahoval z fajky.

V Chevrone (kde sa normál predával za 19,9 centa a super o penny drahšie) pracoval na dodávke chlap v modrých montérkach a s akčným vojenským zostrihom. Dodávka bola na zdviháku, tak som odhadol, že patrí Anicettiovcom.

„Pán Titus?“

Obzrel sa ponad plece. „No?“

„Pán Anicetti povedal, že u vás môžem ísť na toalety.“

„Kľúč je vo dverách.“ Dvérách.

„Ďakujem.“

Kľúč bol priviazaný k drevenej špachtličke s nápisom MUŽI. Druhý mal na drievku napísané DIEVČENCE. Moja bývalá by sa bola z toho poskladala, a veru nie od smiechu.

Na WC bolo čisto, ale páchlo tam dymom. Pri skrinke stál popolník v tvare urny. Podľa počtu ohorkov som tipoval, že dosť návštevníkov tejto bohumilej ustanovizne si popri veľkej potrebe rado zafajčí.

Keď som vyšiel von, na malom pozemku pri benzínke som uvidel zo dva tucty ojazdených áut. Nad nimi sa vo vánku trepotali farbisté zástavky na šnúre. Cadillac, ktorý vyzeral takmer nepoškodený, predávali za osemsto. Nápis nad malou búdkou (v ktorej sa pekná baba s vlasmi zopnutými do chvosta a so žuvačkou v ústach venovala časopisu Photoplay) hlásal: VŠETKYAUTÁ FUNGUJÚ A BILL TITUS VÁM ICH PONÚKA SO SVOJOU OSOBNOU ZÁRUKOU: PO PREDAJI JE SERVIS SAMOZREJMOSŤOU!

Zavesil som kľúč na miesto, zaďakoval Titusovi (ktorý len čosi zamrmlal a ďalej sa venoval dodávke na zdviháku) a vykročil zase k Main Street, pretože mi zišlo na um, že pred návštevou banky by som si mal dať skrátiť vlasy. To mi pripomenulo bítnika s briadkou a náhly impulz ma prinútil prejsť cez ulicu k jeho kráľovstvu použitého nábytku.

„Dobré ránko,“ povedal som.

„Nuž, ráno je dávno fuč, ale ako sa vám páči.“ Potiahol si z fajky a vánok neskorého leta ku mne priniesol vôňu tabaku značky Cherry Blend. A s ňou spomienku na starkého, ktorý fajčieval, keď som bol ešte malý. Občas mi dym fúkol do ucha, aby ma nebolelo – sotva mal tú liečbu odsúhlasenú od Asociácie amerických lekárov.

„Predávate aj kufre?“

„Hm, zopár sa ich nájde. Sotva dvesto. Prejdite sa dozadu a kuknite sa doprava.“

„Ak si jeden kúpim, môžem si ho tu ešte zopár hodín nechať, kým spravím iné nákupy?“

„Otvorené mám do piatej,“ povedal a obrátil tvár k slnku. „Potom už záleží na vás.“

4

Dva Alove staré doláre som vymenil za kožený kufor, nechal si ho u bítnika za pultom a potom som s aktovkou udierajúcou o nohu vykročil po Main Street. Nazrel som do Zeleného frontu a za pokladnicou uvidel predavača začítaného do novín. Môj kamoš v čiernom kabáte sa neobjavil.

V obchodnej štvrti by som sa nestratil, ani keby som chcel – tiahla sa len v dĺžke jedného bloku. O tri alebo štyri obchody ďalej od Kennebec Fruitu som narazil na Baumerovo holičstvo. V okne sa zvŕtala červeno-biela palička, starodávny odznak holičskej profesie. Vedľa nej visel politický plagát Edmunda Muskieho. Pamätal som si ho ako uťahaného starca so zvesenými plecami, ale táto verzia vyzerala skoro primladá na to, aby hlasoval, nie aby niekto hlasoval zaňho. Na plagáte stálo: POŠLITEEDA MUSKIEHO DO AMERICKÉHO SENÁTU! VOĽTE DEMOKRATOV! Niekto prilepil na spodok plagátu biely pás papiera. Na ňom stálo rukou napísanými veľkými písmenami: VRAVELI NÁM, ŽE V MAINE SA TO NEPODARÍ, ALE NÁM SA TO PODARILO! A V ŠESŤDESIATOM TAM POŠLEME HUMPHREYHO!

Vnútri sedeli pri stene dvaja starí zákazníci a rovnako starý tretí zákazník si dával upravovať plešinu. Obaja čakajúci muži fajčili ako továrenské komíny. Holič tiež (predpokladal som, že je to Baumer) a jedno oko pri strihaní prižmuroval pred stúpajúcim dymom. Všetci štyria ma prevŕtali pohľadom, ktorý mi bol dobre známy. Mierne nedôverčivý hodnotiaci výraz kedysi Christy nazvala yankeeovské gánenie. Dobre vedieť, že niektoré veci sa vôbec nemenia.

„Nie som z mesta, ale som priateľ,“ povedal som im. „Odkedy volím, hlasujem za demokratov.“ Zdvihol som ruku akoby na prísahu.

Baumer pobavene zamrmlal. Z cigarety mu spadol popol. Nevšímavo si ho z plášťa zhodil na zem, kde medzi vlasmi ležalo niekoľko pristúpených ohorkov. „Tuná Harold je republikán. Dajte bacha, aby vás neuhryzol.“

„Už nemá zuby,“ ohlásil sa iný a všetci sa sucho zasmiali.

„Odkiaľ ste, pane?“ spýtal sa republikán Harold.

„Z Wisconsinu.“ Aby som ich odradil od ďalšej konverzácie, vzal som si časopis Man’s Adventure. Na obálke bol nakreslenýÁzijčans animálnymi črtami, na ruke mal rukavicu a zvieral ňou bič. Blížil sa k plavej kráske priviazanej ku kolu. Titulokčlánku, ktorý patril k obrázku, znel: JAPONČÍCI MAJÚ V TICHOMORÍ SEXUÁLNE OTROKYNE. V holičstve visela sladká a úchvatná vôňa, zmes púdru, pomády a cigaretového dymu. Kým ma Baumer gestom zavolal do kresla, zahĺbil som sa do článku o sexuálnych otrokyniach. Nebol taký vzrušujúci ako obálka.

„No čo, pán z Wisconsinu je na cestách?“ spýtal sa ma, keď ma spredu zahalil bielou plachtou a na krk mi nasadil papierový golier.

„Už dlho,“ pravdivo som odpovedal.

„Nuž, tu ste v bohabojnom kraji. Nakrátko?“

„Dosť nakrátko, nech nevyzerám ako,“ chcel som povedať hipík, ale Baumer by netušil, čo to znamená. „Ako bítnik,“ dokončil som.

„Asi sa vám tie vlasy trochu vymkli spod kontroly.“ Začal strihať. „Ešte chvíľa a vyzerali by ste ako ten buzík z Veselého bieleho slona.“

„To by som nechcel.“

„Verím, pane. Na toho je pohľad za všetky drobné.“ Dróbné.

Keď Baumer skončil, napudroval mi šiju, spýtal sa, či chcem pomádu Vitalis, Brylcreem alebo Wildroot Cream Oil, a zapýtal si štyridsať centov.

Tomu hovorím dobrý obchod.

5

Môj tisícdolárový vklad v banke Hometown Trust nikoho neprekvapil. Asi aj vďaka čerstvému zostrihu od holiča, ale potom som si spomenul, že sa pohybujem v spoločnosti, kde je hotovosť bežná a kreditné karty sú v plienkach. Sporiví Yankeeovia im asi aj tak nedôverujú. Prísne pekná banková úradníčka s tuhými malými kučierkami a kameou na krku moje peniaze prepočítala, zapísala sumu do knihy, potom zavolala zástupcu riaditeľa, ktorý ich prepočítal ešte raz, skontroloval zápis a vypísal mi potvrdenku, kde som uvidel vyčíslený nový vklad aj úhrnnú sumu na bežnom účte.

„Prepáčte, pane, ale je to dosť vysoká suma, aby ste ju mali len na bežnom účte, pán Amberson. Nechceli by ste si otvoriť sporiaci účet? Ponúkame trojpercentný úrok a pripisujeme ho štvrťročne.“ Naširoko roztvoril oči, aby mi dal najavo, že je to veľmi výhodný obchod. Vyzeral ako ten starodávny kubánsky kapelník Xavier Cugat.

„Vďaka, ale mám dosť veľké obchodné transakcie.“ Stíšil som hlas. „Ide o nehnuteľnosti. Dúfam v uzavretie zmluvy.“

„Veľa šťastia,“ rovnako sprisahanecky šepol on. „Lorraine vám vydá šeky. Stačí vám ich päťdesiat?“

„Áno, päťdesiat.“

„Neskôr vám môžeme vytlačiť osobné šeky s menom a adresou.“ Nadvihol obočie, takže to vyznelo ako otázka.

„Očakávam, že adresa bude v Derry. Ozvem sa.“

„V poriadku. Môj drexel je osem, štyri, sedem, sedem, sedem.“

Netušil som, čo to je, ale potom mi popod okienko posunul vizitku. Gregory Dusen, zástupca riaditeľa, bolo na nej vyrazené. A ešte DRexel 8-4777.

Lorraine mi priniesla šeky a šekovú knižku z falošnej krokodílej kože, do ktorej som si ich mohol vložiť. Poďakoval som jej a hodil si ich do aktovky. Vo dverách som zastal a obzrel sa. Dve úradníčky pracovali s počítacími strojmi, ale inak sa všetky transakcie odohrávali v rovine pera a papiera. Zišlo mi na um, že Charles Dickens by sa tu s niekoľkými výhradami cítil ako doma. A tiež, že žiť v minulosti je trochu ako pohybovať sa pod vodou a dýchať cez trubičku.

6

U Masona som si kúpil nohavice a košele podľa Alových odporúčaní a predavač prikývol, že radi prijmú šek, ak je vystavený na miestnu banku. Vďaka Lorraine som mu mohol vyhovieť.

U Veselého bieleho slona sa bítnik bez slova prizeral, ako prekladám obsah troch nákupných tašiek do nového kufra. Až keď som ho zacvakol, vyjadril svoj názor: „Zvláštny spôsob nakupovania, človeče.“

„Asi hej,“ uznal som. „Ale svet je vôbec zvláštny, nie?“

Na tom sa usmial. „Tak to vám podpisujem. Dáme dlane?“

Chvíľu som sa cítil ako pri dešifrovaní slova drexel a čísiel za ním, ale potom som si spomenul na film Pretekárka a došlo mi, že bítnik si chce len normálne tľapnúť na znak dohody. Rýchlo som pošuchol svoju dlaň cez tú jeho, pocítil som tam teplo a pot a znovu som si pomyslel: Toto je naozaj. Naozaj sa to deje.

„Dlane, človeče,“ povedal som.

7

Vrátil som sa k Titusovej benzínke Chevron, v jednej ruke sa mi hojdal nový kufor, v druhej aktovka. V roku 2011, odkiaľ som prišiel, bolo len dopoludnie, ale tu som bol uťahaný. Medzi opravovňou a vedľajšou plochou s ojazdenými autami stála telefónna búdka. Vošiel som do nej, zavrel dvere a prečítal si nálepku na staromódnom telefónnom automate. Tlačenýmipísmenami tam ktosi napísal: NEZABÚDAJTE, ŽE U BELLA TERAZ VOLÁTE ZA ŠTVRTIAK.

Zalistoval som v miestnych Zlatých stránkach a našiel Lisbon taxi. V inzeráte mali obrázok autíčka s očami namiesto reflektorov a so širokým úsmevom na mriežke chladiča. Sľubovali RÝCHLE A ZDVORILÉ SLUŽBY. To mi vyhovovalo. Našmátral som drobné, ale prvé mi do ruky skočilo čosi, čo som mal nechať doma – môj mobil. Nokia. V roku, z ktorého som dorazil, bol už zastaraný, a chcel som si namiesto neho kúpiť iPhone, ale tu rozhodne nemal čo robiť. Ak ho niekto uvidí, zasypú ma otázkami, na ktoré nebudem môcť odpovedať. Strčil som si ho do aktovky. Zatiaľ tam bude v bezpečí, pomyslel som si, ale musím sa ho zbaviť. Nechať si ho, to by bolo ako prechádzať sa s nevybuchnutou bombou.

Našiel som štvrťdolár a hodil ho do medzery. Vybehol rovno do priehradky na vrátené mince. Vytiahol som ho a stačil letmý pohľad, aby mi bolo jasné, v čom je problém. Tak ako moja Nokia, aj táto minca prišla z budúcnosti, medený pliešok, v podstate len penny, ktorá ktovie odkiaľ nabrala vysoké ambície. Vytiahol som všetky mince, pohrabal sa medzi nimi a objavil štvrtiak z roku 1953, asi som ho dostal ako súčasť výdavku za to sladké pivo v Kennebec Fruite. Keď som ho zasúval, zišlo mi na um čosi, pri čom ma oblial studený pot. Čo keby sa môj štvrtiak z roku 2002 zasekol v automate a nevypadol von? A čo keby ho časom našiel opravár, ktorý udržiaval telefónne automaty v Lisbon Falls?

Pomyslel by si, že je to žart, nič viac. Že si dal niekto robotu, aby si z neho vystrelil.

Neveľmi som tomu veril. Tá minca bola príliš dokonalá. Asi by ju ukazoval iným a možno by o nej vyšiel aj článok v novinách. Tentoraz som mal šťastie, ale nabudúce ho možno nebudem mať. Musím byť opatrnejší. S rastúcim znepokojením som si znovu uvedomil, že mám pri sebe mobil. Potom som do štrbinky zasunul štvrtiak z päťdesiateho tretieho a odmenou mi bol oznamovací tón. Pomaly, starostlivo som vytočil číslo.

Lámal som si hlavu, či som už niekedy používal telefón s otočným ciferníkom. Asi nie. Vždy keď som ho pustil, pri krútení na opačnú stranu vydával čudný zvuk, akoby kvokal.

„Lisbon taxi,“ ozval sa ženský hlas, „pre každého máme úsmev. Čím vám dnes poslúžime?“

8

Kým som čakal na taxík, obzeral som si Titusov sortiment. Očarila ma jedna červená fordka, kabriolet z roku 1954 – podľa nápisu pod chrómovaným reflektorom na strane vodiča typ Sunliner. Mal pneumatiky s bielym pásom a strechu zo skutočného plátna, akú by frajeri z Pretekárky volali stan.

„Ten nie je zlý, pane,“ ozval sa za mnou Bill Titus. „Jazdí, akoby mu za výfukom horelo, to vám môžem osobne dosvedčiť.“

Obrátil som sa k nemu. Utieral si ruky červenou handrou, ktorá nevyzerala o nič čistejšie ako ony.

„Pod dverami je trochu hrdze,“ povedal som.

„Hej, nuž, viete, v tomto podnebí.“ Pokrčil plecami, akože čo sa dá robiť. „Hlavne, že motor je bezchybný a pneumatiky skoro nové.“

„Vé osmička?“

„Ypsilon,“ odvetil. Prikývol som, akoby som porozumel.

„Kúpil som to auto od Arlene Hadleyovej v Durhame, keď jej zomrel muž. Ak niečo Bill Hadley vedel, tak určite starať sa o auto… Ale vy Hadleyovcov nepoznáte, nie ste tunajší, však?“

„Nie. Som z Wisconsinu. George Amberson.“ Vystrel som ruku.

Pokrútil hlavou a pousmial sa. „Teší ma, pán Amberson, ale nerád by som vás zašpinil. Akoby sme si tľapli. Chcete kúpiť, alebo sa len tak obzeráte?“

„Ešte neviem.“ Ale to som nehovoril pravdu. Sunliner mi pripadal ako to najparádnejšie auto, ktoré som v živote videl. Otvoril som ústa, že sa spýtam, koľko žerie, ale taká otázka bola takmer bezvýznamná vo svete, kde si človek za dva doláre natankuje plnú nádrž. Radšej som sa ho spýtal, či má manuálnu prevodovku.

„Pravdaže. A keď zaradíte dvojku, bacha na polišov, lebo táto mašinka na dvojke letí ako strela. Chcete sa na nej previezť?“

„Nemôžem,“ pokrútil som hlavou. „Práve som si zavolal taxík.“

„To je nanič cestovanie,“ zubil sa Titus. „Ak by ste si kúpili toto autíčko, vrátite sa do Wisconsinu vo veľkom štýle a vlak vám bude ukradnutý.“

„Koľko zaň pýtate? Nemá na okne cenovku.“

„No hej, lebo ho predávam iba odvčera. Ešte som sa k tomu nedostal.“ Nedostál. Vybral si škatuľku s cigaretami. „Dávam ho po tristopäťdesiat, ale viete vy čo? Pojednajme sa.“

Zaťal som zuby, aby sa mi neotvorili ústa, a odvetil som, že si to ešte premyslím. A ak sa moje myšlienky vyberú správnym smerom, vrátim sa zajtra.

„Radšej čím skôr, pán Amberson, lebo tento kúsok sa mi tu dlho vyhrievať nebude.“

Opäť sa mi uľavilo. Mal som vo vrecku mince, na ktoré telefónne automaty nereagovali, bankovníctvo tu bolo v podstate ručná práca a telefóny pri vytáčaní prečudesne kvokali, ale niektoré veci boli úplne rovnaké.

9

Taxikár bol tučný chlap v ošumelej čiapke s nášivkou OFICIÁLNA UNIFORMA. Fajčil jednu Lucky Strike za druhou a z rádia púšťal stanicu WJAB. Počúvali sme Sugartime od McGuire Sisters, Bird Dog od Everly Brothers a Purple People Eater od akéhosi tvora menom Sheb Wooley. Bez tej poslednej skladby by som sa bol zaobišiel. Po každej druhej piesni ženské trio falošne zatiahlo zvučku: „Jedna, štyri, štyri, nula, vé, jé, á, béééé! Hráme stále!“ Dozvedel som sa, že Romanow má každoročný letný šialený výpredaj a že F. W. Woolworth sa čerstvo zásobil kruhmi hula-hula, za dolár tridsaťdeväť je to jednoducho neodolateľná ponuka.

„Tie prekliate kruhy učia decká len krútiť bokmi,“ šomral taxikár a vyčkal, kým mu vietor za okienkom odsaje popol z končeka cigarety. To bol jeho jediný pokus o rozhovor na trase od Titusovho Chevronu po hotel pre motoristov Tamarack.

Stiahol som si okno, aby som sa trochu zbavil cigaretového smogu, a pozoroval, ako okolo nás plynie celkom iný svet. Mestské aglomerácie medzi Lisbon Falls a Lewistonom neexistovali. Okrem niekoľkých benzínových púmp, autokina Hi-Hat a veľkého letného kina (premietali dva filmy, Závrat a Dlhé horúce leto, pri oboch zaručoval zážitok CinemaScop a Technicolor). Boli sme na nepoškvrnenom mainskom vidieku. Videl som tam viac kráv než ľudí.

Hotel pre motoristov bol ďalej od hlavnej cesty a tienili ho obrovské dôstojné bresty. Nebolo to ako pohľad na čriedu dinosaurov, ale takmer. Vyvaľoval som na ne oči, kým si pánv OFICIÁLNEJ UNIFORME nezapálil ďalšiu cigu. „Pomôžem vám s batožinou, pane?“

„Nie, netreba.“ Suma na taxametri nedosahovala výšku brestov, ale nebola malá. Dal som chlapíkovi dva doláre a vypýtal si päťdesiat centov naspäť. Vyzeral spokojný, za to prepitné si v pohode kúpi škatuľku Lucky Strike.

10

Ubytoval som sa (bez problémov, stačilo vysádzať na pult hotovosť a nik odo mňa nechcel preukaz totožnosti) a dlho som si pospal v izbe, kde namiesto klimatizácie fungoval ventilátor na podobločnici. Prebudil som sa osviežený (dobré) a potom som v noci nemohol zaspať (nie dobré). Po súmraku sa na hlavnej ceste takmer nevyskytovali autá a ticho bolo také hlboké, až ma znepokojovalo. Bol tam televízor značky Zenith, stolový model, čo vážil dobrých päťdesiat kíl. Ešte mal aj dvojitú anténu ako zajačie uši. O ne sa opieral papier s upozornením: ANTÉNU ŠTELUJTE RUČNE, NIE „ALOBALOM“! RIADITEĽSTVO HOTELA ĎAKUJE.

Naladené boli tri kanály. NBC bol príliš zahmlený, aby sa dal pozerať, aj keď som sa poriadne ponaťahoval s tými zajačími ušami, na CBS obraz behal hore-dolu (nepomáhalo ani krútenie kolieskom). ABC, ktoré malo jasný signál, vysielalo Život a legendu Wyatta Earpa s Hughom O’Brianom v hlavnej úlohe. Zastrelil zopár zločincov a potom prišla reklama na cigarety Viceroy. Steve McQueen vysvetľoval, že viceroyky majú filtre pre inteligentov a chuť pre fajčiarov. Kým si zapálil, vyšiel som z postele a vypol telku.

Potom som už počúval iba cvrčky.

Vyzliekol som sa do trenírok, ľahol si a pokúsil sa zaspať. Pomyslel som si na rodičov. Ocko má momentálne šesť rokov a býva v Eau Claire. Mama má päť a býva na farme v Iowe, v dome, ktorý o tri či štyri roky zhorí do tla. Jej rodina sa potom presťahuje do Wisconsinu, bližšie k priesečníku životov, z ktorého napokon vzídem ja.

Som šialený, pomyslel som si. Zošalel som a halucinujem na nejakej klinike pre duševne chorých. Možno o mne nejaký doktor napíše do psychiatrického časopisu. Ale nebudem muž, ktorý si pomýlil manželku s klobúkom. Budem muž, ktorý si myslel, že je v roku 1958.

No potom som prešiel dlaňou po drsnej látke, ktorou bola prikrytá posteľ – tú som ešte ani neodostlal –, a hneď som vedel, že je to všetko pravda. Pomyslel som na Leeho Harveyho Oswalda, lenže Oswald bol stále v budúcnosti a v tejto muzeálnej motelovej izbe ma naozaj nezaujímal.

Sadol som si na peľasť, otvoril aktovku a vybral mobil, prístroj patriaci cestovateľovi v čase, ktorý mi tu bol úplne nanič. Aj tak som neodolal, otvoril som kryt a zapol ho. Na displeji saukázal nápis ŽIADNY SIGNÁL. Samozrejme, čo som čakal? Päť stĺpikov, že signál funguje? Prosebný hlas Vráť sa domov, Jake, kým nenapáchaš škody, ktoré nebudeš vedieť napraviť? Hlúposti, poverčivé nezmysly. Ak by som nejakú škodu napáchal, mohol som ju aj napraviť, pretože každá cesta sem je ako reset. Dalo sa povedať, že cestovanie v čase má zabudovaný bezpečnostný vypínač.

To ma upokojilo, ale mať takýto telefón vo svete, kde je najväčším technickým zázrakom v spotrebnej elektronike farebný televízor, to bolo pre nervy omnoho menej zdravé. Ak ho u mňa nájdu, neobesia ma za čarodejníctvo, ale miestni policajti ma možno zatknú a strčia do cely, kým sa na rozhovor so mnou nedovalia chlapci z washingtonského tímu J. Edgara Hoovera.

Položil som mobil na posteľ, potom som z pravého predného vrecka vytiahol všetky drobné. Rozdelil som mince na dve kôpky. Tie z roku 1958 a staršie som si vložil späť do vrecka. Tie z budúcnosti som nasypal do obálky, ktorú som našiel v písacom stole (vedľa gideonovskej Biblie a donáškového menu z reštaurácie Hi-Hat). Obliekol som sa, vzal kľúč a odišiel z izby.

Cvrčky vonku fidlikali ešte hlasnejšie. Na oblohe visel odlomený kus mesiaca. Hviezdy, vzdialené od jeho žiary, mi ešte nikdy nepripadali také jasné a také blízke. Po ceste číslo 196 prehrmel nákladiak a potom nastalo ticho. Bol som na vidieku a vidiek spal. V diaľke do noci hvizdol nákladný vlak.

Na dvore stáli iba dve autá a izby, ku ktorým patrili, boli tmavé. Aj na recepcii panovala tma. S pocitom zločinca som vyšiel na lúku za hotelom pre motoristov. Na džínsach mi zašuchotala vysoká tráva, na tých džínsach, ktoré zajtra vystriedajú moje nové nohavice banlonky.

Okraj pozemku motela Tamarack ohraničoval hladký drôt. Za ním bolo malé jazierko, aké vidiečania volajú nádrž. Neďaleko spalo v teplej noci zo päť či šesť kráv. Jedna zdvihla hlavu a pozrela na mňa, keď som sa pchal cez plot a kráčal k nádrži. Potom stratila záujem a hlavu spustila k zemi. Nezdvihla ju, ani keď do vody čľupla moja Nokia. Zalepil som obálku s mincami a poslal ju za mobilom. Potom som sa vrátil tou istou cestou k motelu, zastal za ním a presvedčil sa, či je dvor ešte prázdny. Bol.

Odomkol som si izbu, dnu sa vyzliekol a takmer okamžite som zaspal.

6. KAPITOLA

1

Na druhý deň ráno po mňa prišiel ten istý zúrivo fajčiaci taxikár, a keď ma vysadil pred Titusovým Chevronom, kabriolet tam ešte stál. Očakával som to, no aj tak sa mi uľavilo. Mal som na sebe nenápadné sivé športové sako, ktoré som si kúpil u Masona. Nová peňaženka zo pštrosej kože bezpečne sedela v náprsnom vrecku a v nej päťsto dolárov od Ala. Titus podišiel ku mne, kým som obdivoval fordku. Utieral si ruky tou istou handrou, ktorú používal včera.

„Vyspal som sa na to a chcem ho,“ povedal som.

„To je dobre,“ odvetil, no potom sa mu na tvári zjavila ľútosť. „Ale aj ja som sa na to vyspal, pán Amberson, a tuším som vám klamal, keď som povedal, že sa ešte môžeme jednať o cene. Viete, čo mi ráno nad palacinkami so slaninkou oznámila moja žena? Vraj: ‚Bill, bol by si somár, keby si ten sunliner pustil za menej ako tristopäťdesiat.‘ Vlastne mi povedala, že už teraz som somár, lebo som začal s takou nízkou cenou.“

Prikývol som, akoby ma to neprekvapilo. „Okej.“

Zato on sa zatváril prekvapene.

„Môžeme to spraviť takto, pán Titus. Buď vám vypíšem šek na tristopäťdesiat – spoľahlivý šek, z Hometown Trustu, môžete im rovno zavolať a overiť si to. Alebo rovno tu z peňaženky vytiahnem tri stovky v hotovosti. Tá druhá možnosť vám ušetrí trochu papierovania. Tak čo poviete?“

Uškrnul sa a ukázal prekvapivo biele zuby. „Vždy vravievam, že vo Wisconsine vedia obchodovať. No, ak dáte tristodvadsať, dám vám nálepku a štrnásťdňovú poznávaciu značku a môžete frčať.“

„Tristodesať.“

„Jaj, vy ma zničíte!“ sťažoval sa Titus, ale nevyzeral zničene, skôr si to užíval. „Ešte päť k tomu a platí.“

Vystrel som ruku. „Tristopätnásť beriem.“

„Nech je tak.“ Tentoraz mi ruku podal, bez ohľadu na špinu. Potom ukázal na búdku, kde si dievča s vlasmi zopnutými do chvosta čítalo pre zmenu Confidential. „Zaplatíte hentej mladej dáme, ktorá je náhodou moja dcéra. Zapíše predaj vozidla. Keď skončíte, dobehnite za mnou, dám vám tú nálepku. Prihodím aj plnú nádrž.“

O štyridsať minút som sedel za volantom kabrioletu z päťdesiateho štvrtého, ktorý mi teraz patril, a frčal som na severk Derry. Šoférovať som sa naučil na aute s ručným radením, takže v tom nebol problém, ale ešte som neriadil nič, čo malo radiacu páku na volante. Spočiatku mi to pripadalo čudné, no po chvíli som si zvykol (vedel som, že si budem musieť navyknúť aj tlmiť reflektory ľavou nohou) a zapáčilo sa mi to. Bill Titus mal s tou dvojkou pravdu – autíčko na nej letelo ako strela. Vo Waterville som si dal fašírku za deväťdesiatpäť centov, jablkový koláč so šľahačkou bol v cene. V porovnaní s tým vyzeral tukoburger hriešne predražený. Vrčal som po ceste spolu s ostatnými skylinermi, coastermi, delvikingmi a elegantmi. Slnko hrialo, vietor mi prečesával nový krátky účes a cestu (podľa tabúľ ju prezývali „čo minúta, to míľa“) som mal v podstate pre seba. Pochybnosti z noci sa zrejme utopili v kravskej nádrži spolu s mobilom a futuristickými mincami. Bolo mi fajn.

Až kým som neuvidel Derry.

2

S tým mestom nebolo čosi v poriadku a tuším mi to napovedal už prvý pohľad. Keď sa z cesty „čo minúta, to míľa“ stala zaplátaná asfaltová dvojprúdovka, vymenil som ju za sedmičku a asi tridsať kilákov severne od Newportu som prešiel cez kopec a uvidel Derry. Rozťahovalo sa na západnom brehu rieky Kenduskeag pod mrakom exhalátov z bohviekoľkých naplno makajúcich papierní a textiliek. Stred mesta pretínala zelená tepna, z diaľky pripomínala jazvu. Mesto okolo toho zubatého zeleného pása pozostávalo iba zo sadzových odtieňov sivej a čiernej, rozťahovalo sa pod oblohou, ktorú dym z továrenských komínov sfarbil dožlta, takže vyzerala ako mláka moču. Minul som niekoľko stánkov s poľnohospodárskymi produktmi. Ľudia, ktorí obsluhovali zákazníkov (alebo postávali na krajnici a vytriešťali na mňa oči), pripomínali skôr degenerovaných vidiečanov z filmu Spasenie ako mainských farmárov.Keď som prešiel popri poslednom, BOWERSOVOM PRÍCESTNOM OBCHODÍKU, spoza navŕšených košov s paradajkami vyštartoval mohutný bastard a vrhol sa za mnou, slintal a skákal mi na zadné pneumatiky. Vyzeral ako geneticky upravený buldog. Skôr ako som ho stratil z dohľadu, priskočila chudá žena v montérkach a tĺkla ho doskou.

Toto bolo mesto, v ktorom vyrástol Harry Dunning, a od začiatku sa mi sprotivilo. Nemal som na to konkrétny dôvod. Centrum s obchodmi stálo na úpätí troch strmých kopcov a pripadalo mi ako dusivá priepasť. Môj čerešňovočervený autiak bol na celej ulici najfarebnejší, v húfe čiernych plymouthov, hnedých chevroletov a ušpinených priemyselných dodávok vyvolával pozornosť (ale na väčšine tvárí nijaké nadšenie). Stredom mesta sa tiahol kanál a čierna voda v ňom siahala takmer po horný okraj betónových stien porastených machom.

Na Canal Street som našiel miesto a zaparkoval. Niklák hodený do parkovacieho automatu mi predplatil hodinu na nákupy. V Lisbon Falls som si zabudol kúpiť klobúk a zazrel som obchod s dlhým názvom Odevy na každý deň, najšviháckejšie modiststvo v strednom Maine. Pochyboval som, že tu má ktovieakú konkurenciu.

Zaparkoval som pred lekárňou a zadíval sa na nápis vo výklade. V podstate vystihol moje pocity z Derry – mrzutú nedôverčivosť miestnych a atmosféru násilia, ktoré môže každú chvíľu prepuknúť. Aj keď som v tom meste strávil takmer dva mesiace, nezapáčilo sa mi tam vôbec nič (s výnimkou niekoľkých ľudí, s ktorými som sa zoznámil).

Nápis znel takto:

OZNAMUJEME VÁM, ŽE NEPOVAŽUJEME

ZLODEJINU ZA „SRANDU“, „PARÁDU“ ČI

„ZÁBAVKU“! ZLODEJI SÚ ZLOČINCI

A AKO TAKÍ BUDÚ AJ STÍHANÍ!

NORBERT KEENE

MAJITEĽ A SPRÁVCA

A ten tenký okuliarnatý muž v bielom plášti, ktorý na mňa zvnútra zazeral, bol určite pán Keene. Jeho tvár nevravela: Poď, cudzinec, poobzeraj sa tu a niečo si kúp, trebárs si daj zmrzlinový kokteil. Tie tvrdé oči a ovisnuté kútiky úst hlásali: Bež preč, pre takých ako ty tu nič nemáme. Čiastočne som si myslel, že si to len vymýšľam; v skutočnosti som vedel, že je to tak. Skusmo som zdvihol ruku na pozdrav.

Muž v bielom plášti nič.

Uvedomil som si, že kanál, ktorý som videl, tečie priamo pod týmto podivným prepadnutým centrom, stojím priamo na ňom. V topánkach som cítil skrytú vodu, počul, ako hučí pod chodníkom. Bol to neurčito nepríjemný pocit, akoby táto malá časť sveta odrazu hubovito zmäkla.

Vo výklade Odevov na každý deň stála mužská figurína v smokingu. Na jednom oku mala monokel a v umelej ruke držala školskú vlajku. Na vlajke bol nápis TIGRE Z DERRYZMASAKRUJÚ BANGORSKÝCH BARANOV! Vždy som mal športového ducha, no pripadalo mi to trochu prehnané. Poraziť bangorských baranov, to hej, ale zmasakrovať ich?

Myslia to obrazne, povedal som si a vošiel dnu.

Prišiel ku mne predavač s krajčírskym metrom na krku. Oblečený bol oveľa lepšie ako ja, ale v matnom svetle žiaroviek mal žltkastú pokožku. Pocítil som absurdné nutkanie spýtať sa: Predáte mi nejaký pekný letný slamenák, alebo mám rovno páliť do riti? Potom sa usmial, spýtal sa ma, ako mi môže poslúžiť, a všetko bolo zrazu takmer normálne. Mal žiadaný tovar a predal mi ho za tri doláre a sedemdesiat centov.

„Škoda, že ho ponosíte len tak krátko, kým sa neochladí,“ povedal.

Nasadil som si klobúk a upravil si ho v zrkadle vedľa pultu.

„Možno si ešte užijeme babie leto.“

Jemne a veľmi ospravedlňujúco mi posunul klobúk na opačnú stranu. Bol to rozdiel ani nie päť centimetrov, ale vďaka nemu som prestal vyzerať ako dedinčan vo veľkomeste a začal som vyzerať ako… nuž… ako najelegantnejší cestovateľ v čase v strednom Maine. Poďakoval som sa.

„Niet za čo, pán…?“

„Amberson,“ povedal som a vystrel ruku. Stisk mal krátky, mdlý a zaprášený od akéhosi púdru. Keď mi pustil ruku, odolal som nutkaniu utrieť si ju do športového saka.

„Ste v Derry obchodne?“

„Áno. Vy ste odtiaľto?“

„Strávil som tu celý život,“ odvetil a vzdychol, akoby to bolo bremeno. Podľa prvých dojmov som mu dal za pravdu. „V akej oblasti pôsobíte, pán Amberson, ak sa smiem spýtať?“

„Nehnuteľnosti. No keď som už tu, povedal som si, že vyhľadám starého kamaráta z armády. Volá sa Dunning. Nespomínam si na krstné meno, volali sme ho Skip.“ Prezývka bola vymyslená, ale krstné meno Harryho otca som skutočne nevedel. Harry v tej slohovej práci menoval bratov a sestry, ale muž s kladivom bol „otec“ alebo „foter“.

„Žiaľ, s tým vám nepomôžem, pane.“ To už znelo odmerane. Uzavreli sme obchod, a hoci v obchode neboli ďalší zákazníci, chcel, aby som odišiel.

„Možno mi pomôžete s niečím iným. Ktorý je najlepší hotel v meste?“

„Derry Town House. Vrátite sa na Kenduskeag Avenue, odbočíte doprava a vyjdete hore po Up-Mile Hille na Main Street. Spoznáte ho podľa lampášov z kočiara.“

„Up-Mile Hill?“

„Áno, tak to voláme. Ak už nič nepotrebujete, vzadu ma čakajú veci na prešívanie.“

Keď som odišiel, obloha začínala blednúť. Z času, ktorý som v septembri a októbri 1958 strávil v Derry, si živo pamätám, že večer tam vždy prichádzal akoby priskoro.

O výklad ďalej od Odevov na každý deň boli Machenove poľovnícke potreby, kde práve prebiehal JESENNÝ VÝPREDAJ ZBRANÍ. Vnútri dvaja muži nastavovali mieridlá na loveckých puškách a starší predavač s westernovou kravatou (a westernovo úzkou tvárou) ich pochvalne sledoval. Opačnú stranu kanála lemovali robotnícke bary, kde si človek môže dať pivo a tvrdé za päťdesiat centov a z automatu znie len country. Videl somŠťastný kút, Plný krígeľ (ako som sa neskôr dozvedel, štamgasti ho prezývali Kýbeľ krvi), U dvoch bratov, Zlaté koleso a Ospalý strieborniak.

Pred posledne menovaným postávala na čerstvom vzduchu štvorica robotníkov a zízala na môj kabriolet. Boli vyzbrojení krígľami piva a cigaretami. Tváre im tienili ploché čapice z tvídu a bavlny. Na nohách mali baganče, aké moji študenti z roku 2011 volali muklovky. Traja zo štvorice mali traky. Pozorovali ma s úplne prázdnymi výrazmi na tvárach. Spomenul som si na bastarda, čo mi s vrčaním a so slintaním utekal za autom, potom som prešiel cez ulicu.

„Páni,“ povedal som. „Čo tu čapujú?“

Chvíľu ani jeden neodpovedal. Keď som si už myslel, že to tak zostane, ten bez trakov povedal: „Bud a Mick, čo iné? Ste zďaleka?“

„Z Wisconsinu,“ odvetil som.

„No nazdar,“ zašomral jeden z nich.

„Je neskoro na turistov,“ povedal ďalší.

„Som tu obchodne, ale keď som sa sem už dotrepal, tak reku, pohľadám starého kamoša z armády.“ Nik neodpovedal, ak sa za odpoveď nemá považovať to, že jeden muž odhodil na zem špak a uhasil ho chrchľom veľkosti mušle. Aj tak som pokračoval. „Volá sa Skip Dunning. Pozná niekto z vás Dunninga?“

„To sa skôr prasa usmeje,“ vyhlásil chlapík bez trakov.

„Prosím?“

Prevrátil oči a mrzuto spustil kútiky úst v grimase určenej pre trpáka, ktorý kladie hlúpe otázky a nehrozí, že by niekedy dostal rozum. „Derry je plné Dunningovcov. Kuknite sa do telefónneho zoznamu.“ Zamieril dnu. Jeho kohorta za ním. Chlapík bez trakov im otvoril dvere, potom sa ku mne obrátil. „Jaký motor má tá fordka?“ Fortka namiesto fordka. „Vé osmičku?“

„Ypsilonku.“ Dúfal som, že to pôsobí, akoby som vedel, čo to znamená.

„Dobre jazdí?“

„Dá sa.“

„Tak sadnite za volant a vyjdite si do kopca. Je tam zopár lepších podnikov. Tieto bary sú pre lopaty.“ Chlapík bez trakov si ma premeral chladným pohľadom, aký som už v Derry očakával, no nikdy som si naň nezvykol. „Tu by na vás zízali. A to ešte nevypustili druhú zmenu od Striara a Boutilliera.“

„Vďaka. Ste veľmi láskavý.“

Chladný pohľad trval. „Vy toho veľa neviete, čo?“ poznamenal, potom vošiel dnu.

Vrátil som sa ku kabrioletu. Na tej sivej ulici, kde vo vzduchu visel pach fabrického dymu a popoludnie už krvácalo k večeru, vyzeralo centrum Derry len o málo príťažlivejšie ako mŕtva prostitútka v kostolnej lavici. Nasadol som, stlačil spojku, naštartoval a pocítil silné nutkanie ujsť. Do Lisbon Falls, do králičej nory a tam hore povedať Alovi Templetonovi, aby si na to našiel niekoho iného. Lenže to on nemohol. Došli mu sily a míňal sa mu čas. Ja som bol, ako sa vraví v Novom Anglicku, lovcov posledný náboj.

Vyviezol som sa na Main Street, uvidel lampáše (keď som ich zbadal, práve sa zažali na noc) a odbočil k Derry Town Housu. O päť minút som mal kľúče od izby. Začal sa môj pobyt v Derry.

3

Vybalil som si nový majetok (časť zostávajúcej hotovosti išla do peňaženky, ostatok do podšívky nového kufra) a bol som hladný ako vlk, ale ešte kým som zbehol do jedálne, otvoril som telefónny zoznam. Až ma zamrazilo. Chlapík bez trakov nebol ktovieako prívetivý, ale mal pravdu, v Derry nebola o Dunningovcov núdza. Ani v štyroch či piatich okolitých dedinkách, ktoré tiež zaradili do zoznamu. Bola ich tam takmer celá strana. Až tak ma to zase neprekvapilo, lebo v malých mestách sa niektoré mená rozplienia ako púpavy v júni. Za posledných päť rokov vyučovania angličtiny na lisbonskej strednej som mal v triede hádam dva tucty Starbirdovcov a Lemkovcov, niektorí boli súrodenci, väčšina prvostupňoví, druhostupňovíalebo treťostupňoví bratranci a sesternice. Ženili a vydávali sa medzi sebou a stále ich pribúdalo.

Pred odchodom do minulosti som si mal nájsť čas, zatelefonovať Harrymu Dunningovi a vyzvedieť krstné meno jeho otca. Spravil by som to, ale bol som mimo z toho, čo mi Al ukázal a o čo ma žiadal. Ale je to vari taký problém? Človek nemusí byť Sherlock Holmes, aby našiel rodinu s deťmi, ktoré sa volajú Troy, Arthur (prezývaný Tugga), Ellen a Harry.

S touto optimistickou myšlienkou som zišiel do hotelovej jedálne a objednal si prímorskú večeru, ktorá pozostávala z ustríc a vypaseného morského raka. Namiesto dezertu som dal prednosť pivu v bare. V detektívkach, ktoré som čítal, boli barmani často vynikajúcim zdrojom informácií. Pravda, ak bude tunajší barman ako ostatní miestni, veľmi mi nepomôže.

Nebol. Človek, ktorý prestal leštiť poháre a prišiel ma obslúžiť, bol mladý a zavalitý, s veselou okrúhlou tvárou pod vojenským zostrihom. „Čo si dáte, priateľu?“

Oslovenie znelo dobre a ja som mu energicky opätoval úsmev. „Miller Lite?“

Zaskočil som ho. „O tom som nepočul, ale mám High Life.“

Samozrejme, že o Miller Lite nepočul; ešte ho nevymysleli. „Výborne. Tuším som na chvíľu zabudol, že som na Východnom pobreží.“

„Odkiaľ ste?“ Otvoril fľašu a postavil predo mňa orosený pohár.

„Z Wisconsinu, ale chvíľu sa tu zdržím.“ Hoci sme boli sami, stíšil som hlas. Zdalo sa mi, že to podporí dôvernosť. „Nehnuteľnosti. Musím sa tu trochu poobzerať.“

Úctivo prikývol a nalial mi do pohára, skôr ako som to stihol urobiť sám. „Veľa šťastia. Je tu toho veľa na predaj a väčšinou za lacný peniaz. Aj ja odchádzam. Koncom mesiaca. Idem do menej drsných končín.“

„Naozaj to tu nepôsobí veľmi vľúdne,“ povedal som, „ale myslel som, že je to len yankeeovská nátura. Vo Wisconsine smepriateľskejší, a aby som to dokázal, pozývam vás na pivo.“

„V práci nepijem, ale možno by som si dal kolu.“

„Nech sa páči.“

„Ďakujem vám. Som rád, že mám hosťa.“ Díval som sa, ako pripravuje kolu – napumpoval do pohára sirup, pridal sódu a potom zamiešal. Odpil si a oblizol si pery. „Mám ju rád sladkú.“

Pri pohľade na jeho rastúce brucho ma to ani neprekvapilo.

„Ale nie je pravda, že Yankeeovia nie sú pohostinní,“ povedal. „Vyrastal som vo Fork Kente a to je najpriateľskejšie mestečko, aké si viete predstaviť. Keď tam prídu turisti z Bostonu a Mainu, bozkávame im ruky, nohy. Vyučil som sa tam za barmana, potom som šiel skúsiť šťastie na juh. Na začiatok to vyzeralo ako slušné miesto, plat nie je zlý, ale…“ poobzeral sa, nikoho nevidel, no aj tak stíšil hlas. „Chcete počuť pravdu? V tomto meste to smrdí.“

„Viem, o čom hovoríte. Samé fabriky.“

„Nejde len o to. Poobzerajte sa. Čo vidíte?“

Poobzeral som sa. V rohu sedel chlap, ktorý vyzeral ako obchodný cestujúci a pil kokteil s whisky, ale to bolo asi tak všetko.

„Nie je to ktoviečo.“

„Rovnaké je to počas celého týždňa. Plat je dobrý, lebo nedostávame prepitné. Pivárne v centre majú plno a sem príde zopár ľudí v piatok a sobotu večer, inak ani noha. Bohatí asi pijú doma.“ Ešte viac stlmil hlas. O chvíľu bude šepkať. „Mali sme zlé leto. Miestni o tom čušia – dokonca ani noviny to nerozmazávajú –, ale udiali sa tu strašné veci. Vraždy. Aspoň šesť. Decká. Jedno nedávno našli v Pustatine. Volal sa Patrick Hockstetter. Už bol v rozklade.“

„V Pustatine?“

„To je tá močarina, čo sa tiahne stredom mesta. Asi ste ju videli, keď ste sem prileteli.“

Prišiel som autom, ale aj tak som vedel, o čom hovorí.

Barmanovi sa rozšírili oči. „Ale vás také nehnuteľnosti nezaujímajú, však?“

„Čo ja viem?“ odvetil som. „Keby sa to rozkríklo, musel by som si hľadať novú prácu.“

„Chápem, chápem.“ Vypil polovicu koly, potom opakom ruky stlmil grgnutie. „Dúfam, že áno. Mali by to celé vyplanírovať. Je tam samá stojatá voda a moskyty. Urobili by ste tomuto mestu láskavosť. Trošku by ste ho zútulnili.“

„Našli tam aj ďalšie deti?“ spýtal som sa. Sériový vrah detí by vysvetľoval chmúrnu atmosféru, ktorá na mňa doľahla, odkedy som vstúpil do tohto mesta.

„Niežeby som o tom vedel, ale ľudia vravia, že tam skončili niektorí nezvestní, lebo tam ústi všetka kanalizácia. Vraj je pod Derry toľko kanálov – väčšinu spravili počas Veľkej hospodárskej krízy –, že nik nevie, kde sa nachádzajú. A viete, aké sú deti.“

„Láka ich dobrodružstvo.“

Energicky prikývol. „Trefa. Niektorí hovoria, že to robil nejaký tulák, ktorý už odišiel. Iní vravia, že to bol miestny a prezliekal sa za klauna, aby ho nespoznali. Prvú z obetí – bolo to minulý rok, predtým, ako som prišiel – našli na priesečníku Witcham Street a Jackson Street s odtrhnutou rukou. Volal sa Denbrough, George Denbrough. Chudák chlapec.“ Významne na mňa pozrel. „A našli ho tesne vedľa kanála. Toho, čo ústí do Pustatiny.“

„Bože.“

„Uhm.“

„Všimol som si, že o tom hovoríte v minulom čase.“

Bol som pripravený vysvetliť mu, ako to myslím, ale tento mládenec očividne dával pozor na hodinách angličtiny aj barmanstva. „Lebo sa to zrejme skončilo – musím zaklopať na drevo.“ Hánkami poklopal po pulte. „Ten, kto to robil, sa možno zbalil a odišiel. Alebo sa ten sviniar zabil, takí to niekedy spravia. To by bolo dobre. No malého Corcorana nezabil nijaký vraždiaci maniak v klaunskom obleku. Nebudete tomu veriť, ale klaun, ktorý spáchal túto vraždu, bol jeho vlastný otec.“

Natoľko to súviselo s dôvodom môjho príchodu, až to vyzeralo osudovo, vôbec nie náhodne. Opatrne som si odpil z piva. „Naozaj?“

„Môžete sa staviť. Dorsey Corcoran, tak sa ten chalan volal.

Mal len štyri roky a viete, čo mu ten jeho naničhodný otec vykonal? Dobil ho kladivom.“

Kladivom. Urobil to kladivom. Zachoval som výraz zdvorilého záujmu – aspoň som v to dúfal –, ale naskočila mi husia koža. „To je strašné.“

„Áno, a to ešte nebolo najhor…“ Zmĺkol a pozrel ponad moje plece. „Ešte jeden, pane?“

To bol ten chlap, čo sedel sám. „Nie, ďakujem,“ podal barmanovi dolárovú bankovku. „Idem si ľahnúť a zajtra z tohto zapadákova odchádzam. Dúfam, že vo Waterville a Auguste ešte vedia objednávať železiarsky tovar, lebo tu to už zabudli. Drobné si nechajte, synak, kúpte si DeSoto.“ So sklonenou hlavou sa vymotal von.

„Vidíte? Toto je dobrý príklad ľudí, čo chodia do tejto oázy.“ Barman sa smutne díval za odchádzajúcim. „Jeden pohárik, potom do postele a zajtra dovi, dopo. Ak to takto pôjde ďalej, skončí to tu ako mesto duchov.“ Vystrel sa a pokúsil sa narovnať plecia – bolo to nemožné, lebo ich mal okrúhle ako zvyšok tela. „Ale čo tam po tom? Prvého októbra odchádzam. Hasta la vista.“

„Otec toho chlapca, Dorseyho… nezabil aj niekoho z tých ostatných?“

„Nie, mal alibi. Keď nad tým teraz rozmýšľam, tuším to bol jeho otčim. Dicky Macklin. Johnny Keeson z recepcie – zrejme vás ubytoval – mi vravel, že sem občas chodieval piť, ale potom ho vyhodili, keď kurizoval chyžnej a rozzúril sa, keď ho poslala do kelu. Potom asi začal chodiť do Kolesa alebo do Kýbľa. Tam pustia každého.“

Nahol sa ku mne tak blízko, že som zacítil vodu po holení Aqua Velva.

„Chcete vedieť, čo bolo na tom najhoršie?“

Nechcel som, ale mal som pocit, že to budem potrebovať. A tak som prikývol.

„V tej švihnutej rodine bol aj starší brat. Eddie. Stratil sa v júni. Len sa tak z ničoho nič vyparil. Niektorí ľudia si myslia, že ušiel pred Macklinom, ale každý, kto má štipku rozumu, vie, že keby to tak bolo, objavil by sa v Portlande, v Castle Rocku alebo Portsmouthe – nie je možné, aby desaťročný chalan len tak nadlho zmizol. Verte mi, Eddie Corcoran to schytal kladivom presne ako jeho mladší brat. Macklin to len nechce priznať.“ Usmial sa a vďaka tomu náhlemu a slnečnému úsmevu bola jeho mesiačikovitá tvár zrazu takmer pekná. „Už som vás odhovoril od kupovania nehnuteľností v Derry, pane?“

„Ja o tom nerozhodujem,“ odvetil som. Vtedy som už konal automaticky. Nepočul som alebo nečítal o sérii vrážd detí v tejto časti Mainu? Alebo som to možno videl v televízii a vnímal to len štvrtinou mozgu, lebo tri štvrtiny čakali na zvuk krokov – alebo tackania – mojej problematickej manželky pri návrate z ďalšej „babskej jazdy“? Zrejme to tak bolo, o Derry som si s určitosťou pamätal len to, že sem v polovici osemdesiatych rokov dorazia záplavy, ktoré zničia pol mesta.

„Nie?“

„Nie, som len sprostredkovateľ.“

„Tak veľa šťastia. Toto mesto nie je také zlé ako predtým – v júli mali všetci nervy našponované ako Doris Dayová svoj pás cudnosti –, ale ešte stále nie je v pohode. Ja som priateľský človek a mám rád priateľských ľudí. Odchádzam.“

„Tak veľa šťastia aj vám,“ povedal som a položil na pult dva doláre.

„Hej, pane, to je priveľa!“

„Vždy si vďačne priplatím za dobrý rozhovor.“ V skutočnosti som si priplatil za priateľskú tvár. Rozhovor bol skôr znepokojujúci.

„Nuž, vďaka!“ Usmial sa, vystrel ruku. „Ešte som sa vám nepredstavil. Fred Toomey.“

„Teší ma, Fred. Ja som George Amberson.“ Mal pevný stisk. Ani stopa po púdri.

„Chcete radu?“

„Jasné.“

„Kým ste v meste, dávajte si pozor na rozhovory s deťmi. Keby tu po tom, čo sa stalo v lete, videli, ako sa cudzí človek rozpráva s deťmi, navštívila by ho polícia. Alebo by ho možno nejakí aktívnejší občania zbili. To by som nevylučoval.“

„Aj keby nemal klaunský oblek, čo?“

„Nuž, na to je maskovanie, nie?“ Úsmev mu zmizol. Teraz vyzeral bledý a zachmúrený. Presne ako všetci v Derry. „Keď si oblečiete klaunský oblek a nasadíte si nos, nikto netuší, ako naozaj vyzeráte.“

4

Rozmýšľal som nad tým, kým staromódny výťah s vrzgotom stúpal na tretie poschodie. Bola to pravda. A pravda bola aj to, čo povedal Fred Toomey: prekvapilo by tu niekoho, ak by sa ďalší otec pustil do svojej rodiny s kladivom? Mal som pocit, že ani nie. Mal som pocit, že ľudia by povedali: V Derry to tak chodí. A možno by mali pravdu.

Keď som vošiel do svojej izby, šokovala ma strašidelná predstava: čo ak počas nasledujúcich siedmich týždňov zmením beh sveta tak, že Harryho otec zabije aj Harryho, a nenechá ho nažive s chromou nohou a čiastočne zahmleným mozgom?

To sa nestane, povedal som si. To nedopustím. Ako povedala Hillary Clintonová v roku 2008: Prišla som vyhrať.

Ibaže prehrala.

5

Raňajky som zjedol v hotelovej reštaurácii, v ktorej nebol nik okrem mňa a obchodného cestujúceho z minulého večera. Bol zahrabaný v miestnych novinách. Keď ich nechal na stole, vzal som si ich. Nezaujímala ma titulná strana, ktorá bola venovaná ďalšiemu rinčaniu zbraní na Filipínach (hoci mi zišlo na um, či sa tam niekde nenachádza Lee Oswald). Zaujímala ma miestna sekcia. V roku 2011 som čítal lewistonský Sun Journal a posledná strana sekcie B mala vždy názov Škola volá. Na tejto strane mohli hrdí rodičia vidieť mená svojich detí, ak získali nejakú cenu, boli na školskom výlete alebo sa zúčastnili na verejnoprospešných prácach. Ak mali takéto niečo aj v Daily News, nebolo vylúčené, že tam nájdem niektoré z Dunningových detí.

Posledná strana Daily News však obsahovala len nekrológy.

Skúsil som to na športovej strane a prečítal si o futbalovom zápase, ktorý sa má odohrať cez víkend: Tigre z Derry proti bangorským Potkanom. Podľa školníkovej slohovej práce mal Troy Dunning pätnásť rokov. Pätnásťročný chalan už mohol byť súčasťou tímu, aj keď asi nie ako rozohrávač.

Jeho meno som nenašiel, a hoci som prečítal každé slovo menšieho článku o juniorskom futbalovom tíme (Tigríčatá), nenašiel som ani Arthura „Tuggu“ Dunninga.

Zaplatil som za raňajky a vrátil sa do izby s požičanými novinami pod pazuchou a s pocitom, že som mizerný detektív. Keď som spočítal Dunningovcov v telefónnom zozname (deväťdesiatšesť), zišlo mi na um niečo iné: oslabila ma – alebo možno aj zmrzačila – všadeprítomná internetová spoločnosť, od ktorej som bol závislý a bral ju ako samozrejmosť. Bolo by v roku 2011 ťažké nájsť tých správnych Dunningovcov? Pravdepodobne by stačilo zadať Dunning a Derry do obľúbeného vyhľadávača, stlačiť enter a Google, ten Veľký brat 21. storočia, by sa postaral o ostatné.

V Derry roku 1958 mala väčšina moderných počítačov veľkosť menšieho činžiaka a miestne noviny mi nepomáhali. Čo mi zostávalo? Spomenul som si na profesora sociológie na vysokej – sarkastického darebáka –, ktorý hovorieval: Ak všetko ostatné zlyhá, skloňte hlavu a choďte do knižnice.

Išiel som.

6

Podvečer som so spľasnutými nádejami (aspoň zatiaľ) pomaly stúpal na Up-Mile Hill a nakrátko sa zastavil na križovatke Jackson a Witcham Street. Nazrel som do kanála, kde chlapček George Denbrough prišiel o ruku aj o život (aspoň podľa Freda Toomeyho). Keď som vyšiel na kopec, srdce mi búšilo a dychčal som. Niežeby som nebol vo forme; spôsoboval to zápach fabrík.

Bol som znechutený a trochu vystrašený. Ešte som mal kopu času nájsť Dunninga v telefónnom zozname a bol som presvedčený, že sa mi to podarí – ak bude treba, obvolám všetkých Dunningovcov, aj s rizikom, že vyplaším časovanú bombu, Harryho otca –, ale pochytil ma pocit, ktorý si všimol aj Al: že niečo pôsobí proti mne.

Kráčal som po Kansas Street, natoľko zabratý do myšlienok, že som si najprv ani nevšimol, že po pravej strane už nie sú domy. Pôda strmo klesala do zeleného chaosu močarísk, ktorý Toomey nazval Pustatina. Chodník od zrázu oddeľoval len vetchý biely plot. Chytil som sa plota a hľadel dolu na neudržiavaný porast. Videl som ligot stojatej vody, takú vysokú trstinu, až pôsobila prehistoricky, a poprepletané kríky černíc. Stromy boli zakrpatené a bojovali o slnečné svetlo. Boli tam jedovatý brečtan, odpadkya pravdepodobne aj tábor tulákov. Určite tam boli aj chodníky, ktoré poznajú len niektoré miestne deti. Dobrodružné miesto.

Stál som tam a díval sa, no nič som nevidel, a uvedomoval si tichý zvuk hudby – dychových nástrojov. Rozmýšľal som nad tým, ako málo som dnes ráno spravil. Človek môže zmeniť budúcnosť, povedal mi Al, no nie je to také ľahké, ako si možno myslíte.

Aká je to hudba? Niečo veselé, skackavé. Spomenul som si na Christy na začiatku, keď som ňou bol uchvátený. Keď sme boli uchvátení jeden druhým. Ba-da-da… ba-da-da-dí-dam… Žeby Glenn Miller?

Bol som v knižnici, hľadal som údaje zo sčítania obyvateľov. Posledné celoštátne sčítanie sa konalo pred ôsmimi rokmi, v roku 1950, a v údajoch by boli tri zo štyroch dunningovských detí: Troy, Arthur a Harold. V roku 1950 nemohli sčítať len Ellen, ktorá mala v čase vrážd sedem rokov. Bola by tam adresa. Rodina sa mohla za osem rokov presťahovať, ale ak aj áno, niekto zo susedov by mi vedel povedať kam. Mesto bolo malé.

Ibaže údaje zo sčítania tam neboli. Knihovníčka, príjemná pani Starrettová, mi povedala, že podľa nej tieto údaje rozhodne patria do knižnice, ale mestská rada sa z akéhosi dôvodu rozhodla, že patria na radnicu. Povedala, že ich tam preniesli v roku 1954.

„To nevyzerá dobre,“ povedal som jej s úsmevom. „Viete, čo sa vraví – s radnicou sa bojovať nedá.“

Pani Starrettová mi úsmev neopätovala. Bola ochotná, dokonca šarmantná, no rovnako ostražito odmeraná ako každý, koho som stretol v tomto čudnom meste – Fred Toomey bol výnimkou, čo potvrdzuje pravidlo. „Nebláznite, pán Amberson. Na sčítaní obyvateľov Spojených štátov nie je nič tajné. Choďte rovno tam a povedzte úradníčke, že vás poslala Regina Starrettová. Tá úradníčka sa volá Marcia Guayová. Pomôže vám. Hoci ich asi skladujú v pivnici, kde by nemali byť. Je tam vlhko a neprekvapilo by ma, keby tam boli aj myši. Keby sa vyskytol problém – hocijaký –, vráťte sa za mnou.“

A tak som šiel na radnicu, kde plagát v chodbe hlásal: RODIČIA, PRIPOMEŇTE DEŤOM, ABY SA NEROZPRÁVALI S CUDZÍMI ĽUĎMI A VŽDY SA HRALI S KAMARÁTMI. Pri oknách postávalo niekoľko ľudí. (Väčšina z nich fajčila. Samozrejme.) Marcia Guayová ma pozdravila so zahanbeným úsmevom. Pani Starrettová jej vopred zavolala a úprimne sa zhrozila, keď jej slečna Guayová povedala, čo teraz oznámila aj mne: údaje o sčítaní ľudu z roku 1950 sú preč spolu so všetkými dokumentmi, ktoré boli uskladnené v radničnej pivnici.

„Minulý rok prišli strašné dažde,“ vysvetľovala. „Trvali celý týždeň. Kanál pretiekol a všetko v Dolnom meste, pán Amberson – tak miestni nazývajú centrum –, všetko v Dolnom meste zaplavilo. Naša pivnica vyzerala takmer mesiac ako Veľký kanál v Benátkach. Pani Starrettová mala pravdu, tie záznamy sa nemali prenášať, a nik nevie, prečo to urobili a kto to nariadil. Veľmi ma to mrzí.“

Musel som cítiť to isté ako Al, keď sa pokúšal zachrániť Carolyn Poulinovú: akoby som bol vo väzení s ohybnými stenami. Mám sa potulovať okolo miestnych škôl a dúfať, že zbadám chlapca, čo vyzerá ako vyše šesťdesiatročný školník, ktorý práve odišiel do dôchodku? Mám hľadať sedemročné dievča, ktoré zabáva spolužiakov komickými výstupmi? Čakať, kým nejaké dieťa nezavolá: Hej, Tugga, počkaj?

To určite. Cudzinec, čo sa poneviera pri školách v meste, kde na radnici vidíte plagát s varovaním pre rodičov o nebezpečných cudzincoch! Bol by to najspoľahlivejší spôsob, ako na seba upútať pozornosť.

Jedno bolo isté – musel som vypadnúť z hotela. Pri cenách z roku 1958 som si mohol dovoliť ubytovanie aj niekoľko týždňov, to by však mohlo vyvolať reči. Rozhodol som sa, že budem hľadať v inzerátoch a nájdem si izbu, ktorú mi prenajmú na mesiac. Obrátil som sa naspäť k Dolnému mestu, potom som zastal.

Ba-da-da… ba-da-da-dí-dam…

Naozaj to bol Glenn Miller. Bola to skladba In the Mood, ktorú som dobre poznal. Zvedavo som sa vybral za zvukom hudby.

7

Na konci vetchého plota medzi Kansas Street a zrázom končiacim v Pustatine sa nachádzala malá pikniková oblasť. Bol tam kamenný kozub, dva piknikové stoly a medzi nimi hrdzavý kôš na odpadky. Na jednom stole stál prenosný gramofón. Na gramofóne sa krútila veľká čierna platňa rýchlosťou 78 otáčok za minútu.

Na tráve tancoval vychudnutý chlapec v okuliaroch zalepených páskou a absolútne úžasné ryšavé dievča. Na lisbonskej strednej škole sme prvákov nazývali „žaby“ a presne takí boli aj títo dvaja. No tancovali s dospeláckou eleganciou. Očarilo ma to, ale zároveň… čo? Vystrašilo? Možno trochu. Vystrašený som bol v Derry takmer stále. Toto však bolo aj niečo iné, niečo väčšie. Akási bázeň, akoby som sa dotkol okraja nejakého obrovského pochopenia. Alebo nazrel (samozrejme, len nejasne, akoby v zrkadle) do mašinérie vesmíru.

S Christy som sa totiž zoznámil na kurze swingu v Lewistone a toto bola jedna z piesní, na ktorých sme sa učili tancovať. Neskôr – v našom najlepšom roku, ktorý trval šesť mesiacov pred manželstvom a šesť mesiacov po ňom – sme tancovali na súťažiach, raz sme obsadili štvrté miesto (podľa Christy „čestné“) v súťaži v swingu v Novom Anglicku. Jedna pieseň bola mierne spomalená tanečná verzia Boogie Shoes od KC and the Sunshine Band.

Toto nie je náhoda, pomyslel som si pri pohľade na nich. Chlapec mal modré džínsy a tričko s golierom pod krk; ona mala bielu blúzku a jej cípy viseli na vyblednutých červených pumpkách. Tie úžasné vlasy mala zopnuté v nehanebne milom chvoste, ktorý Christy vždy nosila, keď sme tancovali na súťaži. Samozrejme, s nylonkami a retro naberanou sukňou.

Toto nemôže byť náhoda.

Tancovali tanec, ktorý som poznal ako hellzapoppin. Verziu lindy. Mal by to byť rýchly tanec – rýchly ako blesk, ak na to máte fyzickú silu a eleganciu –, ale tancovali ho pomaly, lebo sa ešte len učili kroky. Videl som každý pohyb. Všetky som ich poznal, hoci som ich netancoval už asi päť rokov alebo aj dlhšie. K sebe, spojiť ruky. On sa trochu zohne a vykopne ľavú nohu, ona urobí to isté, obaja sa prehnú v páse, aby to vyzeralo, že idú opačným smerom. Od seba, ruky stále zopnuté, potom sa ona zvrtne, najprv doľava, potom doprava…

No pokazili obrat naspäť a ona padla na trávu. „Bože, Richie, nikdy nespravíš, čo treba! Ty si beznádejný prípad.“ Ale smiala sa. Zvalila sa na chrbát a hľadela na oblohu.

„Pvepáčte, svečna Skavlet,“ chlapec imitoval jačavý hlas malého černoška, ktorý by mu v politicky korektnom dvadsiatom prvom storočí neprešiel. „Ja pvostý chvapec z vidieka, ale navučím sa ten vás tanec, aj keby ma to mavo zabiť!“

„To skôr zabije mňa,“ odvetila. „Pusti tú platňu od začiatku, kým nestratím…“ Potom ma zbadali.

Bol to zvláštny okamih. V Derry visel závoj – už som ho natoľko spoznal, až som ho takmer videl. Miestni boli na jednej strane, ľudia zďaleka (ako Fred Toomey, ako ja) boli na druhej strane závoja. Niekedy miestni spoza závoja vyšli, ako keď knihovníčka pani Starrettová vyjadrila pohoršenie nad stratenými údajmi zo sčítania, ale ak ste kládli priveľa otázok – a ak ste ich zaskočili –, zase sa zaň stiahli.

Tieto deti som zaskočil, a predsa sa nestiahli za závoj. Tváre sa im neuzavreli, ale zostali otvorené, plné zvedavosti a záujmu.

„Pardon, pardon,“ povedal som. „Nechcel som vás vystrašiť. Počul som hudbu a videl, že tancujete.“

„Skôr sa pokúšame tancovať,“ odvetil chlapec. Pomohol dievčaťu vstať. Uklonil sa. „Richie Tozier k vašim službám. Moji kamaráti hovoria ‚Richie, Richie, spáva na tyči‘, ale čo už tí vedia?“

„Teší ma,“ povedal som. „George Amberson.“ A potom to zo mňa len tak vybehlo: „Moji kamaráti zase hovoria: ‚Georgie, Georgie, všade močí‘, ale tí tiež vedia figu borovú.“

Dievča sa s chichotom zosypalo na piknikové lavice. Chlapec zdvihol ruky a zatrúbil: „Cudzí dospelák trafil do čierneho! Hohó! Super! Ed McMahon, čo máme pre tohto úžasného chlapíka? Johnny, dnešná cena v programe Komu uveríte? je kompletné vydanie Encyklopédie Britannicy a vysávač Electrolux, ktorý si môžete…“

„Píp-píp, Richie,“ povedalo dievča. Utieralo si kútiky očí.

Na to sa znovu ozval škrekľavý hlas malého černoška: „Pvepáčte, svečna Skavlet, nebevte na mňa bičisko. Ešte mám pásy od minulej bitky!“

„Kto ste, slečna?“ spýtal som sa.

„Bevvie, Bevvie, v pivnici sa mrví,“ povedala a znovu sa zachichotala. „Pardon – Richie je cvok, ale ja nemám výhovorku. Beverly Marshová. Vy nie ste odtiaľto, však?“

To hneď každý vedel. „Nie a ani vy dvaja nevyzeráte, že ste z Derry. Ste prví, ktorých som tu stretol, čo nepôsobia… nevrlo.“

„Moja reč, toto je nevrlý zapadákov,“ povedal Richie a zdvihol z platne prenosku. Zasekla sa na poslednej drážke.

„Chápem, že ľudia sa boja o deti,“ pokračoval som. „Všimnite si, že zachovávam odstup. Vy ste na tráve, ja na chodníku.“

„Až tak sa nebáli, keď sa diali tie vraždy,“ zašomral Richie. „Viete o vraždách?“

Prikývol som. „Bývam v hoteli Town House. Porozprával mi o nich človek, čo tam robí.“

„Teraz, keď sa to skončilo, sa odrazu boja o deti.“ Posadil sa k Bevvie, čo sa v pivnici mrví. „Ale keď sa to dialo, všetci držali huby.“

„Richie,“ povedala. „Píp-píp.“

Tentoraz chlapec skúsil naozaj strašnú imitáciu Humphreyho Bogarta. „Veď je to pravda, miláčik. A ty vieš, že je to pravda.“

„To všetko sa skončilo,“ povedala mi Bevvie. S tváričkou úprimnou ako svätý obrázok nad oltárom. „Len to ešte sami nevedia.“

„Tí oni sú miestni alebo všeobecne dospelí?“

Pokrčila plecami, akoby chcela povedať: Aký je v tom rozdiel?

„Ale vy to viete.“

„Náhodou áno,“ povedal Richie. Vyzývavo na mňa pozrel, ale za zlepenými okuliarmi mal v očiach ešte stále iskru šialeného humoru. Zišlo mi na um, že tá iskra ich nikdy celkom neopustí.

Vošiel som na trávu. Ani jedno dieťa neušlo s krikom. Beverly sa dokonca posunula na lavičke (a štuchla lakťom Richieho, aby urobil to isté) a urobila mi miesto. Boli buď veľmi odvážni, alebo veľmi hlúpi, a hlúpo nevyzerali.

Potom dievča povedalo niečo, čo ma ohromilo. „Poznám vás? Poznáme vás?“

Skôr ako som stihol odpovedať, ozval sa Richie. „Nie, o to nejde. Ide o… čo ja viem? Chcete od nás niečo, pán Amberson? O to ide?“

„Vlastne áno. Nejaké informácie. Ale ako ste to vedeli? A ako viete, že nie som nebezpečný?“

Pozreli na seba a niečo sa medzi nimi odohralo. Nevedel som, čo to bolo, no bol som si istý dvoma vecami: vycítili u mňa inakosť, ktorá ďaleko presahovala to, že som v tomto meste cudzí… Ale na rozdiel od muža so žltou kartou sa toho nebáli. Práve naopak, fascinovalo ich to. Mal som pocit, že tieto dve čarovné a nebojácne deti by vedeli kadečo porozprávať, keby chceli. Ktovie, čo by som si vypočul.

„Jednoducho nie ste,“ povedal Richie, a keď pozrel na dievča, prikývlo.

„A ste si istí, že… zlé časy… sa skončili?“

„Z väčšej časti,“ povedala Beverly. „Nemyslím, že v Derry sa niekedy úplne skončia zlé časy, pán Amberson – v mnohých ohľadoch je to tu tvrdé. Ale bude to lepšie.“

„Čo keby som vám povedal – len hypoteticky –, že na obzore sa zase objavilo niečo zlé? Podobné ako to, čo sa stalo chlapčekovi menom Dorsey Corcoran.“

Sykli, akoby som stlačil miesto, kde sú nervy tesne pod povrchom. Beverly sa obrátila k Richiemu a zašepkala mu niečo do ucha. Nie som si istý, čo povedala, mrmlala rýchlo a potichu, ale mohla to byť veta: To nebol ten klaun. Potom pozrela na mňa.

„Čo zlé? Ako keď Dorseyho otec…“

„To je fuk. Nemusíte to vedieť.“ Bolo načase skočiť po príležitosti. Sú to tí praví. Nevedel som, odkiaľ to viem, ale vedel som to. „Poznáte nejakých Dunningovcov?“ Odrátal som ich na prstoch. „Troy, Arthur, Harry a Ellen… Ale Arthura volajú…“

„Tugga,“ vecne povedala Beverly. „Jasné, že ho poznáme, chodí do našej školy. Skúšame tanec na školskú súťaž talentov, bude tesne pred Dňom vďakyvzdania…“

„Svečna Skavlet tvdí, že tveba začať tvénovať čím skou,“ zahlásil Richie.

Beverly Marshová si ho nevšímala. „Aj Tugga sa prihlásil na súťaž. Bude imitovať pesničku Splish Splash.“ Prevrátila oči. To jej išlo dobre.

„Kde býva? Viete to?“

Vedeli to, ale ani jeden z nich to nepovedal. A ak im neprezradím viac, ani mi to nepovedia. Videl som im to na tvárach.

„Čo keby som vám povedal, že Tugga sa možno tej súťaže nikdy nezúčastní, ak naňho niekto nedá pozor? Aj na jeho bratov a sestru? Verili by ste mi?“

Deti na seba znovu pozreli, rozprávali sa očami. Trvalo to dlho – možno desať sekúnd. Také dlhé pohľady si vymieňajú milenci, no tieto žaby milenci byť nemohli. Priatelia áno. Blízki priatelia, ktorí spolu niečo prežili.

„Tugga a jeho rodina bývajú na Kouset Street,“ povedal napokon Richie. Tak to aspoň znelo.

„Kouset?“

„Tak to ľudia vyslovujú,“ vysvetľovala Beverly. „K-O-S-S-U-T-H. Kouset.“

„Aha.“

Teraz už len zostávala otázka, koľko tieto deti vytárajú o našom zvláštnom rozhovore na kraji Pustatiny.

Beverly na mňa hľadela úprimnými, utrápenými očami. „Ale, pán Amberson, ja som sa s Tuggovým otcom stretla. Pracuje v Center Street Markete. Je to milý človek. Vždy sa usmieva. On…“

„Ten milý človek už nebýva doma,“ prerušil ju Richie. „Žena ho vykopla.“

Obrátila sa k nemu s vytreštenými očami. „To ti povedal Tug?“

„Nie. Ben Hanscom. Tug to povedal jemu.“

„Aj tak je to milý človek,“ nedala sa Beverly. „Stále žartuje, ale nie je dotieravý.“

„Aj klauni stále žartujú,“ prehodil som. Obaja sa mykli, akoby som sa znovu dotkol bolestivej skupinky nervov. „To ešte neznamená, že sú milí.“

„Vieme,“ zašepkala Beverly. Hľadela na ruky. Potom ku mne zdvihla oči. „Poznáte Korytnačku?“ Znelo to ako vlastné meno, div to veľké písmeno na začiatku slova nezakričala.

Myslel som, že poviem: Poznám Ninja korytnačky. Nepovedal som. Leonardo, Donatello, Raffael a Michelangelo si musia ešte niekoľko desaťročí počkať. Len som pokrútil hlavou.

Pochybovačne pozrela na Richieho. Ten na mňa, potom na ňu. „Ale je dobrý. Som si istá, že je dobrý.“ Dotkla sa môjho zápästia. Mala studené prsty. „Pán Dunning je milý človek. A to, že už nežije doma, ešte neznamená, že nie je dobrý.“

To zapôsobilo. Moja žena ma opustila, ale nie preto, že by som nebol dobrý. „Viem.“ Vstal som. „Chvíľu pobudnem v Derry a bolo by dobré, keby som neupútal priveľa pozornosti. Môžete o tom pomlčať? Viem, že žiadam veľa, ale…“

Pozreli na seba a rozosmiali sa. Keď Beverly konečne mohla prehovoriť, povedala: „My vieme zachovať tajomstvo.“ Prikývol som. „O tom nepochybujem. Stavím sa, že niekoľko ich máte aj z tohto leta.“ Na to neodpovedali.

Palcom som ukázal na Pustatinu. „Už ste sa tam niekedy hrali?“

„Raz,“ odvetil Richie. „Viackrát nie.“ Vstal a oprášil si zadok na džínsach. „Rád som sa s vami porozprával, pán Amberson. A bacha na nepríjemné prekvapenia,“ zaváhal. „Buďte v Derry opatrný. Teraz je to už lepšie, ale pochybujem, že to niekedy bude, viete, úplne v pohode.“

„Ďakujem. Obom vám ďakujem. Jedného dňa vám možno budú mať za čo ďakovať aj Dunningovci, ak všetko pôjde tak, ako dúfam…“

„… nebudú o ničom vedieť,“ dokončila namiesto mňa Beverly.

„Presne tak.“ Potom som si spomenul na niečo, čo povedal Fred Toomey. „Trefa. Dávajte si na seba pozor.“

„Dáme,“ povedala Beverly, potom sa zase zachichotala. „A nemočte všade, Georgie!“

Na pozdrav som sa dotkol striešky svojho nového letného klobúka a pobral sa preč. Potom som dostal nápad a obrátil som sa k nim. „Hrá ten gramofón rýchlosťou tridsaťtri celých tri?“

„Ako na elpéčka?“ spýtal sa Richie. „Nie. Naše hi-fi doma áno, ale Bevvin je len detská hračka na baterky.“

„Nedovoľuj si voči môjmu gramofónu, Tozier,“ povedala Beverly. „Našetrila som si naň.“ Potom sa obrátila ku mne: „Prehráva len sedemdesiatosmičky a štyridsaťpäťky. Ale stratila som ten umelohmotný oný na otvor v štyridsaťpäťkách, takže teraz prehráva len sedemdesiatosmičky.“

„Štyridsaťpäť by malo stačiť,“ povedal som. „Znovu pustite platňu, ale prehrajte ju na tejto rýchlosti.“ S Christy sme sa v tanečnej naučili, že tanečné kroky swingu sa človek najlepšie naučí, keď spomalí rýchlosť.

„Boháča,“ povedal Richie. Prehodil nastavenie rýchlosti a znovu pustil platňu. Tentoraz to znelo, akoby boli všetci v Orchestri Glenna Millera na drogách.

„Okej.“ Vystrel som ruky k Beverly. „Dívaj sa, Richie.“

Chytila ma za ruku s úplnou dôverou a pozrela na mňa veľkými modrými pobavenými očami. Rozmýšľal som, kde je a kto je v roku 2011. Či je vôbec nažive. A ak áno, či by si pamätala, že zvláštny muž, ktorý v slnečné septembrové popoludnie kládol zvláštne otázky, s ňou tancoval na spomalenú verziu In The Mood.

Povedal som: „Predtým ste to robili pomaly a toto vám umožní ešte spomaliť, ale stále držať rytmus. Máte kopu času naučiť sa každý krok.“

Čas. Kopu času. Ešte raz pustite platňu, ale spomaľte ju.

Spojenými rukami som ju k sebe pritiahol. Nechal som ju, aby sa vrátila. Obaja sme sa zohli, akoby sme sa ponorili pod vodu, a vykopli sme doľava, zatiaľ čo Orchester Glenna Millera hral bá… dá… dá… bá… dá… dá… dé… dammmmmm. Rovnako spomalene, ako hračka na kľúčik, čo takmer zastáva, sa pod mojimi zdvihnutými rukami zvrtla doľava.

„Stop!“ povedal som, ona znehybnela chrbtom ku mne a ruky nám zostali spojené. „Teraz mi stisni pravú ruku, aby som vedel, čo nasleduje.“

Stisla, potom sa zľahka obrátila dozadu a až doprava.

„Super!“ povedala. „Teraz by som mala ísť dole, potom ma zase zdvihnete. A ja sa obrátim. Preto to robíme na tráve, aby som si nedolámala väzy, keď to pokazím.“

„Tú časť nechám na teba,“ povedal som. „Už som príliš starý, aby som obracal aj niečo iné ako hamburgery.“

Richie znovu zdvihol ruky k hlave. „Hohó! Cudzí dospelý znovu trafil do čierneho…“

„Píp-píp, Richie,“ povedal som. To ho rozosmialo. „Teraz to vyskúšaj ty. A vymysli si signály na každý krok zložitejší než obyčajné dvojkroky, ktoré sa tancujú v miestnej cukrárni. Ak aj nevyhráte súťaž, bude na vás pekný pohľad.“

Richie chytil Beverly za ruky a vyskúšal to. Dnu a von, bokpo boku, oblúkom doľava, oblúkom doprava. Super. Šikovne ako ryba medzi Richieho rozkročené nohy zasunula chodidlo, potom ju k sebe pritiahol. Dokončila to efektným skokom a znovu sa ocitla na vlastných. Richie ju chytil za ruky a celé to zopakovali. Vyšlo im to ešte lepšie ako druhý raz.

„Pri odťahovaní sme stratili rytmus,“ sťažoval sa Richie.

„To sa nestane, keď bude platňa hrať pri normálnej rýchlosti. Verte mi.“

„Mne sa to páči,“ povedala Beverly. „Akoby sme to mali celé pod sklom.“ Na prstoch tenisiek sa zakrútila. „Cítim sa ako Loretta Youngová na začiatku vystúpenia, keď má široké šaty.“

„Volajú ma Arthur Murray a som z čistej ľahkej pary,“ povedal Richie. Aj on vyzeral spokojný.

„Zrýchlim platňu,“ povedal som. „Pamätajte na signály. A dodržujte čas. To je celá veda.“

Glenn Miller hral tú starú milú pieseň a deti tancovali. Na tráve vedľa nich tancovali ich tiene. Von… dnu… dolu… vykopnúť… skrútiť sa doľava… skrútiť sa doprava… dole… vystrieť sa… a obrat. Tentoraz neboli dokonalí a kroky ešte veľakrát dopletú, kým sa ich naučia (ak sa ich teda vôbec naučia, ale veď zase nie sú takí zlí).

Dopekla. Boli krásni. Prvý raz, odkedy som vyšiel na vyvýšeninu na ceste číslo sedem a na západnom brehu Kenduskeag, bol som šťastný. Mal som dobrý pocit, keď som pokračoval v ceste, a tak som kráčal preč a dal si starú radu: neobzeraj sa, nikdy sa neobzeraj. Ako často si to ľudia povedia po zážitku, ktorý je výnimočne dobrý (alebo výnimočne zlý)? Predpokladám, že často. A väčšinou tú radu neposlúchnu. Ľudia sú stvorení tak, aby sa obzerali, preto máme ten kĺb v krku.

Prešiel som pol bloku, potom som sa obrátil a myslel si, že na mňa budú civieť. Ale neciveli. Stále tancovali. A to bolo dobre.

8

O pár blokov ďalej na Kansas Street bola čerpacia stanica, vošiel som tam do kancelárie s otázkou, ako sa dostanem na Kossuth Street. Počul som vrčanie ventilátora a z dielne kovový rinkot popmusic, ale kancelária bola prázdna. To mi vyhovovalo, lebo vedľa pokladnice som uvidel niečo užitočné: drôtený stojan s mapami. Vo vrchnom držiaku bola mapa mesta, ktorá pôsobila ufúľane a zabudnuto. Vpredu bola fotografia výnimočne škaredej sochy Paula Bunyana z plastu. Paul mal cez plece prehodenú sekeru a vyškieral sa do letného slnka. Jedine Derry, pomyslel som si, si ako svoj symbol zvolí plastovú sochu mýtického drevorubača.

Hneď za benzínovými pumpami bol novinový automat. Vzal som si výtlačok Daily News ako krytie a medzi mince som pridal niklák. Neviem, či sú v roku 1958 poctivejšie, no rozhodne pôsobia dôveryhodnejšie.

Podľa mapy sa Kossuth Street nachádzala na tej strane mesta, kde leží Kansas Street, a ukázalo sa, že je to len príjemná prechádzka z čerpacej stanice. Kráčal som pod brestmi, ešte nedotknutými pohromou, čo ich v sedemdesiatych rokoch takmer vykynoží, stromy boli rovnako zelené ako v júli. Deti sa okolo mňa premávali na bicykloch a na prístupových cestách sa hrali s loptou. Skupinky dospelých postávali na autobusových zastávkach, označených bielymi pásmi na telefónnych stĺpoch na rohu. Derry sa venovalo vlastným záležitostiam a ja svojim – chlapík v nevýraznom športovom saku so slamenákom posunutým do tyla, chlapík s poskladanými novinami v ruke. Možno hľadá výpredaj, možno šikovnú nehnuteľnosť. Rozhodne nevyzerá nepatrične.

Aspoň som v to dúfal.

Kossuth Street lemovali živé ploty a stáli na nej novoanglické domy so sedlovou strechou. Na trávnikoch sa krútili postrekovače. Popri mne prebehli dvaja chlapci a hádzali si loptu. Žena s vlasmi zachytenými pod šatkou (s nevyhnutnou cigaretou na spodnej pere) umývala rodinné auto a občas postriekala aj rodinného psa, ktorý cúval a brechal. Kossuth Street vyzerala ako exteriér starého zrnitého televízneho seriálu.

Dve malé dievčatá krútili švihadlom a tretie ho svižne preskakovalo a popritom pospevovalo: „Hop a skok a daj si brok, daj siešte tento rok, hop a skok a vozvysok, daj si ešte jeden brok!“ Švihadlo plieskalo o asfalt. Pocítil som na sebe pohľad. Žena so šatkou prestala pracovať, v jednej ruke držala hadicu, v druhej veľkú namydlenú špongiu. Dívala sa, ako sa približujem k dievčatám so švihadlom. Naširoko som ich obišiel a žena sa vrátila k práci.

Poriadne si riskoval, keď si sa na Kansas Street rozprával s tými dvoma deťmi, pomyslel som si. No neveril som tomu. Keby som kráčal príliš blízko popri tých dievčatách so švihadlom… to by bol risk. No Richie a Bev boli tí praví. Vedel som to takmer hneď, ako som sa na nich pozrel, a oni to vedeli tiež. Zhodli sme sa.

Poznáme vás? spýtalo sa dievča. Bevvie-Bevvie, v pivnici sa mrví.

Kossuth Street sa končila veľkou budovou s názvom Rekreačné centrum West Side. Bola opustená a na zarastenomtrávniku stála tabuľka s nápisom MESTO PONÚKA NA PREDAJ. Rozhodne objekt záujmu pre každého schopného realitného agenta. O dva domy ďalej po pravej strane sa premávalo na bicykli s pomocnými kolieskami dievča s ryšavými vlasmi a pehavou tvárou. Dookola si pritom pospevovala variácie jednej vety: „Bim, bam, bom, videla som ich oblokom, bim, bam, bom, všetkých som videla oblokom…“

Zamieril som k budove, akoby som na celom svete netúžil po inom, ale kútikom oka som pozoroval Ryšku. Knísala sa na sedadle zboka nabok, skúšala to, kým nespadane. Podľa obitých nôh sa túto hru nehrala prvý raz. Na schránke domu nebolo meno, len číslo 379.

Zastal som pred tabuľou s nápisom NA PREDAJ a poznačil si informáciu na noviny. Potom som sa obrátil a vracal sa tou istou cestou. Keď som prechádzal okolo čísla 379 (po opačnej strane ulice a naoko pohrúžený do novín), na verandu vyšla žena. Bol s ňou chlapec. Jedol niečo zabalené do servítky a voľnou rukou držal detskú flintičku, s ktorou sa onedlho pokúsi zastrašiť zúriaceho otca.

„Ellen!“ zavolala žena. „Zosadni, lebo spadneš! Poď si zobrať keksík.“

Ellen Dunningová zosadla, zložila bicykel na okraj prístupovej cesty, rozbehla sa do domu a na plné pľúca vykrikovala: „Bim, bam, bom, videla som ich oblokom!“ Vlasy, ktoré mali oveľa menej šťastný odtieň ako vlasy Beverly Marshovej, jej nespratne poskakovali.

Za ňou sa vybral chlapec, ktorý raz vyrastie a napíše bolestne pokojný sloh, pri ktorom sa rozplačem. Chlapec, ktorý prežije, jediný z celej rodiny.

Ak to nezmením. A keď som ich teraz videl, skutočných ľudí žijúcich skutočný život, zdalo sa, že nemám inú možnosť.

7. KAPITOLA

1

Ako mám porozprávať o siedmich týždňoch, ktoré som strávil v Derry? Ako mám vysvetliť, ako som ho začal nenávidieť a báť sa ho?

Nebolo to preto, že by malo tajomstvá (hoci malo), a nebolo to pre strašné zločiny, niektoré stále nevyriešené, ktoré sa tam stali (hoci sa stali). To všetko sa skončilo, povedalo dievča Beverly a chlapec Richie súhlasil, a aj ja som tomu uveril… hoci som zároveň veril, že toto mesto so zvláštne poklesnutým centrom nikdy úplne neopustil tieň.

Znenávidel som ho pre pocit hroziaceho zlyhania. A pre pocit, že som vo väzení s pružnými stenami. Keby som chcel odísť, pustilo by ma (ochotne!), ale keby som zostal, ešte pevnejšie by ma zovrelo. Zvieralo by ma, až by som prestal dýchať.Žiaľ, odísť som nemohol, lebo som videl Harryho, keď ešte nekríval a nemal ten dôverčivý, mierne omámený úsmev. Videlsom ho predtým, ako sa z neho stal Žabiak Harry, čo zase skáče, kvá, kvá, kvá.

Videl som aj jeho sestru. Už nebola len meno v usilovne zosmolenej slohovej práci, dievčatko bez tváre, ktoré rado trhalo kvety a dávalo ich do vázy. Niekedy v noci myslím na to, ako chcela ísť na Halloween v kostýme princeznej Letojeseň Zimajar. Ak nič nespravím, tak sa to nestane. Po dlhom a bezvýslednom zápase o život na ňu čakala rakva. Rakva čakala aj na jej matku, ktorej krstné meno som stále nepoznal. A na Troya. A na Arthura, známeho ako Tugga.

Ak to dopustím, neviem, ako dokážem sám so sebou žiť. A tak som zostal, ale nebolo to ľahké. A vždy keď som si spomenul, že toto budem musieť absolvovať ešte v Dallase, hrozilo mi zastavenie mozgu. Vravel som si, že to nebude ako Derry.

Pretože nijaké miesto na zemi nemôže byť ako Derry.

Ako to mám teda povedať?

Vo svojom učiteľskom živote som presadzoval jednoduchosť. V beletrii aj v literatúre faktu je len jedna otázka a jedna odpoveď. Čo sa stalo? pýta sa čitateľ. Stalo sa toto, odvetí spisovateľ. Toto… a toto… a ešte toto. Nekomplikujte to. To je jediná istá cesta domov.

A tak to skúsim, no musíte mať na pamäti, že v Derry je realita ako tenká vrstva ľadu na hlbokom jazere s temnou vodou. No aj tak:

Čo sa stalo?

Stalo sa toto. A toto. A ešte toto.

2

V piatok, počas môjho druhého celého dňa v Derry, som šiel do obchodu na Center Street. Počkal som do popoludnia, lebo som predpokladal, že vtedy tam bude najväčší ruch – napokon, v piatok bol výplatný deň a pre mnohých (čím myslím manželky, keďže jedno z pravidiel života v roku 1958 znie: Muži nechodia na nákupy) to znamená nakupovanie. Ľahšie zapadnem medzi zástup nakupujúcich. Na tento účel som šiel do obchodu W. T. Grant a doplnil si šatník balónovými nohavicami a modrými pracovnými košeľami. Spomenul som si na chlapíka bez trakov a jeho kumpánov pred Ospalým strieborniakom a kúpil si aj baganče značky Wolverine. Cestou na trh som kopal do obrubníka, kým sa nepooškierali špičky.

V obchode bolo presne tak rušno, ako som dúfal, pri všetkých troch pokladniciach čakali rady a uličky boli plné žien s nákupnými vozíkmi. Tých zopár mužov, ktorých som videl, nieslo košíky, a tak som si jeden zobral aj ja. Naložil som si doň vrecko jabĺk (za facku) a vrecko pomarančov (boli takmer rovnako drahé ako pomaranče z roku 2011). Pod nohami mi vŕzgala naolejovaná drevená dlážka.

Čo presne pán Dunning robil v Center Street Markete? To mi Bevvie, čo sa v pivnici mrví, nepovedala. Nebol vedúci; pri pohľade do zasklenej kancelárie za ovocím a zeleninou som uvidel bielovlasého pána, ktorému by Ellen Dunningová mohla byť ešte tak vnučka, nie dcéra. A na stole mal menovku p. CURRIE.

Keď som prešiel k zadnej časti obchodu, vedľa mliečnychvýrobkov (pobavil ma nápis UŽ STE VYSKÚŠALI NAŠUNOVINKU „JOGURT“? AK EŠTE NIE, SKÚSTE HO A ZAMILUJETE SI HO), začul som smiech. Ženský smiech okamžite identifikovateľného typu „ach, ty darebák“. Obrátil som sa k hlúčiku žien, oblečených rovnakým štýlom ako dámy v obchode Kennebec Fruit, ktoré stáli okolo pultu s mäsovýmivýrobkami. MÄSIARSTVO, hlásala ručne vyrobená drevená tabuľka, ktorá visela na ozdobných chrómových reťaziach.DOMÁCE PRODUKTY. A na spodku: FRANK DUNNING, HLAVNÝ MÄSIAR.

Život niekedy pripraví náhody, ktoré by sa spisovateľ neodvážil napodobniť.

Dámy rozosmieval Frank Dunning. Podoba so školníkom, ktorý navštevoval môj kurz stredoškolskej angličtiny pre dospelých, bola taká výrazná, až to pôsobilo prízračne. Vyzeral úplne ako Harry, ibaže táto verzia mala vlasy takmer úplne čierne, nie takmer úplne sivé, a mierne zmätený úsmev tu nahradil svetácky úškrn. Nečudo, že dámy boli namäkko. Dokonca aj Bevvie, čo sa v pivnici mrví, ho uznávala, a prečo nie? Mala len dvanásť alebo trinásť rokov, ale bola žena a Frank Dunning mal šarm. A bol si toho vedomý. Museli existovať dôvody, prečo výkvet ženského osadenstva Derry míňa manželovu výplatu v Center Street Markete, a nie v mierne lacnejšom A&P, a jeden z nich bol práve tu. Pán Dunning bol fešák, pán Dunning mal čistučký biely plášť (na rukávoch mierne zakrvavený, ale veď je mäsiar), pán Dunning mal na hlave štýlovú bielu čiapku, ktorá vyzerala ako niečo medzi šéfkuchárskou čapicou a maliarskou baretkou. Mierne prevísala nad jedno obočie. Čistý štýl.

Frank Dunning s ružovými, hladko oholenými lícami a dokonale ostrihanými čiernymi vlasmi bol pre ženy dar z neba. Keď som k nemu kráčal, previazal balíček s mäsom motúzikom z cievky, ktorú mal vedľa váhy, a čiernou fixkou na ňu napísal cenu. Podal ho asi päťdesiatročnej dáme v domácich šatách, na ktorých kvitli veľké ruže, v nylonkách so švíkmi a s rumencom školáčky.

„Nech sa páči, pani Levesqueová, pol kila nemeckej salámy natenko.“ Dôverne sa nahol nad pult, tak blízko, aby pani Levesqueová (a ostatné dámy) zacítili vábivú vôňu jeho kolínskej. Používa značku Aqua Velva, tú obľúbenú vôňu Freda Toomeyho? Skôr nie. Odhadoval som, že štramák ako Frank Dunning dá prednosť niečomu drahšiemu. „Viete, v čom je problém s nemeckou salámou?“

„Nie,“ odvetila a jemne to slovo pretiahla, takže vyznelo ako niééé. Ostatné dámy zvedavo štebotali.

Dunning na mňa krátko pozrel a nevidel nič, čo by ho zaujalo. Keď zase uprel oči na pani Levesqueovú, objavila sa v nich známa iskra.

„Keď ju zjete, o hodinu vás posadne hlad po moci.“

Neviem, či to všetky dámy pochopili, ale všetky sa nadšene zasmiali. Dunning poslal prešťastnú pani Levesqueovú svojou cestou, a keď som prechádzal ďalej, obrátil pozornosť k pani Bowieovej. Bol som si istý, že tá jeho pozornosť vďačne prijme.

Je to milý človek. Stále žartuje.

No tento milý človek mal chladné oči. Keď sa venoval svojmu dámskemu háremu, boli belasé. No keď – hoci nakrátko – pozrel na mňa, bol by som odprisahal, že zosiveli, nadobudli farbu vody pod oblohou, z ktorej čoskoro začne snežiť.

3

Obchod zatvárali o šiestej, a keď som z neho vyšiel s malým nákupom, bolo len o desať minút pol šiestej. Hneď za rohom na Witcham Street ponúkali rýchle občerstvenie. Objednal som si hamburger, zarábanú kolu a čokoládový zákusok. Zákusok bol úžasný – skutočná čokoláda, skutočná smotana. Rozpúšťal sa mi v ústach ako sladké pivo od Franka Anicettiho.

Zdržal som sa čo najdlhšie, potom som sa prešiel ku kanálu, kde bolo zopár lavičiek. Bol odtiaľ aj výhľad – úzky, ale stačilo to – na Center Street Market. Bol som plný, no aj tak som olúpal jeden z kúpených pomarančov, šupky som hádzal na cementový breh a díval sa, ako ich odnáša voda.

Presne o šiestej zhasli svetlá vo výkladoch. O štvrť na sedem vyšli posledné dámy a niesli tašky buď hore na Up-Mile Hill, alebo sa zhrčili pri jednom z telefónnych stĺpov s namaľovanýmbielym pásom. Prišiel autobus s nápisom OKRUŽNÁ JAZDA a ony nasadli. O tri štvrte na sedem začali vychádzať zamestnanci. Posledný bol pán Currie – vedúci – a s ním Dunning. Podali si ruky a oddelili sa. Currie zamieril do uličky medzi obchodom a predajňou obuvi, pravdepodobne po auto, Dunning kráčal na autobusovú zastávku.

Vtedy tam už boli len dvaja ďalší ľudia a nechcel som sa k nim pridať. Vďaka jednosmernej premávke v Low Towne som nemusel. Prešiel som k ďalšiemu stĺpu s bielym pásom, tento bol neďaleko kina (premietali Samopalníka Kellyho a Dievča z polepšovne, plagát sľuboval STRHUJÚCE DOBRODRUŽSTVO) a čakal som s robotníkmi, čo sa rozprávali o možných súperoch v zápasoch svetovej série. Mohol som na tú tému kadečo prezradiť, ale radšej som mlčal.

Prišiel mestský autobus a zastal oproti Center Street Marketu. Dunning nastúpil. Potom autobus zbehol z kopca a zastal pri kine. Pustil som robotníkov pred seba, aby som videl, koľko peňazí vložia do pokladničky na tyči vedľa sedadla šoféra. Pripadal som si ako mimozemšťan v sci-fi filme, ktorý sa tvári ako pozemšťan. Bolo to hlúpe – chcel som sa len odviezť, nie vyhodiť do vzduchu Biely dom smrtiacim lúčom –, ale aj tak som mal podobný pocit.

Jeden z chlapov predo mnou vytasil kanárikový preukaz, ktorý mi letmo pripomenul muža so žltou kartou. Ostatní vložili do pokladničky pätnásť centov, ktoré tam zazvonili. Urobil som to isté, hoci mne to trvalo dlhšie, lebo sa mi minca prilepila na spotenú dlaň. Zdalo sa mi, že na mňa všetci civejú, no keď som zdvihol hlavu, buď čítali noviny, alebo sa dívali von oknom do prázdna. Vnútro autobusu halil modrosivý dym.

Frank Dunning sedel v polovici na pravej strane, teraz malna sebe sivé nohavice, bielu košeľu a tmavomodrú kravatu. Štramák. Zapaľoval si cigaretu a nepozrel na mňa, keď som okolo neho prešiel a posadil sa dozadu. Autobus so stonaním prešiel po jednosmerkách Low Townu, potom na Witchame zamieril do Up-Mile Hill. Na západnej strane obytných štvrtí začali cestujúci vystupovať. Boli to samí muži; ženy zrejme doma vykladali nákup alebo servírovali večeru. Keď sa autobus vyprázdnil a Frank Dunning zostal sedieť a fajčiť, zišlo mi na um, či neskončíme ako dvaja poslední cestujúci.

Nemusel som sa obávať. Keď autobus zamieril k zastávke na rohu Witcham Street a Charity Avenue (neskôr som sa dozvedel, že v Derry je aj Faith Avenue a Hope Avenue), Dunning odhodil cigaretu na podlahu, zašliapol ju a vstal. Zľahka prešiel cez uličku, nepoužil držadlá, ale pohojdával sa v rytme spomaľujúceho autobusu. Niektorí muži si až do vysokého veku zachovajú mladistvé pohyby. Dunning bol jedným z nich. Bol by z neho vynikajúci tanečník swingu.

Potľapkal šoféra po pleci a rozprával mu vtip. Bol krátky a väčšina sa stratila v škrípaní bŕzd, ale zachytil som slová traja muríni uviazli vo výťahu a usúdil som, že tento vtip by nerozprával svojmu háremu odetému v domácich šatách. Šofér vyprskol do smiechu, potom stlačil chrómovú páku, ktorou sa otvárali predné dvere. „Dovi v pondelok, Frank,“ povedal.

„Ak z neba nebudú padať traktory,“ odvetil Dunning, zbehol po dvoch schodoch a preskočil cez trávnatý okraj na chodník. Videl som, ako sa mu pod košeľou napínajú svaly. Akú šancu by proti nemu mala žena a štyri deti? Najprv som si pomyslel, že malú, no mýlil som sa. Správna odpoveď znela, že nijakú.

Keď autobus odchádzal, videl som, ako Dunning vyšiel po schodoch prvej budovy za rohom Charity Avenue. Na širokej prednej verande tam v hojdacích kreslách posedávalo osem alebo deväť mužov a žien. Niektorí mäsiara pozdravili a on im podával ruky ako politik medzi voličmi. Bola to trojposchodová novoanglická viktoriánska budova a na odkvape visela tabuľka. Len-len že som si ju stihol prečítať.

EDNA PRICEOVÁ – PENZIÓN

NA TÝŽDEŇ ALEBO NA MESIAC

K DISPOZÍCII KUCHYNKY

DOMÁCE ZVIERATÁ NIE SÚ POVOLENÉ!

Pod tým visela z veľkej tabuľky na háčikoch menšia oranžovás nápisom OBSADENÉ.

O dve zastávky ďalej som vystúpil. Poďakoval som šoférovi autobusu a ten mi kyslo odvrkol. Zisťoval som, že v meste Derry v štáte Maine sa štekanie považuje za zdvorilú konverzáciu. Ak, pravda, človek náhodou nepozná vtipy o troch murínoch, čo uviazli vo výťahu, alebo možno o poľskom námorníctve.

Pomaly som sa vracal k mestu, dva bloky som prebehol, aby som sa vyhol penziónu Edny Priceovej, kde sa obyvatelia schádzali po večeri na verande presne ako ľudia z poviedok Raya Bradburyho o idylickom mestečku Greentown v štáte Illinois. A vari Frank Dunning nepripomínal jedného z týchto dobrákov? Veru áno. Veď aj v Bradburyho Greentowne sa ukrýva hrôza.

Ten milý človek už nebýva doma, povedal Richie, čo spáva na tyči, a hovoril čistú pravdu. Ten milý človek býval v penzióne, kde si o sebe všetci namýšľali, že sú ktoviečo.

Podľa môjho odhadu bol penzión Edny Priceovej ani nie päť blokov od Kossuth Street číslo 379, možno aj bližšie. Keď sa ostatní nájomníci pobrali spať, hľadel Frank Dunning na východ ako moslim k Mekke? Ak áno, robil to s tým svojím typickým prívetivým úsmevom? Podľa mňa nie. A mal oči belasé, alebo nadobudli chladný a zamyslený sivý odtieň? Ako ľuďom na verande Edny Priceovej vysvetlil, že nebýva doma? Mal poruke príbeh, v ktorom bola jeho manželka buď trochu strelená, alebo priamo striga? Podľa mňa áno. A verili tomu ľudia? Na to bolo jednoduchá odpoveď. Je jedno, či hovoríme o roku 1958, 1985 alebo 2011. V Amerike, kde sa povrch stále zamieňa za podstatu, vždy uveria ľuďom ako Frank Dunning.

4

V utorok som si prenajal byt, ktorý v novinách inzerovali ako „čiastočne zariadený, v dobrej štvrti“, a v stredu sedemnásteho septembra sa pán George Amberson nasťahoval. Z hotela Town House na Harris Avenue. Žil som v roku 1958 vyše týždňa a začal som sa tu cítiť pohodlne, div nie ako domáci.

Čiastočné zariadenie pozostávalo z postele (bol na nej mierne zašpinený matrac, ale nie bielizeň), z pohovky, kuchynského stola, ktorému bolo treba podložiť nohu, aby sa nekýval, a z jednej stoličky so žltým plastovým sedadlom, zakaždým čudne cmukla, keď neochotne pustila zo zovretia nohavice sediaceho. Bol tam sporák a rachotiaca chladnička. V špajze som objavil klimatizačnú jednotku: ventilátor so spálenou šnúrou, ktorý vyzeral absolútne smrtiaco.

Mal som pocit, že byt, ktorý sa nachádza priamo pod trasou lietadiel pristávajúcich na letisku v Derry, je za šesťdesiatpäť dolárov za mesiac trochu pridrahý, ale pristal som, lebo majiteľka, pani Joplinová, prižmúrila oko nad tým, že pán Amberson nemá odporúčania. Pomohlo, že dal nájomné za tri mesiace v hotovosti. Aj tak však trvala na tom, že si odpíše údaje z môjho vodičského preukazu. Ak jej aj pripadalo čudné, že realitný agent z Wisconsinu na voľnej nohe má preukaz z Mainu, nič nepovedala.

Bol som vďačný, že mi dal Al veľa hotovosti. Hotovosť pôsobí na cudzincov veľmi upokojujúco.

Najmä v päťdesiatom ôsmom. Len za tristo dolárov som mohol čiastočne zariadený byt premeniť na úplne zariadený. Deväťdesiat dolárov z tých troch stoviek som dal za stolový televízor RCA z druhej ruky. V ten večer som pozeral Šou Steva Allena v nádhernej čiernobielej verzii, potom som televízor vypol, sedel za kuchynským stolom a počúval, ako s hukotom klesá lietadlo. Zo zadného vrecka som vytiahol notes Blue Horse, ktorý som si kúpil v lekárni v Low Towne (v tej, kde zlodejinu nepovažujú za srandu, parádu či zábavku). Otvoril som prvú stranu i rovnako nové pero Parker. Sedel som takto možno pätnásť minút – medzitým k zemi zhučalo ďalšie lietadlo, zdanlivo tak blízko, až som očakával, že kolieska so škrípaním oškrú strechu.

Strana zostala prázdna. Aj moja myseľ. Vždy keď som sa ju pokúšal naštartovať, zmohol som sa na jedinú ucelenú myšlienku: Minulosť sa nechce dať zmeniť.

To mi nepomohlo.

Napokon som vstal, zo špajzovej police zobral ventilátor a položil ho na kuchynskú linku. Nebol som si istý, či bude fungovať, ale fungoval a bzukot motorčeka bol zvláštne upokojujúci. Zároveň prekrýval otravné hrkotanie chladničky.

Keď som sa znovu posadil, mal som čistejšiu myseľ, tentoraz zo mňa vyšlo zopár slov.

MOŽNOSTI

1.Oznámiť to na polícii

2. Anonymný telefonát mäsiarovi (napríklad

„Sledujem ťa, sviniar, ak niečo spravíš, poviem to“)

3. Niečo na mäsiara našiť

4. Zraniť mäsiara

Tu som zastal. Chladnička dorachotila. Nepristávali lietadlá a na Harrison Avenue nebola premávka. V tomto okamihu som existoval len ja, môj ventilátor a môj neúplný zoznam. Napokon som napísal poslednú položku:

5.Zabiť mäsiara

Zoznam som pokrkval a otvoril škatuľku s kuchynskými zápalkami, čo ležala vedľa sporáka na zapaľovanie horákov; jednou som škrtol. Ventilátor ju pohotovo zahasil, znovu som si pomyslel, ako ťažko sa niektoré veci menia. Vypol som ventilátor, škrtol ďalšou zápalkou a priložil ju k papierovej guči. Keď vzbĺkla, hodil som ju do drezu, čakal som, kým dohorí, a spláchol som popol.

Potom si pán George Amberson išiel ľahnúť.

Dlho sa mu nedarilo zaspať.

5

Keď o pol jednej preletelo nad strechou posledné lietadlo, ešte som bdel a rozmýšľal nad svojím zoznamom. Povedať to polícii bolo vylúčené. Možno by to fungovalo u Oswalda, ktorý sa vyznal z nehynúcej lásky k Fidelovi Castrovi v Dallase aj v New Orleanse, ale Dunning bol iný prípad. Bol to obľúbený a uznávaný člen komunity. A kto som bol ja? Nováčik v meste, ktoré nemalo rado cudzincov. Keď som dnes popoludní vyšiel z lekárne, znovu som pred Ospalým strieborniakom videl chlapíka bez trakov a jeho partiu. Bol som oblečený ako robotník, ale aj tak na mňa zízali, akoby chceli zrúknuť: Doriti, kto si?

Aj keby som v Derry žil osem rokov, a nie osem dní, čo bysom vlastne povedal na polícii? Že sa mi prisnilo, ako Frank Dunning zabíja večer na Halloween rodinu? Nepochybne by mi uverili.

Predstava, že by som mäsiarovi anonymne zavolal, sa mi páčila o trochu viac, ale táto možnosť mi zároveň naháňala strach. Keby som Frankovi Dunningovi zavolal – či už do práce, alebo do penziónu Edny Priceovej, kde by ho určite zavolali k spoločnému telefónu v hale –, zmenil by som udalosti. Telefonát by ho možno zastavil a on by nevyvraždil svoju rodinu, no rovnako dobre mohol mať aj opačný účinok a posotiť ho cez vratký okraj zdravého rozumu, po ktorom určite kráča s tým prívetivým úsmevom Georgea Clooneyho. Namiesto toho, aby som vraždám zabránil, by som ich mohol urýchliť. Takto som vedel, kde a kedy. Ak ho vyruším, nič nebude isté.

Mám naňho niečo narafičiť? Možno by to fungovalo v špionážnom románe, ale ja som nebol agent CIA; dofrasa, bol som učiteľ angličtiny.

Ďalej som mal na zozname položku Zraniť mäsiara. Dobre, ale ako? Zraziť ho, keď sa z Charity Avenue vyberie na Kossuth Street s kladivom v ruke a s vraždou v srdci? Ak by som nemal výnimočné šťastie, chytili by ma a šupli rovno za mreže. A ešte čosi. Zranení zvyčajne vyzdravejú. Potom by to mohol skúsiť znovu. Ako som tam ležal v tme, tento scenár mi pripadal dosť pravdepodobný. Lebo minulosť sa nechce dať zmeniť. Je zanovitá.

Jediný spoľahlivý spôsob bol sledovať ho, počkať, kým bude sám, a vtedy ho zabiť. V jednoduchosti je krása.

Aj s týmto sa však spájali problémy. Najväčší spočíval v tom, že som nevedel, ako to zvládnem. Zdalo sa mi, že by som to dokázal v rozrušení – pri obrane seba alebo niekoho iného –, no dokázal by som to spraviť chladnokrvne? Aj keby som vedel, že moja potenciálna obeť v opačnom prípade raz zabije manželku a deti?

A… čo keby som to spravil a zatkli by ma, kým by som stihol ujsť do budúcnosti, v ktorej som Jake Epping, nie George Amberson? Obvinili by ma, uznali za vinného, poslali do štátnej väznice Shawshank. A tam by som trčal v deň, keď by v Dallase zabili Johna F. Kennedyho.

Ani to ešte nebolo všetko. Vstal som, prešiel cez kuchyňu do kúpeľne veľkosti telefónnej búdky, sadol si na poklop záchodovej misy a sklonil som čelo do dlaní. Predpokladal som, že Harryho slohová práca je pravdivá. Al takisto. Pravdepodobne aj bola, lebo Harry bol dva či tri stupne na zahmlenej strane normálnosti a takíto ľudia zriedkavejšie prezentujú predstavu vyvraždenia celej rodiny ako skutočnosť. No aj tak…

Deväťdesiatpäťpercentná istota nie je stopercentná istota, povedal Al, a to hovoril o Oswaldovi. Oswald bol jediný človek, ktorý mohol byť vrahom prezidenta, ak teda odložíme všetky konšpiračné bubliny, a predsa Alovi zostali pochybnosti.

V počítačovom svete roku 2011 by bolo jednoduché overiť si Harryho príbeh, ale to som vtedy neurobil. A aj keby bol absolútne pravdivý, možno sa v ňom vyskytli zásadné detaily, ktoré nepochopil alebo nespomenul. Veci, o ktoré by som sa mohol potknúť. Čo ak by som sa namiesto triumfálnej záchrany v štýle sira Galahada dal akurát zabiť spolu s nimi? To by zmenilo budúcnosť rozličnými zaujímavými spôsobmi, len by som už nebol naporúdzi, aby som zistil ich presnú podobu.

V hlave sa mi vykľul celkom nový nápad, šialene lákavý. Môžem sa v halloweensky večer utáboriť oproti číslu 379 na Kossuth Street… a dívať sa. Aby som sa ubezpečil, že sa to naozaj stalo, ale aj preto, aby som si všimol všetky detaily, ktoré mohli jedinému svedkovi, čo prežil – traumatizovanému dieťaťu –, uniknúť. Potom sa môžem vrátiť do Lisbon Falls, vyliezť hore králičou norou do deviateho septembra, do jedenástej hodiny a päťdesiatej ôsmej minúty predpoludním. Opäť kúpim sunliner, opäť pôjdem do Derry, ale tentoraz vybavený informáciami. Už som pomíňal veľa Alovej meny, ale zostalo mi dosť, aby som mohol pokračovať.

No nápad vyraziť zo štartovacej rovinky pekne čerstvý zakopol, skôr ako sa dostal do prvej zákruty. Účelom tohto výletu bolo zistiť, ako by záchrana školníkovej rodiny ovplyvnila budúcnosť, a ak Frankovi Dunningovi tie vraždy nezatrhnem, tak sa to nedozviem. A už teraz som mal vyhliadku, že to budem musieť zopakovať. Ono by totiž znovu došlo k resetu, keď – ak – by som sa vrátil do králičej nory ešte aj potom, aby som zastavil Oswalda. Raz by bolo dosť nanič. Dvakrát o dosť horšie. A trikrát? Nemysliteľné.

A ešte čosi. Rodina Harryho Dunninga už raz pomrela. Odsúdim ich na zopakovanie smrti? Aj keď je to každý raz len reset a oni by o tom nevedeli? Mimochodom, kto som, aby som tvrdil, že to vôbec, ale vôbec, na nijakej úrovni podvedomia nevedia?

Bolesť. Krv. Malá červenovláska na dlážke pod hojdacím kreslom. Harryho zúfalý pokus zahnať šialenca detskou búchačkou. „Nechaj ma na pokoji, ocko, lebo ťa zastrelím.“

Došuchtal som sa cez kuchyňu naspäť, zastal a pozrel na stoličku so žltým plastovým sedadlom. „Nenávidím ťa, stolička,“ oznámil som jej a vrátil sa do postele.

Tentoraz som zaspal takmer okamžite. Keď som sa na druhé ráno prebudil, do môjho spálňového okna, zatiaľ bez závesov, svietilo slnko, aké svietieva o deviatej ráno, vtáky dôležito švitorili a povedal som si, že viem, čo musím urobiť. Hlavne čo najjednoduchšie, somár.

6

Napoludnie som si uviazal kravatu, slamovožlté vlasy si začesal do správneho šviháckeho uhla a odviezol sa do Machenových poľovníckych potrieb, kde stále trval JESENNÝ VÝPREDAJ ZBRANÍ. Predavačovi som povedal, že mám záujem o ručnú zbraň, pretože podnikám s nehnuteľnosťami a občas musím pri sebe nosiť dosť veľké sumy v hotovosti. Ukázal mi ich niekoľko, aj policajný špeciálny revolver, kolt tridsaťosmičku. Za deväť dolárov a deväťdesiatdeväť centov. Zdalo sa mi to absurdne málo, kým som si nepripomenul, že podľa Alových poznámok Oswald zmenil dejiny talianskou puškou z katalógu, ktorá stála ani nie dvadsať dolárov.

„Tento vám poskytne slušnú ochranu,“ povedal predavač, vyklopil valec a zakrútil ním: klikklikklikklik. „Presný ako švajčiarske hodinky až do pätnástich metrov a ten somár, čo by vás chcel prepadnúť, bude oveľa bližšie.“

„Beriem.“

V duchu som sa pripravil, že mi skontroluje doklady, ale znovu som zabudol vziať do úvahy uvoľnenú a nevystrašenú atmosféru Ameriky, v ktorej som teraz žil. Celý obchod prebehol takto: zaplatil som a odišiel so zbraňou. Nevypisovali sa papiere a nebola potrebná čakacia lehota. Dokonca som nemusel poskytnúť ani svoju aktuálnu adresu.

Oswald si zbraň zabalil do deky a ukryl ju v garáži domu, kde bývala jeho manželka so ženou menou Ruth Painová. Keď som vyšiel z Machenovho obchodu so zbraňou v aktovke, zdalo sa mi, že viem, ako sa musel cítiť: ako človek s veľkým tajomstvom. Ako niekto, kto vlastní súkromné tornádo.

Človek, ktorý mal byť v práci v jednej z fabrík, stál vo dverách Ospalého strieborniaka, fajčil cigaretu a čítal noviny. Alebo sa aspoň zdalo, že číta noviny. Nemohol som odprisahať, že ma sleduje, ale nemohol som ani odprisahať, že ma nesleduje.

Bol to chlapík bez trakov.

7

V ten večer som znovu zastal neďaleko kina, kde sa tentoraz skvel nápis: ZAJTRAJŠIE PREMIÉRY! HROMOVÁ CESTA (MITCHUM) A VIKINGOVIA (DOUGLAS)! Filmových divákov v Derry čakalo ďalšie STRHUJÚCE DOBRODRUŽSTVO.

Dunning znovu prešiel cez cestu na autobusovú zastávku a nastúpil. Tentoraz som ho nesledoval. Nemusel som, vedel som, kam ide. Pešo som sa vybral do svojho nového bytu a občas som sa obzeral, či neuvidím chlapíka bez trakov. Nebolo po ňom ani stopy a povedal som si, že som ho vtedy videl na druhej strane oproti poľovníckym potrebám len náhodou. A nebola to ani veľká náhoda. Lebo Ospalý strieborniak bola jeho obľúbená krčma. Keďže fabriky v Derry sú v prevádzke šesť dní v týždni, robotníci majú striedavý pracovný čas. Chlapík bez trakov mal asi vo štvrtok voľno. Budúci týždeň bude možno v Ospalom strieborniaku v piatok. Alebo v utorok.

Na druhý deň večer som bol znovu pred kinom a tváril sa, že študujem plagát na Hromovú cestu (Robert Mitchum sa rúti po najohnivejšej diaľnici na svete!), hlavne preto, že som nemal kam ísť; do Halloweenu zostávalo ešte šesť týždňov a zdalo sa, že som do fázy zabíjania času vstúpil mimo programu. No Frank Dunning tentoraz neprešiel na autobusovú zastávku, ale vybral sa na križovatku Center, Kansas a Witcham a postával tam, akoby sa nevedel rozhodnúť. Znovu vyzeral švihácky v tmavých nohaviciach, bielej košeli, modrej kravate a športovom saku so svetlosivým károm. Klobúk mal posunutý dozadu. Chvíľu som si myslel, že zamieri do kina a pozrie si najohnivejšiu diaľnicu na svete – v tom prípade by som nenútene kráčal smerom ku Canal Street. No odbočil doľava do Witchamu. Počul som, ako si píska. Vedel dobre pískať.

Nemusel som ho sledovať; devätnásteho septembra nespácha vraždy kladivom. No bol som zvedavý a nemal som lepšiu prácu. Vošiel do baru Lampáš, ktorý nebol taký vychytený ako bar v Town House, ale zďaleka taký ošumelý ako krčmy na Canal Steet. V každom malom meste nájdete jeden či dva podniky, kde sa robotníci aj úradníci stretávajú ako seberovní, a Lampáš vyzeral presne takto. Na jedálnom lístku je zvyčajne nejaká miestna lahôdka, pri ktorej sa cudzinci zaskočene škriabu na hlave. Zdalo sa, že špecialitou Lampáša je čosi s názvom račie droby.

Pomaly som prešiel popod okná a videl, ako Dunning zdraví ľudí v miestnosti. Podával si ruky, potľapkával po lícach, jednému mužovi vzal klobúk a hodil ho druhému, čo stál pri kolkoch a šikovne ho chytil za všeobecného veselia. Milý človek. Samý žart. Typ, s ktorým je zábava.

Videl som, ako sa posadil za stôl blízko pri kolkoch, a takmer som išiel ďalej. No bol som smädný. Dobre by mi padlo pivo a barový pult v Lampáši bol na druhej strane plnej miestnosti, kde Dunning sedel s čisto mužskou skupinkou, ku ktorej sa pripojil. Neuvidí ma, ale ja ho budem môcť pozorovať v zrkadle. Niežeby som mal uvidieť niečo šokujúce.

Okrem toho, ak tu mám byť ešte šesť týždňov, je načase, aby som zapadol. A tak som sa obrátil a vošiel do hluku veselých hlasov, mierne podnapitého smiechu a piesne That’s Amore v podaní Deana Martina. Čašníčky roznášali krígle s pivom a taniere, na ktorých boli podľa všetkého račie droby. A, samozrejme, dvíhali sa tu kúdoly modrého dymu.

V roku 1958 bol dym všade a stále.

8

„Videl som, že pozeráte k tomu zadnému stolu,“ ozval sa mi pri lakti akýsi hlas. Sedel som v podniku dosť dlho, aby som si stihol objednať druhé pivo a „juniorskú porciu“ račích drobov. Povedal som si, že ak ich aspoň neochutnám, naveky mi to bude vŕtať v hlave.

Obzrel som sa a uvidel som malého mužíčka s vlasmi ulízanými dozadu, s okrúhlou tvárou a so živými čiernymi očami. Pripomínal veselú veveričku. Zaškeril sa na mňa a napriahol ruku detskej veľkosti. Na predlaktí mu plieskala chvostom a jedným okom žmurkala morská panna s obnaženým poprsím. „Charles Frati. Ale môžete ma volať Chaz. Všetci ma tak volajú.“

Potriasol som mu rukou. „George Amberson, ale môžete ma volať George. Tiež ma tak všetci volajú.“

Zasmial sa. Ja tiež. Bežne sa považuje za nevhodné smiať sa na vlastných žartoch (najmä na tých nedospelých), ale niektorým ľuďom neodoláte, takže sa nikdy nemusia smiať sami. Chaz Frati bol jeden z nich. Čašníčka mu priniesla pivo a on ho zdvihol. „Na vás, George.“

„Tak to sa pridám,“ povedal som a cinkol okrajom pohára o ten jeho. „Poznáte tu niekoho?“ spýtal sa s pohľadom upretým do zrkadla za barom, kde sa odrážal veľký zadný stôl. „Nie.“ Obtrel som si z hornej pery penu. „Len sa mi vidí, že sa bavia lepšie ako všetci ostatní, to je všetko.“

Chaz sa usmial. „To je stôl Tonyho Trackera. Už by si naň mohol dať rovno vyryť svoje meno. Tony a jeho brat Phil vlastnia firmu, robia nákladnú dopravu. Okrem toho majú v tomto meste – a v okolitých mestách – viac akrov, ako má Carter tabletiek na pečeň. Phil sa tu veľmi neukazuje, väčšinou je na cestách, ale Tony si zriedka dá ujsť piatkovú alebo sobotnú noc. A má kopu kamošov. Stále sa takto bavia, ale nikto si nevyhadzuje z kopýtka tak ako Frankie Dunning. To je ten, čo rozpráva vtipy. Starého Tonesa má každý rád, zato Frankieho zbožňujú.“

„Tuším ich všetkých poznáte.“

„Už roky. V Derry poznám skoro každého, ale vás som nepoznal.“

„Lebo som len teraz prišiel. Robím s nehnuteľnosťami.“

„Podnikáte s nimi, však sa nemýlim?“

„Veru nie.“ Čašníčka mi priniesla račie droby a šikovne odbehla. Hromada na tanieri vyzerala ako zviera, ktoré skončilo pod kolesami auta, potom ho zoškrabali a predložili hosťom, ale voňala parádne a chutila ešte lepšie. V každom kúsku museli byť miliardy gramov cholesterolu, no v päťdesiatom ôsmom to nikoho netrápilo, a to bol dobrý pocit. „Pomôžte mi s tým,“ ponúkol som ho.

„Nie, všetko je pre vás. Ste z Bostonu? Alebo z New Yorku?“

Pokrčil som plecami a on sa zasmial.

„Tajnostkár, čo? Ale jasné, dobre robíte. Hovoriť striebro, mlčať zlato. Aj tak asi viem, čo máte za lubom.“

Zastal som s vidličkou plnou tej mrzkej dobroty na polceste k ústam. V podniku bolo teplo, no odrazu ma obišiel mráz. „Naozaj?“

Nahol sa ku mne. Vlasy mu zaváňali pomádou Vitalis a dych si osviežoval cukríkmi Sen-Sen. „Keby som povedal pozemok na nákupné centrum, zakričíte bingo?“

Uf, to bola úľava. Nezišlo mi na um, že by som mohol v Derry hľadať miesto pre nákupné centrum, ale znelo to dobre. Tak som na Chaza Fratiho žmurkol. „Nemôžem odpovedať.“

„Nie, samozrejme, že nemôžete. Kšeft je kšeft, to aj ja vždy vravím. Zmeňme tému. Keby ste si však povedali, že aj miestnemu dáte šancu trochu si zarobiť, rád si vás vypočujem. A aby ste vedeli, že mám srdce na pravom mieste, dám vám tip. Ak ste ešte nevideli starú Kitchenerovu železiareň, choďte tam. Príma pľac. A nákupné centrum? Viete, čo to je?“

„Hudba budúcnosti,“ pokýval som hlavou.

Namieril na mňa ukazovákom ako pištoľou a žmurkol. Znovu som sa zasmial, nemohol som inak. Čiastočne z prostej úľavy, že nie každý dospelý v Derry zabudol, aké to je, priateľsky sa správať k cudzincom. „Všetko pod jednou strechou!“

„A kto vlastní pozemok pod starou Kitchenerovou železiarňou, Chaz? Asi Trackerovci, dobre tipujem?“

„Vravel som, že im patrí väčšina pôdy na okolí, ale nie všetka.“ Pozrel na morskú pannu. „Milly, čo povieš, prezradím Georgeovi, kto vlastní ten prvotriedny kus pozemku v priemyselnej zóne len tri kilometre od centra tejto metropoly?“

Milly zakývala šupinatým chvostom a zatriasla prsníkmi ako čajové šáločky. Chaz Frati ani nezatínal päsť, aby ju rozhýbal, svaly na jeho predlaktí pracovali úplne samy. Dobrý trik. Zišlo mi na um, či nevyťahuje aj králiky z klobúka.

„Dobre, drahá moja.“ Znovu pozrel na mňa. „Nuž, moja maličkosť. Ja kupujem to najlepšie a zvyšok nech si majú bračekovci Trackerovci. Kšeft je kšeft. Smiem vám dať svoju navštívenku, George?“

„Samozrejme.“

Dal mi ju. Stálo na nej iba CHARLES „CHAZ“ FRATI KUPUJE PREDÁVA OBCHODUJE. Strčil som si ju do vrecka košele.

„Ak všetkých tých ľudí poznáte a oni poznajú vás, prečo sedíte s nováčikom pri barovom pulte, a nie s nimi za stolom?“ spýtal som sa.

Vyzeral prekvapene, potom sa vrátil k pobavenému výrazu. „Čo ste sa len včera vyďobali z vajca, starec?“

„Som tu nový. Ešte som sa nestihol poobzerať. Nemajte mi to za zlé.“

„To mi ani na um nezišlo. Obchodujú so mnou, lebo mi patrí polovica hotelov pre motoristov v tomto meste, obe kiná v centre a ešte aj jedno autokino, jedna banka a všetky záložne na východea v strede nášho milého štátu Maine. Ale aj tak so mnou nejedia ani nepijú a nepozývajú ma domov ani do svojho country klubu, lebo patrím ku kmeňu.“

„Pardon, nerozumiem.“

„Som Žid, starec.“

Všimol si môj výraz tváre a vyškeril sa. „Aha, nevedeli ste to. Ani keď som odmietol tie raky, čo? Som dojatý.“

„Nie, len nechápem, prečo by na tom malo záležať.“

Rozosmial sa, akoby za celý rok nepočul lepší vtip. „Tak potom ste sa nevyďobali z vajca, ale spadli ste sem z mesiaca.“

V zrkadle Frank Dunning čosi hovoril. Tony Tracker a ďalší kamaráti mu načúvali s úsmevmi od ucha k uchu. Keď vybuchli do hurónskeho rehotu, zišlo mi na um, či to bol ten o troch murínoch, čo uviazli vo výťahu, alebo ešte niečo zábavnejšie a satirickejšie – napríklad o troch židákoch na golfovom ihrisku.

Chaz si môj pohľad všimol. „Frank vie vytúrovať zábavu, to vám poviem. Viete, kde robí? Nie, ste tu nový, zabudol som. V supermarkete na Center Street. Je hlavným mäsiarom a aj polovičným majiteľom, ale veľmi to o sebe nerozhlasuje. A viete vy čo? Je aj polovičným dôvodom, prečo to tam stále funguje a tvorí zisk. Dámy sa k nemu hrnú ako včely na med.“

„Nepovedzte!“

„Veru poviem. Ale aj muži ho majú radi. A to nebýva pravidlom. Chlapi sa na takých donchuanov občas pozerajú krivým okom.“

To mi pripomenulo zúrivú fixáciu mojej bývalej ženy na Johnnyho Deppa.

„Ale nie je to ako za starých čias, keď s nimi píjal do záverečnej a potom ešte hrávali poker na nákladnej stanici až do úsvitu. Teraz si dá jedno pivo, možno dve, a rozlúči sa. Sledujte.“

Ten vzorec správania mi bol dosť známy z čias, keď sa Christy sporadicky pokúšala obmedziť príjem alkoholu, aby nemusela prestať úplne. Začas to pomohlo, ale skôr či neskôr sa vrátila k starým návykom.

„Má problémy s pitím?“

„To neviem, ale rozhodne má problém so sebaovládaním.“ Pozrel na svoje tetovanie. „Milly, už si si všimla, koľko zábavných chlapíkov sa vie prirýchlo napajediť?“

Milly kývla chvostom a Chaz na mňa vážne pozrel. „Vidíte? Ženy to vždy vedia.“ Uchmatol si kúsok raka a komicky švihol pohľadom sem a ta. Bol to zábavný chlapík a nezišlo mi na um, že by mohol byť niečím iným, než o sebe tvrdil. Ale, ako naznačil sám Chaz, bol som trochu naivný. Na pomery v Derry určite. „Nepovedzte to rabínovi Bruchsteinovi.“

„Vaše tajomstvo je u mňa ako v hrobe.“

Podľa toho, ako sa muži okolo Trackerovho stola nahýnali k Frankovi, mi bolo jasné, že rozpráva ďalší vtip. Bol to ten typ, ktorý má výrečné ruky. Boli to veľké ruky. Vedel som si predstaviť, ako jedna z nich drží rukoväť sekery.

„Na strednej bol strašný frajer,“ povedal Chaz. „A ja o tom niečo viem, lebo som s ním chodil na starú okresnú konsolidovanú, vieme? Ale väčšinou som sa mu pratal z cesty. Tresty zbieral ako iní známky. Stále sa totiž mlátil. Mal ísť na Mainskú univerzitu, no namiesto toho dostal jedno dievča do druhého stavu a musel si ju vziať. Po roku či dvoch vzala malé a zdrhla mu. Dobrý nápad, vtedy s ním fakt nebola reč. Frankie je už raz taký, asi by mu bolo spravilo dobre, keby mohol bojovať proti Nemcom alebo Japončíkom, viete? Aspoň by sa vyzúril.Ale neodviedli ho. Nedozvedel som sa prečo. Ploché nohy? Šelest na srdci? Vysoký tlak? Ktohovie. No vy asi netúžite počuť tie staré klebety.“

„Ale áno,“ prikývol som, „sú zaujímavé.“ Veru boli. Prišiel som si sem omočiť hrdlo a narazil som na zlatú baňu. „Dajte si ešte raka.“

„Keď ma ešte trikrát ponúknete,“ uškrnul sa a kúsok si hodil do úst. Kým prežúval, palcom ukázal do zrkadla. „A čo by som si nedal? Len sa pozrite na tamtých, polovica z nich sú katolíci a len sa im tak líca nadúvajú, ako žujú burgery, slaninové sendviče a klobásy. V piatok! Kto sa už v tom náboženstve vyzná, starec?“

„Na mňa to tiež sedí,“ povedal som. „Som bývalý metodista. Takže pán Dunning asi vysokoškolské vzdelanie nezískal?“

„Kdeže. Keď mu ušla prvá žena, akurát študoval na bakalára v sekaní mäsa, a šlo mu to jedna radosť. Zase si narobil problémy, a ak som dobre počul, veď viete, že ľudia v kuse klebetia a majiteľ záložní si všetko vypočuje, takže istý pán Vollander, ktorý vtedy vlastnil supermarket, sa musel posadiť a poriadne starému Frankovi vyčistiť žalúdok.“ Chaz pokrútil hlavou a dal si ďalšieho raka. „Keby Benny Vollander vedel, že kým sa to svinstvo v Kórei skončí, bude polovicu jeho krámu vlastniť Frankie Dunning, asi by ho porazilo. Ešte dobre, že človek nevidí do budúcnosti, čo?“

„Uhm, to by nám kadečo skomplikovalo.“

Chaz sa už dostával do švungu, a keď som u čašníčky objednal ešte dve pivá, nebránil sa.

„Benny Vollander povedal, že Frankie je najlepší mäsiarsky učeň, akého kedy mal, ale ak sa ešte dostane do problémov s polišmi – inými slovami, ak ešte skočí do niekoho, kto naňho krivo pozrie –, bude ho musieť prepustiť. Vraví sa, že múdremu stačí naznačiť, a Frankie sa polepšil. S prvou ženou ho rozviedli na základe odchodu zo spoločnej domácnosti, keď bola preč zo dva roky, a zakrátko sa znovu oženil. Vtedy bola vojna v plnom prúde, dámy si mohol vyberať – vie byť šarmantný a väčšina ostatných chlapov bola v zámorí –, ale vybral si napokon Doris McKinneyovú. Krásavica to bola.“

„A verím, že ešte je.“

„Starec, na to berte jed. Pekná ako obrázok. Majú tri či štyri deti. Fajn rodina.“ Chaz sa ku mne znovu naklonil. „No Frankie ešte aj teraz občas stratí nervy, určite ich stratil vlani na jar, lebo prišla do kostola s modrinami na tvári a o týždeň ho vyrazila. Teraz býva v penzióne, najbližšie k jej domu, ako sa mu podarilo zohnať. Asi dúfa, že ho žena vezme naspäť. A skôr či neskôr to urobí. Ten chlap má svoj šarm a… Hej, kuknite, čo som vám vravel? Už sa balí.“

Dunning vstával. Ostatní hulákali, nech sa ešte posadí, ale on krútil hlavou a ukazoval na hodinky. Dopil posledný hlt piva, sklonil sa a bozkal jedného na plešinu. Vyslúžil si výbuch smiechu, ktorý otriasol celou krčmou, a už sa niesol k dverám.

Cestou plesol po chrbte Chaza a zahlásil: „Ten nos si drž v čistote, Chazzy – je pridlhý, aby si si ho ufúľal.“

A bol preč. Chaz na mňa pozrel. Mal na tvári ten veselý veveričí úsmev, ale oči sa mu nesmiali. „No čo, nie je to číslo?“

„Je,“ prikývol som.

9

Patrím k ľuďom, ktorí nevedia, čo si myslia, kým si to nezapíšu, a tak som skoro celý víkend sedel a písal poznámky k tomu, čo som v Derry videl, čo som robil a čo mám ešte v pláne. Z toho sa odvinulo aj vysvetlenie, ako som sa do Derry dostal, a v nedeľu mi došlo, že som začal s projektom, na ktorý mi vreckový notes a guľôčkové pero nepostačia. V pondelok som si skočil kúpiť prenosný písací stroj. Pôvodne som chcel zájsť do miestneho obchodu s kancelárskymi potrebami, no potom som na kuchynskom stole uvidel vizitku Chaza Fratiho a šiel k nemu. Bolo to na East Side Drive, záložňa takmer taká veľká ako obchodný dom. Nad dverami tri zlaté gule, pekne podľa tradície, ale vedľa nich ešte čosi: sadrová morská panna s mihotavým chvostom a so žmurkajúcim okom. Táto bola na verejnosti, tak mala podprsenku. Fratiho som nenašiel, zato za dvanásť dolárov som kúpil fantastickú Smith-Coronu. Fratimu som po predavačovi odkázal, že tu bol George, ten, čo robí s nehnuteľnosťami.

„Rád odkaz odovzdám, pane. Nechcete mu nechať navštívenku?“

Doriti, musím si ich dať zopár spraviť… takže návšteva v kancelárskych potrebách ma predsa len neminie. „Nechal som si ich v druhom saku,“ povedal som, „ale myslím, že si na mňa spomenie. Dali sme si spolu pivo v Lampáši.“

Hneď popoludní som začal rozširovať svoje zápisky.

10

Zvykol som si, že mi priamo nad hlavou klesajú krátko pred pristátím lietadlá. Objednal som si donášku novín a mlieka: fľaše z hrubého skla mi nosili rovno pred dvere. Tak ako sladké pivo, čo mi pri prvom výlete do päťdesiateho ôsmeho roku načapoval Frank Anicetti, aj mlieko chutilo neskutočne intenzívne a smotanovo. A smotana bola ešte lepšia. Netušil som, či už vynašli umelé smotanové prášky do kávy, ale nemienil som to zisťovať, keď som mal poruke takúto dobrotu.

Dni sa míňali. Čítal som poznámky o Oswaldovi, ktoré mi dal Al Templeton, až som vedel naspamäť celé pasáže. Chodil som do knižnice a čítal o vraždách a zmiznutiach ľudí, ktoré sa v päťdesiatom siedmom a päťdesiatom ôsmom rozmohli v Derry ako mor. Hľadal som články o Frankovi Dunningovi a jeho preslávených nanič nervoch, ale nijaké som nenašiel. Ak ho niekedy zatkli, nedostalo sa to až do policajných správ v novinách, čo bol väčšinou slušne dlhý stĺpec a v pondelok ešte dlhší, keď sa v ňom sumarizovali víkendové výčiny (väčšina z nich sa udiala, keď pozatvárali bary). Jediný článok, ktorý som o školníkovom otcovi našiel, sa týkal dobročinného projektu z roku 1955. Center Street Market venoval v tú jeseň desať percent zisku Červenému krížu, ktorý pomáhal zmierňovať škody po tom, čo hurikány Connie a Diane udreli na východnom pobreží, dvesto ľudí zabili a v Novom Anglicku vyvolali ničivé povodne. Bola tam fotka Harryho otca, ako podáva obrovský šek vedúcemu regionálnej pobočky Červeného kríža. Dunning blýskal zubami ako filmová hviezda.

Už som v Center Street Markete nenakupoval, ale počas dvoch víkendov – posledného septembrového a prvého októbrového – som miestneho mäsiarskeho šampióna sledoval, len čo dokončil poldennú sobotnú službu za pultom. Požičal som si na to nenápadné chevrolety u Hertza na letisku. Sunliner mi na sledovačku pripadal predsa len príliš krikľavý.

V to prvé sobotné popoludnie šiel na blší trh v pontiacu, ktorý mával zaparkovaný v centre v prenajatej garáži a cez pracovné dni ho zriedka používal. V tú druhú sobotu sa odviezol k svojmu domu na Kossuth Street, naložil deti a zobral ich na dve disneyovky v kine Aladdin. Aj z diaľky vyzeral najstarší Troy na smrť znudený, keď do kina vchádzal aj keď sa z neho vynoril.

Dunning nevošiel do svojho domu, keď deti bral ani keď ich priviezol naspäť. Pri príchode na ne zatrúbil, pri návrate ich vysadil na chodník a díval sa, kým všetky štyri nezmizli v dome. Nevyrazil hneď, sedel za volantom, motor vrčal a on pofajčieval cigaretu. Azda dúfal, že krásna Doris vyjde von na kus reči. Keď si bol istý, že nepríde, obrátil sa na susedovej prístupovej ceste a dupol na plyn tak, že spod pištiacich pneumatík sa zdvihli obláčiky belasého dymu.

Zhrbil som sa na sedadle svojho prenajatého autíčka, ale zbytočne som sa obával. Prešiel okolo, ani nepozrel mojím smerom, a keď prešiel pekných pár sto metrov po Witcham Street, vyštartoval som za ním. Vrátil auto do garáže, zašiel si do Lampáša na jedno pivo, vypil ho v takmer opustenom bare a potom sa so sklonenou hlavou odšuchtal do penziónu Edny Priceovej na Charity Avenue.

V tú druhú sobotu, štvrtého októbra, odviezol deti na futbalový zápas do Orona, na štadión Mainskej univerzity, čo bolo asi päťdesiat kilometrov od Derry. Zaparkoval som na Stillwater Avenue a čakal, kedy sa zápas skončí. Na spiatočnej ceste sa zastavili na večeru v podniku Deväťdesiatpäť. Utiahol som sa na koniec parkoviska a čakal, kým vyjdú, uvažujúc, aký nudný je život súkromného očka, aj keď filmy nám nahovárajú čosi iné.

Keď Dunning dopravil deti domov, na Kossuth Street sa už plazil súmrak. Troya futbal potešil očividne viac ako Popoluškine dobrodružstvá – z otcovho pontiacu vystúpil s úsmevom a so zástavkou tímu Black Bears. Tugga a Harry si tiež niesli zástavky a vyzerali potešení. Ellen až tak nie. Spala ako drevo. Dunning ju odniesol ku dverám domu. Tentoraz sa nakrátko objavila aj pani Dunningová – aby prevzala spiace dievčatko do náručia.

Dunning jej vtedy niečo povedal. Jej odpoveď ho zrejme nepotešila. Z tej diaľky som mu nedovidel do tváre, ale keď hovoril, šibrinkoval jej ukazovákom pred nosom. Počúvala, pokrútila hlavou, zvrtla sa a šla dnu. Ešte chvíľu tam postál, potom si strhol z hlavy klobúk a švacol si ním o nohu.

Všetko to bolo zaujímavé a veľa to vypovedalo o ich vzťahu, ale inak mi to bolo nanič. Potreboval som niečo iné.

A dostal som to hneď na druhý deň. V nedeľu som sa rozhodol spraviť len dve prieskumné jazdy, lebo som mal pocit, že aj v tmavohnedom požičanom aute, ktoré prakticky splýva s okolím, by som už riskoval, že si ma všimne. Pri prvej jazde som nič nevidel, tak som si povedal, že asi bude tráviť deň doma, a prečo nie? Deň bol sivý, mrholilo. Dunning zrejme pozeral v telke šport ako ostatní obyvatelia penziónu, ktorí dymili v spoločenskej miestnosti ako fabrické komíny.

Ale mýlil som sa. Práve keď som zahol na Witcham Street, že ju prejdem druhý raz, zazrel som ho, ako kráča do centra, dnes v modrých džínsach, tenkej vetrovke a širokom klobúku do dažďa. Minul som ho a zaparkoval na Main Street asi blok od garáže, ktorú používal. O dvadsať minút som ho už sledoval za mestom, mieril na západ. Premávka bola riedka, tak som sa držal v úzadí.

Cieľom jeho cesty bol cintorín Longview, tri kilometre za motokinom Derry Drive-In. Zastal oproti cintorínu pri stánku s kvetmi, a keď som prechádzal okolo, kupoval dva košíky jesenných kvetov. Predávala ich starenka, ktorá pri celej transakcii držala nad obidvoma veľký čierny dáždnik. V spätnom zrkadle som sa pozeral, ako kladie kvety na sedadlo spolujazdca, nastupuje a zahýba na prístupovú cestu k cintorínu.

Obrátil som sa a vrátil sa k cintorínu. Riskoval som, no iné mi nezostávalo, pretože to vyzeralo sľubne. Parkovisko bolo prázdne okrem dvoch pikapov so záhradníckym náradím zakrytým nepremokavou plachtou, a otlčeného nákladiaka, ktorý vyzeral ako vyradený z armádnych zásob. Dunningov pontiac nikde. Prešiel som krížom cez parkovisko ku štrkovej ceste, ktorá sa vinula na pozemok cintorína – a ten bol obrovský, určite meral dobrých dvanásť kopcovitých akrov.

Na cintoríne sa z hlavnej cesty odkláňali vedľajšie. Z priehlbín a údolí stúpal opar a mrholenie hustlo, menilo sa na dážď. Nie bohvieaký deň na návštevu drahých zosnulých, takže Dunning to tu mal pre seba. Ľahko som zbadal jeho pontiac zaparkovaný v polovici kopca na vedľajšej cestičke. Práve kládol kvetinové koše ku dvom vedľa seba ležiacim hrobom. Asi rodičia, povedal som si, ale až tak mi na tom nezáležalo. Obrátil som sa a nechal ho tam.

Kým som sa vrátil do svojho bytu na Harris Avenue, mesto už bičoval prvý hustý lejak tej jesene. V centre sa čoskoro rozhučí kanál a to zvláštne zunenie, čo sa v dolnej časti mesta ozýva spod asfaltu, bude ešte výraznejšie ako inokedy. Babie leto sa zrejme skončilo. Nezáležalo mi na tom. Otvoril som si zápisník, musel som prelistovať takmer na koniec, kým som našiel prázdnu stranu, a zapísal si: 5. október, 15.45, Dunning je na cintoríne Longview, kladie kvety na hroby rodičov (?). Prší.

Mal som, čo som potreboval.

8. KAPITOLA

1

V tých týždňoch pred Halloweenom si pán George Amberson prezrel takmer každý pozemok v priemyselnej zóne v Derry i okolitých mestách.

Bolo mi jasné, že ma za taký krátky čas neprijmú za svojho, ale chcel som miestnych navyknúť na svoj červený kabriolet sunliner, aby ho brali ako normálnu súčasť scenérie. Hej, tam sa vezie ten, čo podniká s nehnuteľnosťami, je tu už skoro mesiac. Ak vie, čo robí, niekto na tom ešte dobre zarobí.

Keď sa ma pýtali, čo hľadám, odpovedal som žmurknutím a úsmevom. Keď sa ma pýtali, ako dlho tu zostanem, odpovedal som, že ťažko povedať. Osvojil som si geografické rozloženie mesta a začal sa učiť aj slovník roku 1958. Napríklad že vojna znamená druhá svetová, že konflikt znamená Kórea. Našťastie sa už obe skončili. Ľudí trápilo skôr Rusko a takzvaná „raketová priepasť“, ale zase nie až tak veľmi. Trápila ich aj kriminalita mladistvých, ale zase nie až tak veľmi. Prebiehala kríza, ale zažili aj horšiu. Keď sa človek s niekým jednal, pokojne mohol neskôr vyhlásiť, že zo seba spravil žida alebo ho ocigánil. Medzi lacnými cukríkmi sa našli bodky, gamby aj negerky. Na juhu bol kráľom Jim Crow. V Moskve sa vyhrážal Nikita Chruščov. Vo Washingtone srdečne pomrmlával prezident Eisenhower.

Navštívil som už zatvorenú Kitchenerovu železiareň, dal som si záležať, aby som to spravil krátko po rozhovore s Fratim. Bol to veľký zarastený pás prázdnej pôdy na sever od mesta a veruže to mohol byť parádny pľac pre nákupné centrum, až sa k nemu raz dostane diaľnica – čo minúta, to míľa. Lenže v deň, keď som tam zašiel – vystúpil som z auta a šiel ďalej peši, keď sa cesta zmenila na hromadu trosiek, čo ohrozovala nápravy –, to pokojne mohla byť aj rozvalina prastarej civilizácie: hľaďte na moje diela, mocní, a zúfajte. Z vysokej trávy trčali hromady tehál a hrdzavé kusy starých strojov. Uprostred sa vynímal dávno zosypaný hlinený komín, začiernený od sadzí a s ústím plným tmy. Keby som sklonil hlavu a trochu sa skrčil, tak doň vojdem po svojich, a to nie som nijaký drobček.

V týždňoch pred Halloweenom som z Derry videl a najmä cítil dosť. Starousadlíci boli ku mne príjemní, ale nie priateľskí – až na jednu výnimku. Chaz Frati bol tou výnimkou a zo spätného pohľadu si vravím, že sa mi dôverné informácie, ktoré len tak vysypal v bare, mali javiť nezvyčajné, lenže mal som plnú hlavu kadečoho iného a Chaz mi nepripadal až taký dôležitý. Myslel som si: Človek niekedy jednoducho stretne kamarátskeho chlapíka, viac v tom nebude. A nechal som to tak. Rozhodne som netušil, že Fratiho na mňa nasadil istý Bill Turcotte.

Bill Turcotte, chlapík bez trakov.

2

Bevvie, čo sa v pivnici mrví, hovorila, že podľa nej sa zlé časy v Derry skončili, ale čím viac som z mesta videl (a najmä cítil, to predovšetkým), tým väčšmi som bol presvedčený, že Derry nie je ako iné mestá. Derry nebolo v poriadku. Spočiatku som si nahováral, že chyba je vo mne, nie v meste. Bol som len dočasný usadlík, beduín, a každé miesto by mi asi pripadalo trochu čudné, mierne vyšinuté – ako mestá, ktoré v čudných románoch Paula Bowelsa zakaždým pripomínajú zlé sny. Spočiatku som sám seba presvedčil, no dni sa míňali, skúmal som svoje nové prostredie a istota ma opúšťala. Dokonca som začal spochybňovať vyhlásenie Beverly Marshovej o konci zlých časov a predstavoval si (keď som v noci nemohol spať a takých nocí som zažil dosť), že ho spochybňuje aj ona. Nezazrel som jej v očiach náznak neistoty? Výraz človeka, ktorý chce veriť, ale neverí? Alebo dokonca potrebuje veriť?

Niečo nebolo v poriadku. Niečo tu bolo zlé.

Isté prázdne domy, ktoré zízali ako tváre ľudí postihnutých strašnou duševnou chorobou. Prázdna stodola za mestom, dvere na senníku sa na zhrdzavených pántoch pomaly otvárali a zatvárali, najskôr odhalili temnotu, potom ju ukryli, a potom ju znovu odhalili. Polorozpadnutý plot na Kossuth Street, len o blok ďalej od domu, kde žila pani Dunningová s deťmi. Ten plot mi pripadal, akoby cezeň šmarili niečo – alebo niekoho – dolu do Pustatiny. Prázdne ihrisko, kde sa kolotoč pomaly zvŕtal, hoci tam neboli deti, ktoré by ho tlačili, a nefúkal ani vietor, čo by stál za reč. Hýbal sa a škriekal na ukrytých ložiskách. Jedného dňa som uvidel, ako kanálom pláva nahrubo vyrezaný drevený Ježiš a vbieha do tunela pod Canal Street. Meral asi meter. Zuby vykúkali spomedzi vyškerených gámb. Tŕňová koruna, veselo narazená nakrivo, ovíjala čelo, pod čudesnými bielymi očami boli namaľované krvavé slzy. Socha vyzerala ako modla juju. Na takzvanom Bozkávacom moste v Basseyho parku, medzi školskými výplodmi a prísahami nehynúcej lásky, niekto vyrezal nožom slová ONEDLHO ZABIJEM SVOJU MATKU a pod ne niekto dodal: ZAJTRA BUDE NESKORO, TAKÚ MÁ V SEBE CHOROBUUU. Raz popoludní, keď som sa prechádzal po východnom okraji Pustatiny, začul som príšerné zavýjanie a pozrel sa hore. Uvidel som siluetu tenkého muža, ako stojí na neďalekom železničnom moste GS & WM. Držal palicu, dvíhala sa a klesala. Niečo mlátil. Zavýjanie stíchlo a ja som si pomyslel: Bol to pes a dorazil ho. Vyviedol ho tam hore na špagáte a domlátil ho na smrť. Samozrejme, že som to nemal odkiaľ vedieť… ale vedel som. Bol som si tým istý a stále som.

Niečo tam nebolo v poriadku. Bolo tam niečo zlé. Má niečo z toho súvislosť s príbehom, ktorý rozprávam?

S príbehom o školníkovom otcovi a o Leeovi Harveyovi Oswaldovi (o tom s tým pohrdlivým úsmevom, ktorý sa chvastá, že vie nejaké tajomstvo, a s tými sivými očami, ktoré vášmu pohľadu vždy aspoň trochu uhnú)? Naisto to neviem, ale poviem ešte čosi: v tom spadnutom komíne starej Kitchenerovej železiarne niečo bolo. Neviem čo a ani to nechcem vedieť, ale pri ústí komína som našiel hromadu ohryzených kostí a maličký obžutý obojok so zvončekom. Ten obojok určite patril milovanému mačiatku nejakého dieťaťa.A v komíne – hlboko v tej obrovitánskej papuli – sa niečo pohybovalo a šuchotalo.

Poď dnu, pozri sa sem, šeptalo mi niečo v hlave. Kašli na to ostatné, Jake, len sa poď pozrieť. Poď na návštevu. Tu na čase nezáleží, tu sa čas odplaví preč. Vieš, že to chceš, vieš, že si zvedavý. Možno je to dokonca ďalšia králičia nora. Ďalší portál.

Možno áno, ale nemyslím si to. Myslím, že tam bolo Derry. Všetko, čo v ňom bolo nesprávne, všetko, čo bolo nakrivo, sa schovávalo v tej tmavej rúre. Spalo to zimným spánkom. Presvedčilo to ľudí, že zlé časy sú preč, čakalo, kedy si vydýchnu a zabudnú, že nejaké zlé časy vôbec boli.

Náhlil som sa preč a do tej časti Derry som radšej už nikdy nevstúpil.

3

Jedného dňa v druhom októbrovom týždni – duby a bresty na Kossuth Street už zúrivo predvádzali zlaté a červené lístie – som znovu navštívil zatvorené Rekreačné centrum West Side. Žiadny lovec nehnuteľností s trochou sebaúcty predsa neobíde takú sľubnú lokalitu a pre istotu som sa niekoľkých ľudí na ulici povypytoval, aké je to tam vnútri (dvere boli, ako inak, zavreté na zámku) a kedy to zatvorili.

Medzi tými ľuďmi bola aj Doris Dunningová. Pekná ako obrázok, povedal o nej Chaz Frati. Bežne je to skôr klišé, ale v tomto prípade to bola pravda. Roky jej k očiam a kútikom úst prikreslili jemné vrásky, mala však úchvatnú pokožku a parádnu postavu s plným poprsím (v roku 1958, v ére Jayne Mansfieldovej, sa plné prsia považujú za príťažlivé, nie za príťaž). Hovorili sme na schodoch pred domom. Keby ma pozvala do prázdneho domu (deti boli v škole), bolo by to neslušné a nepochybne by ju susedia ohovorili, najmä keď jej manžel „býval inde“. V jednej ruke držala prachovku, v druhej cigaretu.

Z vrecka na zástere jej vykúkala fľaša politúry na nábytok. Ako väčšina ľudí v Derry, bola zdvorilá, ale držala si odstup.

Áno, povedala, West Side bolo pre deti fajn, kým ešte fungovalo. Bolo dobré mať za rohom miesto, kam mohli po škole zabehnúť a do vôle sa tam vyzháňať. Z kuchynského okna dovidela na ihrisko aj na basketbalové koše a teraz je smutné vidieť to všetko prázdne. Povedala, že podľa nej zatvorili centrum v rámci skresávania mestského rozpočtu, ale to, ako uhla pohľadom a stiahla pery, mi naznačilo niečo iné: že ho zatvorili v rámci skresávania rizika vrážd a miznutia detí. O rozpočet možno šlo, ale až v druhom rade.

Poďakoval som jej a ponúkol aj jednu zo svojich novučkých vizitiek. Vzala si ju, roztržito sa usmiala a zatvorila dvere. Znelo to nežne, nie zúrivo, ale potom sa ozval štrkot a bolo mi jasné, že ich zaisťuje retiazkou.

Povedal som si, že centrum mi poslúži pre môj halloweensky projekt, hoci ma nijako nepriťahuje. Nečakal som problémy pri vstupe a jedno z predných okien mi poskytne slušný výhľad na ulicu. Dunning možno príde autom, a nie peši, ale vedel som, ako to auto vyzerá. Podľa Harryho eseje už mala byť tma, ale veď mi posvietia pouličné lampy.

Samozrejme, viditeľnosť je dvojsečná zbraň. Ak sa Dunning totálne nesústredí iba na uskutočnenie svojho plánu, takmer určite ma uvidí, keď sa k nemu rozbehnem. Mal som pištoľ, ale s absolútnou presnosťou strieľala maximálne z pätnástich metrov. A kým sa odhodlám vystreliť, budem sa musieť dostať ešte bližšie, pretože Kossuth Street bude počas Halloweenu plná drobných duchov a škriatkov. Nebudem môcť vyčkať, kým vojde do domu, a vyraziť až potom, pretože podľa tej eseje sa odvrhnutý manžel Doris Dunningovej hneď po príchode vrhol do vraždenia. Kým vyšiel Harry zo záchodu, všetci ležali a všetci okrem Ellen boli mŕtvi. Ak budem čakať, uvidím asi to, čo uvidel Harry: matkin mozog vsakujúci do pohovky.

Neprešiel som vyše polstoročia, aby som zachránil len jedného z nich. A čo keby si ma aj všimol? Budem muž s pištoľou, on bude muž s kladivom – zrejme si ho vytiahne z debničky na náradie v penzióne. Ak sa oproti mne rozbehne, bude to dobre.

Budem ako klaun pri rodeu, ktorý odpúta pozornosť býka. Budem vystrájať a vykrikovať, až kým nedobehne na dostrel, potom mu vpálim dve rany do pŕs.

Ak teda budem schopný potiahnuť kohútik.

A ak sa zbraň nezasekne. Vyskúšal som si ju v štrkovisku za mestom a fungovala, ale… minulosť je zanovitá.

Nechce sa zmeniť.

4

Po ďalšej úvahe som dospel k názoru, že na svoju halloweensku postriežku si môžem nájsť aj lepšie miesto. Budem potrebovať trochu šťastia, ale nie až tak mnoho. Je tu toho veľa na predaj, povedal mi barman Fred Toomey počas môjho prvého večera v Derry. Potvrdili to aj moje obchôdzky. Po vraždách (a veľkej povodni v päťdesiatom siedmom, na tú neslobodno zabúdať) to vyzeralo, akoby predávali polovicu mesta. V menej odmeranom ľudskom sídle by predpokladaný nákupca nehnuteľností, ako som sa tváril, asi dostal kľúče od mesta a bonusový sexivíkend s Miss Derry.

K uliciam, ktoré som ešte neprezrel, patrila Wyemore Lane, iba blok na juh od Kossuth Street. Takže zadné dvory z Wyemore hraničia so zadnými dvormi od Kossuthovej. Fajn, to si treba obzrieť.

Číslo 206 na Wyemore, dom presne za Dunningovcami, bol obývaný, ten po jeho ľavej strane – číslo 202 – vyzeral ako odpoveď na moje modlitby. Sivá farba bola nová a šindle tiež, ale okenice mal domček poriadne pozatvárané. Z čerstvo pohrabaného trávnika trčala zeleno-žltá tabuľka, akú som vídal po celom meste: NA PREDAJ, KONTAKTUJTE ODBORNÍKA NA NEHNUTEĽNOSTI V DERRY. Tentoraz som sa mal spojiť s odborníkom Keithom Haneym a prediskutovať s ním možnosti financovania kúpy. Nemal som to v úmysle, ale zaparkoval som sunliner na nedávno asfaltovanej prístupovej ceste (ktosi sa náramne usiloval tento dom predať) a peši som vošiel na zadný dvor, s hlavou hrdo vztýčenou a vystretý ako riaditeľ zemegule. Pri skúmaní svojho nového prostredia som zistil, že ak sa tvárite, že niekam patríte, ľudia si povedia, že je to pravda.

Zadný dvor bol pekne pokosený a lístie odhrabané, aby zamatová zeleň lahodila oku. Pod garážovým prístreškom parkovala koliesková kosačka s rotačnými čepeľami pedantne prikrytými zelenou nepremokavou plachtou. Pri vyvýšenom vchode do pivnice stála psia búda s tabuľkou dokazujúcou, že Keith Haney si nedá ujsť nijakú príležitosť na ťahanie medovýchmotúzov zákazníkovi pod nosom: SEM PATRÍ VÁŠ MILÁČIK. Vnútri som videl hromadu nepoužívaných vriec na lístie zaťaženú záhradníckou lopatkou a nožnicami na živý plot. V roku 2011 by tie nástroje zamkli. V roku 1958 sa niekto postaral, aby neležali na daždi, a považoval to za dostatočné. Bol som si istý, že dom je zamknutý, ale to mi neprekážalo. Nemal som záujem o nepovolený vstup.

Na druhom konci dvora za domom číslo 202 na Wyemore sa tiahol asi meter osemdesiat vysoký živý plot. Inými slovami, nižší ako ja, a hoci bol dosť hustý, človek sa cezeň poľahky pretlačil, ak sa nezľakol niekoľkých škrabancov. A čo bolo najlepšie, keď som prešiel do pravého rohu, ktorý bol za garážou, priečne som dovidel do zadného dvora Dunningovcov. Uvidel som tam dva bicykle. Jeden chlapčenský, malý schwinn na stojane. Druhý ležal na boku ako mŕtvy poník a patril Ellen Dunningovej. Jasne to hlásali jeho pomocné kolieska.

Váľali sa tam rozhádzané hračky. Medzi nimi aj Harryho vzduchovka.

5

Ak ste niekedy hrali v amatérskom divadle – alebo režírovali študentské hry, čo sa mi na lisbonskej strednej niekoľkokrát podarilo –, tak viete, aké dni som prežíval pred Halloweenom. Spočiatku sa skúša v lenivom tempe. Samá improvizácia, žartíky, bežné i kanadské, a tiež kopa flirtovania, kým sa ustália sexuálne póly. Ak niekto na tých prvých skúškach pomotá repliku alebo nenastúpi včas, je to príležitosť na smiech. Ak herec pätnásť minút mešká, vyslúži si mierne pokarhanie, ale pravdepodobne nič horšie.

Potom sa už premiéra začína javiť ako niečo reálne možné, nielen ako bláznivý sen. Improvizácie sa vyskytujú čoraz zriedkavejšie. Rovnako kanadské žartíky, hoci tie normálne zostávajú, ale smiech, ktorý po nich nasleduje, je nabitý nervóznou energiou, aká predtým chýbala. Pomotané repliky a neskoré nástupy sú skôr protivné než zábavné. Neskorý príchod herca na skúšku, keď sú už hotové kulisy a premiéra je vzdialená len niekoľko dní, má za následok oprávnené zúrenie režiséra.

Potom príde ten veľký večer. Herci si oblečú kostýmy a nanesú si mejkap. Niektorí sú vydesení a všetci majú pocit nedostatočnej pripravenosti. Onedlho sa postavia pred sálu plnú ľudí, ktorí sa prišli pozrieť, čo dokážu. To, čo v dňoch pobiehania po holom javisku vyzeralo vzdialené, je napokon tu. A tesne predtým, ako sa zdvihne opona, sa nejaký Hamlet, Willy Loman alebo nejaká Blanche DuBoisová musí vrhnúť do najbližšieho záchoda a vracať. Zakaždým, bez výnimky.

S tým vracaním mi to môžete veriť. Viem svoje.

6

Pred halloweenskym svitaním som sa ocitol niekde inde. Nie v Derry, ale na mori. Na rozbúrenom mori. Zúfalo som sa držal zábradlia veľkej lode – asi jachty –, ktorá sa mala každú chvíľu potopiť. Do tváre mi hnal zavýjajúci víchor prúdy dažďovej vody. Obrovské vlny, naspodku čierne a s hnusnou žaburinovozelenou penou na hrebeňoch, sa valili rovno na mňa. Jachta sa dvíhala, krútila a potom znovu klesala špirálovou dráhou vývrtky.

Zo sna som sa prebudil s rozbúchaným srdcom a so zaťatými rukami, akoby som visel na zábradlí, ktoré vytvoril môj mozog. Ale nielen on, pretože posteľ sa stále dvíhala a klesala. Žalúdok sa mi odtrhol od svalov, ktoré ho mali držať na zvyčajnom mieste.

V takých chvíľach je telo takmer vždy múdrejšie než mozog. Odhodil som prikrývku a šprintoval do záchodu, cestou cez kuchyňu som ešte skopol nenávidenú žltú stoličku. Neskôr ma budú bolieť prsty na nohách, ale v tej chvíli som to sotva pocítil. Pokúšal som sa zamknúť si krk, ale podarilo sa mi to iba čiastočne. Počul som, ako mi z neho do úst buble podivný zvuk. Ulk-ulk-urp-urk. Tak to znelo. Jachtou bol môj žalúdok, najskôr sa zdvihol, potom sa hrozivo špirálovito vrhal nadol. Padol som na kolená pred záchodovou misou a vyvrátil do nej večeru. Potom obed a včerajšie raňajky – božemôj, šunka s vajcami! Pri spomienke na ligotavú masť ma znovu naplo. Nastala pauza a vzápätí dezorganizovaný odchod všetkého, čo som kedy zjedol, z komplexu môjho organizmu.

Keď som sa už nádejal, že je po všetkom, črevá mi strašidelne tekuto zaškvrčali. Vyhrabal som sa na nohy, capol záchodovú dosku na misu a podarilo sa mi posadiť, kým zo mňa všetko vypadlo v jedinom vodnatom šplechu.

Nie. Nebolo to všetko. Ešte nie. Žalúdok sa mi opito nadvihol, práve keď sa črevá znovu pustili do práce. Zostávala jediná možnosť, tak som ju využil: nahol sa dopredu a dávil do umývadla.

Tak to pokračovalo až do halloweenskeho poludnia. Vtedy už obe moje telesné ústia produkovali iba vodnatú žbrndu. Zakaždým, keď som vracal, zakaždým, keď mi kŕč stiahol črevá, pomyslel som si to isté: Minulosť sa nechce dať zmeniť. Minulosť je zanovitá.

No keď dnes príde Frank Dunning, budem tam. Aj keby som mal stále grcať a srať sivú vodu, budem tam. Aj keby ma to zabilo.

7

Pán Norbert Keene, majiteľ lekárne na Center Street, stál za pultom, keď som k nemu v to piatkové popoludnie zavítal. Drevený ventilátor nad jeho hlavou mu to, čo ešte zostalo z vlasov, nadvihoval v trhanom tanci: ako pavučiny v letnom vánku. Už pri tom pohľade sa mi donivočený žalúdok varovne skrútil. Pod bielym bavlneným plášťom bol chudý, takmer vycivený, a keď ma zazrel, bledé pery mu vykrojili úsmev.

„Nevyzeráte najlepšie, kamarát.“

„Kaopektat,“ zachrčal som hlasom, ktorý som nespoznával. „Máte?“ Ba ktovie, či ho už vynašli, pomyslel som si.

„Dostali sme črevnú chrípku?“ Svetlo spod stropu sa mu odrazilo od malých okuliarov bez rámu, a keď pohol hlavou, kĺzalo sa sem a ta. Ako maslo po rajnici, pomyslel som si a žalúdok sa mi znovu rozhojdal. „V meste je jej teraz dosť. Obávam sa, že vás čaká mrzkých dvadsaťštyri hodín. Zrejme je to len viróza, ale možno ste si po použití verejnej toalety zabudli umyť ruky. Mnohým sa to lení a potom…“

„Máte ten kaopektat, alebo nie?“

„Samozrejme. Druhá ulička.“

„A čo inkontinenčné spodky?“

Tenký úsmev sa ešte rozšíril. Samozrejme, inkontinenčná spodná bielizeň je náramne smiešna každému, kto ju nepotrebuje. „Piata ulička. Ale ak budete doma, nebudete ich potrebovať. A podľa toho, aký ste bledý, pane… a ako sa potíte… by to asi bolo múdrejšie.“

„Vďaka,“ povedal som a predstavil si, ako mu jednu vrazím po papuli a presťahujem mu umelé zubále do hrtana. Protéza ti sadne, kamarát.

Nakupoval som pomaly, lebo som svoje zaplavené vnútornosti nemienil natriasať o nič väčšmi, ako bolo nevyhnutné. Našiel som kaopektat (veľké výhodné balenie? jasné), potom inkontinenčné nohavičky (dospelá XXL veľkosť? jasné). Nohavičky boli medzi pomôckami pre stomikov, klystírmi a zádumčivo zakrútenými žltými hadičkami, ktorých účel som radšej nechcel spoznať. Boli tam aj plienky pre dospelých, tých som sa však štítil. V prípade potreby si do tých spodkov napchám papierové utierky. Pripadalo mi to aj v tej mizérii smiešne a musel som potlačiť smiech. V mojom zúboženom stave by mohol privodiť katastrofu.

Kostlivec za pultom akoby vycítil moje rozrušenie a náročky spomalene zrátal moje nákupy. Zaplatil som mu päťdolárovou bankovkou, ktorú zvierala značne roztrasená ruka.

„Ešte niečo?“

„Už len jedna maličkosť. Je mi zle, vidíte, že mi je zle, tak prečo sa na mňa škľabíte?“

Pán Keene o krok cúvol a úsmev mu zhasol. „Ubezpečujem vás, že som sa neškľabil. A rozhodne dúfam, že sa budete čoskoro cítiť lepšie.“

Črevá mi zovrel kŕč. Zatackal som sa, zovrel papierové vrecko s vecami, voľnou rukou sa chytil pultu. „Máte tu záchod?“

Úsmev sa znovu zjavil. „Obávam sa, že nie je určený pre zákazníkov. Neskúsite… niektorú z ustanovizní na druhej strane ulice?“

„Vy ste kus sviniara, čo? Dokonalý občan tohto svinského mesta.“

Zmeravel, po chvíli sa odvrátil a odpochodoval do vzdialenejších krajov, kde držal svoje tabletky, prášky a sirupy.

Pomaly som prešiel popri automate na nealko a vyšuchtal sa z dverí. Cítil som sa ako zo skla. Bolo chladno, len zo sedem stupňov, ale slnko ma pálilo na pokožke. Lepkavo pálilo. Znovu sa mi stiahli črevá. Zastal som ako soľný stĺp, so sklonenou hlavou,s jednou nohou na chodníku, druhou na ceste. Kŕč pominul. Prešiel som cez ulicu, nehľadiac na premávku, a ktosi na mňa zatrúbil. Ovládol som sa a neukázal šoférovi prostredník, ale len preto, že som mal dosť problémov aj bez toho. Nemohol som riskovať bitku. Jedna už vo mne zúrila.

Kŕč udrel znovu, dvojčepeľový nôž sa zavŕtal do podbruška. Ospalý strieborniak bol najbližšie, tak som rozcapil dvere a svoje nešťastné telo chvatne hnal do polotmy a kvasnicovej vône piva. Z hracieho automatu úpel Conway Twitty, že je to všetko len výmysel. Kiežby, pomyslel som si.

Podnik bol prázdny, len jeden hosť na mňa pozrel spoza stola poľakanými očami a barman sa opieral o koniec pultu, lúštil v dnešných novinách krížovku. Zdvihol ku mne zrak.

„Záchod,“ hlesol som. „Rýchlo.“

Ukázal dozadu, šprintoval som k dverám označeným CHALANI a BABY. Vpálil som na CHALANOV ako hráč, ktorý rozráža súperove rady. Páchlo to tam sračkami, cigaretovým dymom a chlórom, až mi zaslzili oči. Jediná kabínka bola bez dverí, a to bolo asi dobre. Nohavice som si skôr roztrhol ako rozopol, ako keď Superman neskoro letí do prepadnutej banky, a kvokol som si.

Práve včas.

Keď prešiel posledný záchvat múk, vybral som z papierového vrecka gigantickú fľašu kaopektatu a dal si z nej tri poriadne glgy. Zdvihol sa mi žalúdok. Zahnal som ho na miesto. Keď som si bol istý, že prvá dávka vo mne zostane, glgol som si ďalšiu, odgrgol som a pomaly zaskrutkoval vrchnák. Na stene po mojej ľavici ktosi zanechal kresbu penisu s mieškom. Miešok bol rozťatý a liala sa z neho krv. Pod týmto rozkošným obrázkom umelec písomne vyhlásil: HENRY CASTONGUAY KEŤ MI NABUDÚCE PREFIKNEŠ ŽENU, TAKTO DOPADNEŠ.

Zatvoril som oči a v tej chvíli som uvidel vyplašeného hosťa, ktorý sledoval moje dobývanie toaliet. Ale bol to vlastne hosť? Na stole nič nemal, iba tu sedel. Za viečkami som jasne videl jeho tvár. Poznal som ju.

Keď som sa vrátil do baru, Ferlin Husky vystriedal Conwaya Twittyho a chlapík bez trakov bol preč. Pristúpil som k barmanovis otázkou: „Keď som vošiel, hentam sedel jeden chlap. Kto je to?“

Zdvihol pohľad od krížovky. „Ja som nikoho nevidel.“

Vytiahol som peňaženku, z nej päťdolárovku a položil ju na bar vedľa podpivníka s logom Narragansettu. „Meno.“

Krátko a nemo debatoval sám so sebou, potom fľochol na fľašu na prepitné, ktorá stála vedľa fľaše s nakladanými vajcami, uvidel v nej osamelú desaťcentovku, a šmahom ruky stiahol päťku z pultu. „To bol Bill Turcotte.“

Meno mi nič nehovorilo. Ani prázdny stôl nemusel nič znamenať, ale na druhej strane…

Na bar som vyložil druhý Lincolnov obrázok. „Striehol tu na mňa?“ Ak povie áno, bude to znamenať, že Turcotte ma sledoval. A možno nie iba dnes. Ale prečo?

Barman tú druhú päťku potisol späť ku mne. „Viem len to, že sem väčšinou chodí na pivo a vypije ho dosť.“

„Tak prečo odišiel a žiadne si nedal?“

„Možno pozrel do pudilára a uvidel tam len poondiaty preukaz do knižnice. Vyzerám ako stará veštkyňa? A keď ste mi už zasmradili záchod, buď vypadnite, alebo si niečo objednajte.“

„Smrdel ako tchorie hniezdo aj predtým, kamarát.“

Nič duchaplnejšie na rozlúčku som nevymyslel, ale za daných okolností to bolo pochopiteľné. Vyšiel som von a postavil sa na chodník, obzeral som sa, kam sa podel Turcotte. Nebolo po ňom ani stopy, zato Norbert Keene stál za výkladom svojej lekárne, ruky zopnuté za chrbtom. Pozoroval ma. Bez úsmevu.

8

Bolo sedemnásť hodín dvadsať minút, keď som svoj sunliner zanechal na parkovisku pri baptistickom kostole na Witcham Street. Mal tam spoločnosť, lebo podľa vývesky sa v tomto kostole o piatej konalo stretnutie Anonymných alkoholikov. V kufri fordky som mal všetko, čo som nakúpil za tých sedem týždňov prechodného pobytu v podivnom malomeste, ako som si ho v duchu nazval. Nevyhnutnosti som strčil do aktovky značky Lord Buxton, ktorou ma vybavil Al: jeho poznámky, moje poznámky a zvyšná hotovosť. Ešte šťastie, že som si väčšinu z nej ponechal v ľahko prenosnej podobe.

Na sedadle vedľa mňa sedelo papierové vrecko s fľaškou kaopektatu – z troch štvrtín vyprázdnenou – a s inkontinenčnými nohavičkami. Chvalabohu, nezdalo sa, že ich budem potrebovať. Žalúdok aj črevá sa mi podľa všetkého upokojili a ruky sa prestali triasť. V priehradke na rukavice ležalo pol tucta arašidových tyčiniek Payday, zakrývali môj policajný špeciál. Tieto veci som priložil do papierového vrecka. Neskôr, keď prídem na stanovisko medzi garážou a živým plotom čísla 202 na Wyemore Lane, nabijem zbraň a zasuniem si ju za opasok. Ako lacný pištoľník v jednom z tých béčkových filmov, ktoré premietajú v kine.

V priehradke na rukavice bola ešte jedna vec: časopis Televízny program s fotkou Freda Astaira a Barrie Chase na obálke. Odkedy som si časopis kúpil v stánku hore na Main Street, už aspoň desiatykrát som nalistoval piatkový program.

8.00, 2. kanál: Nové dobrodružstvá Elleryho Queena, George Nader, Les Tremayne. Taká bohatá, taká krásna, taká mŕtva. Úskočný maklér (Whit Bissell) prenasleduje bohatú dedičku (Eva Gabor) a Ellery s otcom sa púšťajú do vyšetrovania.

Vložil som časopis do papierového vrecka k ostatným veciam, viac-menej iba pre šťastie, potom som vystúpil, zamkol auto a vykročil k Wyemore Lane. Prešiel som popri niekoľkých mamičkách a ockoch, koledujúcich s ratolesťami príliš malými, aby mohli pobehovať samy. Pred nejednými dverami sa veselo škerili vyrezávané tekvice a zopár figurín so slamenými klobúkmi na hlavách na mňa upieralo tupý pohľad.

Kráčal som stredom chodníka na Wyemore Lane, akoby som mal plné právo tam byť. Keď sa ku mne priblížil otecko s dievčatkom, ktoré malo cinkotajúce cigánske náušnice, mamin červený rúž a na kučeravej ryšavej parochni nalepené veľké uši z čierneho plastu, otecka som pozdravil klobúkom a sklonil sa k dieťaťu, ktoré si tiež nieslo papierové vrecko.

„Kto si, zlatko?“

„Annette Foonijellová,“ vyhlásila. „Najkrajšia z mušketierok.“

„Naozaj si pekná,“ prikývol som. „No, čo povieš?“

Zatvárila sa zmätene, tak sa otec nahol k nej a našepkal jej do ucha odpoveď. Tváričku jej prežiaril úsmev. „Kovedu!“

„Správne,“ prikývol som. „Ale dnes v noci sa vystrájať nebude.“ Okrem toho, čo som mienil vyviesť mužovi s kladivom.

Vytiahol som z papierového vrecka tyčinku Payday (musel som opatrne obísť rukou zbraň) a podal jej ju. Otvorila svoje vrecko a tyčinku som jej pustil rovno doň. Bol som neznámy človek na ulici, úplný cudzinec v meste, ktorým nedávno otriasli strašné zločiny, ale na tvári otca i dcéry som aj tak videl rovnakú detskú dôveru. Dni cukríkov naočkovaných LSD boli ešte ďaleko v budúcnosti – a tiež dni výstražných nápisov AK JE PEČAŤ PORUŠENÁ, NEPOUŽÍVAJTE.

Otec znovu čosi zašepkal.

„Ďakujem, pane,“ povedala Annette Foonijellová.

„Veľmi rado sa stalo.“ Žmurkol som na otecka. „Želám vám parádny večer.“

„Zajtra ju bude zrejme bolieť bruško,“ povedal otecko, ale s úsmevom. „No poď, myšička.“

„Som Annette!“ zdôraznila.

„Prepáč, prepáč. Poď, Annette.“ Usmial sa na mňa, nadvihol klobúk a kráčali za ďalšou korisťou.

Ja som išiel k číslu 202, ale nie príliš rýchlo. Keby som nemal vyprahnuté pery, aj si zahvízdam. Pri ústí prístupovej cesty som riskoval krátke obzretie. Na druhej strane ulice bolo niekoľko koledníkov, ale ani jeden mi nevenoval pozornosť. Vynikajúco. Rezko som vošiel na prístupovú cestu. Za domom som si od úľavy vydýchol tak zhlboka, akoby mi vzduch vyfučal až odkiaľsi z piat. Zaujal som miesto v pravom rohu dvora, bezpečne ukrytý medzi garážou a živým plotom. Aspoň som si to myslel.

Nazrel som Dunningovcom do dvora. Bicykle zmizli. Väčšina hračiek zostala tam – detský luk a šípy s prísavkami namiesto hrotov, bejzbalová pálka s lepiacou páskou na rukoväti, zelený kruh hula –, ale vzduchovka chýbala. Harry si ju odniesol dnu. Chcel si ju vziať, keď pôjde koledovať preoblečený za Buffalo Boba.

Už ho pre to Tugga vysmial? Už mu mama povedala, aby si ju vzal, ak chce, veď to nie je skutočná zbraň? Ak nie, tak topríde. Tie slová už boli zapísané. Žalúdok sa mi kŕčovito stiahol, tentoraz nie od črevnej chrípky, ktorej je plné mesto, ale od totálneho poznania – aké človek pocíti v bruchu –, ktoré sa ku mne konečne dovalilo vo svojej obnaženej sláve. Ono sa to fakt stane. Vlastne sa to už deje. Predstavenie sa začalo.

Pozrel som sa na hodinky. Zdalo sa mi, že auto som na parkovisku nechal pred hodinou, ale bolo iba trištvrte na šesť. Dunningovci si v dome sadajú k večeri… hoci ako poznám decká, tie mladšie od vzrušenia veľa nezjedia a Ellen už má na sebe kostým princeznej Letojeseň Zimajar. Asi doň skočila, len čo prišla zo školy, a doháňa matku do šialenstva modlikaním, aby jej namaľovala tvár ako pravej Indiánke.

Posadil som sa, opretý chrbtom o zadný múr garáže, pohrabal som sa v papierovom vrecku a vytiahol tyčinku Payday. Zdvihol som ju a na um mi zišiel chudák starý J. Alfred Prufrock. Bol som na tom podobne ako on, aj keď toto bola iba tyčinka, ktorú sa možno neodvážim a možno odvážim zjesť. Na druhej strane, počas nasledujúcich troch hodín ma čaká dosť práce a žalúdok mi zuní prázdnotou.

Nech to čert vezme, pomyslel som si a odbalil tyčinku. Bola úžasná – sladká aj slaná a chrumkavá. Väčšinu som do seba dostal na dve zahryznutia. Práve som sa chystal hodiť si do úst zvyšok (a vyčítal som si, že nemám so sebou sendvič a fľašu koly), keď som kútikom ľavého oka zaregistroval pohyb. Chcel som sa zvrtnúť a zároveň siahnuť do papierového vrecka po zbraň, ale bolo neskoro. Niečo studené a ostré ma uštiplo do ľavého spánku.

„Vytiahnite ruku z toho vrecka.“

Ten hlas som okamžite spoznal. To sa skôr prasa usmeje, zahlásil jeho majiteľ, keď som sa opýtal, či on alebo niekto z jeho kamarátov nepozná istého Dunninga. Vraj Derry je plné Dunningovcov. To som si zakrátko overil aj sám, lenže on od začiatku vedel, o ktorého mi ide, všakže? Týmto mi to dokázal.

Špička čepele sa zaborila hlbšie a na tvári som pocítil stekajúci pramienok krvi. Na studenej pokožke ma hriala. Takmer pálila.

„Vytiahnite ju, kamoš. Myslím, že viem, čo tam máte, a ak sa vaša ruka nevynorí prázdna, dostanete namiesto koledy šesťdesiat centimetrov japonskej ocele. Je to slušne ostrá hračka. Vykukne vám z hlavy na druhej strane.“

Vytiahol som ruku z papierového vrecka – prázdnu – a obrátil som sa tvárou k chlapíkovi bez trakov. Vlasy mu padali na uši aj do čela v mastných zvlnených prameňoch. Tmavé oči sa mu v bledej zarastenej tvári vodnato ligotali. Moje ohromenie bolo také veľké, až hraničilo so zúfalstvom. Takmer… ale nie celkom. Aj keby ma to zabilo, pomyslel som si znovu. Aj tak.

„V tom vrecku mám len sladké tyčinky,“ povedal som miernym tónom. „Ak máte chuť, pán Turcotte, stačí povedať a ponúknem vás.“

Schmatol vrecko, kým som stihol siahnuť dnu. Použil ruku, ktorá nedržala zbraň, z ktorej sa vykľul bajonet. Netuším, či bol japonský, ale podľa toho, ako sa v blednúcom svetle večerných zôr leskol, bol som ochotný uznať, že bude slušne ostrý.

Zašmátral dnu a vytiahol môj policajný špeciál. „Vraj len sladké tyčinky! Ha! Toto mi teda sladkosti nepripomína, pán Amberson.“

„Potrebujem to.“

„Hej, a ľudia v pekle potrebujú ľadovú vodu, ale nedostanú ju.“

„Tichšie,“ upozornil som ho.

Zasunul si moju zbraň za opasok – presne, kam som si ju chcel dať ja, len čo sa pretiahnem cez živý plot na dunningovský dvor –, potom mykol rukou a bajonet sa mi zastavil na piaď od očí. Ledva som sa ovládol, aby som neuhol. „Nerozkazujte…“ Zatackal sa a pošúchal si najskôr brucho, potom hrudník, potom zarastený krk, akoby mu tam niečo zaviazlo. Preglgol a ja som začul šťuknutie.

„Pán Turcotte? Ste v poriadku?“

„Odkiaľ viete, ako sa volám?“ Ani nečakal na odpoveď. „Pete, čo? Barman z Ospalého strieborniaka. On vám to vyzvonil.“

„Áno. A mám pre vás otázku. Odkedy ma sledujete? A prečo?“

Neveselo sa usmial, odhalil medzeru po dvoch zuboch. „To sú dve otázky.“

„Len na ne odpovedzte.“

„Tvárite sa,“ znovu sa zmraštil, preglgol a oprel sa o zadný múr garáže, „akoby ste to tu mali na povel.“

Uvažoval som o jeho bledosti a nervozite. Pán Keene je možno sviniar a má sklony k sadizmu, ale zdalo sa mi, že diagnostikuje dosť dobre. Veď kto vie lepšie, čo koluje po meste, ako miestny lekárnik? Bol som si dosť istý, že zvyšok kaopektatu potrebovať nebudem, ale Bill Turcotte zrejme áno. Nehovoriac už o inkontinenčných nohavičkách, až sa tá črevná chrípka doňho poriadne zahryzne.

To môže byť veľmi dobre alebo veľmi zle, pomyslel som si. Ale kdeže. Blbosť. Čo je na tom dobré?

Kašli na to. Len nech hovorí. A keď začne vracať – ak začne skôr, než mi podreže krk alebo ma zastrelí mojou vlastnou búchačkou –, skoč naňho.

„Len mi to povedzte,“ pokračoval som. „Myslím, že mám právo to vedieť, lebo som vám nič neurobil.“

„Chcete niečo urobiť jemu. To si myslím. Všetky tie rečičky o nehnuteľnostiach, čo trúsite po meste, sú len bluf. Prišli ste sem za ním.“ Kývol hlavou smerom k domu za živým plotom. „Vedel som to, len čo vám z úst vyskočilo jeho meno.“

„Ako ste to mohli vedieť? Toto mesto je plné Dunningovcov, sám ste mi to povedali.“

„Jasné, ale mne záleží iba na jednom.“ Zdvihol ruku s bajonetom a rukávom si osušil pot z čela. Možno som ho mohol premôcť už vtedy, ale bál som sa, že potýčkou na seba upútame pozornosť. A ak vystrelí môj špeciál, tak guľka pravdepodobne skončí vo mne.

Okrem toho som bol zvedavý.

„Ten vám musel urobiť veľkú láskavosť, keď vás to zmenilo na jeho strážneho anjela,“ povedal som.

Mrzuto sa zachechtal. „To ste vedľa, braček, ale v istom zmysle je to pravda. Asi som jeho strážny anjel. Aspoň zatiaľ.“

„Ako to myslíte?“

„Tak, že je môj, Amberson. Ten sukin syn zabil moju sestričku, a ak ho niekto odbachne alebo prebodne,“ zdvihol pred svoju bledú a vážnu tvár bajonet, „budem to ja.“

9

Civel som naňho s otvorenými ústami. Niekde v diaľke sa ozvala tlmená salva, keď nejaký halloweensky výtržník odpálil celú sériu kapslí. Decká vykrikovali po celej Witcham Street. Ale tu sme boli iba my dvaja. Christy a jej kolegovia od Anonymných alkoholikov sa nazývali Billovi priatelia. My sme boli Frankovi nepriatelia. Dá sa povedať, dokonalý tím… až na to, že Bill Turcotte alias chlapík bez trakov nerobil dojem tímového hráča.

„Vy…“ Pokrútil som hlavou. „Porozprávajte mi o tom.“

„Ak ste aspoň spolovice taký mudrák, za akého sa považujete, mali by ste si to dať dokopy aj sám. Alebo vám toho Chazzy nepovedal dosť?“

Spočiatku mi nezapaľovalo. A potom už áno. Ten krpec s morskou pannou na predlaktí a veselou veveričou tváričkou. Ibaže tá tvár nebola veľmi veselá, keď ho po chrbte plesol Frank Dunning a poradil mu, aby si nos udržiaval v čistote, lebo je na špinu pridlhý. A predtým, keď Frank ešte stále vtipkoval v klebetáriu bračekovcov Trackerovcov vzadu v Lampáši, mi Chaz Frati opísal Frankove slabé nervy… ktoré mi po tom, čo som čítal školníkovu esej, boli dobre známe. Dostal jedno dievča do druhého stavu. Po roku či dvoch vzala malé a zdrhla mu.

„Už vám niečo škvrčí vo vysielačke, veliteľ Cody? Tuším áno.“

„Prvá žena Franka Dunninga bola vaša sestra.“

„To sedí. Stačí povedať tajné heslo a vyhrávate sto dolárov.“

„Pán Frati povedal, že si vzala dieťa a ušla. Lebo mala po krk toho, čo robil, keď si vypil.“

„Hej, to vám povedal a tomu verí väčšina ľudí v meste – aspoň podľa Chazzyho. Ale ja viem, ako to bolo naozaj. S Clarou sme si boli vždy blízki. Keď sme vyrastali, držali sme spolu. Vy také niečo asi nepoznáte, vyzeráte studený ako psí ňufák, ale tak to bolo.“

Spomenul som si na ten jeden dobrý rok s Christy – šesť mesiacov pred sobášom a šesť mesiacov po ňom. „Až taký studený nie som. Viem, o čom hovoríte.“

Znovu si začal šúchať telo, hoci zrejme nevedomky: brucho, hrudník, krk, a potom zase hrudník. Bol ešte bledší ako predtým. Zišlo mi na um, čo si dal na obed, ale nezdalo sa mi, že to zostane dlho záhadou – zakrátko to uvidím na vlastné oči.

„Hej? Tak potom sa vám asi tiež bude zdať trošku čudné, prečo mi nenapísala, keď sa s Mikeym niekde usadili. Neposlala ani pohľadnicu. Zdá sa mi to viac ako čudné. Lebo ona by mi napísala. Vedela, ako ju mám rád. A toho malého tiež. Mala dvadsať rokov a Mikey šestnásť mesiacov, keď ich ten vtipkujúci kurevník nahlásil ako nezvestných. To bolo v lete v tridsiatom ôsmom. Už by mala štyridsať rokov a môj synovec dvadsaťjeden. Mohol by voliť, doboha! A vy mi chcete nahovoriť, že by nikdy nenapísala ani riadok bratovi, ktorý nedovolil starému všetečnému Royceovi, aby do nej strčil toho svojho vráskavého oného, keď sme boli malí? A že by si nepýtala ani trochu prachov, aby sa mohla usadiť v Bostone, v New Havene, či kde? Pane, to by som teda…“

Zmraštil sa a vydal tichý zvuk. Urk-ulp. To mi niečo hovorilo. Tackavo cúvol k múru garáže.

„Musíte sa posadiť,“ povedal som mu. „Ste chorý.“

„Ja nebývam chorý. Od základky som nebol ani prechladnutý.“

V takom prípade ho tento vírus prevalcuje ako Nemci Varšavu počas blitzkriegu.

„Je to črevná chrípka, Turcotte. Mne nedala spať celú noc. Pán Keene v lekárni tvrdí, že jej je plné mesto.“

„Ten? Je to obyčajná stará baba, ktorej by do zadku nevošiel ani zastrúhaný vlas. Nič nevie. Som v poriadku.“ Pohodil mastnou hrivou, aby mi to dokázal. Ešte väčšmi zbledol. Ruka s japonským bajonetom sa chvela ako tá moja ešte napoludnie. „Chcete to počuť, alebo nie?“

„Chcem.“ Ukradomky som pozrel na hodinky. Bolo šesť hodín a desať minút. Čas, čo sa dosiaľ vliekol, odrazu pridával do kroku. Kde je teraz Frank Dunning? Ešte v obchode? Tipoval som, že už nie. Dnes asi odišiel skôr, možno povedal, že vezme deti koledovať alebo také niečo. Ibaže mal celkom iný plán. Bol niekde v bare a nie v Lampáši. Tam chodieval na jedno, prinajhoršom na dve pivá. Toľko ešte zniesol, hoci – ak som mohol súdiť podľa svojej ženy a to som zrejme mohol – zakaždým odišiel so suchom v ústach a s mozgom, čo si zúrivo žiadal viac.

Nie, keď sa potreboval poriadne naliať, zašiel do niektorej z miestnych lacnejších putík: do Kolesa, do Strieborniaka, do Kýbľa… Možno aj do nejakej diery nad znečistenou riekou Kenduskeag – k Wallymu alebo do prašivej Paramount Lounge, kde väčšinu stoličiek obsadzovali obstarožné kurvy s tvárami ako z vosku. Aj tam vtipkoval, až sa všetci chytali za bruchá? Oslovil ho vôbec niekto, keď odhodlane lial ražnú pálenku na žeravé uhlie zúrivosti, čo mu blčalo vzadu v mozgu? To sotva, ibaže by túžili navštíviť zubára.

„Keď zmizla moja sestra a môj synovec, Dunning býval v malom prenajatom dome na konci mesta, pri hranici s Cashmanom. Pil, a keď pije, cvičí si päste. Videl som na nej sinky a raz mal aj Mikey samé čierne a modré fľaky na tej malej rúčke, od zápästia po lakeť. Vtedy som jej povedal: ‚Počuj, sestrička, on bije teba aj dieťa? Lebo ak áno, ja ho zmastím.‘ Ona na to, že nie, ale nepozrela mi do očí. Povedala: ‚Nechaj ho, Billy. Je mocný. Viem, že aj ty, ale si chudý. Odfúkne ťa silnejší vietor. Ublížil by ti.‘ Neprešlo ani šesť mesiacov a zmizla. Zdrhla, to povedal on. Lenže na tom konci mesta je samý les. Dopekla, v Cashmane už nie je nič iné, iba les. Les a močariská. Vy viete, čo sa naozaj stalo, však?“

Vedel som to. Iní by tomu možno neverili, lebo z Dunninga sa stal ctihodný občan, ktorý si problém s pitím dávno vyriešil. A tiež preto, lebo šarmu mal na rozdávanie. Ale ja som mal dôverné informácie.

„Myslím, že mu preskočilo. Prišiel domov opitý a ona niečo povedala, možno ho ani neprovokovala…“

„Provo… čo?“

Cez živý plot som pozrel na dvor. Popri kuchynskom okne prešla žena a zmizla. U Dunningovcov sa podávala večera. Dajú si aj dezert? Puding so šľahačkou? Ovocný koláč? Skôr nie. Kto už na Halloween jedáva dezerty? „Vravím len, že ich zabil. To si myslíte?“

„Hej…“ Vyzeral zároveň ohromene i podozrievavo. Myslím, že každý posadnutý takto vyzerá, keď počuje to všetko, čo im už dlho nedá spať, nielen jasne vyjadrené, ale aj odsúhlasené. Toto je trik, myslia si. Lenže nebol. A rozhodne nebol určený na pobavenie.

Povedal som: „Koľko mal vtedy Dunning? Dvadsaťdva? Mal celý život pred sebou. Asi si pomyslel: No, spravil som niečo strašné, ale môžem to dať do poriadku. Sme v lese a najbližší sused je o vyše kilometra ďalej… Bol najbližší sused o vyše kilometra ďalej, Turcotte?“

„Najmenej toľko,“ neochotne pritakal. Jednou rukou si šúchal jamku pod krkom. Bajonet mu v ruke ovisol. Bolo by ľahké zdrapiť ho pravou rukou a vytrhnúť mu spoza opasku revolver, ale nechcel som to urobiť. Tušil som, že pána Billa Turcotta za mňa vybaví vírus. Naozaj som si myslel, že to bude také jednoduché. Už vidíte, ako ľahko sa dá zabudnúť na zanovitosť minulosti?

„Takže odniesol telá do lesa, pochoval ich a povedal, že utiekli. Ktovieako sa po nich asi nepátralo.“

Turcotte obrátil hlavu a odpľul si. „Pochádza zo starej dobrej rodiny z Derry. Ja som zo Saint John Valley zo starého hrdzavého prívesu, bývali sme v ňom, keď som mal desať a Clara osem rokov. Sme obyčajná chamraď. Čo by ste povedali?“

Nuž, že je to len ďalší príklad toho, aké je Derry. A hoci som Turcottovu lásku k sestre chápal a súcitil s jeho žiaľom, hovoril tu o starom zločine. Mne šlo o ten, ktorý sa mal odohrať o necelé dve hodiny.

„Poslali ste za mnou Fratiho, však?“ Už som to chápal, ale aj tak ma to sklamalo. Myslel som, že Frati so mnou nad račími drobami a pivom len tak kamarátsky prepiera miestne klebety. „Je to váš kamarát?“

Turcotte sa usmial, ale vyzeralo to skôr ako grimasa. „Ja a kamošiť sa s bohatým židákom, čo má záložne? Haha. Ale chcete počuť ešte jeden príbeh?“

Pozrel som na hodinky a uvidel, že mám ešte stále trochu času. Turcotte bude rozprávať a vírus bude pracovať. Len čo sa zohne a začne vracať, skočím.

„Dobre, prečo nie?“

„Ja, Dunning a Chaz Frati sme rovesníci. Máme štyridsaťdva. Verili by ste tomu?“

„Jasné.“ Ale Turcotte, tak či onak vyžitý, a teraz ešte aj chorý (hoci to popieral), vyzeral od nich o desať rokov starší.

„Keď sme boli v poslednom ročníku na starej konsolidovanej, bol som zástupcom manažéra vo futbalovom tíme. Volali ma Tiger Bill – nie je to milé? Chcel som sa dostať do tímu, keď som bol prvák, a potom ešte, keď som bol druhák, ale vždy ma odmietli. Na obrancu som bol príliš štíhly, na útočníka príliš pomalý. Ale americký futbal ma bavil a nemal som na lístky – naši boli chudobní ako kostolné myši –, a tak som zobral miesto zástupcu manažéra. Znie to fajn, ale viete, čo to znamená?“

Jasné, že som to vedel. V mojom živote Jaka Eppinga som nebol realitný agent, ale stredoškolský učiteľ, a niektoré veci sa nemenia. „Nosiča vody.“

„Áno, nosil som im vodu. A držal som vedro, keď niekto vracal, lebo mu prišlo zle po behaní v horúčave alebo dostal prilbou do vajec. A ešte som po nich upratoval na ihrisku a v sprchách zbieral z dlážky osraté suspenzory.“

Urobil grimasu. Predstavil som si, ako sa mu žalúdok premieňa na jachtu na rozbúrenom mori. Hore stožiar, kamaráti… potom príval vody.

„A jedného dňa v septembri alebo v októbri v tridsiatom štvrtom som po tréningu sám v šatni, zbieram chrániče, elastické obväzy a ďalšie haraburdy, čo tam nechávali, nakladám ich do vozíka, a koho tam nevidím? Chaz Frati beží po ihrisku a cestou stráca učebnice. Naháňala ho banda chalanov a… Bože, to bolo čo?“

Obzerá sa, oči sa mu vypučili na bledej tvári. Znovu som mohol schmatnúť pištoľ a pre istotu aj bajonet, no nespravil som to. Rukou si šúchal hruď. Nie brucho, ale hruď. Pravdepodobne mi to mohlo niečo naznačiť, ale hlavu som mal príliš plnú. Bol v nej aj jeho príbeh. Prekliatie angličtinára. Dobrý príbeh ho môže zviesť aj v najmenej vhodnej chvíli.

„Upokojte sa, Turcotte. To len decká odpaľujú petardy. Je Halloween, zabudli ste?“

„Nejako mi nie je dobre. Asi ste mali s tým vírusom pravdu.“

Keby si pomyslel, že ho choroba vyradí z hry, mohol by sa o niečo nebezpečné pokúsiť. „Čo tam po víruse. Porozprávajte mi o Fratim.“

Usmial sa. Na tej bledej, spotenej, zarastenej tvári to pôsobilo strašidelne. „Chazzy bežal ako o život, ale chytili ho. Na konci ihriska, asi dvadsať metrov za bránkami, bola jama a sotili ho do nej. Prekvapilo by vás, že bol medzi nimi Frankie Dunning?“

Pokrútil som hlavou.

„Zhodili ho tam a stiahli mu gate. Potom ho začali strkať a biť. Zakričal som, aby prestali, a jeden z nich na mňa pozrel a zavolal: ‚Poď dole a prinúť nás, ty sráč. Schytáš dvakrát toľko ako on.‘ A tak som sa rozbehol do šatne a povedal som futbalistom, že partia darebákov šikanuje jedného chalana a že by to mali zaraziť. Niežeby boli až tak proti šikanovaniu, ale títo chalani si sami náramne radi udreli. Vybehli von, niektorí mali na sebe len trenírky. A chcete počuť niečo smiešne, Amberson?“

„Jasné.“ Znovu som rýchlo pozrel na hodinky. Bolo takmer trištvrte na sedem. Doris Dunningová umýva riad a možno počúva správy.

„Ponáhľate sa niekam?“ spýtal sa Turcotte. „Odchádza vám vlak?“

„Chceli ste mi povedať niečo smiešne.“

„Aha. Jasné. Spievali školskú hymnu! Čo vy na to?“

V duchu som videl osem alebo desať svalnatých polooblečených chalanov, ako sa valia cez ihrisko, po tréningu sa tešia na neplánovanú pästnú zábavu, a vyrevujú Tigre z Derry, my sme všade prví. Naozaj to bolo trochu smiešne.

Turcotte si všimol môj úsmev a odpovedal tiež úsmevom. Napätým, ale úprimným. „Futbalisti si zopár chalanov poriadne podali. Frankieho Dunninga nie – keď ten sviniar videl, že futbalisti budú v presile, zdrhol do lesa. Chazzy ležal na zemi a držal si ruku. Mal ju zlomenú. No mohlo to byť oveľa horšie. Bol by skončil v nemocnici. Jeden futbalista naňho pozrel, ako tam tak ležal, potom ho štuchol nohou – tak človek štuchne do kravského lajna, do ktorého takmer stúpi – a povedal: ‚To sme bežali až sem, aby sme zachránili židovskú slaninu?‘ Zasmialisa, lebo to bol vtip. Židovská slanina, chápete?“ Zadíval sa na mňa cez pramene mastných vlasov.

„Chápem,“ povedal som.

„‚Čo tam po tom,‘ prehodil ďalší. ‚Chcel som si udrieť a toto mi stačí.‘ Vrátili sa do šatne a ja som Chazovi pomohol vyjsť z jamy. Dokonca som ho odprevadil domov, lebo som sa bál, že odpadne. Desil som sa, že Frankie a jeho kumpáni sa môžu každú chvíľu vrátiť – aj on sa toho desil –, ale zostal som s ním. Doriti, ani netuším prečo. Mali ste vidieť dom, v ktorom býval – hotový palác. Taká záložňa musí pekne vynášať. Keď sme tam prišli, poďakoval sa mi. Myslel to vážne. Takmer sa pustil do plaču. Ja mu hovorím: ‚Kašli na to, mne sa len nepáči, keď súšiesti na jedného.‘ To bola pravda. Ale viete, čo sa hovorí o Židoch: nikdy vám nezabudnú dlh ani láskavosť.“

„A o tú ste ho požiadali, aby ste zistili, čo tu robím.“

„Tušil som, čo tu robíte, starec. Len som sa o tom chcel uistiť. Chaz mi povedal, aby som to nechal tak – podľa neho ste vraj v pohode –, ale keď ide o Frankieho Dunninga, nič tak nenechám. Frankieho Dunninga môžem zmangľovať len ja. Je môj.“

Sykol a zase si šúchal hruď. A tentoraz mi zapálilo.

„Turcotte – bolí vás brucho?“

„Nie, trochu ma zviera hruď.“

To neznelo dobre a hlavou mi prešlo: Ten je už jednou nohou v hrobe.

„Sadnite si, lebo spadnete.“ Vybral som sa k nemu. Vytiahol revolver. Pokožka medzi bradavkami – kam by sa zaryla guľka – ma začala šialene svrbieť. Mohol som ho odzbrojiť, pomyslel som si. Mohol som. Ale musel som si vypočuť príbeh. Musel som to vedieť.

„Vy si sadnite, bratku. A zachovajte paniku, ako píšu v humoristickej prílohe.“

„Ak vám hrozí infarkt…“

„Žiadny infarkt. Sadnite si.“

Sadol som si a pozrel naňho, ako sa opiera o garáž. Pery mu nadobudli belasý odtieň, ktorý som si nespájal s dobrým zdravotným stavom.

„Čo s ním chcete?“ spýtal sa Turcotte. „To by ma zaujímalo. Musím to vedieť, skôr ako sa rozhodnem, čo s vami.“

Dôkladne som sa zamyslel nad tým, ako odpoviem. Akoby od toho závisel môj život. Možno aj závisel. Nezdalo sa mi, že by bol Turcotte schopný vraždy, bez ohľadu na to, čo si myslel, inak by Frank Dunning už dávno ležal vedľa svojich rodičov. Ale Turcotte mal moju zbraň a bol chorý. Spúšť môže potiahnuť omylom. Možno mu dokonca pomôže tá sila, ktorá chce, aby všetko zostalo také, aké je.

Keby som mu to správne podal – inými slovami, vynechal by som šialenosti –, možno by mi uveril. Vďaka tomu, čomu veril už teraz. Tomu, čo vedel hlboko v srdci.

„Urobí to znovu.“

Chcel sa spýtať, ako to myslím, potom už nemusel. Vytreštil oči. „Myslíte… ju?“ Vrhol pohľad k živému plotu. Doposiaľ som netušil, či si uvedomuje, že je za ním.

„Nielen ju.“

„Aj dieťa?“

„Nie jedno, všetky. Teraz niekde vonku pije, Turcotte. Zase dostane záchvat zúrivosti. Vy o tých záchvatoch viete, však? Ibaže tentoraz sa nič neututlá. Je mu to fuk. Hromadilo sa to od posledného výbuchu, keď Doris konečne prestalo baviť, že ju mláti. Vyhodila ho, viete o tom?“

„Všetci to vedia. Býva v penzióne na Charity.“

„Pokúšal sa ju obmäkčiť, ale na ňu už jeho šarm neplatí. Ona chce rozvod, a keďže konečne pochopil, že jej to nevyhovorí, jednu jej prišije kladivom. Potom sa rovnako zbaví aj detí.“

Zamračil sa na mňa. V jednej ruke bajonet, v druhej revolver. Odfúkne ťa silnejší vietor, povedala mu kedysi dávno jeho sestra, no mal som pocit, že dnes večer postačí vánok. „Lenže ako by ste to mohli vedieť?“

„Nemám čas na vysvetľovanie, ale viem to. Som tu preto, aby som to zastavil. Tak mi vráťte revolver, nech to môžem spraviť. Za vašu sestru. Za vášho synovca. A preto, lebo podľa mňa ste dobrý človek.“ Boli to táraniny, no ako vravieval môj otec, keď už trepeš, tak poriadne. „Prečo by ste inak zastavili Dunninga a jeho kamošov, keď tĺkli Chaza Fratiho?“

Rozmýšľal. Takmer som počul, ako sa mu v mozgu krútia a cvakajú ozubené kolieska. Potom mu v očiach zasvietilo. Možno to boli posledné zvyšky západu slnka, ale mne to pripomínalo sviečky, ktoré teraz blikajú v halloweenskych tekviciach po celom meste. Začal sa usmievať. To, čo potom povedal, mohlo vyjsť z úst len duševne chorému… alebo niekomu, kto pridlho žil v Derry… čo je vlastne to isté.

„Takže ide po nich? Dobre, necháme ho tak.“

„Čože?“

Namieril na mňa revolver. „Sadnite si, Amberson. Uvoľnite sa.“

Neochotne som sa posadil. Už bolo sedem hodín a on sa premenil na tieň. „Pán Turcotte… Bill… viem, že sa necítite dobre, takže možno úplne nechápete situáciu. Je tam žena a štyri malé deti. To dievča má len sedem rokov, preboha.“

„Môj synovec bol oveľa mladší.“ Turcotte hovoril pomaly, ako človek vyslovujúci veľkú pravdu, ktorou sa všetko vysvetľuje. Aj ospravedlňuje. „Ja som chorý a nevládzem ho odpraviť, vy na to nemáte guráž. Vidím to na vás.“

Mal som pocit, že v tomto sa mýli. Možno mal pravdu, keby hovoril o Jakovi Eppingovi z Lisbon Falls, ale ten človek sa zmenil. „Tak mi to dovoľte skúsiť. Ako vám to ublíži?“

„Lebo aj keby ste ho odkrágľovali, nestačilo by to. Práve mi to došlo. Len tak…“ Luskol prstami. „Z ničoho nič.“

„Nechápem.“

„To preto, lebo ste sa dvadsať rokov nedívali, ako sa mu ľudia ako Tony a Phil Tracker pchajú do riti. Ako naňho dvadsať rokov ženy vyvaľujú okále, akoby bol Frank Sinatra. Jazdí si na pontiacu a ja som makal v šiestich fabrikách za minimálnu mzdu, dýchal som vlákna a teraz ráno ledva vstanem z postele.“ Ruku mal na hrudi. Šúchal a šúchal. Jeho tvár pôsobila v šere zadného dvora na Wyemore 202 ako bledá šmuha. „Toho sviniara je aj zabiť málo. Treba mu štyridsať rokov v Shawshanku, kde sa bude báť zohnúť po mydlo. A piť bude môcť akurát tak slivkovú šťavu.“ Klesol mu hlas. „A viete čo ešte?“

„Čo?“ Oblial ma studený pot.

„Keď vytriezvie, začnú mu chýbať. Oľutuje, že to spravil. Bude to chcieť vrátiť naspäť.“ Takmer šepkal – bol to zachrípnutý a zahlienený zvuk. Takto sa v noci rozprávajú sami so sebou šialenci, keď im prestanú účinkovať lieky. „Možno mu nebude až tak chýbať žena, ale deti určite.“ Zasmial sa, potom zmraštil tvár, akoby to bolelo. „Asi len trepete, ale viete čo? Dúfam, že nie. Počkáme a uvidíme.“

„Turcotte, tie deti sú nevinné.“

„To bola aj Clara. Aj malý Mikey.“ Jeho tieňové plecia sa zdvihli a klesli. „Srať na nich.“

„To nemyslíte…“

„Ticho. Počkáme.“

10

Na hodinách, ktoré mi dal Al, boli fosforeskujúce ručičky a zhrozene a rezignovane som sa díval, ako tá minútová klesá k spodnej časti ciferníka a potom znovu stúpa. O dvadsaťpäť minút sa začnú Nové dobrodružstvá Elleryho Queena. Už o dvadsať. Už o pätnásť. Pokúšal som sa s ním rozprávať, a povedal mi, aby som bol ticho. Šúchal si hruď, prestal len vtedy, keď si z náprsného vrecka ťahal cigarety.

„Dobrý nápad,“ povedal som. „To vám určite urobí dobre na srdce.“

„Čušte.“

Zapichol bajonet do štrku za garážou a zapálil si cigaretu obitým zapaľovačom Zippo. V okamihu, keď blikol plameň, som videl, že mu po lícach steká pot, hoci bola chladná noc. Oči akoby sa mu prepadli hlbšie do tváre, takže vyzerala ako lebka. Nasal dym, vykašľal ho. Chudé telo sa mu striaslo, ale revolver držal pevne. Mieril mi na hruď. Na oblohe žiarili hviezdy. Bolo o desať minút osem. Ako dlho bežal Ellery Queen, keď prišiel Dunning? V Harryho eseji sa o tom nepísalo, ale odhadoval som, že dlho nie. Zajtra nebolo vyučovanie, no Doris Dunningová by sedemročnú Ellen nenechala vonku dlhšie ako do desiatej, aj keď bola s Tuggom a Harrym.

O päť minút osem.

A odrazu mi niečo zišlo na um. Tá myšlienka zažiarila ako nespochybniteľná pravda a vyslovil som ju, kým ešte svietila.

„Posero.“

„Čo?“ Vystrel sa, akoby ho uštipli do zadku.

„Počuli ste ma.“ Napodobil som ho. „‚Do Frankieho Dunninga sa môžem navážať len ja. Je môj.‘ Hovoríte si to dvadsať rokov, čo? A ešte ste sa doňho ani raz nenaviezli.“

„Vravel som, aby ste čušali.“

„Dvadsaťdva! Nenaviezli ste sa doňho, ani keď mlátil ChazaFratiho, však? Ušli ste ako baba a zavolali futbalistov.“

„Bolo ich šesť!“

„Jasné, ale Dunning bol odvtedy veľakrát sám, a vy ste ani len nehodili na chodník banánovú šupku, aby sa pošmykol. Ste posero, Turcotte. Schovávate sa tu ako králik v nore.“

„Držte hubu!“

„Tárate o tom, že najlepšia pomsta bude, keď ho uvidíte vo väzení, aby ste si nemuseli priznať…“

„Držte hubu!“

„… že ste sráč, ktorý dvadsať rokov nechá chodiť po svete vraha svojej sestry…“

„Varujem vás!“ Odistil revolver.

Buchol som sa do hrude. „Do toho. Urobte to. Všetci začujú výstrel a príde sem polícia, Dunning uvidí, že sa niečo deje, a zvrtne sa. V Shawshanku skončíte vy, nie on. Stavím sa, že aj tam majú fabriku. Môžete pre zmenu pracovať za niklák na hodinu. Lenže vám sa to bude páčiť, lebo nebudete musieť vysvetľovať, prečo ste celé roky nič nespravili. Keby vaša sestra žila, napľula by na…“

Vystrel ruku s revolverom, chcel mi hlaveň oprieť o hruď, a potkol sa na vlastnom bajonete. Spakruky som odrazil revolver a ozval sa výstrel. Guľka sa určite zaryla do zeme ani nie centimeter od mojej nohy, lebo som na nohaviciach zacítil kamienky. Schmatol som revolver a namieril som naňho, bol som pripravený vystreliť, keby sa pokúsil zohnúť k bajonetu.

Zvalil sa k múru garáže. Oboma rukami si zvieral ľavú stranu hrude a vydával tiché zvuky, akoby sa dusil.

Niekde neďaleko – na Kossuth Street, nie na Wyemore – zvolal mužský hlas: „Hej, decká, chápem, že sa chcete zabávať, ale ešte jedna petarda a zavolám policajtov! Varujem vás!“

Vydýchol som. Aj Turcotte vydýchol, no trhane. Dusivé zvuky pokračovali – skĺzol sa popri múre garáže a roztiahol sa na štrku. Vzal som bajonet a zvažoval, že si ho zastrčím za opasok, ale povedal som si, že by som sa pichol do nohy, keď by som sa predieral cez živý plot: minulosť robí, čo môže, aby ma zastavila. Hodil som ho do tmavého dvora a počul, ako na niečo narazila. Možnona búdu s nápisom SEM PATRÍ VÁŠ MILÁČIK.

„Sanitku,“ zachrčal Turcotte. Oči sa mu ligotali niečím, čo mohli byť slzy. „Prosím, Amberson. Strašne to bolí.“

Sanitka. Dobrý nápad. Stalo sa niečo smiešne. Bol som v Derry – v roku 1958 – takmer dva mesiace, ale aj tak som strčil ruku do vrecka na pravej strane, kde som vždy nosil mobil, keď som nemal sako. Moje prsty tam našli len zopár drobných a kľúče od sunlineru.

„Prepáčte, Turcotte. V tejto dobe ešte nemajú urgent.“

„Čo?“

Podľa hodiniek už netrpezlivo čakajúcej Amerike vysielali Nové dobrodružstvá Elleryho Queena. „Vydržte,“ povedal som. Predieral som sa cez živý plot a voľnou rukou si chránil oči pred tvrdými konármi.

11

Uprostred dunningovského dvora som sa potkol o pieskovisko a ocitol som sa zoči-voči bábike s prázdnymi očami, ktorá mala na sebe len čelenku. Revolver mi vyletel z ruky. Hľadal som ho rukami a kolenami, myslel si, že ho nikdy nenájdem, bol to posledný trik zanovitej minulosti. Len malý v porovnaní s črevnou chrípkou a Billom Turcottom, ale dobrý. Keď som ho potom zbadal na okraji svetelného pása, ktorý vychádzal z kuchynského okna, začul som, ako po Kossuth Street prichádza auto. Pohybovalo sa oveľa rýchlejšie, ako by si trúfol rozumný vodič na ulici, ktorá je plná detí v halloweenskych kostýmoch a s vreckami na sladkosti. Vedel som, kto to je, ešte skôr ako hlučne zastal.

V dome na čísle 379 sedela Doris Dunningová na pohovke s Troyom a Ellen netrpezlivo pobiehala v kostýme indiánskej princeznej. Troy jej práve povedal, že jej pomôže zjesť sladkosti, keď sa vráti s Tuggom a Harrym. Ellen mu odpovedala: „Nie, nepomôžeš, obleč sa a vykoleduj si vlastné.“ Na tom sa všetci zasmiali, dokonca aj Harry, ktorý sa šiel pred odchodom ešte vycikať. Ellen bola totiž komička ako Lucille Ballová a dokázala každého rozosmiať.

Siahol som po revolveri. Vyšmykol sa mi zo spotených prstov a znovu pristál v tráve. Bolela ma píšťala, ktorou som narazil do pieskoviska. Na opačnej strane domu tresli dvere auta a na betóne sa ozvali rýchle kroky. Pamätám sa, že som si pomyslel:

Zamknite dvere, pani, to nie je len váš rozzúrený manžel, to sa sem blíži samo Derry.

Chytil som revolver, postavil sa, potkol sa na vlastnej hlúpej nohe, potom som však nadobudol rovnováhu a rozbehol sa k zadným dverám. V ceste som mal vyvýšený vchod do pivnice. Obišiel som ho, nepochyboval som, že keby som naň stúpil, povolil by podo mnou. Vzduch okolo mňa zhustol, akoby sa ma tiež pokúšal spomaliť.

Aj keď ma to zabije, pomyslel som si. Aj keď ma to zabije a Oswald to spraví a zomrú milióny. Aj tak. Lebo toto sa deje teraz. Toto sú oni.

Zadné dvere budú zamknuté. Bol som si tým istý. Takmer som spadol zo schodíkov, keď sa kľučka otočila a dvere sa otvorili. Vošiel som do kuchyne, kde ešte voňalo pečené mäso, ktoré pani Dunningová pripravila v rúre. Drez bol plný riadu. Na kuchynskej doske krčiažok na omáčku, vedľa neho tanier so studenými cestovinami. Z televízora sa ozvala trasľavá hudba – to, čo Christy nazývala „vražedné melódie“. Dokonalá kulisa. Na doske ležala gumená maska Frankensteina, ktorú si chcel nasadiť Tugga, keď sa vyberie koledovať. Vedľa ležalo papierové vrecko, na ktorom bolo čiernou pastelkou napísané: TUGGOVE SLADKOSTI – NEDOTÝKAŤ SA.

Harry v eseji citoval svoju mamu: „Vypadni s tým, nemáš tu čo robiť.“ Keď som bežal po linoleu k oblúku medzi kuchyňou a obývačkou, počul som: „Frank? Čo tu robíš?“ Hlas jej silnel. „Čo je to? Prečo si… vypadni odtiaľto!“

Potom zvrieskla.

12

Keď som prešiel cez oblúk, jedno dieťa povedalo. „Kto ste? Prečo moja mama kričí? Je tu môj ocko?“ Obrátil som sa a uvidel desaťročného Harryho vo dverách malého záchoda v opačnom rohu kuchyne. Oblečený mal jelenicový kabát a držal detskú vzduchovku. Druhou rukou si zapínal rázporok. Potom Doris Dunningová znovu zvrieskla. Dvaja chlapci kričali. Ozval sa úder – ťažký, odporný zvuk – a vreskot prestal.

„Nie, ocko, nie, ublížiš jej!“ jačala Ellen.

Prebehol som cez oblúk a zastal tam s otvorenými ústami. Podľa Harryho slohu som predpokladal, že budem musieť zastaviť chlapa, čo sa zaháňa kladivom, aké majú ľudia v debničke s náradím. To však nemal. Mal mlat s desaťkilovou hlavou a narábal s ním ako s hračkou. Mal vyhrnuté rukávy a videl som svaly, čo získal počas dvadsiatich rokov sekania mäsa a vláčenia mŕtvych zvierat. Doris bola na koberci v obývačke. Už jej zlomil ruku – cez dieru na rukáve šiat jej trčala kosť – a podľa všetkého aj vykĺbil plece. Tvár mala bledú a omámenú. Plazila sa po koberci pred televízorom a do tváre jej padali vlasy. Dunning sa zaháňal mlatom. Tentoraz jej trafí lebku a na pohovku jej vyletí mozog.

Ellen sa ho pokúšala vystrčiť von dverami. „Prestaň, ocko, prestaň!“

Schmatol ju za vlasy a nadvihol. Vrtela sa, z čelenky jej padali pierka. Vrazila do hojdacieho kresla a zvalila ho.

„Dunning!“ zvolal som. „Prestaňte!“

Pozrel na mňa vlhkými červenými očami. Bol opitý. Plakal. Z nosa mu visel sopeľ a na brade sa mu leskli sliny. Na tvári mal zmes hnevu, zármutku a údivu.

„Doriti, kto ste?“ spýtal sa, nečakal na odpoveď a zahnal sa na mňa.

Stisol som spúšť na revolveri a pomyslel si: Tentoraz nevystrelí, je to zbraň z Derry a nevystrelí.

No vystrelila. Guľka ho zasiahla do pleca. Na bielej košeli mu vykvitla červená ruža. Pri náraze sa skrútil bokom, potom sa znovu obrátil. Zdvihol mlat. Ruža na košeli sa rozširovala, ale akoby to necítil.

Znovu som stisol spúšť, ale niekto ma drgol a guľka minula cieľ. Bol to Harry. „Prestaň, ocko!“ Mal prenikavý hlas. „Prestaň, lebo ťa zastrelím!“

Arthur „Tugga“ Dunning sa plazil ku mne, ku kuchyni. Práve keď Harry vystrelil z detskej pušky – bum! –, Dunning zasiahol mlatom Tuggovu hlavu. Chlapcovu tvár zaliala krv. Vysoko do vzduchu vyleteli úlomky kostí a chumáče vlasov; na lampe pristáli kvapky krvi. Ellen a pani Dunningová škriekali.

Udržal som rovnováhu a tretíkrát som vystrelil. Tentoraz guľka roztrhla Dunningovi líce až k uchu, ale aj tak ho nezastavila. Nie je to človek, pomyslel som si vtedy a myslím si to doteraz. Vo vlhkých očiach a skrivených ústach – akoby vzduch nedýchal, ale žul – som videl len akúsi bľabotajúcu prázdnotu.

„Doriti, kto ste?“ zopakoval, potom dodal: „Ste na cudzom pozemku.“

Švihol kladivom dozadu a potom horizontálnym svištivým oblúkom zase naspäť. Ohol som sa v kolenách, sklonil hlavu, a hoci desaťkilový mlat ma zrejme celkom minul – necítil som bolesť, nie hneď –, temeno mi zasiahla vlna horúčavy. Revolver mi vypadol z ruky, narazil na stenu a odrazil sa do rohu. Po líci mi stekalo niečo teplé. Vedel som, že ma zasiahol akurát toľko,aby mi v koži na hlave roztrhol dvadsaťcentimetrovú ranu? Že od bezvedomia alebo smrti ma delili tak štyri centimetre, o ktoré som sa uhol? Netuším. Trvalo to totiž necelú minútu, možno iba tridsať sekúnd. Život sa zvrtne na maličkosti a veru rýchlo.

„Vypadni!“ skríkol som na Troya. „Ber sestru a vypadni! Krič o pomoc! Krič ako bes…“

Dunning znovu švihol kladivom. Skočil som dozadu a mlat sa zaboril do steny, roztrieštil laty a k oblaku pušného prachu vo vzduchu pripojil oblak prachovej omietky. Televízor neprestajne bežal. Stále hrali husle, ustavične tie vražedné melódie.

Dunning s námahou páčil kladivo zo steny a niečo popri mne preletelo. Detská vzduchovka. Harry ju hodil a hlaveň zasiahla Franka Dunninga do rozseknutého líca. Frank zjačal od bolesti.

„Ty krpatý pankhart! Za toto ťa zabijem!“

Troy niesol Ellen k dverám. Takže to by bolo v poriadku, pomyslel som si, aspoň toto som zmenil…

Ale kým stihli uniknúť, niekto sa vopchal do dverí, dotackal sa dnu a Troya Dunninga s dievčatkom zrazil na dlážku. Ani som to poriadne nestačil zaregistrovať, lebo Frank už uvoľnil kladivo a vykročil ku mne. Cúvol som a jednou rukou tlačil Harryho do kuchyne.

„Bež von zadnými dverami, synak. Rýchlo. Ja ho zadržím, kým…“

Frank Dunning zaškrečal a zmeravel. Z ničoho nič mu z pŕs čosi vyčnievalo. Bolo to ako kúzelnícky trik. To, čo vytŕčalo, bolo také zakrvavené, že som si až po sekunde uvedomil, čo vidím: hrot bajonetu.

„To máš za moju sestru, ty chuj,“ zachripel Bill Turcotte. „To máš za Claru.“

13

Dunning padol na dlážku, nohy trčali do obývačky, hlavu mal pod oblúkom prechodu medzi obývačkou a kuchyňou. Nepadol však celkom dole. Hrot bajonetu sa zabodol do dlážky a držal ho nad ňou. Jedna noha sa mykla, ale len raz, potom znehybnel. Vyzeral, ako keby umrel pri cvičení.

Všetci kričali. Vzduch smrdel od pušného prachu, omietky a krvi. Skrčená Doris sa plazila k mŕtvemu synovi, vlasy jej viseli do tváre. Nechcel som to vidieť – Tugga mal hlavu rozpolenú až po bradu –, no nemohol som ju zastaviť.

„Nabudúce to zvládnem lepšie, pani Dunningová,“ zachrčal som. „Sľubujem.“

Celú tvár som mal zakrvavenú, krv som si musel vytrieť z ľavého oka, aby som na tej strane videl aspoň niečo. Keďže som nezamdlel, zdalo sa mi, že moje zranenie nemôže byť vážne, okrem toho som vedel, že rany na hlave vždy svinsky krvácajú. Ale bol som na tom zle, a ak sa mala odohrať aj repríza, teraz som sa musel vypariť veľmi rýchlo, a najmä ma nesmel nikto zbadať.

Aj tak som ešte pred odchodom musel niečo povedať Turcottovi. Alebo to aspoň skúsiť. Zosypal sa pri stene, vedľa Dunningových roztiahnutých nôh. Držal sa za hrudník a lapal dych. Tvár mal mŕtvolne bledú, okrem pier, tie mu sfialoveli ako dieťaťu, čo sa napchalo čučoriedok. Siahol som mu na ruku. Zovrel tú moju až panicky silno, ale v očiach mu zostala iskrička humoru.

„Tak kto je tu posero, Amberson?“

„Vy nie,“ povedal som. „Vy ste hrdina.“

„Hej,“ hvízdavo vydýchol. „Medailu mi môžete šmariť do rakvy.“

Doris držala v náručí mŕtveho syna. Za ňou chodil do kruhu Troy, na rukách nosil Ellen a pritískal si jej hlavu k hrudi. Nedíval sa naším smerom, akoby si neuvedomoval, že sme tam. Dievčatko nariekalo.

„To prežijete,“ povedal som. Popravde som o tom nemal ani potuchy. „A teraz počúvajte, lebo toto je veľmi dôležité: Zabudnite moje meno.“

„Aké meno? Žiadne ste mi nepovedali.“

„Aha. A… viete, aké mám auto?“

„Fordku.“ Strácal hlas, ale stále mi pozeral do očí. „Fajnovékabrio. Štandard. Päťdesiatštyri alebo päť…“

„Nikdy ste to auto nevideli. To je na tom najdôležitejšie, Turcotte. Dnes s ním musím prejsť dole a väčšinou po platenej diaľnici, lebo iné cesty nepoznám. Ak sa dostanem do strednej oblasti Mainu, už ma nechytia. Rozumiete, čo vám hovorím?“

„Nikdy som vaše auto nevidel,“ povedal a zmraštil sa. „Kurvafix, to bolí…“

Priložil som prsty k jeho zarastenému krku a nahmatal mu pulz. Bol rýchly, šialene nepravidelný. V diaľke už kvílili sirény. „Konali ste správne.“

Vyvrátil oči stĺpkom. „A skoro som nekonal. Neviem, čo mi to zišlo na um, asi mi šiblo. Počujte, kamarát. Ak vás chytia, tak im nepovedzte, čo som vám… viete, čo som vám…“

„To by som nikdy neurobil. Vy ste ho zniesli zo sveta, Turcotte. Bol to besný pes a vy ste ho utratili. Vaša sestra by na vás bola hrdá.“

Usmial sa a zatvoril oči.

14

Vošiel som do kúpeľne, schmatol uterák, namočil ho do umývadla a vydrhol si zakrvavenú tvár. Uterák som hodil do vane, vzal si ešte dva a prešiel som do kuchyne.

Chlapec, ktorý ma sem priviedol, stál na vyšedivenom linoleu pri sporáku a pozoroval ma. Hoci od čias, keď si naposledy cmúľal palec, ubehlo už asi dobrých šesť rokov, teraz si ho strčil do úst. Oči, vytreštené a až slávnostne vážne, mu plávali v slzách. Na lícach a na čele mal kropaje rozstreknutej krvi ako pehy. Tento chlapec mal za sebou zážitok, ktorý ho nepochybnetraumatizoval, ale nikdy z neho nevyrastie Žabiak Harry. A nenapíše slohovú prácu, ktorá ma rozplače.

„Kto ste, pane?“ spýtal sa.

„Nikto.“ Prešiel som popri ňom ku dverám. Ale zaslúžil si počuť viac. Sirény sa priblížili, predsa som sa však k nemu zvrtol. „Tvoj dobrý anjel,“ doložil som. Potom som zadnými dverami vykĺzol do halloweenskej noci roku 1958.

15

Po Wyemore Lane som prešiel na Witcham Street a uvidel, ako sa ku Kossuth Street s blyskotom valia modré majáky. Kráčal som ďalej. O dva bloky, vo vilovej štvrti, som zabočil doprava na Gerard Avenue. Na chodníkoch stáli ľudia, obracali sa za zvukom sirén.

„Pane, viete, čo sa tam stalo?“ spýtal sa ma akýsi muž. Za ruky držal Snehulienku v teniskách.

„Počul som, ako decká odpaľovali nejaké petardy,“ odvetil som. „Možno založili požiar.“ Kráčal som ďalej a dával bacha, aby som sa k nemu neobrátil ľavou stranou tváre, lebo neďaleko bola pouličná lampa a z hlavy mi stále vymokala krv.

O ďalšie štyri bloky som zabočil späť na Witcham Street. Takto ďaleko od Kossuthovej bola Witcham Street tmavá a tichá. Všetky policajné autá, ktoré sa podarilo zohnať, sa zrejme zišli na mieste činu. Ešteže tak. Už som bol takmer na rohu Grove Street a Witcham Street, keď sa mi kolená roztriasli ako rôsol. Poobzeral som sa, koledníkov som nevidel, tak som sa posadil na obrubník. Nemohol som si to zdržanie dovoliť, ale inú možnosť som nemal. Predtým som vyvrátil zo žalúdka aj poslednú kvapku, celý deň som nejedol nič okrem tej krpatej arašidovej tyčinky (a nepamätal som si, či som ju vôbec stihol celú zjesť, kým ma prekvapil Turcotte), a mal som za sebou brutálny stret, z ktorého som si odniesol zranenie – stále som nevedel, či je vážne, alebo nie. Mohol som sa zastaviť a povoliť telu čas na zotavenie, alebo zamdlieť na chodníku.

Sklonil som hlavu medzi kolená a zopárkrát sa pomaly zhlboka nadýchol, ako ma to naučili v kurze Červeného kríža, ktorý som absolvoval ešte na vysokej, aby som získal plavčícke osvedčenie. Spočiatku som mal stále pred očami hlavu Tuggu Dunninga, ako explodovala pod drviacou silou klesajúceho kladiva, a tým omdletejší som sa cítil. Ale potom som si spomenul na Harryho, ktorého postriekala bratova krv, no nič iné sa mu nestalo. A na Ellen – že neupadla do kómy, z ktorej sa už nepreberie. A na Troya. A na Doris. Tá škaredá zlomenina ruky ju bude možno bolieť celý život, ale bude žiť.

„Zvládol som to, Al,“ zašepkal som.

Ale čo som urobil v roku 2011? Čo som urobil tomu roku, roku 2011? Na tieto otázky som ešte musel nájsť odpovede. Ak efekt motýlích krídiel zapríčinil niečo strašné, môžem sa tak či onak vrátiť a zrušiť to… Ibaže by zmena kurzu života dunningovskej rodiny akýmsi záhadným spôsobom zmenila kurz života Ala Templetona. Čo ak jeho podnik už nie je tam, kde som z neho vyšiel? Čo ak sa nikdy neodsťahoval z Auburnu? Alebo si nikdy neotvoril ten svoj bufet? Nezdalo sa to pravdepodobné… Lenže sedel som na obrubníku v päťdesiatom ôsmom a z vlasov ostrihaných v päťdesiatom ôsmom mi prúdila krv, a to malo byť pravdepodobné?

Vstal som, zatackal sa, potom som sa donútil kráčať. Napravo som na Witcham Street videl rozkrútené blýskavé modré svetlo majáka. Dav sa už zhrčil na rohu Kossuth Street, ale ľudia stáli chrbtami ku mne. Kostol, pri ktorom som si nechal auto, bol na druhej strane ulice. Sunliner zostal na parkovisku sám, ale vyzeral byť v poriadku, halloweenski vtipkári mi nevypustili pneumatiky. Potom som pod jedným stieračom zazrel žltý štvorček papiera. Hneď sa mi v mysli vyjavil muž so žltou kartou a čosi mi stislo žalúdok. Chytro som papierik vzal, ale vydýchol som si od úľavy, pretože tam stálo iba: PRÍĎTE MEDZI PRIATEĽOV A SUSEDOV NA SLUŽBY BOŽIE V NEDEĽU O DEVIATEJ HODINE. NOVOPRÍCHODZÍ SÚ VÍTANÍ! NEZABUDNI: „ŽIVOT JE OTÁZKA, JEŽIŠ JE ODPOVEĎ.“

„A mne sa zdalo, že odpoveďou sú tvrdé drogy. Teraz by som si fakt šľahol,“ zamrmlal som a odomkol si dvere pri volante. Došlo mi, že za garážou domu na Wyemore Lane som nechal papierové vrecko. Policajti ho pri prehliadke oblasti nepochybne objavia. Nájdu v ňom zopár arašidových tyčiniek, takmer prázdnu fľašu kaopektatu… a zásobu toho, čo mohlo slúžiť ako plienky pre dospelých.

Ktovie, čo z toho usúdia.

Bohviečo to nebude.

16

Kým som došiel na platenú diaľnicu, hlava ma hnusne bolela, ale aj keby som bol v ére nonstop otvorených obchodov, nebol by som sa tam odvážil zastaviť: košeľa mi na ľavej strane stuhla od zasychajúcej krvi. Aspoňže som nezabudol natankovať nádrž.

Raz som sa pokúsil preskúmať ranu na hlave končekmi prstov a odmenou mi bol záblesk bolesti, ktorý ma presvedčil, že druhý pokus mi neprospeje.

Zastavil som až na odpočívadle pri Auguste. To už bolo po desiatej a takto neskoro večer bolo miesto opustené. Zažal som si interiérovú lampičku a v spätnom zrkadle si skontroloval zreničky. Vyzerali rovnaké a to ma dosť upokojilo. Pred pánskou toaletou bol automat na občerstvenie a za desať centov mi vyhodil čokoládový keks plnený smotanovým krémom. Zhltol som ho už za jazdy a migréna trochu ustúpila.

Po polnoci som vošiel do Lisbon Falls. Main Street bola tmavá, ale Worumbo a U. S. Gypsum makali na plné obrátky, fučali a pufkali, zamorovali vzduch svojím smradom a rieku kyslým odpadom. Vďaka zhlukom jasných svetiel vyzerali ako vesmírne lode. Zaparkoval som sunliner pred obchodom Kennebec Fruit, tam aj zostane, kým sa raz niekto pozrie dnu a uvidí krv na sedadle, na dverách pri volante aj na volante. Potom privolajú políciu. Predpokladal som, že z fordky snímu odtlačky prstov. Je možné, že ich porovnajú s odtlačkami na istom policajnom špeciáli, tridsaťosmičke nájdenej pri mieste vrážd v Derry. V Derry sa v tejto súvislosti možno spomenie meno Georgea Ambersona a to isté meno sa môže objaviť aj tu vo Falls. No ak je králičia nora tam, kde som z nej vyliezol, George nezanechá nijakú stopu, ktorá by sa dala sledovať, a odtlačky prstov patria mužovi, ktorý sa narodí až o osemnásť rokov.

Otvoril som kufor auta, vytiahol aktovku a rozhodol sa všetko ostatné nechať tu. Možno to napokon predajú u Veselého bieleho slona, v bazári neďaleko od Titusovej benzínky Chevron. Cez ulicu som zamieril k dračiemu dychu fabriky, k tomu čat-HUUUU, čat-HUUUU, ktoré bude dychčať a fučať dvadsaťštyri hodín denne a sedem dní v týždni, až kým reaganovská éra voľného obchodu neodošle drahý americký textil do dejín.

Sušiareň osvetľovala biela fosforeskujúca žiara zo špinavých okien farbiarne. Zazrel som reťaz, ktorá oddeľovala sušiareň od zvyšných častí dvora. Na čítanie tabuľky, čo z nej visela, bola priveľká tma, a hoci som ju naposledy videl pred skoro dvoma mesiacmi, spomenul som si, čo tam stojí: VSTUP ZAKÁZANÝ DO OPRAVENIA ODTOKOVÉHO POTRUBIA. Po mužovi so žltou kartou nebolo ani chýru, ani slychu – a ani po mužovi s oranžovou kartou, ak ním teraz bol.

Reflektory zaliali dvor svetlom a ja som zostal obnažený ako mravec na tanieri. Môj tieň, dlhý a vychudnutý, poskakoval predo mnou. Zmeravel som, keď som si uvedomil, že ku mne hrmoce veľký nákladiak. Čakal som, že šofér zastaví, vykloní sa a zrúkne, čo tu stváram. Spomalil, ale nezastavil. Zdvihol ruku. Ja som ju zdvihol tiež, a tak si hrmotal ďalej k nákladným rampám s korbou naloženou desiatkami prázdnych poštrngávajúcich sudov. Vybral som sa k reťazi, raz som sa rýchlo obzrel a prešmykol sa popod ňu.

Kráčal som popri sušiarni, srdce mi v hrudi prudko buchotalo. Rana na hlave pulzovala v tom istom rytme. Tentoraz mi miesto neukázal žiadny kúsok betónu. Pomaly, hovoril som si. Pomaly. Schod je predsa rovno… tu.

Ale nebol. Pod mojou skusmo ťukajúcou topánkou nebolo nič, len normálna dlažba.

Zašiel som ešte ďalej, a stále nič. Bolo dosť chladno, aby som videl riedku paru, ktorú som vydychoval, ale na rukách a na šiji mi vystúpila vrstvička mastného potu. Zašiel som zase ďalej, ale už som si bol takmer istý, že to je priďaleko. Buď tá zajačia nora zmizla, alebo tu ani nikdy nebola, a to by znamenalo, že celý život Jaka Eppinga – všetko od mojej víťaznej záhradky na strednej až po môj opustený román na vysokej a po manželstvo so ženou, ktorá bola v podstate zlatá, ale moju lásku k nej takmer utopila v alkohole – bol len šialenou halucináciou. Od začiatku som George Amberson.

Zašiel som ešte trošku ďalej, zastal a prudko oddychoval. Niekde – možno v sušiarni, možno niekde pri tkáčskych strojoch – ktosi skríkol: „No nech ma jebne!“ Mykol som sa a potom som sa mykol ešte raz, keď po výkriku zahučal smiech.

Nie je to tu.

Zmizlo to.

Alebo to tu nikdy nebolo.

Čo som cítil? Sklamanie? Hrôzu? Paniku? Vlastne nič také. Skôr akúsi plazivú úľavu. Pomyslel som si: Tu by som mohol žiť. Celkom ľahko. Možno aj šťastne.

Bola to pravda? Áno. Áno.

Smrad vládol pri fabrikách aj vo verejných dopravných prostriedkoch, kde všetci fajčili ako komíny, ale na väčšine iných miest vzduch sladučko voňal. Ako nový. Aj jedlo bolo chutné, mlieko vám nosili rovno k dverám. Po krátkom období abstinenčných príznakov, ktoré som musel prekonať bez počítača, som si uvedomil, že som sa od toho hnusobstva stal naisto závislým, že som celé hodiny čítal hlúpe prílohy e-mailov a navštevoval internetové stránky z toho dôvodu, ktorý ženie horolezcov na Everest: lebo existovali. Mobil mi nezvonil, lebo som ho nemal, a to teda bola úľava! Okrem veľkých miest boli tunajší ľudia väčšinou v pohode a či väčšina zamykala v noci dvere? Ani náhodou. Obávali sa jadrovej vojny, ale mňa tešila istota, že ľudia z roku 1958 zostarnú a pomrú bez toho, aby počuli o výbuchu atómovej bomby inde ako pri nejakej skúške. Tu nikoho netrápilo globálne otepľovanie ani samovražední atentátnici, čo s unesenými lietadlami vrážajú do mrakodrapov.

A čo ak môj život v roku 2011 nebol halucinácia (v kútiku srdca som to totiž vedel)? V tom prípade môžem zastaviť Oswalda. Len sa nedozviem konečný výsledok. S tým sa hádam ešte vyrovnám.

Okej. Tak predovšetkým sa musím vrátiť k sunlineru a vypadnúť z Lisbon Falls. Odveziem sa do Lewistonu, nájdem autobusovú stanicu a kúpim si cestovný lístok do New Yorku. Tam sadnem na vlak do Dallasu… A prečo by som vlastne nemohol letieť? Hotovosti mi zostalo požehnane a na letisku odo mňa nikto nebude pýtať preukaz s fotografiou. Stačilo vyložiť na pult peniaze za letenku a Trans World Airlines ma privítajú na palube.

Tak sa mi pri tom rozhodnutí uľavilo, že sa mi znovu roztriasli nohy. Nie tak strašne ako v Derry, keď som sa musel posadiť, ale oprel som sa o sušiareň, aby som nespadol. Narazil som do nej lakťom a ten úder ticho zazvučal. Bong. Z ničoho nič ma oslovil hlas. Chripel. Takmer vrčal. Hlas z budúcnosti.

„Jake? To ste vy?“ Nasledovala kanonáda suchého štekavého kašľa.

Takmer som sa zatajil. Mohol som sa zatajiť. Potom som si pomyslel, koľko zo svojho života investoval Al do tohto projektu. A ja som to posledné, do čoho môže vkladať nádej.

Obrátil som sa za tým kašľom a ticho som odpovedal: „Al? Hovorte. Počítajte.“ Mohol som dodať: Alebo len ďalej kašlite.

Začal počítať. Vrátil som sa za zvukom čísiel a ohmatával cestu nohou. Po desiatich krokoch – dosť ďaleko za miestom, na ktorom som sa vzdal – som posunul špičku dopredu a noha zároveň narazila na čosi tvrdé. Zastala. Ešte raz som sa poobzeral. Ešte raz som sa nadýchol chemického smradu. Potom som zatvoril oči a stúpal po schodoch. Nič som nevidel. Na štvrtom schode ma namiesto chladného nočného vzduchu ovialo dusné teplo a vôňa kávy a korenia. Tak som to aspoň cítil od pása nahor. Od pása nadol bola stále noc.

Asi tri sekundy som tam stál, napoly v prítomnosti a napoly v minulosti. Potom som otvoril oči, uvidel Alovu zmučenú, prepadnutú tvár plnú úzkostlivého očakávania, a vošiel som späť do roku 2011.

TRETIA ČASŤ

ŽIVOT V MINULOSTI

9. KAPITOLA

1

Myslel som si, že ma už nič nemôže prekvapiť, ale to, čo som videl po Alovej ľavej ruke, mi vyrazilo dych: v popolníku tlela cigareta. Vystrel som ruku a zahasil ju. „Chcete si z pľúc vykašľať posledné funkčné tkanivo?“

Na to nereagoval. Nie som si istý, či to vôbec počul. Vytriešťal na mňa oči. „Kristepane, Jake – kto vás oskalpoval?“

„Nikto. Vypadnime odtiaľto, lebo sa udusím vaším dymom.“ Táral som. Počas tých týždňov v Derry som privykol na pach horiacich cigariet. Keby som si nedal pozor, o chvíľu by som tomu zlozvyku podľahol aj ja.

„Ste oskalpovaný,“ povedal. „Len o tom neviete. Za uchom vám visí kus vlasov a… a koľko krvi ste vlastne stratili? Liter? Kto vám to spravil?“

„Po prvé, menej ako liter. Po druhé, Frank Dunning. Ak už nemáte ďalšie otázky, ja jednu mám. Vraveli ste, že sa budete modliť. Prečo ste namiesto toho fajčili?“

„Lebo som bol nervózny. Navyše už na tom nezáleží. Šidlo z vreca sa už vykľulo.“

Voči tomu som nemal čo namietnuť.

2

Al pomaly prešiel za pult, otvoril skrinku a vytiahol plastovú škatuľu s červeným krížom. Posadil som sa na jednu zo stoličiek a pozrel na hodiny. Bolo štvrť na osem, keď Al odomkol dvere a vošli sme do bistra. Pravdepodobne o päť osem, keď som vošiel do králičej nory a vyšiel v Krajine zázrakov v roku 1958. Al tvrdil, že každý výlet trvá presne dve minúty, a hodiny na stene to potvrdzovali. V roku 1958 som strávil päťdesiatdva dní, ale tu bolo len 7.59.

Al vytiahol gázu, leukoplast a dezinfekčný prostriedok. „Zohnite sa, aby som na to videl,“ povedal. „Oprite si bradu o pult.“

„Peroxid môžete vynechať. Stalo sa to pred štyrmi hodinami a krv už zaschla. Vidíte?“

„Istota je istota,“ povedal, potom mi popálil temeno.

„Aúúú!“

„Bolí, čo? Je to stále otvorené. Chcete, aby vám pred tým, ako vtrhnete do dňa s veľkým D, liečili infekciu gebule nejakí mäsiari z roku 1958? Neradím vám to. Nemykajte sa. Musím odstrihnúť zopár vlasov, inak sa leukoplast neprichytí. Chvalabohu, že ste sa dali ostrihať.“

Cvak-cvak-cvak. Akoby nestačilo bolesti, pritisol mi na ranu gázu a prilepil ju.

„O deň či dva si môžete dať dole gázu, ale dovtedy si neskladajte klobúk. Chvíľu to bude vyzerať škaredo, ale ak vám na tom mieste zostane lysina, môžete si na ňu začesať vlasy. Chcete aspirín?“

„Áno. A kávu. Zvládnete to?“ Hoci káva mi mohla uľaviť len na chvíľu. Potreboval som spánok.

„Zvládnem.“ Zapol kávovar, potom sa znovu začal prehrabávať v lekárničke. „Tuším ste schudli.“

Vy máte čo hovoriť, pomyslel som si. „Bol som chorý. Chytil som dvadsaťštyrihodinovú…“ Vtedy som sa zarazil.

„Jake, čo sa stalo?“

Civel som na Alove zarámované fotografie. Keď som odišiel do králičej nory, na jednej z nich som bol ja a Harry Dunning. Usmievali sme sa a ukazovali do objektívu Harryho stredoškolské vysvedčenie.

Tá fotka bola preč.

3

„Jake? Kamoš? Čo je?“

Vzal som aspirín, ktorý položil na pult, strčil si ho do úst a nasucho prehltol. Potom som vstal a pomaly prešiel k Stene mestských celebrít. Cítil som sa krehký ako zo skla. Tam, kde dva roky visela moja a Harryho fotka, bol teraz záber na Ala, ako si podáva ruku s Mikom Michaudom, poslancom za druhý volebný obvod štátu Maine. Michaud musel kandidovať druhý raz, lebo Al mal na kuchárskej zástere dva odznaky. Na jednom stálo: MICHAUD DO KONGRESU. Na druhom: LISBON MILUJE MIKA. Ctihodný poslanec mal na sebe oranžové tričko s logom Moxie a otŕčal do objektívu olejom presiaknutý tukoburger.

Zvesil som fotku z háčika. „Ako dlho je tu?“

Pozrel na fotku a zamračil sa. „V živote som tú fotku nevidel. Boh vie, že som podporil Michauda počas dvoch posledných kampaní – dopekla, podporím každého demokrata, ktorého neprichytia pri sexe s členkami volebného tímu –, a v dvetisíc ôsmom som sa s ním stretol na mítingu, ale to bolo v Castle Rocku. V podniku nikdy nebol.“

„Očividne bol. Je to váš pult, nie?“

Vzal fotografiu do rúk, ktoré boli také vyziabnuté, až pripomínali pazúry, a priblížil si ju k tvári. „Hej,“ povedal. „Môj pult.“

„Takže efekt motýlích krídel naozaj existuje. Táto fotka je dôkaz.“

Uprene na ňu hľadel, mierne sa usmieval. Myslím, že od úžasu. Alebo bázne. Potom mi fotku vrátil a prešiel za pult naliať kávu.

„Al? Však si pamätáte Harryho? Harryho Dunninga?“

„Samozrejme. Nešli ste náhodou kvôli nemu do Derry, aby vám tam takmer rozrazili hlavu?“

„Áno, kvôli nemu a jeho rodine.“

„A zachránili ste ich?“

„Všetkých okrem jedného. Jeho otec dostal Tuggu, skôr ako sme ho stihli zastaviť.“

„Vy? Bolo vás viac?“

„Všetko vám poviem, ale najprv sa idem domov vyspať.“

„Kamoš, nemáme veľa času.“

„Viem,“ odvetil som a pomyslel som si: Stačí mi na vás pozrieť, Al. „Ale som strašne nevyspatý. Pre mňa je pol druhej ráno a mám za sebou…“ zívol som na plné ústa, „… ťažkú noc.“

„Dobre.“ Priniesol kávu – pre mňa plnú šálku čiernej, pre seba len pol šálky, navyše si ju štedro zriedil smotanou. „Kým to vypijete, povedzte mi, čo môžete.“

„Po prvé, vysvetlite mi, ako si môžete pamätať Harryho, ak nikdy nebol školníkom na lisbonskej strednej a za celý život si od vás nekúpil tukoburger. Po druhé, vysvetlite mi, prečo si nepamätáte, že Mike Michaud navštívil váš podnik, keď tu podľa fotky bol.“

„Harry Dunning možno stále býva v tomto meste,“ usúdil Al. „Vlastne možno je stále školníkom na lisbonskej strednej.“

„To by bola priveľká náhoda. Ja som totiž značne zmenil minulosť, Al, a to s pomocou chlapíka menom Bill Turcotte. Harry nemusel ísť k tete a strýkovi do Havenu, lebo jeho mama nezomrela. Prežili aj jeho brat Troy a sestra Ellen. A Dunning Harryho nezasiahol kladivom. Keby teda Harry býval v Lisbon Falls, bol by som najprekvapenejším človekom na svete.“

„Dá sa to overiť,“ povedal Al. „V kancelárii mám notebook. Poďte dozadu.“ Išiel prvý, kašľal a pridŕžal sa stolov. Niesol som si so sebou kávu, on svoju nechal tam.

Kancelária bola príliš honosné meno pre kuticu veľkosti šatníka za kuchyňou. Ledva sme sa tam zmestili. Na stenách viseli oznamy, povolenia a zdravotné nariadenia od štátu Maine aj od federálov. Keby ľudia, čo šírili klebety o slávnom tukoburgeri, videli toľké papiere – bol medzi nimi aj certifikát čistoty, trieda A –, možno by sa zamysleli.

Alov notebook ležal na stole, taký si pamätám z tretej triedy. Zvalil sa na stoličku približne rovnakej veľkosti a vzdychol od bolesti aj únavy. „Stredná škola má svoju stránku, nie?“

„Jasné.“

Keď sme čakali, kým sa zapne notebook, rozmýšľal som, koľko e-mailov sa mi nakopilo počas mojej päťdesiatdvadňovej neprítomnosti. Potom som si pripomenul, že som bol preč len dve minúty. Ja hlupák. „Tuším mi z toho šibe, Al,“ šepol som.

„Poznám ten pocit. Len počkajte, kamoš, ako ešte budete… Hej, už je to tu. Pozrime sa. Predmety… rozvrh na druhý polrok… pedagogický zbor… ostatní zamestnanci.“

„Kliknite na to,“ povedal som.

Pošúchal ukazovákom touchpad, niečo zašomral, prikývol, na niečo klikol, potom zízal na obrazovku ako veštec, čo hľadí do krištáľovej gule.

„No? Už ma nenapínajte.“

Pootočil notebook, aby som sa mohol pozrieť. Bol tam nápis: OSTATNÍ ZAMESTNANCI ŠKOLY. NAJLEPŠÍ V CELOM MAINE! Bola tam fotografia dvoch mužov a jednej ženy, stáli v telocvični. Všetci sa usmievali. Všetci mali oblečené dresy lisbonských Chrtov. Ani jeden z nich nebol Harry Dunning.

4

„Pamätáte si ho z jeho života školníka a vášho študenta, lebo ste zišli do králičej nory,“ povedal Al. Už zase sme boli v hlavnej miestnosti reštaurácie a sedeli v jednom z boxov. „Aj ja si ho pamätám, lebo som už tiež použil králičiu noru alebo iba preto, lebo som blízko nej.“ Zamyslel sa. „To bude asi ono. Má svoje vyžarovanie. Aj muž so žltou kartou je blízko nej, ale na opačnej strane, tiež to vyžarovanie vníma. Videli ste ho, takže to viete.“

„Teraz je z neho muž s oranžovou kartou.“

„O čom to hovoríte?“

Znovu som zívol. „Keby som sa vám to teraz pokúsil porozprávať, všetko by som poplietol. Odveziem vás domov, potom aj seba. Musím niečo zjesť, som hladný ako vlk…“

„Urobím vám praženicu,“ povedal. Vstával, no potom sa prudko posadil a rozkašľal sa. Pri každom nadýchnutí hvízdal a celý sa triasol. V hrdle mu niečo drnčalo ako karta medzi spicami bicyklového kolesa.

Dotkol som sa mu ramena. „Pekne sa vrátite domov, niečo si vezmete a odpočiniete si. Ak môžete, vyspite sa. Ja sa rozhodne vyspím. Osem hodín. Nastavím si budík.“

Prestal kašľať, ale stále som počul, ako mu v hrdle drnčí tá karta. „Spánok. Dobrý spánok. Pamätám si naň. Závidím vám, kamoš.“

„Zastavím sa u vás večer o siedmej. Nie, o ôsmej. Ešte si pozriem pár vecí na internete.“

„A keď si ich dopozeráte?“

„Zajtra sa vrátim a pripravím sa na samotný skutok.“

„Nie,“ povedal. „Vy skutok zrušíte.“ Stisol mi ruku. Prsty mal tenké, ale zovretie zostalo silné. „O to tu ide. Nájdete Oswalda, zrušíte to jeho svinstvo a zotriete mu z tváre ten samoľúby úsmev.“

5

Keď som naštartoval auto, najprv som siahol po hrubej radiacej páke na volante a ľavou nohou zašmátral po pružnej spojke. Prsty zovreli vzduch, topánka dupla na gumu a ja som sa zasmial. Nemohol som si pomôcť.

„Čo je?“ spýtal sa Al zo sedadla spolujazdca.

Áno, chýbal mi môj úžasný ford, môj sunliner, ale to nič, čoskoro si ho znovu kúpim. Hoci už budem mať menej financií (môj vklad do Hometown Trustu bude preč, stratený v ďalšom resete), možno mi Bill Titus ešte trošku spustí z ceny.

Uhovorím ho.

Už som sa totiž zmenil.

„Jake? Je tu niečo smiešne?“

„Nič.“

Hľadal som na Main Street zmeny, no boli tu všetky budovy vrátane Kennebec Fruit – ako zvyčajne, vyzeral tak na dva nezaplatené účty od bankrotu. V mestskom parku stála socha náčelníka Worumba a nápis v Cabellovom nábytku stáleubezpečoval svet: MY VŽDY PÝTAME NAJMENEJ.

„Al, pamätáte sa na reťaz, ktorú musíte podliezť, aby ste sa dostali naspäť do králičej nory?“

„Jasné.“

„A na ten nápis, čo tam visí?“

„Ten o odtokovom potrubí.“ Sedel ako vojak, ktorý si myslí, že cesta by mohla byť zamínovaná, a vždy keď sme prešli cez výmoľ, sykol.

„Keď ste sa vrátili z Dallasu – keď ste si uvedomili, že ste chorý a nezvládnete to –, ten nápis tam ešte bol?“

„Áno,“ povedal po chvíľke zamyslenia. „Bol tam. Zvláštne, že? Komu trvá štyri roky, kým opraví prasknuté odtokové potrubie?“

„Nikomu. Ani na dvore textilky, kde celý deň a celú noc prichádzajú a odchádzajú nákladiaky. Tak prečo to nikoho netrkne?“

Pokrútil hlavou. „Netuším.“

„Možno preto, aby sa ľudia omylom nezatúlali ku králičej nore. No ak je to tak, kto tú tabuľku zavesil?“

„Neviem. Ani neviem, či je to tak, ako hovoríte.“

Odbočil som na jeho ulicu a chcel počkať, kým bude bezpečne dnu, potom zvládnuť tých desať či trinásť kilometrov do Sabattusu bez toho, aby som zaspal za volantom. No niečo mi zišlo na um a musel som to povedať. Už preto, aby si nerobil priveľké nádeje.

„Minulosť je zanovitá, Al. Nechce sa dať zmeniť.“

„Viem. Sám som vám to povedal.“

„Áno. Ale teraz si myslím, že odpor voči zmene je priamo úmerný tomu, ako veľmi nejaký čin môže zmeniť budúcnosť.“

Pozrel na mňa. Kruhy pod očami mal väčšie ako predtým a z očí svietila bolesť. „Preložíte mi to do ľudskej reči?“

„Zmeniť minulosť dunningovskej rodiny bolo ťažšie ako zmeniť budúcnosť Carolyn Poulinovej. Čiastočne preto, lebo sa to týkalo väčšieho množstva ľudí, a najmä preto, že malá Poulinová tak či tak prežila. Doris Dunningová a jej deti mali zomrieť… a jedno aj tak zomrelo, hoci to mienim napraviť.“

Na perách sa mu zjavil tieň úsmevu. „Nech sa páči. Ale nabudúce lepšie uhýbajte. Nezostane vám trápna jazva a možno aj lysina.“

Niečo mi zišlo na um, ale nepovedal som to. Odbočil som k jeho domu. „Chcem povedať, že možno nedokážem zastaviť Oswalda. Aspoň nie prvý raz.“ Zasmial som sa. „No čo, aj skúšky v autoškole som robil viackrát.“

„Ja tiež, lenže na ďalšie som nemusel čakať päť rokov.“

Na tom niečo bolo.

„Koľko máte rokov, Jake, tridsať? Tridsaťdva?“

„Tridsaťpäť.“ A o dva mesiace bližšie k tridsaťšestke, ako som mal dnes ráno, ale čo je pár mesiacov medzi priateľmi?

„Ak to pokašlete a budete musieť čakať odznova, dovŕšite štyridsaťpäť, kým to zase pôjde. Za desať rokov sa môže stať všeličo, najmä keď je minulosť proti vám.“

„Viem,“ povedal som. „Aha, čo sa stalo vám.“

„Dostal som rakovinu z cigariet, to je všetko.“ Zakašľal, akoby to chcel potvrdiť, no v očiach som mu videl pochybnosti aj bolesť.

„Pravdepodobne len z cigariet. Dúfam. No je to ďalšia vec, ktorú nev…“

Buchli jeho vchodové dvere. Po prístupovej ceste napoly zbehla rozložitá mladá žena v jasnozelenom plášti a bielych zdravotných topánkach. Uvidela vpredu v mojej toyote zvaleného Ala a rýchlo otvorila dvere. „Pán Templeton, kde ste boli? Prišla som vám podať lieky, a keď som našla prázdny dom, myslela som si…“

Podarilo sa mu usmiať. „Viem, čo ste si mysleli, ale som v pohode. Nie krásny, ale v pohode.“

Pozrela na mňa. „Prečo ho vozíte kade-tade v aute? Nevidíte, ako na tom je?“

Samozrejme, že som to videl. No keďže som jej ťažko mohol povedať, čo sme robili, držal som jazyk za zubami a odhodlal sa zniesť karhanie ako chlap.

„Museli sme prebrať jednu dôležitú vec,“ povedal Al. „Dobre? Jasné?“

„Ale aj tak…“

Otvoril dvere auta. „Pomôžte mi prejsť do domu, Doris. Jake musí ísť domov.“

Doris.

Ako Doris Dunningová.

Nevšimol si tú náhodu – a určite to bola len náhoda, Doris je dosť bežné meno –, ale aj tak mi to zarezonovalo v hlave.

6

Dostal som sa domov a tentoraz som sa pristihol, ako šmátram po ručnej brzde. Keď som vypol motor, pomyslel som si, aká tesná, malá a nepríjemne plastová je moja toyota v porovnaní s autom, na ktoré som si zvykol v Derry. Vošiel som dnu, chcel som nakŕmiť kocúra a zistil som, že žrádlo v miske je ešte čerstvé a vlhké. A prečo nie? V roku 2011 bolo v miske len hodinu a pol.

„Len to pekne zožer, Elmore,“ povedal som. „V Číne hladujú mačky, vďačne by prijali misku Frieskies Choice Cuts.“

Elmore na mňa zagánil a vybehol cez mačacie dvierka. Nahádzal som do seba dve porcie mrazených cestovín (rozmýšľal som ako Frankensteinovo monštrum, keď sa učilo rozprávať: mikrovlnka dobrá, moderné autá zlé). Všetko som zjedol, vyhodil odpad a šiel do spálne. Vyzliekol som si bielu košeľu z roku 1958 (ešteže Alova Doris bola natoľko vyvedená z miery, že si nevšimla krvavé škvrny), posadil sa na posteľ a rozviazal si praktické topánky. Potom som sa zvalil horeznačky. Prisahám, že som zaspal ešte vo vzduchu.

7

Zabudol som si nastaviť budík a spal by som možno až do večera, ale Elmore mi o štvrť na päť skočil na hruď a oňuchával mi tvár. To znamenalo, že vylízal misku a dožaduje sa duple. Dal som kocúrovi žrať, ošpliechal si tvár studenou vodou, potom som zjedol misku cereálií a zišlo mi na um, že prejde niekoľko dní, kým sa zase začnem poriadne stravovať.

Keď som mal plné brucho, zamieril som do pracovne a zapol počítač. Mojou prvou virtuálnou zastávkou bola mestská knižnica. Al mal pravdu – mali v databáze kompletné ročníky novín Lisbon Weekly Enterprise. Najprv som sa musel stať priateľom knižnice, čo ma stálo desať dolárov, ale v tejto situácii to bola nízka cena.

Vydanie, ktoré som hľadal, pochádzalo zo siedmeho novembra. Na druhej strane sa medzi správami o osudovej autonehode a o prípade podozrenia z podpaľačstva nachádzal článok s titulkom POLÍCIA HĽADÁ ZÁHADNÉHO MUŽA. Ten záhadný muž som bola ja… alebo skôr moje alter ego z eisenhowerovskej éry. Našiel sa sunliner a v ňom krvavé škvrny. Bill Titus identifikoval ford, ktorý predal istému Georgeovi Ambersonovi. Tón článku ma dojal: prostá starosť o nezvestného (a zrejme zraneného) človeka. Gregory Dusen, ktorý so mnou prišiel do styku v banke Hometown Trust, ma opísal ako „slušného a zdvorilého pána“. Eddie Baumer, majiteľ Baumerovho holičstva, povedal v podstate to isté. S menom Amberson sa nespájal ani náznak podozrenia. Možno by to bolo iné, keby si ma dali do súvisu s istým šokujúcim prípadom v Derry, ale to neurobili.

Neurobili to ani v čísle z ďalšieho týždňa, kde ma zredukovalina správičku v policajnej rubrike: PÁTRANIE PO NEZVESTNOM Z WISCONSINU POKRAČUJE. V ďalšom čísle sa Weekly Enterprise zjašilo z blížiacej sa dovolenkovej sezóny a George Amberson zmizol z novín. No ja som tam bol. Al vyryl svoje meno do stromu. Ja som to svoje našiel na stránkach starých novín. Očakával som to, ale pri pohľade na ten dôkaz sa ma aj tak zmocnil úžas.

Našiel som stránky Derry Daily News. Prístup do ich archívu ma vyšiel oveľa viac – 34 dolárov, 50 centov –, ale o niekoľko minút som sa díval na titulnú stranu čísla z prvého novembra 1958.

Človek by čakal, že šokujúci zločin bude na titulke miestnych novín, ale Derry – to zvláštne mestečko – o svojich zverstvách radšej mlčalo. Hlavný článok sa v ten deň venovalstretnutiu v Ženeve, kde Rusko, Veľká Británia a Spojené Štáty preberali možnú dohodu o zákaze atómových pokusov. Pod tým bol článok o štrnásťročnom šachistovi Bobbym Fischerovi.

Na samom spodku titulky, vľavo (kde sa ľudia podľa mediálnych expertov pozrú až na záver, ak vôbec) sa skrýval článoknazvaný VRAŽDA SI VYŽIADALA DVE OBETE. Podľa článku Frank Dunning, „významný člen podnikateľskej komunity a aktívny v mnohých dobročinných spolkoch“ prišiel do domu manželky „pod vplyvom“ v piatok krátko po ôsmej večer. Po hádke (ktorú som rozhodne nepočul, a to som tam bol) Dunning udrel manželku kladivom a zlomil jej ruku a potom zabil svojho dvanásťročného syna Arthura Dunninga, keď sa Arthur pokúšal brániť matku.

Článok pokračoval na dvanástej strane. Keď som si ju nalistoval, uzrel som fotografiu svojho starého známeho Billa Turcotta. Podľa článku „pán Turcotte išiel okolo, keď z domu Dunningovcov začul výkriky“. Rozbehol sa k domu, cez otvorené dvere uvidel, čo sa deje, a povedal pánovi Frankovi Dunningovi, aby „sa prestal oháňať tým kladivom“. Dunning neposlúchol, pán Turcotte videl, že Dunning má na opasku loveckú dýku a vytiahol ju, Dunning sa zahnal na pána Turcotta a ten s ním začal zápasiť. Počas zápasu Dunning utrpel smrteľné bodné rany. Krátko nato hrdinský pán Turcotte dostal infarkt.

Sedel som, díval sa na starú fotku – Turcotte stojí s jednou nohou hrdo vyloženou na nárazníku sedanu z konca štyridsiatych rokov, v kútiku úst má cigaretu – a bubnoval si prstami po stehne. Dunninga bodli zozadu, nie spredu, bajonetom, nie loveckou dýkou. Dunning ani nemal loveckú dýku. Mlat – ktorý takto ani neoznačili – bol jeho jediná zbraň. Mohli policajtom uniknúť takéto jasné detaily? Nevedel som si to predstaviť, ak teda neboli slepí ako Ray Charles. No ako som poznal Derry, všetko to do seba dokonale zapadalo.

Tuším som sa usmieval. Noviny si odfajkli všetky kolónky.V príbehu bol šialený opitý manžel, vystrašená rodina a hrdinský okoloidúci (neuvádzalo sa, kam mal vlastne namierené, keď šiel okolo). Čo by ešte človek potreboval? Ani zmienka o záhadnom cudzincovi na mieste činu. Typické pre Derry.

Prehľadal som chladničku, našiel zvyšok čokoládového pudingu a zjedol ho postojačky pri kuchynskej linke, s pohľadom upretým na zadný dvor. Zdvihol som Elmora a hladkal ho, až kým sa nezačal hniezdiť, aby som ho zložil. Vrátil som sa k počítaču, ťuknutím som zahnal šetrič z obrazovky, a ešte raz som sa pozrel na fotku Billa Turcotta. Hrdinský okoloidúci, ktorý zachránil rodinu a spôsobil si tým infarkt.

Napokon som sa vybral k telefónu a zavolal na informácie.

8

V Derry nemali v zozname Doris, Troya ani Harolda Dunninga. Ako poslednú možnosť som vyskúšal Ellen, a nič som nečakal; aj keby ešte bývala v meste, nosila by meno svojho manžela. No aj výstrel z diaľky môže niekedy trafiť do čierneho (obzvlášť nepekným príkladom toho je Lee Harvey Oswald). Tak ma prekvapilo, keď telefonický robot vykašľal číslo, že som ani nedržal ceruzku. Nevytočil som znovu informácie, ale zvolil som možnosť zavolať na hľadané číslo. Netuším, či by som to spravil, keby som mal čas na rozmyslenie. Nie vždy chceme niečo vedieť, však? Niekedy sa vedieť skôr bojíme. Zájdeme len do istej vzdialenosti, potom sa vrátime. No ja som hrdinsky držal slúchadlo a počúval, ako telefón v Derry zazvonil raz, dvakrát, trikrát. Po ďalšom zazvonení by sa pravdepodobne zapol odkazovač, pomyslel som si, že nechcem nechať odkaz. Veď čo by som povedal?

Ale v polovici štvrtého zvonenia sa ozval ženský hlas: „Haló?“

„Je tam Ellen Dunningová?“

„To závisí od toho, kto volá.“ Znelo to opatrne a pobavene. Hlas mala zastretý, trochu koketný. Keby som nevedel, predstavoval by som si ženu od tridsať do štyridsať rokov, nie šesťdesiatničku. Zišlo mi na um, že je to hlas, ktorý niekto používaprofesionálne. Speváčka? Herečka? Žeby predsa len komička? V Derry nič z toho nepôsobilo pravdepodobne.

„Tu je George Amberson. Kedysi dávno som poznal vášho brata Harryho. Bol som v Maine a povedal si, že sa s ním skúsim spojiť.“

„Harryho?“ znelo to šokovane. „Bože! Poznali ste ho v armáde?“

Áno? Bleskovo som sa zamyslel a povedal som si, že takto nemôže vyzerať moja verzia. Je v nej príliš potenciálnych pascí.

„Nie, nie, ešte v Derry. Keď sme boli deti.“ Kopla ma múza. „Hrávali sme spolu basketbal v rekreačnom centre. Boli sme v jednom tíme. Dosť sme sa vtedy kamarátili.“

„Mrzí ma to, pán Amberson, Harry je mŕtvy.“

Zostal som ako obarený. Lenže v telefóne to nevidieť, však? Podarilo sa mi povedať: „Bože, úprimnú sústrasť.“

„Bolo to už dávno. Vo Vietname. Počas ofenzívy Tet.“

Sadol som si a prišlo mi zle od žalúdka. Zachránil som ho pred krívaním a určitou duševnou zaostalosťou, no skrátil som mu život o štyridsať rokov? Strašné. Operácia sa podarila, pacient zomrel.

Lenže šou musela pokračovať.

„A čo Troy? A vy, ako sa máte? Vtedy ste ešte boli malá, jazdili ste na bicykli s pomocnými kolieskami. A spievali ste. Stále ste spievali.“ Pokúsil som sa trochu zasmiať. „Bože, ako ste nám vtedy liezli na nervy.“

„Teraz už spievam len na karaoke u Bennigana, ale ústa sa mi nezastavia. Robím moderátorku v rádiu WKIT v Bangore. Viete, trepem do mikrofónu.“

„A Troy?“

„Užíva si v Palm Springs. Je z rodiny najbohatší. Zbohatol na počítačoch. Začal s tým v sedemdesiatych rokoch. Chodieva na obedy so Stevom Jobsom a tak.“ Zasmiala sa. Bol to úžasný smiech. Stavím sa, že ľudia po celom východnom Maine si to rádio ladia len preto, aby ho počuli. No keď znovu prehovorila, hlas mala tichší a humor bol preč. Ako keď zo slnka prejde človek do tieňa. „Kto naozaj ste, pán Amberson?“

„Ako to myslíte?“

„Cez víkendy robím kontaktné programy. V sobotu bazár – ‚Mám kultivátor, Ellen, takmer čisto nový, ale nemôžem splácať splátky a prijmem najlepšiu ponuku nad päťdesiat dolárov.‘ Takéto veci. V nedeľu robím politiku. Ľudia volajú a nadávajú na Rusha Limbaugha alebo rozprávajú o tom, že Glenn Beck by mal kandidovať za prezidenta. V hlasoch sa vyznám. Keby ste sa s Harrym kamarátili, keď ešte fungovalo relaxačné centrum, boli by ste šesťdesiatnik, ale to nie ste. Podľa hlasu nemáte viac ako tridsaťpäť.“

Bože, presne. „Ľudia mi vravia, že na svoj vek mám mladý hlas. Stavím sa, že vám hovoria to isté.“

„Dobrý pokus,“ povedala vecne a odrazu jej hlas znel staršie. „Roky som si nacvičovala, ako do hlasu dostať tú energiu. Aj vy?“

Nezišla mi na um odpoveď, tak som mlčal.

„A človek nevolá len preto, aby sa stretol s kamarátom zo základnej školy. Rozhodne nie po päťdesiatich rokoch.“

Pomyslel som si, že môžem zložiť. Zistil som, čo som chcel, aj čo som nechcel. Jednoducho zložím. No akoby sa mi slúchadlo prilepilo k ruke. Možno by som ho nepustil, ani keby mi v obývačke vzbĺkli závesy.

Keď znovu prehovorila, začul som v jej hlase nástrahu. „To ste vy?“

„Neviem, o čom…“

„V tú noc tam ešte niekto bol. Harry ho videl, aj ja som ho videla. Ste to vy?“

„V ktorú noc?“ No vyznelo to ako koú-oc, lebo mi znecitliveli pery. Mal som pocit, akoby mi niekto dal na tvár masku. Masku plnú snehu.

„Harry povedal, že to bol jeho anjel. Myslím, že ste to vy. Tak kde ste boli?“

Teraz už nejasne vyslovovala ona, lebo sa rozplakala.

„Pani… Ellen… neviem, o čom ho…“

„Keď dostal povolávací rozkaz a skončila sa mu dovolenka,odviezla som ho na letisko. Šiel do Vietnamu a povedala som mu, aby si dával bacha. On na to: ‚Neboj sa, sestrička, mám strážneho anjela, pamätáš sa?‘ Tak kde ste boli šiesteho februára 1968, pán Anjel? Kde ste boli, keď môj brat zomrel v Khe Sanhu? Kde si bol, ty darebák?“

Povedala ešte niečo, ale neviem, čo to bolo. Veľmi plakala. Zavesil som. Išiel som do kúpeľne. Sadol som si do vane, zatiahol záves a položil som si hlavu medzi kolená, takže som videl gumenú podložku so žltými sedmokráskami. Potom som zvrieskol. Raz. Dvakrát. Trikrát. A najhoršie je toto: Neželal som si len to, aby mi Al nikdy nepovedal o tej prekliatej králičej nore.Zašiel som ešte ďalej. Želal som mu smrť.

9

Mal som zlý pocit, už keď som odbočil na prístupovú cestu a videl, že dom je úplne prázdny. Pocit sa ešte zhoršil, keď som stisol kľučku a zistil, že nie je zamknuté.

„Al?“

Nič.

Našiel som vypínač a zapol svetlo. V hlavnej obývacej časti bola sterilná čistota miestností, ktoré pravidelne upratujú, ale už ich veľmi nepoužívajú. Na stenách viseli zarámované fotografie. Takmer na všetkých boli ľudia, ktorých som nepoznal – predpokladal som, že Alovi príbuzní –, ale spoznal som dvojicu na fotografii, čo visela nad gaučom: John a Jacqueline Kennedyovci. Boli na pobreží, pravdepodobne v Hyannis Porte a objímali sa. Ani osviežovač vzduchu neprekryl chorobný zápach, čo vychádzal z útrob domu. Niekde veľmi ticho spievali The Temptations pesničku MyGirl. Slnečné lúče, aj keď je zamračené, a podobne.

„Al, ste tu?“

Kde inde? Balí študentky na diskotéke v Portlande? Vedel som, o čo ide. Niečo som si želal, a želania sa niekedy plnia.

Hmatkal som po kuchynskom vypínači, našiel ho a miestnosť zaplavilo také ostré žiarivkové svetlo, že by sa ním dalo operovať slepé črevo. Na stole ležal plastový zásobník na lieky, do akého sa ukladajú dávky na celý týždeň. Väčšina zásobníkov je malá, zmestia sa do vrecka alebo do kabelky, ale tento bol veľký takmer ako encyklopédia. Vedľa bol na papieriku odkaz: Ak si zabudnete vziať lieky o ôsmej, ZABIJEM VÁS!!!! Doris.

Skončila sa My Girl a začala sa My Imagination. Vošiel som za hudbou do chorobného zápachu. Al ležal na posteli. Vyzeral pomerne pokojne. Na konci mu z vonkajšieho kútika každého oka vyšla jedna slza. Stopy po nich boli stále vlhké, ligotali sa. Na nočnom stolíku po jeho ľavej ruke stál prehrávač na viac cédečiek. Na stolíku ležal aj list zaťažený fľaštičkou s liekmi. Neposlúžila by ako ťažidlo ani v ľahkom vánku, lebo bola prázdna. Pozrel som na štítok. Oxycontín. Dvadsať miligramov. Zdvihol som list.

Prepáčte, kamoš, nemohol som čakať. Bolesti sú príliš veľké. Máte kľúč od reštaurácie a viete, čo treba urobiť. Nenahovárajte si, že to môžete skúsiť znovu, lebo sa toho môže stať priveľa. Urobte to naraz. Možno sa hneváte, že som vás do toho zatiahol. Na vašom mieste by som sa hneval. No nevycúvajte z toho. Prosím vás. Plechová škatuľa je pod posteľou. Je v nej ďalších asi 500 dolárov, ktoré som ušetril.

Záleží len na vás, kamoš. Asi dve hodiny po tom, ako ma ráno nájde Doris, správca pravdepodobne zamkne reštauráciu, takže to musí byť dnes večer. Zachráňte ho, dobre? Zachráňte Kennedyho a všetko sa zmení.

Prosím.

Al

Ty sviniar, pomyslel som si. Vedel si, že sa ma zmocnia pochybnosti, a takto si to vyriešil, čo?

Jasné, že som mal pochybnosti. No pochybnosti ešte nie sú rozhodnutia. Ak si myslel, že z toho vycúvam, mýlil sa. Zastaviť Oswalda? Jasné, lenže Oswald bol teraz na druhom mieste, súčasť hmlistej budúcnosti. Zvláštne, rozmýšľať takto o roku 1963, ale bolo to presne tak. Teraz som myslel na Dunningovcov.

Arthur s prezývkou Tugga: mohol by som ho zachrániť. Aj Harryho. Kennedy by si to bol možno rozmyslel, povedal Al. Mal na mysli Vietnam.

Aj keby si to Kennedy nerozmyslel a nevycúval, bol by Harry presne na tom istom mieste v presne tom istom čase 6. februára 1968? O tom som pochyboval.

„Dobre,“ povedal som. „Dobre.“ Zohol som sa nad Ala a pobozkal ho na líce. Zacítil som slabú slanosť tej poslednej slzy. „Dobre sa vyspite, kamoš.“

10

Doma som si spravil inventár aktovky Lord Buxton a elegantnej peňaženky zo pštrosej kože. Mal som Alove vyčerpávajúce poznámky o Oswaldovom pohybe po tom, ako 11. septembra 1959 odišiel od námornej pechoty. Doklady boli stále platné. Finančne som bol na tom lepšie, ako som očakával; aj s peniazmi, ktoré ušetril Al, som mal vyše päťtisíc dolárov.

V chladničke bola zmes mletého mäsa na hamburgery. Trochu som z nej uvaril a naložil Elmorovi na misku. Keď žral, hladkal som ho. „Ak sa nevrátim, choď vedľa k Ritterovcom,“ povedal som. „Postarajú sa o teba.“

Elmore tomu, samozrejme, nevenoval pozornosť, ale vedel som, že keď tu nebudem, spraví to. Mačky vedia, ako prežiť. Vzal som aktovku, zamieril k dverám a potlačil krátku, no silnú túžbu rozbehnúť sa do spálne a zavŕtať sa pod paplón. Bude tu ešte môj kocúr a môj dom, keď sa vrátim, a ak sa mi podarí to, čo chystám? Ak áno, budú mi stále patriť? Ťažko povedať. Chcete počuť niečo zvláštne? Dokonca ani ľudia, čo dokážu žiť v minulosti, nevedia, čo presne prinesie budúcnosť.

„Hej, Ozzie,“ povedal som potichu. „Idem si po teba, ty chuj.“ Zavrel som dvere a odišiel.

11

Reštaurácia bez Ala pôsobila zvláštne, lebo sa zdalo, akoby tu Al stále bol – teda jeho duch. Tváre zo Steny mestských celebrít na mňa zízali, pýtali sa ma, čo tu robím, vraveli mi, že sem nepatrím, vyzývali ma, aby som odišiel, kým roztrhnem hlavnú pružinu vesmíru. Osobitne znepokojujúca bola fotografia Ala a Mika Michauda zavesená na mieste, kam patrila fotka mňa a Harryho.

Vošiel som do komory a pohyboval sa krátkymi, šuchtavými krokmi. Tvárte sa, že v tme hľadáte schodisko, povedal Al. Zatvorte oči, kamarát, je to tak ľahšie.

Spravil som to. O dva kroky som hlboko v ušiach začul to puknutie ako pri vyrovnávaní tlaku. Na pokožke som pocítil teplo, cez zavreté viečka mi svietilo slnko, počul som čat-HUUUU, čat-HUUUU z tkáčskych stavov. Bol deviaty september roku 1958, dve minúty pred poludním. Tugga Dunning bol znovu nažive a pani Dunningová ešte nemala zlomenú ruku. Neďaleko odtiaľto, pri Titusovej benzínke Chevron, na mňa čakal červený kabriolet. Ford Sunliner.

No najprv som si musel poradiť s bývalým mužom so žltou kartou. Tentoraz dostane požadovaný dolár, lebo som si do vrecka zabudol vložiť päťdesiatcentovku. Podliezol som reťaz, zastal a preložil si dolárovú bankovku do pravého vrecka na nohaviciach.

Tam aj zostala, lebo keď som zašiel za roh sušiarne, našiel som muža so žltou kartou rozplešteného na betóne. Mal otvorené oči a okolo hlavy sa mu šírila mláčka krvi. Hrdlo mal podrezané od ucha k uchu. V jednej ruke držal štrbavý úlomok zelenej vínovej fľaše, ktorou to spravil. V druhej ruke zvieral kartu, tú, ktorá vraj mala niečo spoločné s platením v Zelenom fronte. Karta, kedysi žltá, potom oranžová, bola teraz čierna ako smrť.

10. KAPITOLA

1

Tretíkrát som prešiel cez zamestnanecké parkovisko, tentoraz som takmer bežal. Znovu som cestou zaklopal na kapotu červeno-bieleho Plymouthu Fury. Asi pre šťastie. V nasledujúcich týždňoch, mesiacoch a rokoch som ho mal spotrebovať až-až.

Tentoraz som nenavštívil obchod Kennebec Fruit a nemienil som kupovať oblečenie či auto. To počká do zajtrajška či pozajtrajška, dnes nie je dobré byť vo Falls cudzincom. Zakrátko ktosi objaví na dvore fabriky mŕtvolu a cudzinca by mohli predvolať na výsluch. To by asi preukaz Georgea Ambersona nezvládol, najmä keď adresa na vodičáku uvádzala dom z ulice Bluebird Lane, ktorú ešte ani nepostavili.

Dobehol som k autobusovej zastávke pred parkoviskom, kde čakali textiláci, práve keď dohrmotal autobus s nápisom LEWISTONSKÝ EXPRES. Naskočil som a podal šoférovi dolárovú bankovku, ktorú som plánoval dať mužovi so žltou kartou.Šofér zacvakal chrómovanou kazetou na drobné, ktorú mal na opasku, a vysypalo sa za hrsť mincí. Do pokladničky na cestovné som hodil pätnásť centov a vybral sa rozhojdanou uličkou k sedadlu takmer úplne vzadu, za dvoma námorníkmi s akné na tvári – asi boli z brunswickej základne –, čo sa rozprávali o dievčatách. Vybrali sa za nimi do striptízového podniku menom Cezmína. Ich rozhovor prerušovali energické štuchance do pliec a častý nosový smiech.

Díval som sa, ako sa mi pred očami odvíja cesta číslo 196, a sotva som ju videl. Stále som myslel na toho mŕtveho. A na kartu, ktorá bola teraz čierna ako smrť. Chcel som sa dostať čo najrýchlejšie najďalej od toho znepokojujúceho tela, ale keď som bol pri ňom, zastal som a dotkol sa karty. Nebola z kartónu, ako som si myslel. Ani z plastu. Možno z celuloidu… ibaže ani celuloid nepripomínala. Pripomínala mŕtvu kožu – takú, akú si človek strhne z mozoľa. Nebolo na nej nič napísané, aspoň nič som nevidel.

Al predpokladal, že muž so žltou kartou bol jednoducho ožran, ktorého pripravila o rozum nešťastná kombinácia chľastu a blízkosti ku králičej nore. Považoval som to za bernú mincu, kým sa žltá karta nesfarbila dooranžova. Teraz som to už za bernú mincu nepovažoval. Jednoducho som tomu neveril. Lenže čím bol ten muž?

Je mŕtvy, teraz určite. A nič viac. Iba mŕtvy. Nechaj to tak. Máš pred sebou dosť roboty.

Keď sme prešli popri lisbonskom autokine, potiahol som zalanko a ohlásil vystupovanie. Šofér zastal pri najbližšom nabielo natretom telefónnom stĺpe.

„Pekný deň,“ zaželal som mu, keď som potiahol za kľuku, ktorá roztvárala dvere.

„Na tejto trase nie je nič pekné okrem toho studeného piva, ktoré si dám, keď skončím,“ odvetil a zapálil si cigaretu.

O niekoľko sekúnd som stál na štrkovej krajnici hlavnej cesty, v ľavej ruke sa mi knísala aktovka, hľadel som za autobusom, ako sa valí k Lewistonu a za sebou vlečie oblak výfukových plynov. Vzadu za oknom bola reklama s obrázkom domácej paničky, ktorá drží v jednej ruke vyleštený hrniec a v druhej magickú drôtenku S. O. S. Obrovské modré oči a zubatý úsmev načerveno nafarbených perí naznačovali, že úbohú ženu už delia iba minúty od katastrofálneho nervového zrútenia.

Na nebi nebolo ani obláčika. Cvrčky vo vysokej tráve cvrlikali. Kdesi zabučala krava. Mierny vánok odvial dieselový smrad autobusu a vzduch odrazu voňal – sladko, čerstvo, ako nový. Vykročil som na cestu, od hotela pre motoristov Tamarack ma delilo asi pol kilometra. Bola to krátka cesta, ale kým som ju prešiel, dvaja ľudia zastavili a spýtali sa ma, či sa nechcem odviezť. S vďakou som odmietol, že mi nič nechýba. A nechýbalo. Kým som dokráčal k hotelu, už som si pohvizdoval.

September roku päťdesiateho ôsmeho v Spojených štátoch amerických.

Bez ohľadu na muža so žltou kartou som sa tešil, že som zase tam.

2

Zvyšok dňa som strávil vo svojej izbe, stýkrát som si prechádzal Alove poznámky k Oswaldovi a tentoraz som venoval mimoriadnu pozornosť dvom stranám na konci s nadpisom ZÁVERY: AKO POSTUPOVAŤ. Pozerať televíziu, ktorá chytala v podstate len jeden kanál, mi pripadalo čoraz absurdnejšie, takže keď sa zvečerilo, zašiel som do kina a zaplatil špeciálnu cenu pre peších – tridsať centov. Pred snackbarom boli rozložené skladacie kreslá. Kúpil som si vrecko pukancov, k tomu chutný škoricový nealko nápoj Pepsol a pozrel si Dlhé horúce leto s niekoľkými ďalšími pešími divákmi, väčšinou staršími ľuďmi, ktorí sa navzájom poznali a v dobrej nálade sa zhovárali. Keď sa začalo Hitchcockovo Vertigo, vzduch sa ochladil, no nemal som sako. Vrátil som sa do hotela pre motoristov a zaspal som ako zabitý.

Ráno som sa odviezol autobusom späť do Lisbon Falls (taxíky som vylúčil, musel som šetriť, aspoň zatiaľ) a za svoju prvú zastávku som si zvolil Veselého bieleho slona. Bolo ešte skoro a chladno, takže bítnik bol vnútri, sedel na obdratej pohovke a čítal Argosy.

„Zdravím, sused,“ povedal.

„Aj ja vás. Asi predávate kufre, však?“

„Ale áno, mám ich zopár v sklade. Viac ako dvesto či tristo ich nebude. Choďte až dozadu…“

„A pozrite sa doprava,“ povedal som.

„Presne. Už ste tu boli?“

„Všetci sme tu už boli,“ povedal som. „Život je zložitejší ako profi futbal.“

Rozosmial sa. „Sedí vec, Jackson. Tak si choďte vybrať svojho šampióna.“

Vybral som si rovnaký kožený kufor. Potom som prešiel cez ulicu a znovu som kúpil sunliner. Tentoraz som sa dlhšie jednal a dostal ho za tri stovky. Keď sme sa dojednali, Bill Titus ma poslal za svojou dcérou.

„Podľa reči nebudete odtiaľto,“ odhadla ma.

„Pôvodom som z Wisconsinu, ale už istý čas bývam v Maine. Som tu obchodne.“

„Hm, ale včera ste sa vo Falls nevyskytovali, čo?“ Keď som pokrútil hlavou, že nie, praskla žuvačkovú bublinu a povedala: „Mali sme tu velikánske haló. Hen v textilke našli pri sušiarni mŕtveho, nejakého starého ožrana.“ Stíšila hlas. „Samovražda. Podrezal sa kusom skla. No len si predstavte!“

„Strašné,“ povedal som a doklad o kúpe auta som si strčil do peňaženky. Poťažkal som na dlani kľúče. „Bol odtiaľto?“

„Ale nie, a nemal nijaký preukaz. Ocko vraví, že asi prišiel nákladným vlakom z okresu. Možno na zber jabĺk v Castle Rocku. Pán Cady – ten predáva v Zelenom fronte – môjmu ockovi povedal, že včera ráno ten chlapík prišiel do obchodu a pýtal si fľašku, ale bol opitý a páchol, tak ho pán Cady vykopol. Asi šiel k fabrike dopiť to, čo mu ešte zostalo, a keď už nemal čo piť, rozbil fľašu a črepom si podrezal hrdlo.“ Zopakovala: „No len si predstavte!“

Vynechal som holiča aj banku, ale znovu som si kúpil oblečenie u Masona.

„Tento odtieň modrej sa vám asi páči,“ poznamenal predavač a zdvihol košeľu, ktorú predtým položil na vrch mojej hromádky. „Rovnaký máte na sebe.“

V skutočnosti to bola presne tá istá košeľa, ktorú som mal na sebe, ale nepovedal som mu to. Zbytočne by som zmiatol jeho i seba.

3

V to štvrtkové popoludnie som sa viezol cestou prezývanou „čo minúta, to míľa“. Tentoraz som si v Derry nepotreboval zháňať klobúk, pretože u Masona som nezabudol priložiť k nákupu jeden pekný letný slamený model. Ubytoval som sa v hoteli Town House, zajedol si v hotelovej reštaurácii, potom som prešiel do baru a objednal si u Freda Toomeyho pivo. Na tejto obchôdzke som sa s ním nepokúsil nadpriasť rozhovor.

Na druhý deň som si opäť prenajal svoj byt na Harris Avenue a zvuk klesajúcich lietadiel ma nebudil, práve naopak, ukolísal ma do spánku. Na ďalší deň som šiel do Machenových poľovníckych potrieb a predavačovi som povedal, že mám záujem o kúpu ručnej zbrane, pretože podnikám s nehnuteľnosťami a tak ďalej, a tak ďalej. Predavač mi priniesol moju tridsaťosmičku, policajný špeciál, a znovu mi povedal, že na sebaobranu je ideálna. Kúpil som si tú zbraň a vložil som ju do aktovky. Zišlo mi na um, či zájdem k piknikovým stolom za Kansas Street, aby som videl, ako Bevvie, čo sa v pivnici mrví, a Richie, čo spáva na tyči, nacvičujú tanečné kroky, ale potom som si uvedomil, že by som ich už nezastihol. Ľutoval som, že mi počas krátkeho pobytu v roku 2011 nezišlo na um prečítať čísla Daily News z konca novembra. Mohol som zistiť, či tú talentovú súťaž vyhrali.

Zvykol som si chodievať do Lampáša na skoré večerné pivo – kým sa to tam zaplnilo. Niekedy som si objednal aj račie droby. Nikdy som tam nezazrel Franka Dunninga a ani som nechcel. Na svoje pravidelné návštevy Lampáša som mal iný dôvod. Ak všetko dobre dopadne, čoskoro zamierim do Texasu, a kým sa ta vyberiem, musím si ozdraviť osobné financie. Skamarátil som sa s barmanom Jeffom a jedného večera koncom septembra začal s témou, ktorú som chcel nadhodiť aj sám.

„Hej, George, kto sa vám pozdáva vo svetovej sérii?“

„Samozrejme, že Yankees,“ odpovedal som.

„To hovoríte vy? Veď ste z Wisconsinu!“

„S tým nemá hrdosť na svoj štát nič spoločné. Tento rok osud praje Yankees.“

„Ale kdeže. Majú starých nadhadzovačov. A obranu riedku ako sito. Mantlovi neslúžia nohy. Yankees končia. Možno ten titul získa Milwaukee.“

Zasmial som sa. „Niežeby ste nemali v mnohom pravdu, Jeff, a vidím, že sa v hre vyznáte, ale priznajte, že Yankees neznášate presne ako všetci ostatní z Nového Anglicka, takže nie ste objektívny.“

„A odvážili by ste sa na nich staviť nejaké peniaze?“

„Isteže. Päťku. Tých, čo žijú z výplaty, zásadne neoberám o viac ako päť dolárov. Platí?“

„Platí.“ Tľapli sme si na to.

„Okej,“ povedal som, „keď to už máme za sebou a keď hovoríme o bejzbale a stávkach – čo sú dva najobľúbenejšie americké športy –, neviete náhodou, kde sa v tomto meste dostanem k niečomu väčšiemu? Poviem to z mosta do prosta: rád by som uzavrel vysokú stávku. Doneste mi ešte pivo a jedno natočte aj sebe.“

Vysokú stávku, povedal som s mainským prízvukom, stavkúúú. On sa zasmial, kým čapoval dve pivá Narragansetts (naučil som sa tú značku volať nabaganče, lebo keď už chceme s vlkmi piť, musíme s nimi aj vyť, všakáno?).

Štrngli sme si a Jeff sa spýtal, čo mám na mysli pod niečím väčším. Zatváril som sa zamyslene, potom som mu to objasnil.

„Päťstovku? Na Yankees? Preboha, Atlanta Braves majú Spahna aj Burdetta! A to už nehovorím o Hankovi Aaronovi a Steadym Eddiem Matthewsovi! Vy ste blázon.“

„Možno som, možno nie som. Prvého októbra uvidíme, je tak? No čo, je v Derry niekto, kto by prijal takú stávku?“

Vedel som, čo mi na to odpovie? Nie. Až taký jasnozrivý nie som. A či ma to prekvapilo? Aj tu znie odpoveď nie. Pretože minulosť nie je len zanovitá, je aj v súlade sama so sebou i s budúcnosťou. Ten súlad som zakúšal znovu a znovu.

„Chaz Frati. Asi ste ho tu už videli. Majiteľ záložní. Nepovedal by som, že robí bookmakera, ale počas svetovej série, ako aj počas stredoškolských futbalových a bejzbalových turnajov má plné ruky práce.“

„A vy si myslíte, že to vezme?“

„Jasné. Povie vám aj pomery a vôbec všetko. Len…“ Poobzeral sa, videl, že bar máme stále len pre seba, no aj tak stíšil hlas do šepotu. „Len si ho nepopuďte, George. On má známosti. Vplyvné známosti.“

„Rozumiem,“ prikývol som. „Vďaka za tip. A viete čo? Spravím vám láskavosť. Nebudem od vás pýtať tých päť dolárov, keď Yankeeovia vyhrajú svetovú sériu.“

4

Na ďalší deň som vošiel do Chazovej záložne Morská panna a zastal zoči-voči vari stopäťdesiatkilovej dáme s kamennou tvárou. Mala na sebe fialové šaty, indiánske koráliky a na opuchnutých nohách mokasíny. Povedal som jej, že chcem s pánom Fratim predebatovať pomerne vysoký podnikateľský návrh športového charakteru.

„To je v ľudskej reči stávka?“ opýtala sa.

„Ste policajtka?“ skúsil som.

„Áno,“ prikývla, vytiahla si z vrecka na šatách štíhlu cigaru Tiparillo a pripálila si ju zapaľovačom Zippo. „Som J. Edgar Hoover, synak.“

„Nuž, pán Hoover, dostali ste ma. Naozaj hovorím o stávke.“

„Svetová séria, alebo naše futbalové Tigre?“

„Nie som miestny a tigra z Derry by som nerozoznal od paviána z Bangoru. Mám na mysli bejzbal.“

Žena prestrčila hlavu cez záves vo dverách na zadnej stene miestnosti, pričom mi ukázala zrejme jeden z najväčších zadkov v strednom Maine, a zakričala: „Hej, Chazzy, poď sem. Niečo sa ti chytilo na háčik.“

Vyšiel Frati a pobozkal mohutnú dámu na líce. „Ďakujem ti, láska moja.“ Mal vysúkané rukávy a uvidel som aj morskú pannu. „Pomôžem?“ opýtal sa.

„To dúfam. Som nejaký George Amberson.“ Vystrel som k nemu ruku. „Pochádzam z Wisconsinu, a hoci srdce ma ťahá k našim chlapcom, vo svetovej sérii mi peňaženka piští po Yankees.“

Obrátil sa k polici za sebou, ale mohutná dáma už vzala to, čo si chcel pýtať – obšúchaný zelený zápisník s nápisom OSOBNÉ PÔŽIČKY na obale.

Otvoril ho a nalistoval prázdnu stranu, stále si pritom oblizoval konček prsta. „Koľko z tej vašej pištiacej peňaženky vytiahnete, braček?“

„Aký pomer by ste mi ponúkli, keby som stavil päťstovku na výhru?“

Tučná žena sa zasmiala a vyfúkla dym.

„Na Yankees? Jedna k jednej, braček.“

„A čo mi ponúknete, ak stavím päťsto na Yankees v siedmom kole?“

Zauvažoval, potom sa obrátil k mohutnej žene. Pokrútila hlavou, stále sa tvárila pobavene. „Kdeže,“ povedala. „Ak mi neveríte, pošlite telegram do New Yorku.“

Vzdychol som a zabubnoval prstami po sklenej vitríne plnej hodiniek a prsteňov. „Okej, a čo toto? Päťsto na to, že Yankees sa otrasú aj po troch prehrách a jedinej výhre?“

Zasmial sa. „To znie rozumnejšie, braček. Len sa ešte spýtam šéfky.“

Spolu s mohutnou ženou (Frati vedľa nej vyzeral ako tolkienovský trpaslík) dali hlavy dokopy, potom sa vrátil k pultu. „Ak myslíte to, čo si myslím, že myslíte, tak beriem a bude to štyri k jednej. Ale ak Yankees nebudú mať na konte tri prehry a jednu výhru a potom sa nepozbierajú a nezačnú vyhrávať, stratíte všetko, čo ste stavili. To len aby sme si vyjasnili podmienky stávky.“

„Sú jasné ako slnko,“ prikývol som. „A neurazte sa, ani vy, ani vaša kamarátka…“

„Sme manželia,“ vyhlásila mohutná dáma, „takže žiadni kamaráti.“ A znovu sa zasmiala.

„Neurazte sa ani vy, ani vaša manželka, ale štyri k jednej nestačí. Osem k jednej, to by bola iná pesnička. Pre obe strany.“

„Dám vám päť k jednej, ale vyššie nejdem,“ povedal Frati. „Pre mňa je toto len taká fuška. Ak chcete hrať ako vo Vegas, choďte do Vegas.“

„Sedem,“ nedal som sa. „No tak, pán Frati, spolupracujte trošku.“

Znovu sa poradil s mohutnou dámou. Potom sa vrátil a ponúkol šesť k jednej, čo som prijal. Na takú šialenú stávku to stále bol nízky pomer, ale nechcel som Fratiho príliš ošklbať. Aj keď si ma prišiel preklepnúť na žiadosť Billa Turcotta, mal na to svoje dôvody.

A okrem toho, bolo to v inom živote.

5

Vtedy sa ešte bejzbal hrával tak, ako sa hrať má: v jasnom popoludňajšom slnku a začiatkom jesene, keď je ešte takmer letné počasie. Ľudia sa schádzali pred Bentonovým elektroobchodom v Low Towne a pozerali zápasy na troch televízoroch Zenith s dvadsaťjedenpalcovými obrazovkami, ktoré boli vystavené vo výklade. Nad nimi hlásal nápis: PREČO POZERÁTE TELEVÍZIU NA ULICI, KEĎ BY STE JU MOHLI POZERAŤ DOMA? DOSTUPNÉ PÔŽIČKY!

Ach, veru tak. Dostupné pôžičky. V takej Amerike som vyrástol.

Prvého októbra hralo Milwaukee s Yankees a nabilo ich pod vedením Warrena Spahna jedna nula. Druhého októbra ich deklasovalo trinásť päť. Štvrtého októbra, keď sa séria vrátila do Bronxu, nasekal Don Larsen tímu z Milwaukee štyri nula. Pomohol mu Ryne Duren, ktorý pri nadhadzovaní netušil, kam lopta poletí, a pálkari, s ktorými mal tú česť, sa z neho skoro poondiali od strachu. Inými slovami, hráč ako stvorený na záver.

Prvú časť zápasu som počúval z rádia vo svojom byte a posledné dve zmeny som pozeral s divákmi pred Bentonovým výkladom. Keď sa to skončilo, šiel som si do lekárne kúpiť kaopektat (pravdepodobne to isté maxibalenie, ktoré som vychlípal pri poslednom výlete). Pán Keene sa ma znovu spýtal, či som chytil črevnú chrípku. Keď som odvetil, že mi je fajn, starý sviniar vyzeral normálne sklamaný. Vtedy mi ešte fajn naozaj bolo a nečakal som, že ma minulosť poctí takými hodmi ako Ryne Duren, ale istota je guľomet.

Cestou z lekárne moje oko zaujala vitrína s nápisom VEZMITE SI DOMOV KÚSOČEK NÁŠHO MAINU! Boli tam pohľadnice, nafukovacie hračkárske morské ráčiky, rozvoniavajúce vrecúška s jemným borovicovým ihličím, repliky sochy Paula Bunyana a malé ozdobné vankúšiky s vodojemom zvaným Pumpa. Pumpa bola okrúhla veža, v ktorej držali pitnú vodu pre mesto. Jeden vankúšik som si kúpil.

„Pre môjho synovca, ktorý býva v Oklahoma City,“ povedal som pánu Keenovi.

Yankees vyhrali tretí zápas série, práve keď som zachádzal na benzínku Texaco na predĺženej časti ulice Harris Avenue. Predčerpadlami stála tabuľa s nápisom: 7 DNÍ V TÝŽDNI TUNÁJDETE AUTOMECHANIKA. ZVERTE AUTO MUŽOVI S HVIEZDOU!

Kým mi pomocník natankoval nádrž a umyl aj predné sklo sunlinera, zašiel som do opravovne, našiel automechanika menom Randy Baker a trochu sa s ním porozprával. Baker bol mierne prekvapený, ale na môj návrh rád pristúpil. Dvadsať dolárov zmenilo majiteľa. Dal mi číslo na benzínku i k sebe domov. Odišiel som s plnou nádržou, s čistým predným sklom a so spokojnosťou v duši. Teda s relatívnou spokojnosťou. Nemohol som mať plán pre každú eventualitu.

Prípravy na ďalší deň ma zdržali, a tak som sa v Lampáši zastavil na večerné pivo neskôr ako obyčajne. Nemusel som sa však báť, že stretnem Franka Dunninga. Dnes viezol deti na futbal do Orona a cestou späť sa mali zastaviť na smažené mušle a mliečne koktaily.

Chaz Frati sedel pri bare a popíjal whisky s vodou. „Dúfajte, že Atlanta Braves zajtra vyhrajú, inak budete o päť stoviek ľahší,“ povedal.

Braves vyhrať museli, ale ja som vtedy myslel na dôležitejšie veci. Zostanem v Derry, kým mi pán Frati vyplatí moje tri tisícky, ale svoju skutočnú robotu zavŕšim už zajtra. Ak to pôjde tak, ako dúfam, vybavím si v Derry svoje, kým Milwaukee zaznamená jediný beh potrebný v celej šiestej zmene.

„Nuž,“ povedal som a objednal si pivo a račie droby, „musíme už len vyčkať. Potom uvidíme.“

„Presne, braček. V tom je radosť stávkovania. Mohol by som vám položiť jednu otázku?“

„Hovorte. No nesmiete sa uraziť, ak na ňu neodpoviem.“

„Presne to sa mi na vás páči, braček – ten zmysel pre humor. Asi ste si ho doniesli z Wisconsinu. No som zvedavý, čo porábate v našom krásnom meste.“

„Robím s nehnuteľnosťami. Nehovoril som vám to?“

Nahol sa ku mne. Z vlasov som mu zacítil pomádu Vitalis, z dychu mentolky Sen-Sen. „A keby som povedal pozemok na nákupné centrum, zakričíte bingo?“ Tak sme sa teda porozprávali, ale to už poznáte.

6

Už som spomínal, že som sa neukazoval v Lampáši, keď som si myslel, že tam môže byť Frank Dunning, pretože som už o ňom vedel všetko, čo som potreboval vedieť. Taká je pravda, ale nie celá. To musím ešte vysvetliť. Keby som to nevysvetlil, nepochopili by ste, prečo som sa v Texase zachoval tak, ako som sa zachoval.

Predstavte si, že vojdete do miestnosti a uvidíte na stole zložitý domček z kariet, ktorý má niekoľko poschodí. Vašou úlohou je zrútiť ho. Keby nešlo o nič viac, bolo by to ľahké, však? Stačí kopnúť do nohy stola alebo poriadne fúknuť – ako keď sa odhodláte zahasiť sviečky na narodeninovej torte. Ale to ešte nie je všetko. Ten domček musíte zhodiť v istom konkrétnom momente. Dovtedy musí stáť.

Vedel som, kde bude Dunning v to nedeľné popoludnie, 5. októbra 1958, a nechcel som riskovať, že to zmením čo i len jediným poštuchnutím. Aj keby sa nám v Lampáši stretli pohľady, už to by možno na zmenu stačilo. Môžete sa mi vysmiať, že som prehnane opatrný, môžete vyhlásiť, že taká drobnosť sotva zmení smer udalostí. Ale minulosť je krehká ako motýlie krídlo. Alebo domček z kariet.

Prišiel som do Derry, aby som zrazil domček z kariet, ktorý postavil Frank Dunning, ale kým som to mohol spraviť, musel som ho chrániť.

7

Zaželal som Chazovi Fratimu dobrú noc a vrátil sa do svojho bytu. Fľašku kaopektatu som mal v lekárničke v kúpeľni a môj nový vankúšik so zlatom vyšitou siluetou Pumpy ležal na kuchynskom stole. Z príborníka som vybral nôž a starostlivo som ním rozrezal vankúš po uhlopriečke. Dovnútra som vsunul revolver a ponoril ho hlboko do vypchávky.

Nebol som presvedčený, že zaspím, ale zaspal som. Zdravo. Pomôž si, človeče, a Boh ti pomôže, tak znelo jedno z mnohých porekadiel, čo si Christy priniesla zo stretnutí Anonymných alkoholikov. Nevedel som, či Boh existuje, alebo nie – porota v sieni Jaka Eppinga sa k tejto veci ešte stále nevyjadrila –, ale keď som si tej noci líhal do postele, bol som si pomerne istý, že som si už pomohol. Teraz som si už mohol iba pospať a dúfať, že tá pomoc postačí.

8

Nedostal som črevnú chrípku. Tentoraz som sa prebudil na úsvite s takou ochromujúcou migrénou, akú som ešte nezažil. Vlastne som s istotou nevedel, či je to pravá migréna, lebo som ju zatiaľ nikdy nemal. Ešte aj pohľad do stále slabého svetla mi zo šije vyhnal hnusné zahrmenie, čo sa mi ozývalo v dutinách. Z očí mi vyleteli otupené slzy.

Vstal som (ešte aj to ma bolelo), nasadil si lacné slnečné okuliare, ktoré som si kúpil po ceste do Derry, a vzal si päť aspirínov. Zabrali aspoň natoľko, že som sa obliekol a natiahol si aj zvrchník. Potreboval som ho, ráno bolo totiž mrazivé a sivé, veštilo dážď. V istom zmysle to bolo dobre. Neviem, či by som bol prežil slnečné lúče.

Potreboval som sa oholiť, ale nespravil som to. Keby som si zastal pod jasné svetlo – ktoré navyše znásobuje kúpeľňové zrkadlo –, asi by sa mi rozletela hlava. Nevedel som si predstaviť, ako prežijem tento deň, tak som si to radšej nepredstavoval. Krok za krokom, pomyslel som si, keď som pomaly zostupoval zo schodov. Jednou rukou som zvieral zábradlie, druhou vyšívaný vankúšik. Určite som vyzeral ako nadmerne veľké dieťa s medvedíkom. Krok za kro…

Zábradlie sa rozlomilo.

Chvíľu som sa s duniacou hlavou nakláňal dopredu a divo vesloval rukami vo vzduchu. Pustil som vankúšik (revolver v ňom zadunel) a driapal nechtami po stene nad svojou hlavou. V poslednej sekunde pred tým, ako sa z môjho predklonu mohol stať krkolomný pád, zovreli moje prsty jeden zo staromódnych nástenných svietnikov zaskrutkovaných do omietky. Svietnik sa z omietky vysunul, ale elektrický kábel vydržal, kým som nadobudol rovnováhu.

Posadil som sa na schody a boľavú hlavu sklonil na kolená. Bolesť pulzovala v zbíjačkovom rytme môjho srdca. Uslzené oči boli v jamkách náhle priveľké. Povedal by som vám, že som sa túžil odplaziť do bytu a všetko vzdať, ale to by nebola pravda. Pravda bola, že som túžil na tých schodoch zomrieť a mať všetko za sebou. Sú na svete ľudia, ktorí majú takéto migrény často, nie iba z času na čas? Ak áno, nech im je Boh milostivý.

Na nohy ma mohla postaviť iba jedna vec a ja som svoj ubolený mozog nútil, aby na ňu nielen myslel, ale aby ju rovno uvidel: Tugga Dunning, ako sa ku mne plazí a jeho tvár sa náhle prepadne do ničoty, do vzduchu vyletia jeho vlasy a mozgová hmota.

„Okej,“ povedal som. „Okej, dobre, okej.“

Zdvihol som vankúšik a roztrasene zišiel zo schodiska. Z domu som sa vyplazil pod zatiahnutou oblohou, ale pripadala mi jasná ako popoludnie na Sahare. Hmatkal som po kľúčoch. Neboli tam. Tam, kde mali byť, som našiel v pravom prednom vrecku nohavíc poriadnu dieru. Večer predtým tam nebola, tým som si bol takmer istý. Pomalými, trhanými krokmi som sa obrátil. Kľúče ležali na stupienku pred dverami na hromádke rozsypaných mincí. Sklonil som sa a zmraštil tvár, keď sa mi pri tom pohybe posunulo v hlave olovené závažie. Zdvihol som kľúče a odšuchtal som sa k sunlineru. A keď som skúsil naštartovať, moja predtým spoľahlivá fordka nič. Cievka šťukla, ale to bolo všetko.

Na túto možnosť som bol pripravený, nie však na to, že budem musieť trepať svoju doničenú hlavu zase hore schodmi. Ešte nikdy som tak úpenlivo netúžil po svojej nokii. Keby som ju mal, zatelefonujem rovno spoza volantu a potom si so zatvorenými očami posedím v pokoji až do príchodu Randyho Bakera.

Nejako som sa vyvliekol hore schodmi, popri prelomenom zábradlí a popri lampe, ktorá visela z vytrhnutej omietky ako mŕtva hlava na zlámanom krku. V opravovni nedvíhali – bolo ešte skoro a predovšetkým nedeľa –, tak som vyskúšal Bakerovo číslo domov.

Pravdepodobne je mŕtvy, pomyslel som si. Uprostred noci dostal infarkt. Zabila ho zanovitá minulosť a jej v žalobe neuvádzaný spoluvinník Jake Epping.

Môj automechanik však mŕtvy nebol. Po druhom zazvonení zdvihol a ozval sa ospalým hlasom, a keď som mu povedal, že mi neštartuje auto, položil mi logickú otázku: „Ako ste to mohli vedieť už včera?“

„Mám dobrý odhad,“ povedal som. „Prosím, príďte čím skôr, okej? Ak ho spojazdníte, prihodím dvacku navyše.“

9

Keď Baker vymenil drôt batérie, ktorý sa v noci záhadne uvoľnil (možno v tej istej chvíli, keď sa mi vo vrecku nohavíc objavila diera), a sunliner ešte stále neštartoval, skontroloval sviečky a objavil dve načisto zhrdzavené. Vo veľkej zelenej brašne na nástroje mal náhradné, a len čo ich nasadil, môj kočiar s vrčaním ožil.

„Asi to nie je moja vec, ale vaša jediná cesta by mala viesť naspäť do postele. Alebo k lekárovi. Ste bledý ako duch.“

„Je to len migréna. Zvládnem ju. Pozrime sa ešte do kufra. Chcem skontrolovať rezervu.“

Skontrolovali sme rezervu. Bola vyfučaná.

Šiel som za ním k Texacu, to už z oblohy mierne, ale vytrvalo mrholilo. Autá, ktoré sme míňali, mali zapnuté reflektory, a ešte aj cez tmavé okuliare mi každé z nich svetlom vypaľovalo do mozgu diery. Baker odomkol opravovňu a pokúsil sa mi dofúkať rezervu. Bezvýsledne. Vzduch z nej syčal cez hádam aj šesť otvorov skoro takých drobných, ako sú póry ľudskej pokožky.

„Uf,“ povedal. „Toto som ešte nevidel. Asi je to nanič pneumatika.“

„Dajte tam inú,“ povedal som mu.

Kým vymieňal gumu, zašiel som za servis. Zvuk kompresora bol neznesiteľný. Oprel som sa o škvarobetónové tvárnice a obrátil tvár k oblohe, aby mi kvapky dopadali na horúcu pokožku. Krok za krokom, povedal som si. Pekne krok za krokom.

Keď som chcel Randymu Bakerovi za pneumatiku zaplatiť, len pokrútil hlavou. „To, čo ste mi dali, je polovica mojej týždennej pláce. Bol by som sviniar, keby som od vás vzal viac. Len sa bojím, že zletíte z cesty alebo čo. Naozaj je to až také dôležité?“

„Mám chorého v rodine.“

„Vy sám ste chorý, človeče.“

Poprieť som to nemohol.

10

Vyrazil som z mesta cestou číslo sedem, spomalil som a obzeral sa na každej križovatke na obe strany, či už som mal prednosť, alebo nie. A bol to výborný nápad, pretože na križovatke sedmičky a Old Derry Road prefrčal na červenú nákladiak plný štrku. Nebyť toho, že som takmer úplne zastal, hoci mi svietila zelená, moja fordka by mu padla za obeť. A zo mňa by bol hamburger. Napriek boľavej hlave som tresol po klaksóne, ale vodič mi nevenoval pozornosť. Vyzeral za volantom ako zombík.

Toto nedokážem, pomyslel som si. Ale ak nezastavím Franka Dunninga, môžem dúfať, že zastavím Oswalda? Načo mám vôbec ísť do Texasu?

Lež nie to ma hnalo ďalej. Pomohla mi myšlienka na malého Tuggu. A, samozrejme, na tri ďalšie deti. Už raz som ich zachránil. Ak ich nezachránim znovu, ako uniknem pred istotou, že som sa podieľal na ich zavraždení – lebo som podnietil ďalší reset?

Priblížil som sa k autokinu a zabočil na štrkovú cestu, ktorá viedla k zatvorenej pokladnici. Cestu lemovali ozdobné jedličky. Zaparkoval som za nimi, vypol motor a pokúsil sa vystúpiť. Nešlo to. Dvere sa zasekli. Niekoľkokrát som do nich vrazil plecom, ale nepohli sa a po chvíli som si všimol, že kolík zámky je stlačený dole, hoci éra samozamykacích áut bola ešte v nedohľadne a ja som ho určite nestláčal. Ťahal som za kolík. Nepohol sa. Pokýval som ním. Nič. Stiahol som okno, vyklonil sa a podarilo sa mi zasunúť kľúč do zámky na dverách, ktorá sa nachádzala pod chrómovaným tlačidlom na vonkajšej kľučke. Kolík tentoraz vyskočil. Vystúpil som a potom som siahol dnu po vyšívaný vankúšik.

Odpor voči zmene je priamo úmerný tomu, ako veľmi nejaký čin môže zmeniť budúcnosť, povedal som Alovi svojím najzvučnejším učiteľským hlasom, a bola to pravda. Ale netušil som, koľko to bude stáť mňa osobne. Teraz mi to dochádzalo.

Napokon stromy zostali za mnou. Namiesto nich sa popri ceste vinul kamenný múr. Za múrom boli starostlivo upravené vŕšky posiate náhrobkami a pomníkmi. Prišiel som k cintorínu Longview. Vyšiel som na kopec a na druhej strane cesty bol stánok s kvetmi. Teraz zatvorený a tmavý. Víkendy bývali bežne rušné, lebo okolo hrobov sa rojili pozostalí, ale v takomto počasí kšeft veľmi nešiel, a povedal som si, že stará pani, ktorá stánok prevádzkuje, si asi prispala. Neskôr však otvorí. Videl som to na vlastné oči.

Preliezol som múrik s očakávaním, že sa podo mnou rozsype, ale držal. A keď som sa ocitol na cintoríne, stalo sa čosi úžasné: migréna sa stlmila. Posadil som sa na náhrobok pod ovisnutým brestom, zatvoril oči a skontroloval hladinu bolesti. To, čo bolo predtým roztúrovanou desiatkou, možno dokonca jedenástkou, ako na fiktívnom zosilňovači nejakej extrahlasnej kapely, sa vrátilo na osmičku.

„Myslím, že som prerazil, Al,“ povedal som. „Myslím, že už som na druhej strane.“

Ale pohyboval som sa stále opatrne a striehol na ďalšie možné triky: padajúce stromy, vykrádačov hrobov, možno aj na ohnivý meteor. Kým som zastal pri dvoch hroboch s menami ALTHEA PIERCEOVÁ DUNNINGOVÁ a JAMES ALLEN DUNNING, bolesť v hlave klesla k päťke.

Poobzeral som sa a uvidel kryptu so známym menom vytesaným do ružového granitu: TRACKER. Prešiel som k nemu a zatlačil na železnú bránu. V roku 2011 by bola zatvorená, ale toto bol päťdesiaty ôsmy a brána sa otvorila ľahko… aj keď s hororovým zaškrípaním hrdzavých pántov.

Vošiel som dnu, brodiac sa v záveji krehkých suchých listov. V strede krypty sa tiahla kamenná lavica, popri nej stáli z oboch strán mramorové zásuvky s rakvami Trackerovcov až k roku 1831. Podľa medenej tabuľky spočívali v tej najstaršej kosti monsieura Jeana Paula Traichea.

Zatvoril som oči.

Ľahol som si na lavicu a zadriemal.

A potom som zaspal.

Keď som sa prebudil, bolo takmer poludnie. Prešiel som ku vchodu trackerovskej krypty a čakal na Dunninga… presne tak, ako Oswald bude o päť rokov nepochybne čakať na Kennedyho sprievod v streleckom hniezde na šiestom poschodí texaského skladu učebníc.

Bolesť hlavy bola preč.

11

Dunningov pontiac sa objavil skoro presne vtedy, keď Red Schoendienst skóroval víťazný beh za Milwaukee Braves. Dunning zaparkoval na najbližšej vedľajšej cestičke, vystúpil, vyhrnul si golier, potom sa obrátil, sklonil a vytiahol z auta kvetinové koše. Z kopca schádzal k hrobom rodičov a v každej ruke niesol kôš.

Keď už nastala tá chvíľa, bol som v podstate v poriadku. Prenikol som na druhú stranu toho, čo sa ma pokúšalo zadržať, nech to už bolo čokoľvek. Pod kabátom som mal vyšívaný vankúšik a v ňom zasunutú ruku. Mokrá tráva stlmila zvuk mojich krokov. Nesvietilo slnko, takže som nevrhal tieň. Netušil, že som za ním, kým som nevyslovil jeho meno. Vtedy sa obrátil.

„Keď sem prídem za našimi, nemám rád spoločnosť,“ povedal. „A kto vlastne ste, dočerta? A čo má byť toto?“ Pozeral na vankúšik, ktorý som medzitým vytiahol. Mal som ho navlečený ako rukavicu.

Rozhodol som sa odpovedať iba na prvú otázku. „Volám sa Jake Epping. Prišiel som vám položiť otázku.“

„Tak von s ňou a potom mi už dajte pokoj.“ Z klobúka mu kvapkala voda. Aj mne.

„Čo je v živote najdôležitejšie, Dunning?“

„Čože?“

„Myslím pre muža.“

„Vy ste nejaký šibnutý? A čo to má byť s tým vankúšikom?“

„No tak, vyhovejte mi. Odpovedzte.“

Pokrčil plecami. „No, asi jeho rodina.“

„Aj ja si to myslím,“ prikývol som a dvakrát som potiahol kohútik. Prvý raz zaznelo tlmené puk, ako keď ktosi udrie po koberci pracháčom. Druhý výstrel bol o niečo hlasnejší. Myslel som, že sa vankúšik chytí – videl som to v Krstnom otcovi, v dvojke –, ale len trošičku zadymil. Dunning klesol na kvetinový kôš, ktorý položil na otcov hrob. Kľakol som si k nemu a pod kolenom mi z mokrej pôdy vyrazila voda. Položil som mu roztrhnutý koniec vankúša k spánku a vystrelil som znovu. Pre istotu.

12

Zatiahol som ho do trackerovskej krypty a na tvár mu hodil oškvŕknutý vankúšik. Keď som odchádzal, po cintoríne sa pomaly pohybovalo niekoľko áut a zopár ľudí stálo pod dáždnikmi pri hroboch, ale nikto mi nevenoval pozornosť. Nenáhlivo som stúpal ku kamennému múriku, z času na čas som zastal a pozrel na nejaký hrob či pamätník. Len čo som bol za stromami, rozbehol som sa naspäť k svojej fordke. Vždy keď som začul prichádzať autá, skočil som do lesa. Pri jednom z týchto rýchlych ústupov som zahrabal zbraň asi tridsaťcentimetrovou vrstvou pôdy a lístia. Sunliner nerušene čakal, kde som ho zanechal, a naštartoval pri prvom zvrtnutí kľúča. Odviezol som sa do svojho bytu a dopočúval bejzbalový zápas. Myslím, že som si aj trochu poplakal. Od úľavy, nie od ľútosti. So mnou sa môže stať čokoľvek, ale Dunningovci sú v bezpečí.

Tej noci som spinkal ako bábätko.

13

V pondelkovom vydaní Daily News sa dosť písalo o svetovej sérii a bola tam aj pekná fotka, ako sa Schoendienst kĺže na domácu métu, po chybe Tonyho Kubeka, ktorá mu umožnila víťazný beh. Podľa komentára Reda Barbera boli teda Yankees, „bojovníci z Bronxu“, na lopatkách. „Pokojne si do nich kopnite,“ mienil. „Yankees sú mŕtvi, nech žijú Yankees.“

O Frankovi Dunningovi ani správička, čo by mestu Derry odštartovala pracovný týždeň, ale zato v utorok si vyárendoval celú titulnú stranu, aj s fotkou, na ktorej svietil jeho dámami toľko zbožňovaný úsmev. Ani diabolská iskra v oku v štýle Georgea Clooneyho nechýbala.

NA MIESTNOM CINTORÍNE

NAŠLI ZAVRAŽDENÉHO PODNIKATEĽA

Nebohý Dunning sa aktívne venoval dobročinnosti

Podľa policajného šéfa v Derry sledovali jeho ľudia všetky možné stopy a onedlho sa očakávalo aj zatknutie. Doris Dunningová,s ktorou sa redakcia telefonicky skontaktovala, sa vyznala zo „šoku a žiaľu“. Nik nespomenul drobnosť, že so zosnulým nežila v jednej domácnosti. Podobný šok vyjadrili priatelia a spolupracovníci zo supermarketu. Všetci sa zhodovali, že Frank Dunning bol absolútne úžasný človek, a nik nemal predstavu, prečo by ho niekto chcel zastreliť.

Mimoriadne to vzalo najmä Tonyho Trackera (možno preto, že mŕtvolu objavili v sklade pozostatkov jeho rodu). „Ak už teraz neodhlasujú trest smrti, tak kedy?“ pýtal sa.

V stredu ôsmeho októbra Yankees vyžmýkali na okresnom štadióne zo svojich atlantských súperov tesné víťazstvo 2: 1. Vo štvrtok v ôsmej zmene za stavu 2: 2 skórovali štyri behy a uzavreli svetovú sériu. V piatok som sa vrátil do záložne a očakával dvojicu moróznych tvárí. Mohutná dáma moje očakávania viac ako splnila – len čo ma zbadala, ohrnula peru a skríkla: „Chazzy! Pán si prišiel po prachy!“ Potom sa vrhla medzi závesy a von z môjho života.

Na scénu vstúpil Chaz Frati s rovnakým veveričím úsmevom, aký som prvý raz uzrel v Lampáši, pri svojom predošlom výlete do pestrej minulosti mesta Derry. V jednej ruke držal hrubú obálku a na nej stálo tlačenými písmenami G. AMBERSON.

„Tak tu ste, braček,“ zahlásil, „v životnej veľkosti a nadživotnej kráse. A tu je vaša korisť. Nehanbite sa, spočítajte si peniažky.“

„Dôverujem vám,“ odvetil som a obálku si strčil do vrecka. „Na chlapíka, ktorý je ľahší o tri tisícky, vyzeráte náramne veselo.“

„Nepopieram, že ste mi odkrojili z tohoročných jesenných fondov,“ vyhlásil. „A nie málo, hoci čosi som si aj tak zarobil. Ako vždy. Inak, robím to len preto, lebo chcem, oné, poskytovať službu verejnosti. Ľudia chcú stávkovať a vždy stávkovať budú a ja každému rýchlo vyplatím všetko, čo mu patrí. Okrem toho rád beriem stávky. Je to taký môj koníček. A viete, kedy ich beriem najradšej?“

„Nie.“

„Keď sa zjaví niekto ako vy, šťastlivec, ktorý poprie všetky pravidlá pravdepodobnosti a ešte sa na tom nabalí. To vždy oživí moju vieru v náhodnosť univerza.“

Zišlo mi na um, čo by si o náhodnosti univerza pomyslel, keby videl môj ťahák od Ala Templetona.

„Vaša manželka tuším nemá rovnaký, ehm, katolícky postoj.“

Zasmial sa a čierne oči mu zaiskrili. Výhra, prehra, remíza, všetko jedno, tento mužíček s morskou pannou na predlaktí si jednoducho vychutnával život. To som musel obdivovať. „Ach, Marjorie. Keď sem príde neborák so zásnubným prsteňom svojej ženy a vyrozpráva slzavý príbeh, reve ako decko. Ale pri športe a stávkach je celkom iná. Berie to osobne.“

„Vy ju veľmi milujete, však, pán Frati?“

„Ako mesiac a hviezdy dokopy, braček. Presne tak.“

Marjorie už čítala noviny a tie stále ležali na sklenej časti pultu, pod ktorou svietili prstene a iné čačky. Titulok znel: TELO FRANKA DUNNINGA ULOŽILI NA ODPOČINOK A LOV NA ZÁHADNÉHO VRAHA POKRAČUJE.

„Ozaj, čo to podľa vás malo byť?“ ukázal som na článok.

„Netuším, ale niečo vám poviem.“ Nahol sa dopredu a úsmev zmizol. „Nebol to veru taký svätec, ako ho tento plátok maľuje. Ja by som vám vedel kadečo porozprávať, braček.“

„Veď hovorte. Mám na to celý deň.“

Úsmev sa vrátil na miesto. „Nie. My v Derry si špinavú bielizeň perieme doma.“

„Všimol som si,“ prikývol som.

14

Chcel som sa vrátiť na Kossuth Street. Vedel som, že dom Dunningovcov možno sledujú policajti, ak by niekto prejavil o rodinu nezvyčajný záujem, ale túžba bola aj tak veľmi silná. Nechcel som vidieť Harryho, ale jeho mladšiu sestru. Niečo som jej potreboval povedať.

Že by mala ísť na Halloween koledovať, aj keď jej je smutno za ockom.

Že z nej bude najkrajšia a najčarovnejšia indiánska princezná, akú kto kedy videl, a vráti sa domov s kopou sladkostí.

Že má pred sebou najmenej päťdesiattri dlhých a rušných rokov a pravdepodobne ešte mnoho ďalších.

A najmä to, že jej brat Harry sa jedného dňa rozhodne obliecť si uniformu a byť vojakom. A ona mu to bude musieť vyhovoriť, ako len bude vedieť.

Ale deti sú zábudlivé. To vie každý učiteľ.

A deti si myslia, že budú žiť večne.

15

Bol čas na odchod z Derry, no ešte som mal na starosti jednu maličkosť. Vyčkal som do pondelka. V to popoludnie, trinásteho októbra, som hodil kufor do sunlinera a posadil sa za volant, aby som napísal krátky odkaz. Vložil som ho do obálky, tú som zalepil, a napísal na ňu meno adresáta.

Odviezol som sa do Low Townu, zaparkoval a vošiel do Strieborniaka. Okrem barmana Peta bol podnik prázdny, presne, ako som očakával. Pete umýval poháre a pozeral v televízore Lásku k životu. Neochotne sa ku mne obrátil a jedným okom stále pozoroval Johna a Marshu, alebo ako sa postavy volali.

„Čo vám dám?“

„Nič, ale môžete mi spraviť láskavosť. Za ktorú vás odmením piatimi americkými dolárikmi.“

Nevyzeral nadšený. „Nepovedzte. A čo je to za láskavosť?“

Položil som na bar obálku. „Keď sem príde dotyčný, odovzdajte mu to.“

Pozrel na meno na obálke. „A čo vy chcete od Billyho Turcotta? Mimochodom, prečo mu to neodovzdáte sám?“

„Je to dosť prostá službička, Pete. Tak chcete päť dolárov, alebo nie?“

„Jasné, že áno. Ak to nie je nič zlé. Billy je celkom fajn človek.“

„Nič zlé sa mu nestane. Možno skôr niečo dobré.“

Päťku som položil na obálku. Pete ju chytro schoval a vrátil sa k svojmu seriálu. Odišiel som. Turcotte tú obálku zrejme dostal. Či po prečítaní môjho odkazu niečo urobil, je už iná otázka – jedna z mnohých, na ktoré nikdy nebudem poznať odpoveď. Napísal som mu toto:

Milý Bill,

máte problém so srdcom. Musíte sa čím skôr vybrať k lekárovi, inak bude neskoro. Možno si myslíte, že je to žart, ale nie je.

Možno si myslíte, že to nemôžem vedieť, ale viem to. Tak ako viem, že Frank Dunning zavraždil vašu sestru Claru a vášho synovca Mikeyho.PROSÍM, UVERTE MI A CHOĎTE K LEKÁROVI!

Priateľ

16

Nastúpil som do svojho sunlinera, a keď som cúval zo šikmého parkovacieho miesta, uvidel som, ako na mňa z lekárne civie úzka nedôverčivá tvár pána Keena. Stiahol som okienko, vystrčil ruku a ukázal mu vztýčený prostredník. Potom som sa vyviezol na kopec Up-Mile Hill a naposledy som opustil Derry.

11. KAPITOLA

Viezol som sa na juh po diaľnici s prezývkou „čo minúta, to míľa“ a presviedčal sám seba, že s Carolyn Poulinovou si nemusím robiť starosti. Opakoval som si, že bola experimentom Ala Templetona, nie mojím, a že jeho experiment, tak ako jeho život, sa skončil. Pripomínal som si, že prípad malej Poulinovej bol celkom iný ako prípad Doris a jej detí Troya, Tuggu a Ellen. Iste, Carolyn od pása nadol ochrnie, a to je, samozrejme, strašné. Ale ochrnutie po guľke nie je ako smrť pod mlatom. Carolyn Poulinová, či už zostane na vozíku, alebo nie, prežije plný a plodný život. Vravel som si, že by som bol blázon, keby som riskoval úspech svojej hlavnej misie a opäť provokoval zanovitú minulosť, aby ma zdrapila do pazúrov a požula.

Nič z toho nezaberalo.

Prvú noc na ceste som plánoval prečkať v Bostone, ale vracala sa mi predstava mŕtveho Dunninga, ako leží na otcovom hrobe a gniavi pod sebou kvetinový kôš. Zaslúžil si zomrieť, dopekla, on zomrieť musel, ale piateho októbra svojej rodine ešte neublížil. Teda tej druhej. Mohol som si opakovať, a aj som si opakoval, že dosť zla urobil tej prvej rodine, že trinásteho októbra 1958 bol už dvojnásobným vrahom, a jednou z jeho obetí bolo maličké dieťa, ale to som vedel len od Billa Turcotta.

Tipujem, že som sa napokon rozhodol vyvážiť čin, ktorý bol síce nutný, ale mal som z neho zlý pocit, niečím, z čoho by som mohol mať dobrý pocit. A tak som sa neodviezol do Bostonu, ale odbočil som pri Auburne a vyrazil na západ k mainským jazerám. Krátko pred súmrakom som sa ubytoval v zrube, kde nocoval aj Al. Dostal som najväčší zo štyroch zrubov pri jazere za absurdne nízku mimosezónnu cenu.

Tých päť týždňov bolo možno najlepších z celého môjho života. Nevídal som nikoho okrem manželov, ktorí viedli miestny obchod, kde som si dvakrát do týždňa nakúpil trochu jednoduchých potravín, a pána Winchella, majiteľa zrubov. V nedeľu sa vždy zastavil a skontroloval, či som v poriadku a spokojný. Zakaždým som mu odpovedal, že áno, a neklamal som. Dal mi kľúč ku kôlni s výstrojom a každé ráno aj večer, keď bola hladina pokojná, som si vytiahol kanoe. Pamätám si, ako som raz večer pozoroval pomalý vzostup mesiaca v splne nad stromami. Mesiac vydláždil krížom cez jazero striebornú cestu a odraz môjho kanoe visel podo mnou ako utopené dvojča. Kdesi zavrešťala potáplica a vzápätí sa jej ozval kamarát alebo druh. Onedlho sa k ich debate pridali ďalšie. Vyložil som veslo do člna a zostal sedieť tristo metrov od brehu, díval som sa na mesiac a načúval rozhovoru potáplic. Spomínam si, ako som rozmýšľal, či niekde existuje nebo, a že ak nie je takéto, nechcem sa doň dostať.

Rozhoreli sa jesenné farby – najskôr tlmená žltá, potom oranžová, napokon planúca vyzývavá červená. Mainské leto vypaľovala z lesov ďalšia mainská jeseň. V obchode mali škatule plné brožovaných kníh bez obálok a určite som prečítal aspoň tri desiatky: detektívky od Eda McBaina, Johna D. MacDonalda, Chestera Himesa a Richarda S. Prathera; horúce melodrámy ako Peyton Place či Kameň pre Dannyho Fishera, hltal som westerny a prečítal aj jedno sci-fi, román s názvom Lovci Lincolna. Bol o cestovateľoch v čase, ktorí sa pokúšali nahrať „zabudnutý“ prejav prezidenta Abrahama Lincolna.

Keď som práve nečítal a nevozil sa na kanoe, prechádzal som sa v lese. Popoludnia bývali dlhé, väčšinou hmlisté a teplé. Medzi stromy šikmo padali pozlátené a zaprášené pásy slnečného svetla. V noci vládlo také obrovské ticho, až sa mi zdalo, že rezonuje. Po ceste číslo 114 chodilo málo áut a po desiatej večer už nezavrčalo ani jedno. Po desiatej tá časť sveta, kde som si prišiel odpočinúť, patrila iba potápliciam a vetru v sosnách. Obraz Franka Dunninga ležiaceho na otcovom hrobe pomaly, pomaličky bledol a čoraz zriedkavejšie ma prepadali spomienky na to, ako som mu v trackerovskej krypte hodil na civejúce oči vyšívaný vankúšik, z ktorého ešte stúpal dym.

Koncom októbra, keď sa zo stromov špirálovito znášali posledné listy a teplota v noci klesala k nule, začal som chodievať autom do Durhamu, obzeral som si okolie Bowie Hillu, kde o dva týždne malo dôjsť k streľbe. Užitočným orientačným bodom sa mi stal dom, ktorý spomenul Al: modlitebňa kvakerov. Neďaleko za ním sa k ceste nahýnal suchý strom, asi ten, s ktorým sa mocoval Al, keď prišiel Andrew Cullum, vystrojený v oranžovej poľovníckej veste. Okrem toho som našiel aj dom náhodného strelca a odhadol som trasu, ktorou odtiaľ pôjde na Bowie Hill.

Mal som taký plán, že som nijaký nemal. Len som chcel ísť v Alových stopách. Teda že sa skoro ráno odveziem do Durhamu, zaparkujem neďaleko spadnutého stromu, budem sa s ním mocovať, a keď príde Cullum a pomôže mi, budem predstierať infarkt. Ale keď som našiel Cullumov dom, náhodou som sa zastavil o päťsto metrov ďalej na chladený nápoj u Brownieho a vo výklade som uvidel plagát, ktorý ma inšpiroval na nápad. Bláznivý, ale dosť zaujímavý.

Na plagáte bol nápis VÝSLEDKY TURNAJA OKRESU ANDROSCOGGIN V CRIBBAGE. Nasledoval zoznam zhruba päťdesiatich mien. Víťaz turnaja z West Minotu si pripísal desaťtisíc „kolíčkov“, nech už to bolo čokoľvek. Druhý v poradí ich mal deväťtisícpäťsto. Na treťom mieste s počtom 8 722 kolíčkov bolo meno – v červenom krúžku, vďaka ktorému ma upútalo – Andy Cullum.

Náhody sa občas stanú, no ja som dospel k názoru, že v skutočnosti sú pomerne zriedkavé. Jednoducho tu niečo pôsobí, jasné? Niekde vo vesmíre (alebo za ním) tiká veľký stroj a jeho úžasné kolieska sa stále obracajú.

Na druhý deň som sa odviezol ku Cullumovmu domu tesne pred piatou popoludní. Zaparkoval som za jeho fordkou a prešiel k dverám.

Po zaklopaní mi otvorila žena s príjemnou tvárou, v pokrkvanej zástere a s dieťaťom na ruke. Už pohľad na ňu mi oznámil, že konám správne. Pretože toho pätnásteho novembra nemala byť jedinou obeťou Caroline Poulinová – len tou jedinou, ktorá skončí na vozíku.

„Prosím?“

„Pani, volám sa George Amberson,“ nadvihol som klobúk. „Smiem hovoriť s vaším pánom manželom?“

Pravdaže som smel. Práve sa objavil za ňou a položil jej ruku na plecia. Mladý chlapík, pred tridsiatkou, a teraz s milým spýtavým výrazom na tvári. Bábätko sa mu načiahlo k tvári, a keď mu Cullum pobozkal pršteky, zasmialo sa. Cullum vystrel ruku, potriasol som mu ňou.

„Ako vám môžem pomôcť, pán Amberson?“

Zdvihol som hraciu dosku na cribbage. „Viete, u Brownieho som si všimol, že ste dobrý hráč. Mám pre vás návrh.“

Pani Cullumová sa vyplašila. „Pán Amberson, my sme metodisti. Tie turnaje sa hrajú len pre zábavu. Získal trofej a ja ju rada vyleštím, nech sa z nej teší, keď žiari na kozube, ale ak chcete hrať karty o peniaze, prišli ste do nesprávneho domu.“ Usmievala sa. Videl som, že ten úsmev ju stojí istú námahu, ale aj tak bol sympatický. Páčila sa mi. Obaja sa mi páčili.

„Manželka má pravdu,“ ľútostivo, ale neoblomne prikývol Cullum. „Keď som ešte pracoval v lese, občas som hrával o penny za kolíček, ale to bolo predtým, ako som sa zoznámil s Marnie.“

„Bol by som blázon, keby som chcel hrať o peniaze,“ vyhlásil som, „pretože vôbec neviem hrať. Ale chcem sa to naučiť.“

„V tom prípade nech sa páči ďalej,“ povedal. „Ochotne vás to naučím. Potrvá to len pätnásť minút a do večere nám zostáva ešte hodina. Abyže to, ak viete sčítať do pätnástich a počítať do tridsaťjeden, môžete hrávať cribbage, len sa tak zapráši.“

„Určite je v tom niečo viac ako trochu počítania a sčítania, inak by ste sa neumiestnili na treťom mieste v tom okresnom turnaji,“ povedal som mu. „A ja vlastne potrebujem o niečo viac ako len spoznať pravidlá. Chcem si kúpiť deň z vášho času. Presnejšie pätnásty november. Povedzme od desiatej dopoludnia do štvrtej popoludní.“

Až teraz sa na manželkinej tvári zjavil strach. Pritisla si dieťa k prsiam. „Za tých šesť hodín vášho času vám zaplatím rovných dvesto dolárov.“

Callum sa zamračil. „O čo vám ide, pane?“

„Rád by som sa naučil hrať.“ No už som videl, že to ako odpoveď nepostačí. Čítal som im to z tvárí. „Pozrite, nemienim vás naťahovať a tvrdiť, že v tom nie je ešte niečo, ale keby som sa vám to pokúsil vysvetliť, považovali by ste ma za blázna.“

„Za toho vás už považujem,“ povedala Marnie Cullumová. „Pošli ho preč, Andy.“

Obrátil som sa k nej. „Nejde o nič zlé, o nič ilegálne, nie je to podvod a nie je to nebezpečné. To vám odprisahám.“ Aj tak som si začínal myslieť, že to nezaberie, prísaha sem, prísaha tam. Bol to jednoducho zlý nápad. Cullum bude dvojnásobne podozrievavý, keď sa so mnou popoludní pätnásteho stretne pri modlitebni.

Ale nedal som sa. To som sa naučil v Derry.

„Veď je to iba cribbage,“ zdôraznil som. „Naučíte ma hrať, zopár hodín strávime pri hre, ja vám dám dvesto dolárov a priateľsky sa rozlúčime. Čo vy na to?“

„Odkiaľ ste, pán Amberson?“

„V poslednom čase bývam hore v Derry. Podnikám s obchodnými nehnuteľnosťami. Momentálne som na dovolenke pri jazere Sebago, potom sa chystám vrátiť zase na juh. Poviem vám zopár mien? Takpovediac, aby ste mali o mne referencie?“ Usmial som sa. „Od ľudí, ktorí vám povedia, že mi nešibe?“

„V sezóne chodieva vždy v sobotu do lesa na poľovačku,“ oznámila mi pani Cullumová. „Inokedy sa k tomu nedostane, lebo celý deň pracuje, a keď sa vráti z práce domov, je taká tma, že sa nevyplatí ani nabiť pušku.“

Stále vyzerala nedôverčivo, ale v jej tvári som odrazu zazrel čosi, čo mi dalo nádej. Keď je žena mladá, keď má malé dieťa a keď jej muž manuálne pracuje – ako hlásali do sveta jeho popraskané mozoľnaté ruky –, dvesto dolárov je pre ňu plná špajza. Alebo, v roku 1958, dve a pol splátky za dom.

„Jedno popoludnie v lese mi až tak chýbať nebude,“ usúdil Cullum. „Aj tak už niet veľa zveri. Jeleňa človek strelí akurát tak hore na Bowie Hille, došľaka.“

„Pozor na jazyk, je tu malá,“ povedala – ostro, ale keď ju pobozkal na líce, usmiala sa.

„Pán Amberson, potrebujem sa porozprávať s manželkou, mohli by ste zo dve minútky počkať pred dverami?“

„Urobím niečo lepšie,“ riekol som. „Pôjdem k Browniemu a dám si niečo bublinkové.“ V Derry sa tak hovorilo nealkoholickým nápojom. „Donesiem vám, nech sa osviežite?“

S vďakou odmietli a potom mi Marnie Cullumová zatvorila pred nosom dvere. Odviezol som sa k Browniemu, kúpil si oranžádu a pelendrek – pre malú, ak je na také sladkosti už dosť veľká. Cullumovci ma odmietnu, pomyslel som si. Slušne, ale jasne. Bol som čudák, čo priniesol čudný návrh. Dúfal som, že tentoraz bude zmena minulosti ľahšia, pretože Al ju zmenil už dvakrát. Očividne to tak nemalo byť.

No prekvapil som sa. Cullum prikývol a jeho manželka dovolila, aby som dal malej pelendrek. S veselým hrkútaním si ho vzala, pooblizovala ho a potom si ním prechádzala po vlasoch ako hrebienkom. Dokonca ma pozvali na večeru, čo som odmietol. Ponúkol som Andymu Cullumovi päťdesiat dolárov do zálohy, čo zase odmietol on… až kým manželka nezačala nástojiť, aby si ich vzal.

Naradovaný som sa vrátil k Sebagu, ale keď som sa ráno pätnásteho novembra viezol naspäť do Durhamu (polia už vybielila taká hrubá vrstva srieňa, že poľovníci v oranžových vestách, ktorí už vyrazili do terénu, v nej zanechávali stopy), nálada sa mi zmenila. Určite zavolal štátnej polícii alebo miestnemu strážnikovi, pomyslel som si.A kým ma budú v najbližšej policajnej stanici vypočúvať a zisťovať, čo som to za pomätenca, Cullum vyrazí na poľovačku do lesov na kopci Bowie Hill.

Ale pred domom nestálo policajné auto, len fordka Andyho Culluma. Vzal som svoju novú dosku na cribbage a prešiel k dverám. Otvoril ich a povedal: „Ste pripravený na lekciu, pán Amberson?“

Usmial som sa. „Áno, pane, som.“

Zaviedol ma na zadnú verandu, asi ma jeho pani nechcela mať v dome, kým je tam aj ona a dieťa. Pravidlá boli prosté. Kolíčky boli body a hra mala dve kolá. Dozvedel som sa o tom, čo je to pravý džek, čo je dvojnásobný ťah, čo je to ocitnúť sa v blate a čo je „mystická devätnástka“ – tak Andy nazýval súčet kariet v ruke, ktorý nie je možné dosiahnuť. Potom sme hrali. Spočiatku som sledoval skóre, ale prestal som s tým, keď si Cullum vytvoril štyristokolíčkový náskok. Z času na čas v diaľke zadunel výstrel nejakého poľovníka a Cullum pozrel k lesu za svojím malým zadným dvorom.

„Na budúcu sobotu,“ povedal som mu, „na budúcu sobotu si tam určite vyjdete.“

„A to bude zrejme pršať,“ odvetil, ale zasmial sa. „Nemal by som šomrať, čo? Bavím sa a ešte aj zarábam. A vy sa zlepšujete, George.“

Marnie nám napoludnie dala obed – veľké tuniakové sendviče a misky s domácou paradajkovou polievkou. Jedli sme v kuchyni, a keď sme skončili, navrhla, aby sme si hru preniesli dnu. Napokon usúdila, že nie som nebezpečný. Potešilo ma to. Cullumovci boli milí. Milí manželia s milým bábätkom. Neraz som si na nich spomenul, keď som počúval, ako na seba Lee a Marina Oswaldovci kričia vo svojich ošumelých bytíkoch… alebo keď som najmenej raz zažil, ako sa ich zlosť prejavila aj na ulici. Minulosť sa usiluje o súlad, o rovnováhu, a väčšinou aj celkom úspešne. Cullumovci tvorili jeden koniec píly, Oswaldovci boli na druhom.

A Jake Epping, známy aj ako George Amberson? Ten tú pílu nakláňal.

Ku koncu nášho kartárskeho maratónu som prvý raz vyhral. O tri hry neskôr a niekoľko minút po štvrtej som ho ošklbal a radostne sa rozosmial. Maličká Jenna sa smiala so mnou, potom sa nahla zo svojej detskej stoličky a priateľsky ma poťahala za vlasy.

„To je ono!“ volal som so smiechom. Traja Cullumovci sa smiali tiež. „A s týmto končím!“ Vytiahol som peňaženku a vyložil na červeno-biely kockovaný obrus z voskovaného plátna, ktorý zakrýval kuchynský stôl, tri päťdesiatky. „A stálo to za každý cent!“

Andy posunul bankovky na moju stranu. „Dajte si ich do peňaženky, kam patria, George. Bolo to príliš fajn, aby som si dal ešte aj zaplatiť.“

Prikývol som, akože súhlasím, a potom som bankovky posunul k Marnie, ktorá ich rýchlo vzala. „Ďakujem, pán Amberson.“ Vyčítavo pozrela na manžela a potom znovu na mňa. „Peniaze sa nám naozaj zídu.“

„Dobre.“ Vstal som a ponaťahoval sa, až mi zapraskalo v chrbtici. Niekde inde – o nejakých sedem či desať kilometrov – nasadala Carolyn Poulinová so svojím otcom do dodávkys nápisom POULIN, STAVEBNÉ A TESÁRSKE PRÁCE namaľovaným na dverách. Možno zastrelili jeleňa a možno nie. Tak či onak, bol som si istý, že v lese prežili príjemné popoludnie, pozhovárali sa o tom, o čom sa už otcovia s dcérami zhovárajú, a zo srdca som im to prial.

„Zostaňte na večeru, George,“ povedala Marnie. „Robila som párky s fazuľou.“

Tak som teda zostal a potom sme si pozreli správy na malom stolovom prijímači. V New Hampshire sa stala nehoda pri poľovačke, ale v Maine nie. Dal som sa prehovoriť na druhú porciu domáceho jablkového koláča, hoci som bol naprataný do prasknutia, potom som vstal a poďakoval sa im za pohostinnosť.

Andy Cullum vystrel ruku. „Nabudúce si zahráme zadarmo, dobre?“

„Určite.“ Nijaké nabudúce nemalo byť a myslím, že to vedel.

Ukázalo sa, že to vedela aj jeho žena. Dobehla ma tesne pred tým, ako som nastúpil do auta. Malú zakrútila do prikrývky a na hlavičku jej natiahla čiapku, ale sama nemala kabát. Videl som, ako jej od úst stúpa para, triasla sa.

„Pani Cullumová, mali by ste ísť dnu. Prechladnete a dosta…“

„Pred čím ste ho zachránili?“

„Prosím?“

„Preto ste prišli, viem to. Kým ste boli s Andym na verande, modlila som sa. Boh mi zoslal odpoveď, ale nie celú. Pred čím ste ho zachránili?“

Položil som jej ruky na trasúce sa plecia a pozrel jej do očí. „Marnie… keby Boh chcel, aby ste vedeli aj to, bol by vám to oznámil.“

Nečakane ma objala. Prekvapila ma, a tak som objatie opätoval. Malá Jenna, zachytená medzi nami, na nás vyvalila očká. „Nech to už bolo čokoľvek, ďakujem vám,“ zašepkala mi Marnie do ucha. Z jej teplého dychu mi naskočila husia koža.

„Bežte už dnu, moja milá. Zamrznete.“

Otvorili sa dvere domu. Stál tam Andy s plechovkou piva v ruke. „Marnie? Marn?“

Cúvla. Oči mala veľké a tmavé. „Boh nám poslal strážneho anjela,“ šepla. „Nebudem o tom hovoriť, ale zachovám si to v srdci. A v srdci o tom budem uvažovať.“ Potom sa rozbehla späť tam, kde ju čakal manžel.

Anjel. Počul som to už druhý raz a o tom slove som tiež uvažoval vo svojom srdci, tej noci, kým som ležal v zrube a čakal na spánok, a tiež na druhý deň, keď som sa v kanoe posúval po nedeľnej hladine pod chladnou modrou – takmer zimnou – oblohou.

Strážny anjel.

Sedemnásteho novembra, v pondelok, som uvidel prvé tancujúce snehové vločky a povedal si, že to je znamenie. Pobalil som sa, odviezol sa do Sebago Village a našiel pána Winchella, ako pije kávu a prežúva šišky v reštaurácii Lakeside (v päťdesiatom ôsmom jedávali ľudia často šišky). Vrátil som mu kľúče a povedal mu, že to bol krásny, vskutku ozdravný pobyt. Rozžiaril sa.

„To je dobre, pán Amberson. Veď presne tak by to malo byť. Zaplatené máte do konca mesiaca. Dajte mi adresu, kam vám pošlem peniaze za zvyšné dva týždne, pošta vám doručí šek.“

„Ešte presne neviem, kam sa vyberiem. O tom rozhodnú hlaváči v našej firme,“ vysvetľoval som mu, „ale určite vám potom napíšem.“ Cestovatelia v čase veľa klamú.

Vystrel ruku. „Rád som vás ubytoval.“

Potriasol som ňou. „Potešenie je na mojej strane.“

Nasadol som do auta a vyštartoval na juh. Tej noci som sa ubytoval v bostonskom hoteli Parker House a zašiel si do neslávne známej Bojovej zóny. Po pokojných týždňoch pri Sebagu ma neóny rezali v očiach a vzdúvajúce sa davy nočných chodcov – väčšinou mladých, väčšinou mužov a z veľkej časti v uniformách – vo mne vyvolali agorafóbiu a zároveň smútok za pokojnými nôckami v západnej časti Mainu, kde sa tých niekoľko obchodov zatváralo o šiestej a po desiatej už nechodili autá.

Ďalšiu noc som prežil v hoteli Harrington vo Washingtone. O tri dni som bol na západnom pobreží Floridy.

12. KAPITOLA

1

Šiel som na juh americkou diaľnicou číslo jeden. Jedol som v množstve reštaurácií na odpočívadlách, ktoré sa hrdili logom „Mamkina domáca strava“, v podnikoch, kde podávali najlacnejšie denné menu, a to aj s ovocným pohárom na začiatok a jablkovým koláčom so šľahačkou na koniec za smiešnych osemdesiat centov. Nikde som nevidel reštauráciu z reťazca rýchleho občerstvenia, ak nepočítam Howarda Johnsona s jeho „dvadsaťosmičkou chutí“ a logom Prostáčika Simona. Zato som videl skautov s vedúcim okolo vatry z jesenného lístia, videl som ženy v kabátoch a galošiach, ako v sivé popoludnie zachraňovali bielizeň pred hroziacim dažďom, videl som dlhé osobné vlaky s menami ako Južná strela či Hviezda z Tampy, ako sa ženú nadol k tým podnebiam Ameriky, kde je zima nežiaducim hosťom. Videl som starcov s fajkami na lavičkách na námestí. Videl som milión kostolov a cintorín, na ktorom stála okolo vykopaného hrobu najmenej stočlenná kongregácia a spievala Starý ošúchaný kríž. Videl som mužov stavať stodoly. Videl som ľudí pomáhať iným ľuďom. Dvaja takíto zastavili s pikapom a pomohli mi, keď sa mi prehrial sunliner a zaviazol som na krajnici. Bolo to vo Virgínii, okolo štvrtej popoludní, jeden z nich sa ma spýtal, či nepotrebujem nocľah. Dobre, viem si to predstaviť aj v roku 2011, ale veľmi tomu neverím.

A ešte čosi. V Severnej Karolíne som zastavil na benzínke Humble Oil a zašiel za roh na záchod. Uvidel som dvoje dverí a na nich tri tabuľky. Na jedných dverách bolo pedantnou rukou napísané MUŽI, na druhých DÁMY. Tretia tabuľka bola len šípka na paličke. Ukazovala smerom k zarastenému svahu za benzínkou. Stálo na nej FAREBNÍ. Zvedavo som zišiel tým chodníkom a dával si pozor, aby som sa vyhol miestam, kde boli jasne vidieť zelenohnedé listy jedovatého brečtana. Dúfal som, že ockovia a mamky, čo vedú svoje deti k toaletám na konci chodníka, tieto potvorské kríky poznajú, pretože koncom päťdesiatych rokov nosila väčšina detí krátke nohavice.

Nijaké toalety tam neboli. Na konci chodníka som našiel úzky potok a cezeň na dvoch rozpadávajúcich sa betónových pilieroch položenú lávku. Muž, ktorý prišiel na malú potrebu, sa mohol postaviť na breh, rozopnúť si rázporok a vykonať sisvoje. Žena sa mohla chytiť kríka (ak to nebol jedovatý brečtan alebo jedovatý dub) a čupnúť si. Na dosku si sadol ten, kto prišiel na veľkú potrebu. Napríklad v lejaku.

Ak som vo vás vzbudil dojem, že päťdesiaty ôsmy bol idylka, zapamätajte si ten chodník, jasné? Ten lemovaný jedovatým brečtanom. A tú lávku nad potokom.

2

Zastal som necelých sto kilometrov južne od Tampy, v meste Sunset Point. Za osemdesiat dolárov mesačne som si prenajal domček na tej najkrajšej (a zväčša prázdnej) pláži, akú som kedy videl. Na mojom páse piesku boli ešte štyri podobné domčeky, všetky rovnako skromné ako môj. Nevidel som nijakú z tých hnusných kvázihistorických luxusných rezidencií, ktoré v tejto časti štátu neskôr vyrastú ako betónové huby po daždi. V Nokomise, o pätnásť kilometrov na juh, bol supermarket, a vo Venice aj ospanlivá obchodná štvrť. Cesta číslo 41, takzvaná Tamiami, bola len o čosi lepšia ako vidiecka poľná cesta. Človek po nej musel šoférovať pomaly, najmä na súmraku, pretože vtedy cez ňu s obľubou prechádzali aligátory a pásavce. Medzi Sarasotou a Venice boli ešte stánky s ovocím, prícestné trhy, zopár barov a jeden tanečný podnik nazvaný U Blackieho. Za Venice už bol človek väčšinou odkázaný len sám na seba, až kým nedorazil do Fort Myersu.

Obchodovanie s nehnuteľnosťami ako kryciu totožnosť Georgea Ambersona som nechal za sebou na severe. Zjari roku 1959 prišli na Ameriku horšie časy. Na floridskom pobreží Mexického zálivu všetci predávali a nikto nekupoval, takže George Amberson sa mohol stať presne tým, čím bol v Alovej predstavivosti: začínajúcim spisovateľom, ktorému pomerne bohatý strýko zanechal dosť peňazí, aby mal z čoho, aspoň dočasu, žiť.

Naozaj som písal, a nemal som rozpracovaný jeden, ale až dva projekty. Ráno, keď som bol najčerstvejší, začal som s rukopisom, ktorý teraz čítate (ak ho niekto vôbec číta). Po večeroch som pracoval na románe, ktorý som skusmo nazval Vražedné miesto. Samozrejme, mal som na mysli Derry, hoci v knihe som ho nazval Dawson. Pustil som sa doň len preto, aby som mal čo ukázať priateľom, ak nejakých získam a ak sa ma niektorý spýta, na čom robím. (Svoj „ranný rukopis“ som držal pod zámkou v oceľovom boxe pod posteľou.) Napokon sa však z Vražedného miesta vykľulo čosi viac ako kamufláž. Začal som si myslieť, že je to dobrý text, začal som snívať, že raz sa možno dočká aj vydania.

Hodina práce na memoároch zrána a hodina na románe večer, to mi ešte stále ponechávalo dosť voľného času. Vyskúšal som rybolov a rýb bolo dosť, ale nezapáčilo sa mi to a prestal som rybárčiť. Prechádzky boli príjemné na úsvite a pri západe slnka, ale nie počas horúcich dní. Stal som sa pravidelným zákazníkom jediného kníhkupectva v Sarasote a strávil dlhé (väčšinou aj šťastné) hodiny v malých knižniciach v Nokomise a v Ospreyi.

Opäť som čítal aj Alove poznámky k Oswaldovi. Napokon som si uvedomil, že na opakovanom čítaní tých záznamov je niečo neprirodzene nutkavé, a tak som ich odložil pod zámku k svojmu „rannému rukopisu“. Tie poznámky som označil za vyčerpávajúce a vtedy mi také aj pripadali, ale ako ma čas – dopravný pás, na ktorom sa všetci musíme viezť – posúval čoraz bližšie k bodu, od ktorého môj život povedie paralelne so životom budúceho mladého atentátnika, vyznievali čoraz menej podrobne. Boli v nich diery.

Niekedy som Ala preklínal, že ma dotlačil do tejto misie, ale v jasnejších chvíľach som si uvedomoval, že ani viac času by mi nepomohlo. Ba mohlo by mi to uškodiť, a Al o tom zrejme vedel. Aj keby nebol spáchal samovraždu, mal by som pred sebou len o týždeň či dva viac, a koľko kníh vzniklo o reťazi udalostí, ktorú zavŕšil ten deň v Dallase? Tristo? Skôr tisíc. Niektoré súhlasili s Alom, že Oswald konal sám, iné tvrdili, že bol účastníkom zložitého sprisahania, ďalšie s úplnou istotou presviedčali, že nestisol spúšťa bol presne tým, za čo sa po zatknutí označil: obetným baránkom. Al svojou samovraždou zrušil to, čo je najväčšou slabinou vzdelanca: nekonečný výskum maskujúci váhanie.

3

Z času na čas som zašiel do Tampy, kde ma diskrétne vypytovanie sa zaviedlo k bookmakerovi Eduardovi Gutierrezovi. Keď som ho presvedčil, že nie som policajt, ochotne prijal moje stávky. Najskôr som sa stavil, že Lakers z Minneapolisu porazia v šampionáte roku 1959 Celtics, a tak som sa osvedčil ako hlupák – Lakers nevyhrali ani jediný zápas. Stavil som štyri stovky na to, že Canadiens porazia v boji o Stanleyho pohár Maple Leafs a vyhrajú… ale tam som nič nemohol stratiť. Drobáky, povedal by môj kamarát Chaz Frati.

Jediný väčší záťah som spravil zjari v šesťdesiatom roku, keď som sa stavil, že kôň Venetian Way dobehne pred koňom menom Bally Ache, ktorý bol ťažkým favoritom Kentuckého derby. Gutierrez povedal, že mi dá štyri k jednej na tisícku a päť k jednej na dve tisícky. Naoko som váhal a potom som pristal na druhú možnosť. Zbohatol som o desaťtisíc. Vyplatil ma veselo ako Chaz Frati, ale v očiach mal oceľový lesk, ktorý sa mi nepozdával.

Gutierrez bol Kubánec, ktorý vážil aj s topánkami maximálne sedemdesiat kíl, no zároveň bol kedysi členom neworleanskej mafie, ktorú v tých časoch viedol ostrý chlapec Carlos Marcello. To som zachytil pri biliarde vedľa holičstva, kde Gutierrez prijímal stávky (a kde sa v zadnej miestnosti odohrávala nekonečná partia pokru pod fotkou sotva zahalenej Diany Dorsovej). Muž, s ktorým som vtedy hral, sa nahol dopredu, poobzeral sa, či máme rohový stôl len pre seba, potom zamrmlal: „Viete, čo sa vraví o mafii, George – človek z nej len tak nevystúpi.“

Rád by som sa bol s Gutierrezom porozprával o jeho búrlivých rokoch v New Orleanse, ale nezdalo sa mi zdravé prejavovať priveľa zvedavosti, najmä po obrovskej výhre. Keby som sa bol odvážil – a vymyslel dôveryhodný spôsob, ako tú tému nadškrtnúť –, bol by som Gutierrezovi položil otázku, či sa poznal aj s iným údajným členom Marcellovej organizácie, bývalým boxerom Charlesom Murretom zvaným aj Dutz. Myslím, že odpoveď by bola áno, pretože minulosť v sebe vytvára súlad. Dutz Murret mal manželku a tá bola sestrou Marguerite Oswaldovej. Takže Dutz Murret bol strýkom Harveyho Oswalda.

4

Jedného dňa zjari roku 1959 (na Floride naozaj majú jar, domorodci mi hovorili, že občas trvá až týždeň) som otvoril poštovú schránku a objavil v nej kartičku od verejnej knižnice v Nokomise. Rezervoval som si tam knihu Sklamaní, nový román od Budda Schulberga, a ten sa im práve vrátil. Skočil som do sunlinera – na slnečné pobrežie bol tým najlepším autom – a vyrazil si po knihu.

Cestou z knižnice som si na nástenke v predsieni knižnice všimol nový plagát. Musel som si ho všimnúť, bol svietivo modrý a zobrazoval roztraseného kresleného muža, ktorý pozeral na horu kníh. MÁTE PROBLÉMY SO VZDELANÍM? pýtal sa plagát. MOŽNO SPLNÍTE PODMIENKY CERTIFIKÁTU, KTORÝ VÁM JEDNOTNÁ OKLAHOMSKÁ VYSOKÁ ŠKOLA ZAŠLE POŠTOU NA OBJEDNÁVKU! NAPÍŠTE A DOZVIETE SA VIAC!

Jednotná oklahomská vysoká škola, názov ako z registra podvodov, ale pri jeho prečítaní som dostal nápad. Najmä z nudy. Oswald bol stále v námornej pechote a pustiť ho mali až v septembri, potom mal vyraziť do Ruska. Jeho prvým krokom bude pokus o vzdanie sa amerického občianstva. Nepodarí sa mu to, ale po efektnom – a zrejme hranom – pokuse o samovraždu v jednom moskovskom hoteli mu Rusi povolia pobyt. Takpovediac na skúšku. Zostane tam zhruba tridsať mesiacov a bude pracovať vo fabrike na výrobu vysielačiek v Minsku. Na jednom večierku sa zoznámi s dievčaťom, ktoré sa volá Marina Prusaková. Červené šaty, biele topánky, zaznačil si vo svojich poznámkach Al. Pekná. Oblečená na tanec.

Fajn, že sa Oswald zabavil, ale čo mám zatiaľ robiť ja? Jednu možnosť predstavovala Oklahomská zjednotená vysoká škola. Napísal som tam a dostal rýchlu odpoveď. Katalóg mi núkal obrovský sortiment akademických titulov. S úžasom som zistil, že za tristo dolárov (v hotovosti alebo poštovou poukážkou) si kúpim titul bakalára anglického jazyka. Stačí vyplniť test pozostávajúci z päťdesiatich otázok s viacerými možnosťami odpovede.

Obstaral som si poštovú poukážku, v duchu sa rozlúčil so svojimi tromi stovkami a poslal žiadosť. O dva týždne mi prišla hnedá obálka a v nej boli dva nekvalitne kopírované hárky. Otázky boli neskutočné. Dve z tých najlepších zacitujem:

22. Aké priezvisko mal Moby?

A. Tom

B. Dick

C. Harry

D. John

37. Kto napísal Dom so siedmimi švíkmi?

A. Charles Dickens

B. Henry James

C. Ann Bradstreetová

D. Nathaniel Hawthorne

E. ani jeden z uvedených

Keď som sa dosýta zabavil na tomto úchvatnom teste, vyplnil som odpovede (s občasným zvolaním „To nemyslíte vážne!“) a poslal ho späť do mesta Enid v Oklahome. Prišla mi pohľadnica s blahoželaním k zloženej skúške. Informovali ma, že len čo zaplatím ďalších päťdesiat dolárov ako „administratívny poplatok“, poštou mi pošlú diplom. Tak sa aj stalo. Diplom vyzeral omnoho lepšie ako test a dorazil s pozoruhodnou zlatou pečaťou. Keď som ho ukázal zástupcovi okresnej školskej rady v Sarasote, bez otázok ho prijal a zapísal ma na zoznam suplujúcich učiteľov.

Vrátil som sa k učeniu, hoci len na jeden či dva dni v týždniv školskom roku 1959/60. Tešilo ma to. Rád som pracoval so študentmi – chlapci mali vojenské zostrihy, dievčatá konské chvosty a široké sukne do pol lýtok –, hoci som si až bolestne uvedomoval, že v triedach, ktoré pri suplovaní navštevujem, vidím len biele tváre. Tie záskoky mi znovu priblížili základnú pravdu o mojej povahe: písal som rád a zistil, že mi to aj ide, ale učenie som miloval. Učenie ma napĺňalo tak, ako to ani neviem vysvetliť. A ani nechcem. Vysvetlenia sú zlá poézia.

Najlepšie zastupovanie som zažil na západosarasotskej strednej, keď som vyrozprával študentom americkej literatúry zhustenú verziu knihy Kto chytá v žite (samozrejme, že v školskej knižnici ju nemali, a keby si ju niektorý študent priniesol do posvätných siení školy, hneď by mu ju skonfiškovali) a potom som ich vyzval, aby debatovali o hlavnej ponose Holdena Caulfielda: že škola, dospelí a vôbec život v Amerike sú falošné. Decká začali pomaly, ale kým zazvonilo, rozprávali jedno cez druhé a asi šiesti riskovali neskorý príchod na ďalšie hodiny, aby mohli vyjadriť názor k neduhom spoločnosti, ktoré videli okolo seba, a k životu, aký im naplánovali rodičia. Oči im žiarili a tváre od vzrušenia zrumeneli. Nepochyboval som, že v miestnych kníhkupectvách nastane zháňanie istej knihy s tmavočervenou obálkou. Posledný odchádzal svalnatý chalan vo futbalovom drese. Pripadal mi ako komiksové stelesnenie všetkých športových cností i necností.

„Mali by ste tu byť stále, pán Amberson,“ povedal svojím mäkkým južanským prízvukom. „Ste najsamlepší.“

Nielen najlepší, ale najsamlepší. Nie je nič lepšie, ako počuť také niečo od sedemnásťročného chalana, ktorý vyzerá, že je za roky svojej školskej dochádzky prvý raz poriadne pri vedomí.

Ešte v tom mesiaci si ma zavolal riaditeľ, vo svojej kancelárii mi ponúkol zdvorilý úvod s kolou a potom sa ma spýtal: „Synak, nie ste vy náhodou nejaký podvratný živel?“ Ubezpečilsom ho, že nie. Že som volil Ika Eisenhowera. Vyzeral spokojný, ale nadhodil, aby som sa v budúcnosti držal „všeobecne prijímaného zoznamu literárnych diel“. Účesy, dĺžka sukní aj slang sa menia, ale školská vrchnosť nikdy.

5

Raz som na vysokoškolskom seminári (na Mainskej univerzite, skutočnej vysokej škole, ktorá mi dala skutočný titul bakalára) počul názor istého prednášateľa psychológie, že ľudia skutočne majú aj šiesty zmysel. Nazval ho predmyslenie a vyhlásil, že najvyvinutejší ho majú mystici a vydedenci spoločnosti. Nebol som mystik, ale bol som vysťahovalec z vlastnej doby a tiež vrah (pokladal som síce zastrelenie Franka Dunninga za oprávnené, ale policajti by so mnou rozhodne nesúhlasili). Ak toto zo mňa nerobilo vydedenca, tak už neviem, čo by mohlo.

„Radím vám, aby ste v situáciách, keď sa zdá, že hrozí nebezpečenstvo,“ povedal v roku 1995 ten profák, „poslúchli predtuchu.“

V júli v roku 1960 som sa rozhodol jeho radu poslúchnuť. Mal som čoraz horší pocit z Eduarda Gutierreza. Bol to taký krpec, ale musel som myslieť na jeho údajné styky s mafiou… a ten ligot v očiach, len čo mi vyplatil stávku z derby, ktorú som už považoval za bláznivo vysokú. Prečo som ju vôbec uzavrel, keď som nebol ani zďaleka bez peňazí? Nehnala ma hrabivosť, asi skôr pocit dobrého pálkara, keď sa k nemu ženie nízka loptička. Občas človek neodolá a odpáli ju k mantinelu. Tak som „zabil“, ako vravieval papuľnatý komentátor Leo Durocher vo svojich ukričaných rozhlasových prenosoch, ale teraz som to ľutoval.

Posledné dve stávky u Gutierreza som náročky prehral, aby som sám seba načisto odpísal ako blázna, normálneho cvoka, čo mal raz z pekla šťastie a teraz by ho rád získal naspäť, ale márne. No moje predmyslenie mi opakovalo, že túto rolu nehrám dobre. Moje predmyslenie nebolo nadšené, keď ma Gutierrez začal zdraviť: „Aha ho! Hrnie sa sem môj Yankee z Yankeelandu!“ Nie Yankee, ale môj Yankee.

Čo ak požiadal niektorého zo svojich kamošov od pokru, aby ma sledovali z Tampy do Sunset Pointu? A čo keby poslal nejakých iných kamošov od pokru – alebo zo dvoch svalnáčov, ktorí sa túžia vyslobodiť z jarma úžerníckych úrokov, aké momentálne Gutierrez pýta –, aby spáchali menšiu záchrannú misiu a vytiahli zo mňa to, čo som z tých desiatich tisícok ešte nestihol minúť? Moja normálna myseľ mienila, že takéto lacné scenáre vídať akurát v nechcene komických detektívkach, ale predtucha vravela niečo iné. Predtucha vravela, že ten krpec s rednúcimi vlasmi pokojne zorganizuje vlámanie a povie svojim gorilám, aby ma dobili, ak sa pokúsim niečo namietať. Nechcel som skončiť dobitý a nechcel som sa dať olúpiť. Vlastne som nechcel riskovať, že moje písačky padnú do rúk bookmakera zbrataného s mafiou. Nepáčila sa mi predstava zbabelého úteku, ale skôr či neskôr som aj tak musel odísť do Texasu, tak prečo nie hneď? Okrem toho, na statočnosti je najlepšia opatrnosť. To som sa naučil už na matkiných kolenách.

A tak som po jednej takmer bezsennej júlovej noci, keď znelo sonarové pípanie onej predtuchy mimoriadne silne, zabalil svojich šesť slivák (zamknutý box s pamäťami a hotovosťou som schoval pod rezervnú pneumatiku vo svojom sunlineri), pre domáceho som nechal odkaz a šek s posledným nájomným a vyrazil na sever po americkej devätnástke. Prvú noc som strávil na ceste, spal som v ošarpanom moteli – pardon, hoteli pre motoristov – DeFuniak Springs. Rolety boli deravé, a keď som zažal jediné svetlo vo svojej izbe (holú žiarovku na drôte), vrhli sa na mňa moskyty veľkosti stíhačiek.

A predsa som spal ako v oleji. Bez nočných môr, bez pípania podvedomého radaru. Viac som ani nechcel.

Prvý august som prežil v Gulfporte v štáte Louisiana, hoci prvá ubytovňa na okraji mesta, v ktorej som sa zastavil, ma odmietla. Recepčný v ustanovizni Red Top mi oznámil, že podnik je iba pre čiernych, a odporúčal mi Southern Hospitality, ktorý je údajne „najlepší v Gulfporte“. Možno áno, ale radšej by som spal v Red Tope. Z baru a grilu zaznievali parádne tóny slide gitary.

6

New Orleans som prísne vzaté nemal na priamej trase vedúcej ku Dňu D, ale keď radar mojej predtuchy stíchol, odrazu som bol turisticky naladený. No netúžil som zájsť do Francúzskej štvrte, na Bienville Street za parníkmi ani na Vieux Carré či iné známe miesta.

Od pouličného predavača som si kúpil mapu a našiel cestu k jedinej veci, ktorá ma zaujímala. Zaparkoval som a po piatich minútach chôdze som sa ocitol pred dverami čísla 4905 na ulici Magazine Street, kde budú bývať Lee Oswald, Marina Oswaldová a ich dcérka June poslednej jari a leta Kennedyho života. Bola to ošarpaná, hoci ešte nie celkom rozpadnutá budova, po pás vysoký železný plot obklopoval dvor plný buriny. Farba na nižšom poschodí, kedysi biela, sa lúpala a predvádzala žltý odtieň močovky. Horné poschodie bolo zo sivých nenatretých dosák. Rozbité okno zakrýval kus kartónu s nápisom NA PRENÁJOM. VOLAJTE MU3-4192. Hrdzavé žalúzie tienili verandu, kde bude v septembri roku 1963 sedieť Lee Oswald, po zotmení bude len v spodnej bielizni šepkať „Bum-bum-bum!“ a naznačovať streľbu na chodcov z pušky, ktorá sa stane najslávnejšou v amerických dejinách.

Na to som myslel, keď mi ktosi poklopkal po pleci, a takmer som zvrieskol. Asi som sa mykol, lebo mladý černoch, ktorý ma oslovil, úctivo cúvol a zdvihol dlane obrátené dohora.

„Prepáčia, pane. Prepáčia, nechcel som vás vystrašiť.“

„To nič,“ povedal som. „Môžem si za to sám.“

Moje vyhlásenie ho asi zmiatlo, ale niečo mi chcel povedať a nedal sa odradiť… hoci sa musel znovu priblížiť, pretože jeho záležitosť si vyžadovala tichší ako konverzačný tón. Chcel vedieť, či nemám záujem o niekoľko práskov. Tušil som, čo má na mysli, ale nebol som si istý, kým nedodal: „Kvalitná trávička z močarísk, pane.“

Povedal som, že radšej nie, ale že ak by mi ukázal v tomto Paríži amerického Juhu nejaký slušný hotel, za unúvanie mu dám pol dolára. Keď znovu prehovoril, znelo to rezkejšie. „Názory sa rôznia, ale ja by som vás poslal do hotela Monteleone.“ A dodal adresu.

„Vďaka,“ odvetil som a podal mu mincu. Zmizla v jednom z jeho premnohých vreciek.

„A ozaj, prečo vlastne kukáte na tento barak?“ kývol na zúbožený bytový dom. „Chcete ho vari kúpiť?“

Vynoril sa vo mne starý George Amberson. „Hm, vy tu asi bývate. Čo poviete, bola by to dobrá kúpa?“

„Niektoré baraky na tejto ulici by sa vyplatili, ale tento asi nie. Vidí sa mi, že tam straší.“

„To ešte len bude,“ povedal som. Vykročil som k autu a nechal ho tam zmätene hľadieť na môj chrbát.

7

Vytiahol som svoj zamykací box z kufra a položil ho na predné sedadlo spolujazdca, aby som ho vyniesol do izby v hoteli Monteleone. No kým mi poslíček odnášal zvyšné tašky, na dlážke pri zadnom sedadle som zbadal čosi, čo ma zaplavilo výčitkami svedomia omnoho väčšími, než by si sám predmet vynucoval. Ale čo sa naučíme v detstve, to nás neopustí, a na matkiných kolenách som sa tiež dozvedel, že knihy do knižnice treba vracať načas.

„Pán poslíček, prosím, podali by ste mi tú knihu?“

„Samozrejme, s radosťou!“

Bola to Chapmanova správa, požičal som si ju v Nokomise asi týždeň predtým, než som sa rozhodol znovu obuť túlavé topánky. Nálepka v rohu priesvitného ochranného obalu mi vyčítavo oznamovala: LEN 7 DNÍ, PROSÍM, MYSLITE NA ĎALŠIEHO ČITATEĽA.

Keď som vyšiel do izby, pozrel som na hodinky a zistil, že je iba šesť hodín večer. V lete sa knižnica otvára až napoludnie, ale zostáva otvorená do ôsmej. Dlhé vzdialenosti patrili k tým málo veciam, čo boli v šesťdesiatom roku drahšie ako v roku 2011, no ten detský pocit viny dorážal. Zavolal som hotelovú spojovateľku a dal jej číslo knižnice v Nokomise, prečítal som ho na papierovom puzdre prilepenom vzadu v knihe. Krátka prosba: Prosíme vás, zavolajte, ak s vrátením knihy budete meškať viac ako 3 dni, ma uvrhla do ešte temnejšej hĺbky viny.

Moja spojovateľka hovorila s inou spojovateľkou. V pozadí trkotali tiché hlasy. Došlo mi, že v čase, z ktorého pochádzam, bude väčšina z týchto volajúcich už nebohá. Potom na druhom konci zazvonil telefón.

„Haló, tu je verejná knižnica v Nokomise.“ Bola to Hattie Wilkersonová, ale tá milá starenka hovorila ako z veľkého oceľového suda.

„Zdravím vás, pani Wilkersonová…“

„Haló? Haló? Počujete ma? Dofrasa aj s tými medzimestskými hovormi!“

„Hattie?“ Už som kričal. „Tu je George Amberson!“

„George Amberson? No teda! Odkiaľ voláte, George?“

Takmer som jej povedal pravdu, ale radar predtuchy veľmi hlasno zapípal, tak som zakričal: „Z Baton Rouge!“

„V Louisiane?“

„Áno! Mám od vás knihu! Práve som si to uvedomil! Pošlem vám…“

„Nemusíte kričať, George, spojenie je už oveľa lepšie. Spojovateľka asi najprv poriadne nezastrčila kolík. Teším sa, že vás počujem. Je to Božie riadenie, že ste tu neboli. Báli sme sa, aj keď veliteľ požiarnikov povedal, že dom bol prázdny.“

„O čom to hovoríte, Hattie? O mojom domčeku na pláži?“

A o čom inom?

„Áno! Niekto hodil cez okno zápalnú fľašu. Veliteľ Durand si myslí, že to boli nejakí opití výrastkovia. Mladí sa dnes nevedia vpratať do kože. Môj muž hovorí, že preto, lebo sa boja atómovky.“

Takže tak.

„George? Ešte ste tam?“

„Áno.“

„Ktorú knihu máte?“

„Čože?“

„Ktorú knihu máte? Nech to nemusím hľadať v kartotéke.“

„Aha. Chapmanovu správu.“

„Tak ju čím skôr pošlite, dobre? Čaká na ňu dosť ľudí. Irving Wallace je veľmi obľúbený.“

„Áno,“ povedal som. „Určite to urobím.“

„Je mi veľmi ľúto, čo sa stalo s vaším domom. Prišli ste o veci?“

„Všetko dôležité mám so sebou.“

„Chvalabohu. Vrátite sa v blíz…“ Ozvalo sa prasknutie, až ma pichlo v uchu, potom bzučanie otvorenej linky. Zložil som slúchadlo na vidlicu. Vrátim sa v blízkej budúcnosti? Necítil som potrebu zavolať a odpovedať na túto otázku. No budem si dávať pozor na minulosť, lebo vie vycítiť aktérov zmeny a má ostré zuby.

Hneď ráno som Chapmanovu správu poslal do knižnice v Nokomise. Potom som odišiel do Dallasu.

8

O tri dni som sedel na Dealey Plaza a z lavičky sa díval na tehlovú kocku texaského skladu učebníc. Bolo neskoré popoludnie a veľká horúčava. Uvoľnil som si kravatu (v roku 1960 každý, kto nemal kravatu, dokonca aj v horúčave, pútal nežiaducu pozornosť) a rozopol si vrchný gombík na bielej košeli, ale veľmi to nepomohlo. Nepomáhal ani slabý tieň brestu za mojím chrbtom.

Keď som sa ubytoval v hoteli Adolphus na Commerce Street, dostal som na výber: klimatizácia alebo nie. Priplatil som si päť dolárov za miestnosť, kde vetrák znižoval teplotu na dvadsaťpäť stupňov, a keby som mal rozum, teraz by som sa tam vrátil, skôr než ma skolí infarkt. Večer sa možno trochu ochladí. Aspoň trochu.

No tehlová kocka na mňa civela a okná – najmä to jedno v pravom rohu šiesteho poschodia – akoby si ma obzerali. Na tej budove bolo niečo až hmatateľne nesprávne. Vy – ak vôbec nejakí vy budete – sa z toho možno vysmejete a poviete, že sa prejavilo všetko, čo som o tej budove vedel, tým sa však nevysvetľuje, čo ma aj napriek neúprosnej horúčave držalo na lavičke. Držal ma tam pocit, že túto budovu som už videl.

Pripomenula mi Kitchenerovu železiareň v Derry.

Sklad učebníc nebol ruina, no razila z neho rovnaká zosobnená hrozba. Pamätám sa, ako som pristúpil k tomu zvalenému začadenému komínu, čo ležal v tráve ako nejaký obrovský prehistorický had driemajúci na slnku. Pamätám si, ako som sa díval na jeho ústie, také veľké, že by som doň vedel takmer vzpriamene vojsť. A pamätám si pocit, že tam niečo bolo. Niečo živé. Niečo, čo chcelo, aby som tam vošiel. Na návštevu. Na dlhú, predlhú návštevu.

Poď sem, šepkalo okno na šiestom poschodí. Poobzeraj sa. Je to tu prázdne. Ľudia, čo tu v lete pracujú, šli domov, ale keď prejdeš okolo nakladacej plošiny vedľa koľajníc, určite nájdeš otvorené dvere. Veď čo by tu kto chránil? Len učebnice a tie nechcú ani študenti, pre ktorých sú určené. To sám dobre vieš, Jake. Tak poď ďalej. Vyjdi na šieste poschodie. V tvojej dobe je tu múzeum, chodia sem ľudia z celého sveta a niektorí stále žialia za človekom, ktorého zabili, a za tým, čo všetko mohol urobiť, ale teraz sa píše rok 1960, Kennedy je stále senátorom a Jake Epping neexistuje. Existuje len George Amberson, človek s krátkym účesom, prepotenou košeľou a uvoľnenou kravatou. Takpovediac človek svojej doby. Tak poď hore. Bojíš sa duchov? Prečo, keď sa zločin ešte nestal?

No duchovia tam boli. Možno neboli v ošarpanom dome na Magazine Street v New Orleanse, ale tu? Tu áno. Lenže ja im nebudem musieť čeliť, lebo do skladu učebníc nepôjdem, rovnako ako som nešiel do toho ležiaceho komína v Derry. Oswald dostane prácu v sklade učebníc len mesiac pred atentátom a čakať tak dlho by bolo prehnané. Nie, mal som v úmysle riadiť sa plánom, ktorý Al načrtol v záverečnej časti svojich poznámok, nazvanej ZÁVERY: AKO POSTUPOVAŤ.

Al bol presvedčený o teórii jedného strelca, uvedomoval si však malú, no štatisticky významnú možnosť, že sa mýli. V poznámkach to nazval „okno neistoty“.

Ako to okno na šiestom poschodí.

Chcel to okno nadobro zavrieť 10. apríla 1963, vyše pol roka pred Kennedyho cestou do Dallasu, a podľa mňa to malo logiku. Možno neskôr, pravdepodobne v noci desiateho apríla – načo čakať? – zabijem manžela Mariny a otca malej June, tak ako som zabil Franka Dunninga. A bez výčitiek svedomia. Keby ste videli, ako po zemi lezie pavúk k postieľke vášho dieťaťa, možno by ste zaváhali. Možno by ste dokonca rozmýšľali, či ho nechytíte do fľaše a neodnesiete na dvor, aby mohol žiť. Alekeby ste vedeli, že ten pavúk je jedovatý? Že je to čierna vdova? V tom prípade by ste neváhali. Ak by ste mali zdravý rozum.

Rozšliapli by ste ho.

9

O období od augusta 1960 do apríla 1963 som mal vlastnú predstavu. Budem sledovať Oswalda, keď sa vráti z Ruska, ale nezasiahnem. Vzhľadom na efekt motýlích krídel si to nemôžem dovoliť. Neviem či existuje aj hlúpejšia metafora ako reťaz udalostí. Reťaze (okrem tých, ktoré sme sa v škôlke naučili vyrábať z pásikov farebného papiera) sú silné. Používame ich na vyberanie motora z nákladného auta a na spútanie rúk a nôh nebezpečných väzňov. Podľa môjho chápania však realita takto nevyzerá. Môžem povedať, že udalosti sú krehké, sú to domčeky z kariet, a keby som Oswalda oslovil – alebo sa ho nebodaj pokúsil odhovoriť od zločinu, ktorý ešte nespáchal –, vzdal by som sa svojej jedinej výhody. Motýľ by roztiahol krídla a Oswaldov kurz by sa zmenil.

Možno by to boli malé zmeny, ale z piesne Brucea Springsteena vieme, že z maličkostí jedného dňa vzniknú veľké veci. Možno by to boli dobré zmeny, čo by zachránili človeka, ktorý je teraz senátorom z Massachusetts. No ja som tomu neveril. Lebo minulosť je zanovitá. Podľa jednej z Alových rukou písaných poznámok bude Kennedy v roku 1962 v Houstone na Riceovej univerzite prednášať o ceste na Mesiac. Otvorená sála, nezabezpečené pódium, napísal Al. Houston bol necelých päťsto kilometrov od Dallasu. Čo keby sa Oswald rozhodol zastreliť prezidenta tam?

A čo ak bol Oswald presne to, čo tvrdil – obetný baránok? Čo ak by som ho zahnal z Dallasu do New Orleansu a Kennedy by aj tak zomrel – ako obeť nejakého šialeného sprisahania mafie alebo CIA? Mal by som odvahu vrátiť sa cez králičiu noru a začať odznova? Znovu zachrániť Dunningovcov? Aj Carolyn Poulinovú? Už som tejto misii venoval takmer dva roky. Bol by som ochotný obetovať ešte päť rokov, s neistým výsledkom?

Bude lepšie, keď to nebudem musieť zisťovať.

Bude lepšie, keď sa poistím.

Cestou do Texasu z New Orleansu som sa rozhodol, že monitorovať Oswalda budem najlepšie tak, keď budem žiť v Dallase, zatiaľ čo on bude v sesterskom meste Fort Worth, potom sa presťahujem do Fort Worthu, keď Oswald presťahuje rodinu do Dallasu. Táto predstava mala v sebe krásu jednoduchosti, no nefungovala. Uvedomil som si to v týždňoch, čo nasledovali po mojom prvom pohľade na texaský sklad učebníc a mal som veľmi silný pocit, že budova mi pohľad opätuje – ako Nietzscheho priepasť.

V auguste a septembri toho roku prezidentských volieb som sa vozil po Dallase v sunlineri a hľadal byt (stále mi veľmi chýbalo GPS a často som sa pýtal na cestu). Nič mi nevychádzalo. Najprv som si myslel, že to súvisí s bytmi. Potom, keď som lepšie spoznal mesto, uvedomil som si, že to súvisí so mnou.

Jednoduchá pravda znela, že som nemal rád Dallas a osem mesiacov usilovného štúdia ma presvedčilo, že je tu všeličo nepekné. Noviny Times Herald boli únavným príkladom prázdneho tárania. Morning News sa nadchýnali, ako sa Dallas a Houston „predbiehajú na ceste do nebies“, ale mrakodrapy, ktoré mal autor úvodníka na mysli, predstavovali ostrov architektonického nezmyslu obklopený kruhmi, ktoré som začal nazývať Veľká americká placka. Noviny ignorovali slumy, v ktorých sa práve začínali rozmazávať deliace čiary medzi rasami. Ďalej tu boli nekonečné štvrte pre strednú vrstvu, kde domy väčšinou patrili veteránom z druhej svetovej vojny a z Kórey. Manželky veteránov trávili dni leštením nábytku a praním. Väčšina rodín tam mala 2,5 dieťaťa. Tínedžeri kosili trávniky, roznášali noviny na bicykloch, leštili autá a počúvali (ukradomky) Chucka Berryho na tranzistorových rádiách. Možno svojim znepokojeným rodičom tvrdili, že je beloch.

Za predmestskými domami s bzučiacimi postrekovačmi trávnikov boli ploché pásy prázdnoty. Kde-tu sa ešte zavlažovali bavlníkové polia, ale kráľ Bavlna bol už väčšinou mŕtvy, nahradili ho nekonečné akre kukurice a sóje. Skutočnou úrodou bola v Dallase elektronika, textil, podvody a čierne petrodoláre. V tejto oblasti nebolo veľa žeriavov, ale keď zafúkal vietor zo západu, dve metropoly páchli naftou a bioplynom.

Obchodná časť v centre bola plná fičúrov v typicky dallaskom oblečení: károvaných športových sakách, úzkych šnúrkach s kravatovými sponami (tieto spony mali väčšinou v strede diamanty, pravé či falošné), bielych nohaviciach a krikľavých čižmách so zložitým vyšívaním. Pracovali v bankách a v investičných spoločnostiach. Predávali sójovú budúcnosť, naftárske podiely a nehnuteľnosti na západ od mesta, pôdu, kde nebolo nič okrem durmanu a bludnej trávy. Potľapkávali sa po pleciach rukami s prsteňmi a oslovovali sa synak. Na opaskoch, kde biznismeni v roku 2011 nosia mobily, mnohí nosili pištole v ručne šitých puzdrách.

Boli tam bilbordy obhajujúce trestné konanie proti predsedovi najvyššieho súdu Earlovi Warrenovi, bilbordy ukazujúceškeriaceho sa Nikitu Chruščova (NIE, SÚDRUH CHRUŠČOV, hlásal text na bilborde, MY POCHOVÁME VÁS!), naWest Commerce Street bol jeden s nápisom AMERICKÁ KOMUNISTICKÁ STRANA PODPORUJE INTEGRÁCIU. MYSLITE NA TO! Tento bilbord si zaplatilo čosi s názvom Spoločnosť čajového večierka. Dvakrát som na obchodoch, ktoré mali podľa mien židovských majiteľov, videl zošúchané hákové kríže.

Dallas sa mi nepáčil. Nie veru, ani trochu. Nepáčil sa mi od okamihu, keď som sa ubytoval v hoteli Adolphus a videl, ako hlavný zviera za predlaktie mladého čašníka a kričí mu do tváre. No mal som tu robotu a musel som tu zostať. To som si vtedy myslel.

10

Dvadsiateho druhého septembra som konečne našiel miesto, ktoré vyzeralo obývateľne. Nachádzalo sa na Blackwell Street v severnom Dallase, v samostatnej garáži, ktorú prerobili na celkom pekný dvojbyt. Najväčšia výhoda: klimatizácia. Najväčšia nevýhoda: majiteľ. Ray Mack Johnson bol rasista, ktorý sa mi zveril, že keby som si ten byt prenajal, bolo by múdre vyhnúť sa neďalekej Greenville Avenue, kde je plno rasovo zmiešaných barov a v nich sa potĺkajú muríni s nožmi.

„Nemám nič proti negrom,“ povedal mi. „Kdeže. To Boh ich odsúdil, nie ja. Veď to viete, však?“

„Tá časť Biblie mi asi ušla.“

Podozrievavo zaškúlil. „Čo ste, metodista?“

„Áno,“ povedal som. Zdalo sa mi to bezpečnejšie ako priznať, žez denominačného hľadiska nie som nič.

„Mali by ste sa dať k baptistom, synak. Naša cirkev víta nových členov. Prenajmite si tento byt a niekedy v nedeľu možno pôjdete do kostola so mnou a s mojou manželkou.“

„Možno,“ prisvedčil som a v duchu si pripomenul, že v tú nedeľu budem dozaista v kóme. Alebo radšej mŕtvy.

Pán Johnson sa medzitým vrátil k Písmu.

„Noe sa raz v arche opil a ležal v posteli holý ako bábo. Dvaja synovia sa naňho nedívali, len sa odvrátili a zakryli ho dekou. Alebo možno plachtou. Ale Chám – to bol v rodine murín – pozrel na svojho otca v jeho nahote a Boh ho preklial aj celú jeho rasu a spravil z nich nosičov dreva a vody. Tak je to. To je za tým. Genezis, deviata kapitola. Vyhľadajte si to, pán Amberson.“

„Aha.“ Povedal som si, že niekam ísť musím, večne si nemôžem dovoliť bývať v hoteli Adolphus. Vravel som si, že trochu toho rasizmu znesiem. Vravel som si, že je to príznak doby a že je to pravdepodobne všade rovnaké. No celkom som tomu neveril. „Premyslím si to a o deň, dva vám dám vedieť, pán Johnson.“

„Ale dlho nečakajte, synak. Tento byt pôjde na dračku.Želám vám požehnaný deň, synak.“

11

V ten požehnaný deň bolo zase sparno a pri hľadaní bytu som vysmädol. Keď som odišiel z učenej spoločnosti Raya Macka Johnsona, mal som pocit, že potrebujem pivo. A ak pán Johnson haní nejakú štvrť, musím ju vidieť.

Vo dvoch veciach mal pravdu: ulica bola integrovaná (viacmenej) a drsná. Zároveň bola živá. Zaparkoval som, prechádzal sa a vychutnával si karnevalovú atmosféru. Prešiel som okolodvoch desiatok barov, niekoľkých kín (VSTÚPTE, U NÁS JEKLÍMA, stálo na zástavkách, čo sa trepotali v horúcom texaskom vetre, raziacom naftou) a striptízu, kde pouličný vyvolávač vykrikoval: „Dievčatá, dievčatá, dievčatá, najlepšia burleska na celom šírom svete! Najlepšia burleska, akú ste kedy videli! Naše dámy sa holia, ak viete, ako to myslím!“ Prešiel som aj okolo troch či štyroch výkladov zmenární a požičovní. Pred jedným – Faith Financial, dôvera je naším heslom – bola nástenka hore s nápisom DENNÁ PONUKA a dole s nápisom LENPRE ZÁBAVU. Pred nástenkou postávali chlapi v slamených klobúkoch a trakoch (také oblečenie nosia iba presvedčení stávkari) a rozprávali sa o nástenke. Niektorí držali dostihové formuláre, iní športovú sekciu Morning News.

Len pre zábavu, pomyslel som si. To určite. Na okamih som si predstavil, ako mi v noci horí domček na pláži, ako golfský vietor ženie plamene vysoko do hviezdneho neba. Zábava má aj tienisté stránky, najmä tá stávková.

Cez otvorené dvere prenikala hudba a pach piva. Počul som, ako v jednom hracom automate Jerry Lee Lewis spieva Whole Lotta Shakin‘ Goin‘ On a hneď vedľa v druhom Ferlin Husky precítene vyťahuje Wings of a Dove. Oslovili ma štyri prostitútky a predavač, ktorý ponúkal puklice, ligotavé britvy a texaskévlajky so slovami NENAVÁŽAJTE SA DO TEXASU. Skúste to preložiť do latinčiny.

Mal som veľmi silný pocit déjà vu, akoby tu niečo nebolo v poriadku, tak ako aj predtým. Bolo to bláznivé – na Greenville Avenue som nikdy predtým nebol –, ale zároveň to bol nepopierateľný pocit, záležitosť srdca, nie rozumu. Odrazu som sa rozhodol, že nechcem pivo. A nechcel som si ani prenajať prerobenú garáž pána Johnsona, hoci má dobrú klimatizáciu.

Práve som prešiel okolo pajzla s názvom Púštna ruža, kde hrali Muddyho Watersa. Keď som sa obrátil k miestu, kde som zaparkoval auto, z dvier podniku vyletel chlap. Potkol sa a rozpleštil sa na chodníku. Z tmavého baru vyrazila salva smiechu.Ženský hlas zvolal: „A nevracaj sa späť, ty posero!“ Nasledovala ďalšia (a ešte srdečnejšia) salva smiechu.

Vyhodený krvácal z nosa – mal ho poriadne ohnutý na jednu stranu – aj z odreniny, ktorá sa tiahla z ľavej strany tváre od spánkov k čeľusti. Oči mal obrovské a šokované. Keď sa chytil pouličnej lampy a vytiahol sa na nohy, vykasaná košeľa mu visela takmer po kolená. Len čo sa na nich ocitol, obzeral sa okolo seba a nič nevidel.

Spravil som k nemu krok alebo dva, no skôr ako som sa tam dostal, jedna zo žien, ktoré mi predtým ponúkli svoje služby, pricupkala na ihličkových podpätkoch. Ibaže to vlastne nebola žena. Nemohla mať viac ako šestnásť rokov, mala veľké tmavé oči a pleť farby bielej kávy. Usmievala sa, ale nie protivne, a keď sa muž so zakrvavenou tvárou zapotácal, chytila ho za rameno. „Opatrne, miláčik,“ povedala. „Najprv by ste sa mali upokojiť…“

Nadvihol si košeľu. Pod bledým tučným bruchom mal za pásom gabardénových nohavíc bez opaska zasunutú perleťovú rukoväť pištole – oveľa menšej, než akú som kúpil v Machenových loveckých potrebách, bola to skoro hračka. Mal rozopnutý rázporok a cezeň mu trčali trenírky s červenými pretekárskymi autami. To si pamätám. Vytiahol zbraň, pritisol hlaveň prostitútke na brucho a potiahol spúšť. Ozvalo sa hlúpe puknutie,ako keď sa odpáli malý delobuch, nič viac. Žena skríkla a s rukami na bruchu sa posadila na chodník.

„Ty si ma strelil!“ Znelo to skôr nahnevane než ubolene, ale pomedzi prsty jej presakovala krv. „Ty si ma strelil, ty buzík, prečo si ma strelil?“

Nevenoval tomu pozornosť, len otvoril dvere na Púštnej ruži. Keď strelil do tej peknej mladej prostitútky, ešte som stál, čiastočne preto, lebo ma ochromil šok, a aj preto, lebo sa to celé odohralo za pár sekúnd. Možno sa to dialo dlhšie, než bude Oswaldovi trvať, kým zabije prezidenta Spojených štátov, ale nie oveľa.

„Toto chceš, Linda?“ skríkol. „Ak to chceš, tu to máš!“

Strčil si hlaveň do ucha a stisol spúšť.

12

Zložil som vreckovku a jemne ju pritisol na otvor v červených šatách dievčaťa. Nevedel som, ako veľmi ju to bolí, ale mala dosť energie, aby spustila prúd malebných výrazov, ktoré sa zrejme nenaučila od mamy (na druhej strane, ktovie). A keď sa jeden muž z rastúceho davu priblížil bližšie, aby jej pomohol, zavrčala: „Prestaň mi zízať pod sukňu, ty zvedavec. Za to sa platí.“

„Ten starý trkvas je mŕtvy,“ poznamenal niekto. Kľačal vedľa muža, ktorého vyhodili z Púštnej ruže. Nejaká žena zajačala.

Približovali sa sirény: aj tie jačali. Všimol som si ďalšiu dámu, ktorá ma oslovila počas mojej krátkej prechádzky po Greenville Avenue, ryšavú v kapri nohaviciach. Mávol som na ňu. Dotkla sa hrude spýtavým gestom a ja som prikývol. Kto, ja? Áno, ty. „Podržte jej na rane vreckovku,“ povedal som jej. „Pokúste sa zastaviť krvácanie. Ja musím ísť.“

Prefíkane sa na mňa usmiala. „Nežiada sa vám čakať na polišov?“

„Ani nie. Nikoho z týchto ľudí nepoznám. Len som šiel okolo.“

Ryška si kľakla ku krvácajúcemu kľajúcemu dievčaťu na chodníku a pritisla jej na ranu vreckovku. „Miláčik,“ povedala, „to my všetci.“

13

V tú noc som nemohol zaspať. Zadriemal som a uvidel spotenú samoľúbu tvár Raya Macka Johnsona, ako z dvetisíc rokov otroctva, vrážd a vykorisťovania obviňuje nejakého tínedžera, čo sa otcovi kukol na inštrument. Strhol som sa, pomrvil, zadriemal… a uvidel toho nízkeho chlapa s rozopnutým rázporkom, ako si do ucha strká pištoľ a kričí: Toto chceš, Linda? Posledný výbuch detinskej zlosti pred veľkým spánkom. A znovu som sa prebudil. Potom som videl mužov v čiernom sedane, ako hádžu zápalnú bombu cez okno môjho domu na Sunset Pointe: to sa Eduardo Gutierrez pokúšal zbaviť svojho Yankeeho z Yankeelandu. Prečo? Lebo nerád veľa prehráva, iba preto. Taký dôvod mu stačí.

Napokon som to vzdal a posadil sa k oknu, kde statočne rapkal hotelový ventilátor. V Maine by bola noc dosť svieža, aby obnovila stromom farby, ale v Dallase bolo o pol tretej ráno ešte stále dvadsaťtri stupňov Celzia. A k tomu hnusne vlhko.

„Dallas, Derry,“ zamrmlal som pri pohľade do tichej priepasti Commerce Street. Na tú tehlovú kocku skladu učebníc som nedovidel, ale bola blízko. Aj pre pešieho.

„Derry, Dallas.“

Obe mená boli dvojslabičné a v strede sa lámali asi ako spráchnivené drevo, keď si ho človek oprie o koleno. Tu som zostať nemohol. Tridsať mesiacov v Dallase by ma pripravilo o rozum. Koľko potrvá, kým tu začnem vídať nápisy ONEDLHO ZABIJEM SVOJU MATKU, kedy zazriem v rieke Trinity plávať černokňažníckeho Ježiša? Fort Worth by bol lepší, ale ešte aj Fort Worth bol príliš blízko.

A musím bývať tu alebo tam?

Tá myšlienka prišla krátko po tretej ráno ako zjavenie. Mal som dobré auto – popravde, takmer som sa doň zamiloval – a v strednom Texase bolo nadostač dobrých rýchlych ciest, zväčša dosť nových. Na začiatku dvadsiateho prvého storočia budú prepchaté, ale v šesťdesiatom roku boli takmer prízračne opustené. Platili rýchlostné limity, ale nikto nevymáhal ich dodržiavanie. V Texase aj štátni policajti dupali na pedál a nechali dupať všetkých ostatných.

Mohol by som ujsť spod dusivého tieňa, čo nado mnou visel v tomto meste. Mohol by som si nájsť niečo menšie a menej hrozivé, nie také plné nenávisti a násilia. Za bieleho dňa som si mohol navrávať, že si to len navrávam – ale v priepasti skorého rána nie. V Dallase nepochybne žili aj dobrí ľudia, museli ich tam byť tisíce, vlastne veľká väčšina, ale ten spodný tón stále znel a občas prehlušil všetko ostatné. Tak ako pred Púštnou ružou.

Nemyslím, že v Derry sa niekedy úplne skončia zlé časy. To povedala Bevvie, čo sa v pivnici mrví, a podľa mňa to platilo aj o Dallase, len s tým rozdielom, že svoj najhorší deň mal Dallas zažiť až o vyše tri roky.

„Budem dochádzať,“ vyslovil som. „George chce pracovať na knihe na nejakom tichom a peknom mieste, ale keďže jeho kniha je o meste – o strašidelnom meste –, musí dochádzať, všakže? Aby získal podklady.“

Nečudo, že mi trvalo takmer dva mesiace, kým som na to prišiel: najprostejšie pravdy v živote často prehliadame. Vrátil som sa do postele a takmer okamžite zaspal.

14

Na druhý deň som sa vyviezol z Dallasu smerom na juh, po ceste číslo 77. Hodina a pol jazdy ma zaviedla do okresu Denholm. Zabočil som na západ, na štátnu cestu číslo 109, najmä preto, že sa mi páčil bilbord na križovatke. Bol na ňom zobrazený hrdinský mladý hráč amerického futbalu v zlatej helme, čiernom drese a zlatých štulpniach. DENHOLMSKÍLEVI, stálo pod obrázkom. TROJNÁSOBNÍ MAJSTRIKRAJA! V ROKU 1960 CHCEME BYŤ MAJSTRI ŠTÁTU! „MY MÁME JIMA!“

A to má byť čo? pomyslel som si. Samozrejme, každá stredná škola má svoje tajné znamenia a znaky, lebo decká sa chcú cítiť ako zasvätenci.

Po siedmich kilometroch po stodeviatke som vošiel do mesta Jodie. 1 280 obyv., stálo na tabuli. VITAJ, CUDZINEC! V polovici širokej, stromami lemovanej Main Street som zazrel malúreštauráciu s nápisom vo výklade: NAJLEPŠIE KOKTAILY, HRANOLČEKY A BURGERY V CELUČKOM TEXASE! Volala sa Alov podnik.

Vlastne logicky.

Zaparkoval som v šikmom boxe pred ňou, vošiel dnu a objednal si Vidloroha. Ukázalo sa, že je to dvojitý cheeseburger s grilovacou omáčkou. Podávali ho s hranolčekmi Mesquite a s hustým koktailom Rodeo – podľa výberu zákazníka vanilkovým, čokoládovým alebo jahodovým. Vidloroh sa nevyrovnal tukoburgeru, ale nebol zlý a hranolčeky boli presne také, aké mám rád: chrumkavé, slané, trochu pripražené.

Z Ala sa vykľul Al Stevens, chudý chlapík v strednom veku, ktorý sa vôbec nepodobal na Ala Templetona. Vlasy mal vyčesané do kohúta, šedinami pretkané zbojnícke fúziská, texaský prízvuk a papierovú čapicu veselo posunutú nad jedno oko. Keď som sa ho spýtal, či sa dá v Jodie niečo prenajať, so smiechom odvetil: „Vyberte si. Ale biznisu je tu málo, ak si chcete nájsť robotu. Väčšina robí na rančoch. A ak mi prepáčite, na kovboja veľmi nevyzeráte.“

„Nie som kovboj,“ ja na to. „Píšem knihy.“

„Čo nepoviete! Čítal som od vás niečo?“

„Ešte nie. Stále to len skúšam. Mám hotovú asi polovicu románu a zopár vydavateľov oň prejavilo záujem. Hľadám pokojné miesto, kde by som ho dokončil.“

„Pokoja je v Jodie dosť, o to sa nebojte,“ prevrátil oči Al. „Na pokoj tu máme patent. Hluk sa strhne až v piatok večer.“

„Kvôli futbalu?“

„Nuž, pane, to sa zíde celé mesto. Ako sa blíži polčas, všetci revú ako levy a potom spustia Jimov pokrik. Počuť ho na päť kilometrov. Vlastne je to komické.“

„A kto je Jim?“

„LaDue, náš zadák. Už sme mali dobré tímy, ale takého zadáka, ako je LaDue, veru nie. A to je ešte len junior. Ľudia už hovoria o celoštátnych majstrovstvách a o titule. No neviem, zdá sa mi to príliš optimistické, stačí si predstaviť tie veľké dallaské školy, ktoré by sme museli poraziť, ale zase trochu nádeje ešte nikomu neuškodilo.“

„A okrem futbalu, aká je to škola?“

„Veľmi dobrá. Dosť ľudí spočiatku pochybovalo o tej onej, konsolidácii, a ja som bol medzi nimi, ale napokon to dobre dopadlo. Tento rok majú vyše sedemsto žiakov. Niektorí dochádzajú aj vyše hodiny autobusom, ale tuším im to neprekáža. Asi lepšie ako makať na farme, nie? Ozaj, píšete knihu o stredoškolákoch? Niečo ako Džungľa pred tabuľou? Lebo tu gangy nemáme. Naše deti si zachovali slušné spôsoby.“

„Nič také. Mám niečo nasporené, ale rád by som si trochu privyrobil zastupovaním. Nemôžem učiť na plný úväzok, ak chcem zároveň písať.“

„Samozrejme,“ úctivo súhlasil.

„Mám titul z Oklahomy, ale…“ Pokrčil som plecami, aby som dal najavo, že Oklahoma nie je v jednej lige s Texasom, ale hádam mi dajú šancu.

„Mali by ste osloviť Deka Simmonsa. To je riaditeľ. Skoro každý deň tu večeria. Pred pár rokmi mu zomrela žena.“

„To nerád počujem,“ smutne som pokýval hlavou.

„Nuž, všetci ho ľutujeme. Je to milý človek. Ako väčšina tunajších, pán…?“

„Amberson. George Amberson.“

„Nuž, George, toto je dosť ospalé mestečko, teda okrem piatkových večerov, ale mohli by ste obísť aj horšie. Vlastne sa možno naučíte aj revať ako lev.“

„Čoby nie,“ pokrčil som plecami.

„Tak sa vráťte okolo šiestej. Vtedy sa väčšinou objaví Deke.“ Oprel sa oboma rukami o pult. „Chcete tip?“

„Pravdaže.“

„Pravdepodobne príde so svojou priateľkou, slečnou Corcoranovou, ktorá robí v škole knihovníčku. Zhruba od vlaňajších Vianoc ju tak trochu balí. Počul som, že denholmskú konsolidovanú strednú školu vlastne riadi Mimi Corcoranová, pretože riadi jeho. Urobte na ňu dojem a miesto je vaše.“

„Budem na to pamätať,“ povedal som.

15

Po niekoľkých týždňoch zháňania bytu v Dallase som našiel jediný, no patriaci mužovi, od ktorého som si netúžil nič prenajímať. V Jodie som si za tri hodiny našiel fajn bývanie. Nebol to byt, ale upravený domček s piatimi miestnosťami. Bol na predaj, povedal mi agent s nehnuteľnosťami, no manželia, ktorým patrí, by ho správnemu človeku ochotne prenajali. Dvoru za domom poskytovali tieň bresty a bola tam aj garáž pre môj sunliner… a tiež klimatizácia. Nájomné bolo vzhľadom na komfort celkom rozumné.

Fred Quinlan, tak sa ten agent volal, sa ma vypytoval, asi mu moja mainská poznávacia značka pripadala exotická, ale so zvedavosťou to nepreháňal. A predovšetkým som pocítil, že som unikol spod tieňa, ktorý nado mnou visel v Dallase, v Derry a v Sunset Pointe, kde môj posledný dlhodobý podnájom ležal v popole.

„No?“ spýtal sa ma Quinlan. „Čo vy na to?“

„Chcem ten dom, ale dnes popoludní vám nepoviem ani áno, ani nie. Najskôr sa musím s niekým stretnúť. Zajtra asi nemáte otvorené, však?“

„Ale mám, pán môj. V sobotu vždy do dvanástej robím. Potom idem domov a pozriem si v telke zápas týždňa. Toho roku sa nám črtá slušná svetová séria.“

„Veru,“ prikývol som, „rozhodne to tak vyzerá.“

Quinlan vystrel ruku. „Tešilo ma, pán Amberson. Jodie sa vám zapáči, uvidíte. Sme tu samí dobrí ľudia. Dúfam, že vám to vyjde.“

Potriasol som mu rukou. „Aj ja.“

Ako som sa dopočul, trochu nádeje ešte nikomu neublížilo.

16

V ten večer som sa vrátil do Alovho podniku a predstavil sa riaditeľovi denholmskej konsolidovanej aj jeho priateľke knihovníčke. Vyzvali ma, aby som si k nim prisadol.

Deke Simmons bol vysoký a plešatý šesťdesiatnik. Mimi Corcoranová mala okuliare a opálenú pokožku. Modré oči za bifokálnymi sklami boli bystré a rýchlo si ma premerali od hlavy po päty. Chodila o paličke a držala ju s tou bezstarostnou (takmer pohrdlivou) zručnosťou, aká sa rodí z dlhého používania. Pobavene som zaregistroval, že obaja majú školskú nášivku a zlaté odznaky s nápisom JIM JE NÁŠ! V Texase bol piatkový večer.

Simmons sa ma opýtal, ako sa mi páči v Jodie (veľmi), ako dlho som v Dallase (od augusta) a či mám rád stredoškolský futbal (samozrejme). K podstatným témam sa dostal najbližšie, keď sa ma spýtal, či som si istý, že si u detí vynútim rešpekt. Lebo, povedal, veľa zastupujúcich učiteľov s tým má problém.

„Tí mladí učitelia ich posielajú do riaditeľne, akoby sme nemali čo robiť,“ ponosoval sa a zahryzol sa do Vidloroha.

„Omáčka, Deke,“ ozvala sa Mimi, poslušne si vzal papierový obrúsok a utrel si kútiky úst.

Ona si ma zatiaľ stále prezerala: športové sako, viazanku, účes. Topánky si všimla, keď som prichádzal k ich boxu. „Máte odporúčania, pán Amberson?“

„Mám, pani. V okrese Sarasota som dosť často zastupoval.“

„A v Maine?“

„Tam až toľko nie, hoci vo Wisconsine som tri roky učil na plný úväzok, kým som nedal výpoveď, aby som sa mohol venovať svojej knihe. Teda nakoľko mi to financie dovoľujú.“ Jedno odporúčanie som mal, z madisonskej Strednej školy svätého Vincenta. Bolo to dobré odporúčanie, sám som si ho písal. Samozrejme, keby si ho niekto preveroval, mal by som smolu. Deke Simmons to iste neurobí, ale bystrooká Mimi s hnedou kožou kovboja možno áno.

„A o čom je váš román?“

Aj to mi mohlo uškodiť, ale rozhodol som sa pre úprimnosť.

Teda pre čo najväčšiu úprimnosť, vzhľadom na svoju mimoriadnu situáciu. „O sérii vrážd a o ich vplyve na spoločenstvo ľudí, v ktorom sa odohrajú.“

„Božemôj,“ zhíkol Deke.

Ťapla ho po zápästí. „Ticho. Pokračujte, pán Amberson.“

„Pôvodne som chcel dej umiestniť do fiktívneho mainského mesta – nazval som ho Dawson –, no potom som sa rozhodol, že realistickejšie bude zvoliť si skutočné mesto. Väčšie mesto. Pomýšľal som na Tampu, ale nejako mi nesedela…“

Mávla nad Tampou rukou. „Príliš vymaľovaná. A plná turistov. Asi ste hľadali trochu úzkoprsejšie prostredie, však?“

Naozaj bystrá dáma. O mojej knihe vedela viac ako ja.

„Máte pravdu. Preto som skúsil Dallas. Myslím, že je na to ideálny, ale…“

„Ale bývať sa vám tam nežiada?“

„Presne tak.“

„Chápem.“ Oberala smaženú rybu. Deke na ňu pozeral s mierne omráčeným výrazom. Nech už v tom svojom pekne ohradenom živote túžil po čomkoľvek, zrejme to v sebe mala. Nečudo, veď ako by múdro poznamenal Dean Martin, každý občas niekoho ľúbi. Ale na jeho piesne a duchaplnosti si ešte publikum niekoľko rokov počká. „A keď nepíšete, čo rád čítate, pán Amberson?“

„Hm, vlastne všetko.“

„Čítali ste Kto chytá v žite?“

Ajaj, pomyslel som si.

„Áno, pani.“

Netrpezlivo mykla obočím. „Ach, volajte ma Mimi. Tak ma volajú aj deti, hoci kvôli slušnosti ich nútim, aby nezabudli na slečnu. Tak čo súdite o vášnivom zvolaní pána Salingera?“

Mám klamať, či povedať pravdu? Ale tú otázku som si položil len rečnícky. Lebo táto žena by zaňuchala lož tak, ako som ja zaňuchal tieň nad Dallasom.

„Myslím, že hovorí veľa o tom, aké mizerné boli päťdesiate roky a aké dobré by mohli byť tie šesťdesiate. Teda ak Holdenovia Caulfieldovia v tejto krajine nestratia svoje rozhorčenie. A odvahu.“

„Ehm. Hm.“ Oberala rybu ostošesť, ale nezdalo sa mi, že by ju aj jedla. Nečudo, že vyzerala, akoby jej človek mohol k chrbtu šiat pripnúť špagát a púšťať si ju ako šarkana. „Mala by podľa vás byť v školskej knižnici?“

Vzdychol som a zišlo mi na um, že bývať a občas aj učiť v tomto meste by bola paráda. „Nuž, pani… pardon, Mimi… myslím, že áno. Hoci som presvedčený, že by ju mali požičiavať len niektorým študentom a z rozhodnutia knihovníčky.“

„Knihovníčky? Nie rodičov?“

„Nie, pani. To je nezdravý precedens.“

Mimi Corcoranová sa široko usmiala a obrátila sa k svojmu gavalierovi. „Deke, tento tu nepatrí na zoznam zastupujúcich učiteľov. Mal by si ho vziať na plný úväzok.“

„Mimi…“

„Viem, viem, nemáš voľné miesto angličtinára. Ale ak tu vydrží, možno by mohol nastúpiť, až ten idiot Phil Bateman odíde do dôchodku.“

„Mimi, to nie je veľmi diskrétne.“

„Uznám,“ prikývla a dokonca na mňa žmurkla. „Ale je to čistá pravda. Pošlite Dekovi svoje odporúčania z Floridy, pán Amberson. Mali by mu stačiť. Alebo ešte lepšie, na budúci týždeň ich prineste osobne. Školský rok sa začal, načo strácať čas?“

„Volajte ma George,“ povedal som.

„Aj budem,“ prikývla. Odtisla tanier. „Deke, toto je otrasné. Prečo tu vlastne jeme?“

„Pretože mi chutia burgery a Alov jahodový koláč.“

„Ale pravdaže,“ pokývala hlavou. „Jahodový koláč. Tak sem s ním. Pán Amberson, prídete na futbal?“

„Dnes nie, musím sa vrátiť do Dallasu. Ale na budúci týždeň možno prídem. Ak si teda myslíte, že by som vám mohol byť užitočný.“

„Mimi si vás obľúbila, takže ja tiež,“ povedal Deke Simmons. „Nemôžem vám zaručiť, že každý týždeň odučíte jeden deň, ale občas sa nazbierajú aj dva či tri dni do týždňa. Takže priemerne to vyjde.“

„Určite, verím vám.“

„Obávam sa, že plat zastupujúceho učiteľa nie je ktoviečo…“

„Viem, pane. Chcem si len privyrobiť.“

„Tá kniha o chytaní v žite sa do našej knižnice nedostane,“ vzdychol Deke a hodil ľútostivý pohľad na šampiónku svojhosrdca, ktorá tam sedela so stisnutými perami. „Školská rada to nedovolí. A Mimi to vie.“ Ďalší veľký hryz z Vidloroha.

„Časy sa menia,“ podotkla Mimi Corcoranová a ukázala najskôr na servítky a potom na jeho ústa. „Deke, omáčka.“

17

V ďalšom týždni som sa dopustil chyby. Mal som mať rozum a veľké stávky mali byť tým posledným, na čo by som pomyslel – po tom, čo sa mi stalo. Iste mi poviete, že som mal byť ostražitejší.

Riziko som síce poznal, ale peniaze mi robili starosti. Prišiel som do Texasu s necelými šestnástimi tisíckami dolárov. Čiastočne šlo o zostatok z Alových peňazí, no väčšina pochádzala z mojich dvoch veľmi veľkých stávok – z Derry a Tampy. Ale sedem týždňov v Adolphuse ma stálo vyše tisícky a presídlenie do nového mesta ma mohlo vyjsť na štyri, možno päť stoviek. Okrem stravy, nájmu a zariadenia som potreboval oveľa viac šiat – a lepších –, ak som mal v škole pôsobiť úctyhodne. V Jodie budem musieť zostať dva a pol roka, kým uzavriem tú vec s Leem Harveym Oswaldom. Nejakých štrnásťtisíc dolárov mi stačiť nebude. A plat zastupujúceho učiteľa, pätnásť dolárov a pätnásť centov na deň. Haha.

Okej, možno som sa mohol pretĺcť aj za štrnásť tisícok, spolu s tými tridsiatimi a niekedy päťdesiatimi dolármi týždenne za učenie. No to by som musel byť zdravý a vyhnúť sa nehodám, a s tým som nemohol počítať. Lebo minulosť je nielen zanovitá, ale aj prefíkaná. Bráni sa. A možno sa vo mne ozvala i chamtivosť. Ak áno, nevychádzala ani tak z lásky k peniazom, ako skôr z opojného vedomia, že môžem hocikedy poraziť zvyčajne neporaziteľného súpera.

Teraz si myslím: Keby bol Al študoval vývoj akciových trhov tak dôkladne ako výsledky bejzbalových zápasov, futbalových zápasova dostihov…

Ale nerobil to.

Teraz si myslím: Keby Freddy Quinlan nebol spomenul, ako pekne sa rysuje svetová séria…

Ale urobil to.

A tak som sa vrátil na Greenville Avenue.

Hovoril som si, že všetci tí chlapi v slamených klobúkoch, ktorých som videl postávať pred Faith Financial (dôvera je naším heslom), stavia na výsledky svetovej série a niektorí investujú slušné peniaze. Hovoril som si, že budem len jeden z mnohých a že stredne odvážna stávka od pána Georgea Ambersona – ktorý každému na otázku odpovie, že býva v peknej prestavanej dvojbytovke na Blackwell Street v Dallase – nevzbudí pozornosť. Dopekla, dokonca som si hovoril, že vedenie firmy Faith Financial nemôže poznať seňora Eduarda Gutierreza z Tampy lepšie než praotca Adama. Alebo, keď už o tom hovoríme, od Cháma, Noemovho syna.

Ach, hovoril som si kadečo a všetko mi dávalo jediný výsledok: že sa mi nič nestane a že uvažujem úplne správne, ak chcem viac peňazí, hoci momentálne mám z čoho žiť. Bola to hlúposť. Lenže hlúposť je jedna z dvoch vecí, ktoré zo spätného pohľadu vidíme najzreteľnejšie. Tou druhou sú premárnené šance.

18

Dvadsiateho ôsmeho septembra, týždeň pred plánovaným začiatkom svetovej série, som vošiel do Faith Financial a – po krátkom naťahovaní – som stavil šesťsto dolárov na to, že Pittsburgh Pirates porazia v siedmej zmene Yankees. Prijal som pomer dva k jednej, čo bolo neuveriteľne málo vzhľadom na favorizované postavenie Yankees. Deň po tom, čo Bill Mazeroski skóroval svoj nepravdepodobný homerun a spečatil osud Yankees, odviezol som sa zase do Dallasu na Greenville Avenue. Myslím, že keby bola Faith Financial opustená, obrátil by som sa a uháňal naspäť do Jodie… to si teraz aspoň vravím. Ale s istotou to neviem.

Viem, že tam čakal rad stávkarov na výhry, postavil som sa doň. Ten rad bol uskutočnením sna Martina Luthera Kinga: spolovice čierny, spolovice biely a celý šťastný. Väčšina chlapov získala zopár pätiek alebo možno jednu či dve dvadsiatky, ale videl som niekoľkých, ktorí počítali stovky. Keby si nejaký ozbrojený lupič v ten deň zmyslel prepadnúť Faith Financial, dobre by sa zaopatril.

Peniaze vyplácal zavalitý chlapík so zeleným tienidlom na čele. Položil mi štandardnú prvú otázku („Ste policajt? Ak áno, musíte mi ukázať preukaz.“), a keď som odpovedal, že nie, požiadal ma o meno a vodičák. Vodičák bol novučičký, len predchádzajúci týždeň mi ho doručili poštou, konečne som mal do zbierky preukazov aj niečo z Texasu. A dal som si záležať, aby som palec držal na adrese v Jodie.

Vyplatil mi mojich tisícdvesto. Napchal som si ich do vrecka a rýchlym krokom som sa vrátil k autu. Keď som bol na ceste číslo 77, Dallas zostával za mnou a Jodie sa s každým obrátením kolies približovalo, konečne som sa uvoľnil.

Ja hlupák.

19

Znovu poskočíme dopredu v čase (aj v rozprávaniach bývajú králičie nory, keď sa nad tým zamyslíte), ale ešte predtým potrebujem porozprávať jednu vec z roku 1960.

Forth Worth. Šestnásty november roku 1960. Kennedy je čosi vyše týždňa zvoleným prezidentom. Roh Ballinger Street a West Seventh Street. Deň bol chladný a zamračený. Biely dym stúpal z výfukov áut. Predpoveď počasia v rádiu KLIF („Stále hráme všetky hity“) oznamovala, že okolo polnoci možno bude padať sneh s dažďom, takže bacha na cestách, milovníci rokenrolu!

Zababušil som sa do koženého rančerského kabáta a na uši si stiahol plstenú ušianku. Sedel som na lavičke pred budovou Texaskej asociácie chovateľov dobytka a pozeral na West Seventh Street. Trčal som tam skoro hodinu a nezdalo sa mi, že mladý muž sa u matky zdrží oveľa dlhšie – podľa poznámok Ala Templetona sa od nej všetci traja chlapci odsťahovali, len čo mohli. Dúfal som, že z toho bytového domu vyjde s ním. Nedávno sa vrátila po niekoľkomesačnom pobyte vo Wacu, kde pracovala ako domáca spoločníčka dám.

Trpezlivosť mi priniesla ruže. Dvere domu, ktorý patril rotariánom, sa otvorili, a vyšiel z nich chudý muž, ktorý sa zlovestne podobal na Leeho Harveyho Oswalda. Pridržal dvere žene v kockovanom kabáte a pevných ošetrovateľských topánkach. Siahala mu iba po plece, ale bola mocne stavaná. Šedivejúce vlasy si začesávala dozadu z predčasne vráskavej tváre. Na hlave mala červenú šatku. Rovnaký rúž zvýrazňoval malé ústa, ktoré vyzerali nespokojne a škriepne – ústa ženy, ktorá verí, že svet je proti nej, a za celé roky o tom získala dosť dôkazov. Starší brat Leeho Oswalda rýchlo kráčal po asfaltovom chodníku.Žena cupotala za ním a chytila sa zadného dielu jeho zvrchníka. Obrátil sa k nej. Zdalo sa, že sa škriepia, ale väčšinou hovorilaona. Šermovala mu prstom pred nosom. Netušil som, čo mu vyčíta, bol som o pol druha bloku ďalej, pre istotu. Potom vykročil ku križovatke so Summit Avenue, čo som aj očakával. Prišiel autobusom a tam bola najbližšia zastávka.

Žena chvíľu – akoby nerozhodne – stála na mieste. No tak, mamka, pomyslel som si, hádam ho len tak neprepustíš. Je len o pol bloku pred tebou. Lee musel vypadnúť až do Ruska, aby unikol tomu šermujúcemu prstu.

Vykročila za ním, a ako sa blížili k rohu, zvýšila hlas, jasne som ju počul: „Stoj, Robert! Nechoď tak rýchlo! Ešte som s tebou neskončila!“

Obzrel sa, no nezastal. Dohonila ho na zastávke a ťahala ho za rukáv, až na ňu napokon pozrel. Prst znovu zašermoval – tiktak ako kyvadlo. Zachytil som útržky viet: sľúbil si a dala som ti všetko a – zrejme – kto si, aby si ma súdil. Oswaldovu tvár som nevidel, pretože bol ku mne obrátený chrbtom, ale jeho zvesené plecia boli dostatočne výrečné. Pochyboval som, že je to prvý raz, čo sa jeho matka rozbehla za ním po ulici so svojimi tirádami, ignorujúc divákov. Priložila si dlaň s roztiahnutými prstami na mohutnú hruď v tom nadčasovom materinskom geste, ktoré hovorí: Pozri na mňa, nevďačné dieťa.

Oswald siahol do zadného vrecka, vylovil peňaženku a dal jej bankovku. Nepozrela na ňu, len si ju strčila do peňaženky a zamierila späť k rotariánskym bytom. Potom si to zrejme rozmyslela a ešte raz sa k nemu zvrtla. Jasne som ju počul. Ten hlas, ostrý ako nechty driapajúce po tabuli, musela zvýšiť, aby preletel cez pätnásť-dvadsať metrov, ktoré ich teraz delili.

„A zavolaj mi, ak sa ti ešte ozve Lee, počuješ? Stále som na spoločnej linke, nemôžem si dovoliť samostatnú, kým si nenájdem lepšiu prácu, a tá Sykesová zdola stále visí na telefóne, už som jej to hovorila, vytmavila som jej to, potvore, povedala som jej, pani Sykesová…“

Prešiel popri nej akýsi muž a teatrálne si zapchal prstom ucho. Uškrnul sa. Ak si to mamka všimla, nedala to najavo. A rozhodne nevenovala pozornosť synovej zahanbenej grimase.

„Pani Sykesová, povedala som jej, nie ste tu jediná, čo potrebuje telefón, takže vám budem vďačná, ak budete hovoriť krátko. A ak to neurobíte dobrovoľne, možno budem musieť zavolať zástupcu telefónnej spoločnosti, a ten vás k tomu prinúti. To som jej povedala. Tak mi zavolaj, Rob. Vieš, že potrebujem hovoriť s Leem.“

Prišiel autobus. Keď zabrzdil, Oswald zavolal hlasnejšie, aby ho bolo v škripote bŕzd počuť: „Dal sa k tým prekliatym komunistom, mama, domov sa už nevráti. Zmier sa s tým.“

„Zavolaj mi, rozumieš?“ zasyčala. Chmúrnu tvár mala neoblomnú. Stála rozkročená ako boxer pripravený prijať úder. Hocijaký úder. Každý úder. Oči gánili spoza okuliarov sosmiešnym čiernym rámom. Šatku mala pod bradou zauzlenú až dvakrát. Rozpršalo sa, ale ona to ignorovala. Nadýchla sa a už takmer skríkla: „Musím hovoriť so svojím dobrým synkom, počuješ?“

Robert Oswald vybehol po schodoch, bez odpovede nastúpil. Autobus vychrlil modrý dym a odišiel. A v tej chvíli sa na ženinej tvári rozhostil úsmev. Spôsobil niečo, čo by som od úsmevu nikdy nečakal: zároveň ju omladil i zohyzdil.

Prešiel popri nej robotník. Nenarazil do nej, ba ani sa o ňu, pokiaľ som videl, neobtrel, osopila sa však naňho: „Kukaj, kam sa valíš! Tento chodník nie je tvoj!“

Marguerite Oswaldová vykročila naspäť k svojmu bytu. Keď sa odo mňa odvracala, stále sa usmievala.

V to popoludnie som sa vrátil do Jodie šokovaný a zamyslený. Leeho Oswalda som nemal vidieť ešte rok a pol a stále som bol odhodlaný zastaviť ho, no už teraz som s ním súcitil väčšmi, než som kedy súcitil s Frankom Dunningom.

13. KAPITOLA

1

Bolo trištvrte na osem, večer 18. mája roku 1961. Svetlo dlhého texaského súmraku sa lialo cez môj dvor. Okno bolo otvorené a vo vánku sa chveli záclony. V rádiu vyspevoval Troy Shondell šláger This Time. Sedel som v tom, čo bývalo druhou spálňou môjho malého domu, a teraz bolo mojou pracovňou. Stôl bol vyradený zo školy. Mal jednu kratšiu nohu, a tak som ju podložil. Písací stroj bol prenosný Webster. Čítal som prvých zhruba stopäťdesiat strán svojho románu Vražedné mesto, najmä kvôli Mimi Corcoranovej, ktorá do mňa stále dorážala, aby som jej ho dal prečítať. Mimi, ako som zistil, patrila k ľuďom, ktorých výhovorky zadržia len na obmedzený čas. Práca mi šla dobre. Nemal som problém v prvej verzii zmeniť Derry na fiktívne mesto Dawson a zmeniť Dawson na Dallas bolo ešte ľahšie. Zmeny som začal robiť len preto, aby vznikajúci rukopis podporil moju kryciu totožnosť, keď ho dám napokon Mimi na čítanie, ale teraz mi tie úpravy pripadali významné a nevyhnutné. Zdalo sa, že kniha chcela byť od začiatku o Dallase.

Zazvonil zvonec pri dverách. Položil som na stránky rukopisu ťažidlo, aby mi ich nerozfúklo, a šiel sa pozrieť, kto prichádza na návštevu. Všetko si to veľmi jasne pamätám: povievajúce záclony, ťažidlo z hladkého riečneho kameňa, v rádiu pieseň This Time, dlhotrvajúce svetlo texaského večera, ktoré som si obľúbil. Pravdaže si to pamätám. Bola to chvíľa, keď som prestal žiť v minulosti a začínal len žiť.

Otvoril som a pred dverami stál Michael Coslaw. Plakal. „Nemôžem, pán Anderson,“ povedal. „Naozaj nemôžem.“

„Tak poď dnu, Mike,“ pozval som ho. „Porozprávajme sa o tom.“

2

Neprekvapilo ma, že ho vidím. Päť rokov pred svojím útekom do éry večných fajčiarov som na lisbonskej strednej viedol malý študentský dramatický krúžok. Režírovať dospievajúcich hercov je ako žonglovanie s nádobami s nitroglycerínom: je to vzrušujúce a nebezpečné. Videl som dievčatá, ktoré sa rýchlo učili texty a na skúške hrali krásne prirodzene, na javisku úplne zmeravieť. Videl som, ako malí chalani, typickí utiahnutí kockáči, na javisku doslova rozkvitli a podrástli, keď prvý raz začuli smiech publika, vyvolaného ich replikou. Režíroval som netalentovaných snaživcov a z času na čas aj študenta s iskričkou talentu. Ale nikdy som nemal takého, ako bol Mike Coslaw. Mám podozrenie, že na niektorých stredných i vysokých školách sa nájdu pedagógovia, ktorý sa celý život venujú dramatickému umeniu, a nikdy takého nestretli.

Mimi Corcoranová bola de facto riaditeľkou denholmskej konsolidovanej strednej školy a nahovorila ma, aby som prevzal réžiu študentského divadla, keď Alfiemu Nortonovi, matematikárovi, ktorý to robieval dlhé roky, diagnostikovali akútnu leukémiu a musel sa odsťahovať za liečbou do Houstonu. Odmietal som to, oháňal sa svojou prácou na knihe, ktorá si vyžaduje rešerše v teréne v Dallase, ale v zime a začiatkom jari 1961 som tam chodieval zriedka. Mimi o tom vedela, lebo keď Deke potreboval v tom polroku zastupujúceho angličtinára, väčšinou som bol k dispozícii. S Dallasom som vlastne len odratúval čas. Lee bol ešte stále v Minsku, onedlho si mal vziať Marinu Prusakovú, dievčinu v červených šatách a bielych topánkach.

„Máte času habadej,“ vyhlásila Mimi s pästičkami pritisnutými k neexistujúcim bokom: v ten deň nemala náladu na doberanie. „A zaplatia vám za to.“

„No hej,“ prikývol som, „to som si už overil u Deka. Päťdesiat dolárov. Bude zo mňa hotový silikónový magnát.“

„Čože?“

„Ale nič, Mimi. Momentálne mi peniaze nechýbajú. Nemohli by sme to nechať tak?“

Nie, nemohli. Slečna Mimi bola buldozér v ľudskej koži, a keď sa stretla so zdanlivo nehnuteľným predmetom, iba si posunula radlicu nižšie a vytúrovala motor. Povedala, že ak to nevezmem, prvý razv dejinách strednej školy nebudú maťdivadelnú hru. Rodičov to sklame. Školskú radu tiež. „A mne,“ dodala so stiahnutým obočím, „mne pukne srdce.“

„Božeuchovaj, slečna Mimi, božeuchovaj, aby vám puklo srdce,“ povedal som. „Viete čo? Ak mi dovolíte vybrať hru – a sľubujem, že nebude priveľmi kontroverzná –, vezmem to.“

Chmáry na jej tvári rozpustil jej typický žiarivý úsmev, ktorý Deka Simmonsa zbavoval chrbtovej kosti (úprimne, niežeby nejakú mal). „Výborne! Ktovie, možno u nás nájdete aj nejaký utajený dramatický talent.“

„Áno,“ prikývol som, „až naprší a uschne.“

Ale život si vie zažartovať – naozaj som dramatický talent našiel. Ten talent teraz sedel v mojej obývačke, večer pred premiérovým predstavením z tých štyroch, ktoré sme naplánovali, zaberal takmer celú pohovku, ktorá sa pokorne krčila pod jeho stodvadsiatimi kilami, a šiel si oči vyplakať. Mike Coslaw. Alias Lennie Small v adaptácii románu Johna SteinbeckaO myšiach a ľuďoch, ktorú na účely neprovokatívneho stredoškolského predstavenia vytvoril George Amberson.

Ak ho vôbec prehovorím, aby sa zajtra odvážil vyjsť na javisko.

3

Chcel som mu podať papierové vreckovky, a povedal som si, že nebudú stačiť. Radšej som zo zásuvky v kredenci vytiahol utierku na riad. Vydrhol si ňou tvár, ako-tak sa ovládol a zúfalo na mňa pozrel. Oči mal červené a zapálené. Nezačal plakať pred mojimi dverami, zrejme ho to držalo už od obeda.

„Okej, Mike. Vysvetli mi to.“

„Všetci v tíme si zo mňa uťahujú, pán Amberson. Tréner ma začal volať Clark Gable – a to bolo na jarnom pikniku Levov – a teraz to robí každý. Ešte aj Jimmy.“ Jim LaDue, hviezdny zadák a Mikov najlepší kamarát.

Tréner Borman ma neprekvapil, bol to surovec, ktorý kázal evanjelium silnejšieho a nepáčilo sa mu, ak niekto lovil na jeho území, či už v sezóne, alebo mimo nej. A Mike si už vypočul aj omnoho horšie urážky: pri dozore na chodbách som začul, že naňho pokrikujú Rusák, Gorila a tiež Godzilla. Zakaždým sa iba smial. Tá pobavená, takmer roztržitá reakcia na nadávky a dobiedzanie je možno najväčším darom, ktorý výška a veľkosť pridávajú mohutným chlapcom, a Mike so svojimi stodvadsiatimi dvomi kilami živej váhy a dvoma metrami ešte živšej výšky vyzeral pri mne ako obor pri trpaslíkovi.

Levy mali v tíme iba jednu hviezdu a bol ňou Jim LaDue – nemal vari na križovatke sedemdesiatsedmičky a stodeviatky vlastný bilbord? Ale ak niekto Jimovi pozíciu hviezdy umožnil, tak to bol jeho spoluhráč Mike Coslaw, ktorý túžil hneď po poslednej stredoškolskej sezóne podpísať zmluvu s texaským tímom A & M. LaDue sa chystal do mužstva Alabama Crimson Tide (ako rád každému hovoril on aj jeho otec), ale keby sa niekto spýtal mňa, ktorému prorokujem profi budúcnosť, bol by som stavil na Mika. Jim bol v pohode, ale pripadal mi ako vážny kandidát na zranenie kolena alebo vykĺbenie pleca. Zato Mike vyzeral podstatne trvácnejšie.

„Čo na to vraví Bobbi Jill?“ Mike a Bobbi Jill Allnutová jeden bez druhého ani nedýchali. Krásavica? Jasné. Blondínka? Jasné. Roztlieskavačka? Ako inak?

Usmial sa. „Bobbi Jill za mnou stojí. Na tisíc percent. Vraví, že sa mám pochlapiť a nepočúvať chalanov, keď majú sprosté reči.“

„Rozumná mladá dáma.“

„Hej, ona je jednotka.“

„Tak či onak, myslím, že ti ani tak nejde o nejaké tie prezývky,“ dodal som. A keď neodpovedal: „Mike? Tak hovor.“

„Vyleziem pred ľudí a znemožním sa. To mi povedal Jimmy.“

„Jimmy je čertovsky dobrý zadák a viem, že vy dvaja ste kamoši, ale o herectve nevie ani hovno.“ Mike zažmurkal. V šesťdesiatom prvom učitelia väčšinou nepoužívali slovo hovno, aj keby sa im veľmi žiadalo. Ale, samozrejme, ja som len zastupoval, a to mi dávalo trochu viac slobody. „Myslím, že to vieš. Ako sa tu na okolí hovorí, aj keď sa zamoceš, neznamená to, že si hlupák.“

„Ale práveže to si o mne myslia,“ stíšil hlas. „A vlastne som trojkár. To možno neviete, lebo zastupujúcim učiteľom neukazujú klasifikačné záznamy, no je to tak.“

„Po druhom týždni skúšok, keď som videl, čoho si schopný na javisku, som sa na tvoje známky pozrel. Si trojkár, pretože ako futbalistovi ti iné ani nezostáva. Trojky patria k športovému étosu.“

„K čomu?“

„Domysli si to z kontextu a nehraj mi tu hlupáka, to si nechaj pre kamošov. A pre trénera Bormana, ktorý si asi musí uväzovať na píšťalku šnúrku, aby nezabudol, do ktorého konca má fúkať.“

Mike vyprskol, hoci mal červené oči.

„Počúvaj ma. Ľudia si automaticky myslia, že každý, kto je obor ako ty, musí byť hlúpy. Ak chceš, tak to môžeš zapierať, ale myslím, že o tom niečo vieš, lebo v tom veľkom tele chodíš po svete od dvanástich rokov.“

Nezapieral. A povedal: „Všetci chalani z tímu šli na konkurz na Lennieho. Zo žartu. Bola to psina.“ Chvatne dodal: „Nič proti vám, pán učiteľ. Všetci chalani z tímu vás majú radi. Ešte aj tréner.“

Áno, futbalisti mi vtrhli na konkurz a zastrašili akademicky schopnejších ašpirantov. Vyhlásili, že chcú čítať text Lennieho, veľkého nahlúpleho kamaráta hlavného hrdinu. Samozrejme, že len zo žartu, no keď začal čítať Mike, nič nemohlo mať ďalej od psiny. Bolo to zjavenie. Bol by som ho v miestnosti udržal hoci aj elektrickým býkovcom, keby to inak nešlo, ale, samozrejme, extrémne opatrenia neboli nutné. Viete, čo je na učení najlepšie? Keď vidíte ten moment, v ktorom študent či študentka objaví svoj talent. Nič na svete sa tomu pocitu nevyrovná. Mike vedel, že jeho spoluhráči si z neho budú uťahovať, ale tú rolu aj tak vzal.

Samozrejme, že trénerovi Bormanovi to nevoňalo. Takí ako on už iní nebudú. V tomto prípade však nemal ako zasiahnuť, najmä keď som mal na svojej strane Mimi Corcoranovú. Rozhodne nemohol tvrdiť, že v apríli a v máji potrebuje Mika na tréningoch. A tak mu zostávalo jediné: prezývať svojho najlepšieho ofenzívneho linemana Clark Gable. Niektorí chlapi sa nevedia zbaviť predstavy, že herectvo je pre dievčatá a pre teplošov, ktorí v skutočnosti chcú byť dievčatami. To si myslel aj Gavin Borman. Na každoročnom prvoaprílovom „opiáši“ u Dona Haggartyho mi pílil uši, že „toho veľkého neotesanca navádzam na hlúposti“.

Povedal som mu, že na svoj názor má právo, napokon, tak ako konečník, aj názor má každý. Potom som odišiel a nechal ho tam stáť s papierovým pohárom v ruke a so zmäteným výrazom na tvári. Bormanovia tohto sveta si zvykli, že svoje dosiahnu žoviálnym zastrašovaním, a teraz nechápal, prečo tá metóda nezaberá na zastupujúceho učitelíka, ktorý v poslednej minúte zastúpil Alfieho Nortona. Bormanovi som nemohol povedať, že keď človek zastrelí iného človeka, aby mu zabránil zabiť ženu a deti, dosť ho to zmení.

Tréner ani nemal šancu škodiť. Zopár ďalších futbalistov som obsadil do malých úloh obyvateľov mesta, ale Mika som chcel do roly Lennieho, len čo otvoril ústa a spýtal sa: „Pamätám si na králiky, George!“

On sa totiž Lenniem stal. Upútal nielen divákove oči – pretože bol taký neskutočne obrovský –, ale podmanil si aj jeho srdce. Pri pohľade naňho ste zabudli na všetko ostatné, tak ako ľudia zabúdali na každodenné starosti, keď sa Jim LaDue chystal na prihrávku. Mike bol možno stavaný na to, aby vo všetkej skromnosti rozrážal rady súperov, ale stvorený – Bohom, ak jestvuje, alebo vrhom genetických kociek, ak Boh nejestvuje – bol na to, aby stál na javisku a splýval so svojou rolou.

„Pre všetkých okrem teba to bola psina,“ povedal som mu.

„Aj pre mňa. Spočiatku.“

„Lebo spočiatku si nič netušil.“

„To teda naozaj nie,“ povedal zastretým hlasom, takmer pošepky. A sklonil hlavu, lebo slzy sa mu už znovu rinuli z očí a nechcel, aby som ich videl. Tréner mu hovoril Clark Gable, a keby som mu to vyhodil na oči, tvrdil by, že to bol len žart. Psina. Sranda. Akoby nevedel, že ostatní v tíme sa toho chytia a nahromadí sa to. Akoby nevedel, že táto prezývka Mika zabolí omnoho väčšmi ako nejaký Rusák. Prečo to vlastne ľudia tým nadaným robievajú? Zo závisti? Zo strachu? Možno ide o jedno i druhé. Ale tento chalan mal výhodu, že vedel, aký je dobrý. A obaja sme vedeli, že v skutočnosti nie je problém v trénerovi Bormanovi. Jediný človek, ktorý mohol zajtra zabrániť Mikovi, aby vyšiel na javisko, bol sám Mike.

„Futbal si už hral pred deväťkrát väčším publikom, než je to, čo bude zajtra sedieť v hľadisku. Dopekla, keď ste vy chlapci vlani v novembri cestovali na regionálny šampionát do Dallasu, hral si pred desiatimi, dvanástimi tisíckami divákov. A neboli priateľsky naladení.“

„Futbal je iný. Keď vybehneme na ihrisko, máme rovnaké dresy a helmy. Ľudia nás rozoznajú len podľa čísiel. Všetci sú na tej istej strane…“

„V tomto predstavení s tebou hrá ešte deväť ľudí, Mike, a to nepočítam roly obyvateľov mesta, ktoré som napísal, len aby som mal čo dať aj tvojim spoluhráčom. Aj títo ľudia tvoria tím.“

„Je to iné.“

„Možno trochu. Ale jedno zostáva rovnaké – ak svoj tím sklameš, všetko sa rozpadne a všetci prehrajú. Herci, kulisári, dievčatá, čo predstavenie propagovali, a všetci ľudia, ktorí chcú prísť, niektorí z rančov, čo sú odtiaľto vzdialené sedemdesiat kilometrov. Nehovoriac už o mne. Aj ja by som prehral.“

„Asi máte pravdu,“ smrkol. Pozeral do zeme a na svoje nohy. Veľké nohy.

„Slima alebo Curleyho by som oželel, poslal by som na javisko niekoho s textom, aby ich roly prečítal. Možno by som oželel ešte aj Curleyho ženu…“

„Škoda, že Sandy nie je lepšia,“ vzdychol Mike. „Je čertovsky pekná, ale do roly sa triafa len občas, aj to náhodou.“

V duchu som sa už opatrne usmieval. Začínal som si myslieť, že to bude v poriadku. „Ale neoželel by som teba alebo Vincea Knowlesa. Predstavenie by sa bez vás nemohlo uskutočniť.“

Vince hral Lennieho kamaráta a spolupútnika Georgea a vlastne by sme ho oželeli, keby dostal chrípku alebo keby si zlámal väzy pri autonehode (to bolo celkom možné, vzhľadom na to, ako šoféroval otcovu farmársku dodávku). Namiesto Vincea by som v krajnom prípade nastúpil ja, hoci som bol na tú rolu priveľký, a ani by som text nemusel čítať. Po šiestich týždňoch skúšania som recitoval rovnako ako herci. A lepšie ako niektorí. Ale Mika som nahradiť nemohol. Toho by nenahradil nik, nik nemohol zastúpiť jeho jedinečnú kombináciu telesnej veľkosti a skutočného talentu. Bol pilierom predstavenia.

„A čo ak to poseriem?“ spýtal sa, potom si to uvedomil a plesol si po ústach.

Posadil som sa k nemu na pohovku. Miesta tam zostalo málo, ale nejako som sa vtisol. Vtedy som nemyslel na Johna Kennedyho, Ala Templetona, Franka Dunninga ani na svet, z ktorého som prišiel. Vtedy som myslel len na tohto veľkého chlapca… a na svoje predstavenie. Pretože to predstavenie sa v istej chvíli stalo mojím, ako sa stala mojou táto doba so spoločnými telefónnymi linkami a s lacným benzínom. V tej chvíli mi väčšmi záležalo na hreO myšiach a ľuďoch ako na Oswaldovi.

Ale ešte väčšmi mi záležalo na Mikovi.

Stiahol som mu ruku z úst, kde si ju stále držal. Položil som ju na jedno obrovské stehno. Potom som mu položil ruky na plecia. Pozrel som mu do očí. „Počúvaj ma,“ povedal som. „Počúvaš?“

„Áno.“

„Ty to neposerieš. Povedz to.“

„Ja…“

„Povedz to.“

„Neposeriem to.“

„Ty ich ohromíš. Ver mi, Mike.“ Tuhšie som mu zovrel plecia a mal som pocit, akoby som skúšal zaboriť prsty do skaly. Mohol ma zdvihnúť a zlomiť ako trstinu, ale sedel a pozeral na mňa očami plnými pokory, nádeje a ešte stále aj sĺz. „Počuješ ma? Ver mi, ohromíš ich.“

4

Javisko bolo pobrežie zaliate svetlom. Za ním sa rozlievalo jazero tmy, v ktorom sedeli diváci. George a Lennie stáli na brehu imaginárnej rieky. Ostatných mužov poslali preč, ale nadlho neodídu, a ak má ten mierne sa usmievajúci obor v montérkach umrieť ako-tak dôstojne, bude sa o to musieť postarať sám George.

„George? Kam idú?“

Mimi Corcoranová sedela po mojej pravici. V istej chvíli ma za tú pravicu chytila a teraz ju zvierala. Tuho, tuhšie, najtuhšie. Boli sme v prvom rade. Z druhej strany pri nej civel Deke Simmons na javisko – s otvorenými ústami. Na tvári mal výraz farmára, ktorý pozoruje dinosaura, čo jazdí na jeho kosačke a kosí trávu.

„Idú na lov. Na lov. Sadni si, Lennie.“

Vince Knowles sa nestane hercom – najpravdepodobnejšie sa stane predavačom v miestnom autosalóne Chrysler-Dodge, ako bol aj jeho otec –, ale vynikajúci výkon môže pozdvihnúť všetkých hercov v predstavení, a to sa stalo aj dnes večer. Vince, ktorý na skúškach len raz či dvakrát dosiahol aspoň najnižší stupeň dôveryhodnosti (najmä preto, že jeho ostrá inteligentná tvár naozaj patrila Steinbeckovmu Georgeovi Miltonovi), od Mika čosi nachytal. Odrazu, zhruba v polovici prvého dejstva, si akoby konečne uvedomil, čo znamená potĺkať sa životom s jediným kamarátom Lenniem, a vkĺzol do roly. Keď som sa teraz díval, ako si posúva do tyla starý plstený klobúk od rekvizitára, pomyslel som si, že Vince vyzerá ako Henry Fonda v inej steinbeckovke – Ovocí hnevu.

„George!“

„No?“

„Nebudeš ma hrešiť?“

„Čo tým myslíš?“

„Veď vieš, George.“ Usmial sa. Tým úsmevom, ktorý hovorí, Viem, že som trpák, ale obaja vieme, že za to nemôžem. Posadil sa ku Georgeovi na breh imaginárnej rieky. Sňal si klobúk, odhodil ho a postrapatil si krátke plavé vlasy. Napodobnil Georgeov hlas. To Mike zvládol už pri prvej skúške, úplne bez mojej pomoci. „Keby som bol sám, ľahko by sa mi žilo. Mohol by som si nájsť prácu a nemal by som na krku problémy.“ Vrátil sa k vlastnému hlasu… či skôr k hlasu Lennieho. „Môžem odísť. Môžem odísť do hôr a nájsť si tam jaskyňu, ak ma už pri sebe nechceš.“

Vince Knowles sklonil hlavu, a keď ju zdvihol a vyriekol svoju ďalšiu repliku, hlas sa mu zatiahol a zasekával. Takúto vernú napodobeninu smútku nepredviedol ani na svojich najlepších skúškach. „Nie, Lennie, chcem, aby si zostal so mnou.“

„Tak mi povedz všetko ako predtým! O iných ľuďoch a o nás.“

Vtedy som z publika začul prvý tlmený vzlyk. Nasledoval druhý. A tretí. To som nečakal ani v najodvážnejších snoch. Po chrbte mi prebehli zimomriavky a kradmo som pozrel na Mimi. Ešte neplakala, ale vodnatý ligot očí hovoril, že čoskoro bude.Áno, aj ona – tá stará ošľahaná bojovníčka.

George zaváhal, potom vzal Lennieho za ruku, čo by Vince na skúške nikdy neurobil. To je pre teplých, povedal by vtedy.

„Ľudia ako my… Lennie, ľudia ako my nemajú rodiny. Nemajú nikoho, komu by na nich zamak záležalo.“ Druhou rukou sa dotkol zbrane, rekvizity, ktorú mal pod kabátom. Čiastočne ju vytiahol. A zasunul naspäť. Potom sa zatvrdil a vytiahol ju celú. Položil si ju k nohe.

„Ale my nie, George! My nie! Je to tak?“

Mike zmizol. Javisko zmizlo. Zostali iba oni dvaja, a keď Lennie prosíkal, aby mu George rozprával o malom ranči a o králikoch a o tom, ako budú žiť z pôdy, polovica obecenstva počuteľne plakala. Vince plakal tak srdcervúco, že posledné repliky sotva vyslovoval, chudákovi hlúpemu Lenniemu vravel,aby sa obzrel, že tam je ranč, na ktorom budú žiť. Že ak sa dobre podíva, uvidí ho.

Javisko pomaly zahalila úplná tma, Cindy McComasová výnimočne dokonale zvládla osvetlenie. Školníčka Birdie Jamiesonová vystrelila slepý náboj. Nejaká žena v publiku ticho vykríkla. Po takej reakcii zvyčajne nasleduje nervózny smiech, ale dnes večer sa ozýval len plač. Inak vládlo ticho. Takto to pokračovalo desať sekúnd. Možno len päť, ale mne to pripadalo ako celá večnosť. Náhle sa strhol potlesk. Bola to tá najlepšia búrka, akú som kedy počul. Potom sa v sále zažali svetlá. Všetci diváci povstali. Prvé dva rady boli rezervované pre pedagógov a náhodou som pozrel na trénera Bormana. Nech ma porantá, ak neplakal aj on.

O dva rady za mnou, kde sedeli spolu všetci športovci, vyskočil na nohy Jim LaDue. „Si špička, Coslaw!“ zakričal a vyvolal jasot a smiech.

Účinkujúci sa vyšli pokloniť: najskôr futbalisti, ktorí hrali obyvateľov mesta, potom Curley a Curleyho žena, potom Candy a Slim a potom vyšiel Vince, červený a šťastný, so stále mokrými lícami. Mike Coslaw sa objavil posledný, pomaly, akoby v rozpakoch, potom v komickom úžase vyvalil oči, keď Mimi vykríkla: „Bravo!“

Ostatní to opakovali a onedlho sa ozývalo celé hľadisko: Bravo, bravo, bravo. Mike sa uklonil a hlboko si zložil klobúk. Keď sa znovu vystrel, usmieval sa. Ale bolo to viac ako úsmev, tvár mu premenilo šťastie vyhradené pre tých, ktorí konečne siahli až na vrchol.

Potom zavolal: „Pán Amberson! Poďte sem hore! Pán Amberson!“

Herci spustili pokrik „Režisér, režisér!“

„Nieže pokazíte aplauz,“ zavrčala pri mne Mimi. „Už aj tam vylezte, truľo!“

Vyliezol som a aplauz znovu zosilnel. Mike ma objal, až ma zdvihol do vzduchu, potom ma postavil a mocne ma pobozkal na líce. Všetci sa smiali, ešte aj ja. Pochytali sme sa za ruky, zdvihli ich a uklonili sa obecenstvu. Keď som počúval ten potlesk, zišla mi na um myšlienka, ktorá mi do srdca vniesla tmu. V Minsku žijú novomanželia. Lee a Marina sú svoji presne devätnásť dní.

5

O tri týždne, krátko pred koncom školy, som šiel do Dallasu odfotografovať tri byty, v ktorých budú spolu žiť Lee a Marina. Fotil som malým aparátom značky Minox, držal som ho v dlani, aby objektív vykúkal spomedzi prstov. Pripadal som si smiešne, skôr ako komiksová karikatúra špeha v trenčkote než ako James Bond, ale už som si navykol na opatrnosť.

Po návrate do svojho domu som pri obrubníku našiel zaparkovaný nebovomodrý Nash Rambler Mimi Corcoranovej a Mimi sa akurát usádzala za volant. Keď ma uvidela, znovu vystúpila. Tvár sa jej nakrátko stiahla do grimasy – od bolesti alebo od námahy –, ale keď vyšla k domu, na perách mala svoj zvyčajný suchý úsmev. Akoby sa na mne bavila, ale dobromyseľne. Niesla hrubú hnedú obálku a v nej stopäťdesiat strán Vražedného mesta. Konečne som kapituloval pred jej dorážaním… ale to bolo len včera.

„Buď sa vám to čertovsky zapáčilo, alebo ste sa neprebojovali ďalej ako po desiatu stranu,“ povedal som, keď som obálku preberal. „Tak ktorá možnosť platí?“

Jej úsmev už nevyzeral len pobavene, ale aj nevyspytateľne. „Ako väčšina knihovníčok, čítam veľmi rýchlo. Mohli by sme ísť dnu a porozprávať sa o tom? Ešte nie je ani polovica júna, a už je tak horúco.“

Áno, a dokonca sa potila, čo som u nej ešte nikdy nevidel. Okrem toho vyzerala, že schudla. Nie dobré znamenie u ženy, ktorá aj tak nemala kíl na rozdávanie.

Usadili sme sa v mojej obývačke s veľkými pohármi ľadovej kávy – ja v kresle, ona na pohovke – a Mimi sa vyjadrila. „Páčilo sa mi, keď sa vrah preobliekol za klauna. Možno som perverzná, ale pripadalo mi to krásne mrazivé.“

„Ak ste perverzná vy, tak aj ja.“

Usmiala sa. „Určite pre tú knihu nájdete vydavateľa. Vcelku sa mi veľmi páčila.“

Trochu ma to ranilo. Vražedné mesto sa možno zrodilo ako kamufláž, ale čím hlbšie som sa doň ponáral, tým dôležitejším sa mi stalo. Bolo ako tajné memoáre. Memoáre nervov. „To vaše vcelku mi pripomína slová Alexandra Popa – viete, ako sa dá odsúdiť zdvorilostnou pochvalou.“

„Celkom tak som to nemyslela.“ Tentoraz povedala celkom. „Ja len… George, dofrasa, toto nie je vaše povolanie. Ste povolaný učiť. A ak vydáte takúto knihu, žiadna škola v Spojených štátoch vás nezoberie.“ Odmlčala sa. „No, možno v Massachusetts áno.“

Neodpovedal som. Nemal som slov.

„To, čo ste urobili s Mikom Coslawom – a pre Mika Coslawa – bolo to najúžasnejšie a najneuveriteľnejšie, čo som kedy videla.“

„Mimi, to nie ja. On je prirodzený tal…“

„Viem, že je prirodzený talent, to bolo jasné od chvíle, keď vyšiel na javisko a otvoril ústa, ale niečo vám poviem, priateľu. Niečo, čo ma naučilo štyridsať rokov na stredných školách a šesťdesiat rokov života, a naučili ma to dobre. Umelecký talent sa vyskytuje omnoho častejšie ako talent vychovávať umelecké talenty. Tie zničí hociktorý rodič svojou tvrdou rukou, ale vychovať ich je omnoho náročnejšie. Na to máte talent vy a máte ho omnoho viac ako talentu, ktorý poháňal toto tu.“ Poklopkala po štóse stránok na stolíku pred sebou.

„Neviem, čo na to povedať.“

„Poďakujte mi a pogratulujte k bystrému úsudku.“

„Vďaka. A váš úsudok prekonáva už len vaša krása.“

To opäť prebudilo jej úsmev, suchší ako kedykoľvek predtým. „Nepreháňajte, George.“

„Dobre, slečna Mimi.“

Úsmev zmizol. Naklonila sa ku mne. Modré oči za okuliarmi boli príliš veľké, doslova jej plávali v tvári. Pokožka pod opálením bola žltkastá a pôvodne pevné líca sa prepadli. Kedy sa to stalo? Všimol si to Deke? Ale to bola kravina, ako hovorili decká. Deke by si nevšimol, že má na sebe nepárne ponožky, až kým by si ich večer nevyzul. A pravdepodobne ani vtedy.

Povedala: „Phil Betman sa už dôchodkom nevyhráža, nie, on odistil a hodil granát, ako by povedal náš šarmantný tréner Borman. To znamená, že medzi angličtinármi sa uvoľnilo miesto. Začnite u nás učiť na plný úväzok, George. Decká vás majú rady a po tom predstavení vás celé mesto velebí ako druhé vtelenia Alfreda Hitchcocka. Deke len čaká na vašu žiadosť – povedal mi to včera večer. Prosím. Ak už musíte, vydajte túto knihu pod pseudonymom, ale poďte k nám učiť. To je vaše skutočné povolanie.“

Strašne som chcel prikývnuť, pretože mala pravdu. Mojou prácou nebolo písanie kníh a rozhodne sa za ňu nedalo považovať zabíjanie ľudí, aj keby si smrť veľmi zaslúžili. Bol som v Jodie. Prišiel som sem ako cudzí človek, odídenec zo svojho mesta a svojej doby, a prvé slová, ktoré som tu počul – od Ala Stevensa v reštaurácii – boli priateľské. Ak ste niekedy cítili smútok za domovom alebo ste sa cítili odstrihnutý od všetkých vecí a ľudí, čo vás definujú, tak viete, aké dôležité môžu byť milé slová a priateľské úsmevy. Jodie bolo protiváhou Dallasu a teraz ma jedna z jeho významných obyvateliek žiadala, aby som sa z návštevníka stal občanom. Lenže blížil sa zlomový moment. Až na to, že ešte nebol tu. Možno…

„George? Máte na tvári veľmi zvláštny výraz.“

„Viete, volá sa to rozmýšľanie. Dovolíte mi porozmýšľať?“

Priložila si ruky k lícam a komicky zhrozene otvorila ústa, akože sa strašne ospravedlňuje. „Jaj, nech ma parom uchytí, to by som od vás naozaj nečakala.“

Nevenoval som jej pozornosť, pretože som prevracal stránky Alových poznámok. Už dávno som to vedel robiť aj v duchu. Keď sa v septembri začne nový školský rok, Oswald bude ešte stále v Rusku, hoci už začal dlhú papierovú vojnu o návrat do Ameriky s manželkou a s dcérkou June, ktorú s Marinou každým dňom počnú. Tento boj Oswald napokon vyhrá, keď s inštinktívnou (hoci len napoly vyvinutou) bystrosťou obráti proti sebe byrokracie dvoch superveľmocí. No z lode Maasdam na americkú pôdu vystúpia až v polovici budúceho roka. A pokiaľ ide o Texas…

„Mimi, školský rok sa zvyčajne končí prvý júnový týždeň, však?“

„Vždy. Decká, ktoré potrebujú v lete pracovať, si musia nájsť miesta.“

… a pokiaľ ide o Texas, Oswaldovci sem prídu štrnásteho júna 1962.

„Ak by som podpísal zmluvu, bola by len na určitý čas, však? Napríklad na rok?“

„Áno. S možnosťou predĺženia, ak by boli všetky zúčastnené strany spokojné.“

„V tom prípade ste získali angličtinára na určitý čas.“

Zasmiala sa, zatlieskala, vstala a rozpriahla ruky. „Paráda! Nože poďte na hruď slečny Mimi!“

Objal som ju, potom som ju rýchlo pustil, lebo som začul, ako zhíkla. „Márnosť, čo to s vami je, pani?“

Vrátila sa k pohovke, vzala ľadovú kávu a odpila si. „Dám vám dve rady, George. Prvá znie: nikdy neoslovte Texasanku pani, ak ste zo severu. Znie to sarkasticky. A druhá, nikdy sa žiadnej ženy nepýtajte, čo s ňou je. Skúste to jemnejšie, napríklad, Cítite sa dobre?“

„A cítite sa?“

„Prečo by som sa necítila? Idem sa vydávať.“

Spočiatku mi to nesedelo, znelo to ako žart. No v očiach mala vážny výraz, ktorý potvrdzoval, že nežartuje. Niečomu sa vyhýbala. A zrejme niečomu nemilému.

„Povedzte: Blahoželám, slečna Mimi.“

„Blahoželám, slečna Mimi.“

„Deke ma prvý raz požiadal o ruku skoro pred rokom. Odmietla som ho s tým, že mu len nedávno zomrela žena a boli by reči. Lenže čas plynie a takýto argument stráca účinnosť. Pochybujem, že by vzhľadom na náš vek bolo až tak veľa rečí. V malých mestách zväčša vedia, že ľudia ako Deke a ja si nemôžu dovoliť luxus bontónu, keďže sme dosiahli, povedzme, istý stupeň zrelosti. Pravda je taká, že sa mi to páčilo tak, ako to bolo. Ten starký ma miluje omnoho väčšmi ako ja jeho, ale mám ho veľmi rada a – prepáčte, ak vás privediem do rozpakov –, aj dámy, ktoré dosiahli istý stupeň zrelosti, neodmietnu, keď im má v sobotnú noc kto ohriať posteľ. Privádzam vás do rozpakov?“

„Nie,“ pokrútil som hlavou. „Vlastne ste ma nadchli.“

Zase ten suchý úsmev. „Výborne. Pretože keď ráno spustímnohy z postele, len čo sa dotknú dlážky, moja prvá myšlienka je: Mohla by som dnes niečím nadchnúť Georgea Ambersona? A ak áno, ako to mám urobiť?“

„Nepreháňajte, slečna Mimi.“

„To je slovo muža.“ Odpila si z ľadovej kávy. „Keď som sem dnes prišla, mala som dva ciele. Prvý som už dosiahla. Teraz prejdem k druhému, aby ste mohli pokračovať v tom, čo ste si dnes predsavzali. Deke a ja sa zoberieme dvadsiateho prvého júla, čo je v piatok. Bude sa konať malý súkromný obrad v jeho dome – len my, kazateľ a zopár členov rodiny. Prídu jeho rodičia – majú tuhý korienok – z Alabamy a moja sestra zo San Diega. Na druhý deň budeme mať pri mojom dome záhradný večierok namiesto svadobnej hostiny. Od druhej popoludní až do nemoty. Pozývame skoro celé mesto. Malé decká dostanú limonádu a bude aj cukríkový roh hojnosti, k tomu špeciality z grilu a súdky piva pre dospelé deti, dokonca príde aj kapela zo San-Antonu. Na rozdiel od väčšiny kapiel zo San-Antonu zahrajú okrem La Palomy aj Louie Louie. Ak nás neobšťastníte svojou prítomnosťou…“

„Pukne vám srdce?“

„Naskutku. Necháte si na to voľný deň?“

„Bezpochyby.“

„Dobre. Deke a ja v nedeľu vyrazíme do Mexika, keď sa vylíže z opice. Na medové týždne sme trochu pristarí, ale na juh od hranice sú isté zdroje, ktoré sa v našom milom štáte nevyskytujú. Experimentálna liečba, viete? Neviem, či zaberie, aleDeke tvrdí, že treba dúfať. A za pokus to stojí, dopekla. Život…“ ľútostivo vzdychla, „je príliš pekný, aby sa ho človek vzdal bez boja, nemyslíte?“

„Myslím.“

„Aj ja. Takže človek sa ho drží.“ Uprene sa na mňa zadívala. „Budete plakať, George?“

„Nie.“

„Dobre. Lebo by ste ma priviedli do rozpakov. Dokonca by som sa možno rozplakala s vami a ja neplačem veľmi elegantne. O mojich slzách by nik nezložil báseň. Ja totiž ručím.“

„Smiem sa spýtať, aké je to vážne?“

„Dosť vážne,“ riekla akoby nič. „Zostáva mi možno takých osem mesiacov. Alebo aj rok. Teda ak ma náhodou tie bylinky, broskyňové kôstky, či čo to v Mexiku ponúkajú, zázračne nevyliečia.“

„To mi je veľmi ľúto.“

„Vďaka, George, vyjadrili ste to veľmi pekne. Viac by už bolo priveľa.“

Usmial som sa.

„Mám aj iný dôvod, prečo vás na tú hostinu pozývam, hoci by mi, samozrejme, stačila aj vaša šarmantná spoločnosť a duchaplné doberanie. Phil Bateman totiž nie je jediným členom zboru, ktorý odchádza do dôchodku.“

„Mimi, to nerobte. Ak musíte, vezmite si voľno, ale…“

Rozhodne pokrútila hlavou. „Zdravá či chorá, štyridsať rokov mi stačí. Je čas pre mladšie ruky, mladšie oči a mladšiu myseľ. Deke na moje odporúčanie prijal jednu kvalifikovanú dámu z Georgie. Volá sa Sadie Claytonová. Bude na hostine, vôbec nikoho tu nepozná a očakávam, že k nej budete mimoriadne milý.“

„Pani Claytonová?“

„Tak by som to nepovedala,“ nevinne na mňa pozrela Mimi. „Viem, že sa v budúcnosti chce vrátiť k dievčenskému menu. Po absolvovaní istých právnych formalít.“

„Mimi, robíte dohadzovačku?“

„Ale kdeže.“ Potom sa uškrnula. „No, trošku. Hoci budete jediný momentálne nezadaný angličtinár, takže ju môžete zaučiť.“

To mi pripadalo ako náramne nelogický myšlienkový skok, najmä od takej prísne usporiadanej mysle, ale pomlčal som a odprevadil ju k dverám. Povedal som len: „Ak je to také vážne, ako vravíte, mali by ste sa liečiť už teraz. A nie u nejakého mastičkára v Juaréze. Mali by ste byť na Clevelandskej klinike.“ Nevedel som, či táto klinika už existuje, ale v tej chvíli mi to bolo fuk.

„Nemyslím si to. Ak si mám vybrať medzi smrťou v nejakej nemocničnej izbe, smrťou na hadičkách a drôtikoch, a medzi smrťou v prímorskej mexickej haciende… ako sám rád hovoríte, to nie je vôbec nijaká dilema. A ešte niečo.“ Zadívala sa na mňa priamym pohľadom. „Bolesť zatiaľ nie je veľká, ale časom sa vraj zhorší. V Mexiku toľko nemoralizujú o vysokých dávkach morfínu. Alebo nembutalu, keď bude najhoršie. Verte mi, viem, čo robím.“

Podľa toho, čo sa stalo Alovi Templetonovi, odhadol som, že hovorí pravdu. Tak som ju objal, ale tentoraz veľmi jemne, a pobozkal ju na kožovité líce.

S úsmevom to zniesla a potom sa mi vyšmykla. Pátravo sa mi zadívala do tváre. „Rada by som spoznala váš príbeh, priateľu.“

Pokrčil som plecami. „Som ako otvorená kniha, Mimi.“

Zasmiala sa. „Trepete, až sa vám od pysku práši, ak smiem byť nezdvorilá. Vravíte, že ste z Wisconsinu, ale do Jodie ste dokvitli s novoanglickým prízvukom a floridskou poznávacou značkou na aute. Vravíte, že chodíte do Dallasu kvôli knihe a váš rukopis je akože o Dallase, lenže ľudia v ňom hovoria ako obyvatelia Nového Anglicka. Našla som tam dokonca zo dve miesta, kde povedia acháno. Tie by ste mali zmeniť.“

A to som si myslel, že som to šikovne zredigoval!

„Mimi, v Novom Anglicku sa hovorí všakáno, nie acháno.“

„Zapamätám si to.“ Naďalej mi pátrala pohľadom v tvári. Len-len že som nesklopil oči, ale nejako som sa zaťal. „Dokonca mi zišlo na um, či nie ste náhodou z vesmíru ako Michael Rennie v Dni, keď Zem zastala. Prišli ste analyzovať pozemšťanov a oznámiť výsledky naspäť na Alphu Centauri na iné podobné miesto, kde rozhodnú, či ešte máme ako druh nádej, alebo či by nás nemali vyhladiť plazmovými lúčmi, kým stihneme naše baktérie rozniesť do celej galaxie.“

„To je príliš fantastické!“ usmial som sa.

„Fajn. Lebo ma neteší predstava, že celú planétu posúdite podľa Texasu.“

„Keby bolo analyzovanou vzorkou mesto Jodie, myslím, že Zem by tou skúškou prešla so cťou.“

„Páči sa vám tu, čo?“

„Áno.“

„Je George Amberson vaše skutočné meno?“

„Nie. Zmenil som si ho z dôvodov, ktoré sú pre mňa dôležité, ale ostatným môžu byť ukradnuté. Mali by ste si to nechať pre seba. Zo samozrejmých dôvodov.“

Prikývla. „To zvládnem. Ešte sa uvidíme, George. U Ala za stolom, v knižnici… a, samozrejme, na mojej svadobnej hostine. K tej Sadie Claytonovej budete milý, však?“

„Najmilší na svete,“ zatiahol som pekne po texasky a ona sa rozosmiala.

Keď odišla, dlho som sedel vo svojej obývačke, nečítal som ani nepozeral televíziu. A práca na mojich rukopisoch bola tým posledným, na čo som pomyslel. Myslel som na prácu, ktorú som prijal: ročný plný úväzok angličtinára na denholmskej konsolidovanej strednej škole. V dúpäti Levov. Povedal som si, že nič neľutujem. V polčase budem revať ako pravý lev.

Vlastne som cítil ľútosť, ale netýkala sa mňa. Keď som myslel na Mimi a jej momentálnu situáciu, cítil som až priveľa ľútosti.

6

Pokiaľ ide o lásku na prvý pohľad, zhodnem sa s chlapcami z Beatles: stáva sa to. Stále. Ale mne a Sadie sa neprihodila, hoci som ju objal už pri prvom stretnutí a dokonca som jej pravou rukou stisol ľavý prsník. Takže zároveň asi súhlasím s Mickeym a so Sylviou, ktorí spievajú, že láska je zvláštna.

V polovici júla býva v strede a na juhu Texasu zverská horúčava, ale sobota, keď sa konala posvadobná oslava, mala blízko k dokonalosti: len niečo nad dvadsať stupňov Celzia a na oblohe farby vyblednutých montérok tučné biele mraky. Po dvore za domom nevesty sa kĺzali dlhé pásy svetla a tieňa a dvor klesal miernym svahom k blatistému prúdu vody, ktorý Mimi nazývala Bezmenný jarok.

Zo stromov povievali žlté a biele stuhy, stredoškolské farby, a z konára borovice cukrovej lákavo nízko visel roh hojnosti plný cukríkov. Ani jedno dieťa okolo neho neprešlo bez roztúženého pohľadu.

„Po večeri rozdáme deťom palice, nech sa doň pustia,“ povedal ktosi za mojím ľavým plecom. „Je tam dosť sladkostí a hračiek pre všetky niňos.“

Obrátil som sa a uvidel Mika Coslawa, oslnivo elegantného (a mierne neskutočného) v úzkych čiernych džínsach a rozhalenej bielej košeli. Na chrbte mu šnúrka pridŕžala sombrero a okolo pása si ovinul pestrú šerpu. Zazrel som ešte niekoľko futbalistov v podobných napoly žartovných kostýmoch, ako roznášajú tácne. Bol medzi nimi aj Jim LaDue. Mike mi ponúkol tú svoju tácňu s mierne krivým úsmevom. „Dáte si chuťovku, seňor Amberson?“

Vzal som si krevetku na špáradle a namočil si ju do omáčky. „Aký si vymódený. Vyzeráš trochu ako myšiak Gonzales.“

„Nezačínajte. A ak sa chcete naozaj zasmiať, pozrite na Vincea Knowlesa.“ Ukázal za sieť, kde skupinka učiteľov hrala nemotorne, ale nadšene volejbal. Zazrel som Vincea vo fraku a v cylindri. Obklopovali ho fascinované deti a vytriešťali okále, ako zo vzduchu vyčarúva šatky. Dobrý trik pre malých divákov, ktorí si nevšímali, že jedna šatka mu trčí z rukáva. V slnku sa mu ligotali fúzy namaľované krémom na topánky.

„Mne sa tento mexikánsky štýl páči väčšmi,“ povedal Mike.

„Určite ste v ňom o to lepší čašníci, ale kto vás presvedčil, aby ste sa takto vyobliekali? A vie o tom tréner?“

„Určite, veď je tu.“

„Naozaj? Nevidel som ho.“

„Hentam pri grile sa opíja so sponzormi tímu. A to oblečenie… no, slečna Mimi vie presviedčať.“

Spomenul som si na zmluvu, ktorú som podpísal. „Viem.“

Mike stíšil hlas. „Všetci vieme, že je chorá. Okrem toho… beriem to, akoby som hral na javisku.“ Zaujal postoj toreadora, čo s tácňou plnou chuťoviek nemohlo byť ľahké. „Arriba!“

„Nie zlé, ale…“

„Viem. Ešte som neprenikol do podstaty roly. Musím sa ponoriť do postavy, však?“

„Brandovi to pomáha. Ozaj, ako na tom budete v jeseni, chalani?“

„V poslednom ročníku? A s Jimom? A so mnou, Hankom Alvarezom, Chipom Wigginsom a Carlom Crockettom v prednej línii? Ideme na celoštátne majstrovstvá a tá zlatá lopta skončí v našej vitríne s trofejami.“

„Tvoj prístup sa mi páči.“

„A vy budete v jeseni niečo režírovať, pán Amberson?“

„Rád by som.“

„Super. Nechajte mi jednu rolu… ale popri futbale stihnem iba maličkú. Počúvajte kapelu, nie je zlá.“

Bola o dosť lepšia ako nie zlá. Na kopáku mali logo, ktoré oznamovalo svetu ich názov: The Knights. Spevák ešte nemal dvadsať. Teraz odpočítal a kapela spustila nadupanú verziu skladby Ooh, My Head od Ritchieho Valensa. Starý song, ktorý v lete v šesťdesiatom prvom nebol až taký starý, hoci Valens už bol dva roky mŕtvy.

Vzal som si papierový pohár s pivom a podišiel k pódiu. Hlas toho chalana mi bol povedomý. Aj klávesy, ktoré mi zneli, akoby sa zúfalo chceli preporodiť na akordeón. A odrazu mi to došlo. Ten chalan bol Doug Sahm a o niekoľko rokov bude mať vlastné hity: She’s About a Mover a Mendocino. To bude počas takzvanej britskej hudobnej invázie, takže kapela, ktorá bude hrať najmä štýl tejano rock, si dá pseudobritský názov: The Sir Douglas Quintet.

„George? Poďte sem, s niekým vás zoznámim.“

Obrátil som sa. Z trávnatého svahu schádzala Mimi a za ňou akási žena. Môj prvý dojem zo Sadie – a asi každého prvý dojem – poznačila jej výška. Mala topánky na nízkom podpätku, ako väčšina žien, čo vedeli, že strávia popoludnie a večer vonku. No táto mala zrejme vysoké podpätky naposledy na svojej svadbe, a možno aj na tú príležitosť si vybrala šaty, ktoré ukryli topánky s nízkymi podpätkami alebo balerínky, aby sa komicky netýčila nad ženíchom, keď zastanú pred oltárom. Merala najmenej meter osemdesiat, možno aj viac. Ešte stále som mal pred ňou náskok najmenej desiatich centimetrov, ale inak som bol okrem trénera Bormanaa dejepisára Grega Underwooda asi jediným prítomným mužom, ktorý ju prevyšoval. A Greg bol tenký ako hlísta. Zato Sadie mala, ako sa vtedy hovorilo, sošnú postavu. Vedela o tom a skôr sa za to hanbila, než by bola hrdá. To som odhadol z jej chôdze.

Viem, že som trochu priveľká, aby ma niekto považoval za normálnu, hlásala tá chôdza. Nemôžem za to, že som tak narástla.

Asi ma mama veľa kŕmila. Mala opálené ruky. Na pery si naniesla trochu rúžu, inak namaľovaná nebola.

Žiadna láska na prvý pohľad, tým som si pomerne istý, ale aj tak si na ten prvý pohľad spomínam prekvapujúco jasne. Keby som povedal, že si rovnako dobre pamätám, ako som prvý raz videl Christy, moju bývalú ženu, klamal by som. Samozrejme, zoznámili sme sa v tanečnom klube a obaja sme boli totálne mimo, takže asi aj preto.

Sadie bola pekná tým prirodzeným, až prírodným spôsobom, akým sa vyznačujú niektoré americké dievčatá. A to nebolo všetko. V ten deň sa mi zdalo, že to, čo má navyše, je jednoducho nemotornosť príliš vyrastenej ženy. Neskôr som zistil, že vôbec nebola nemotorná. Ba práve naopak.

Mimi vyzerala dobre – alebo aspoň o nič horšie ako v deň, keď prišla za mnou domov a nahovorila ma, aby som prijal plný učiteľský úväzok. Lenže bola namaľovaná, a to bolo nezvyčajné. Celkom sa jej nepodarilo zamaskovať kruhy pod očami, zrejme zapríčinené nielen nespavosťou, ale aj bolesťou, ani nové vrásky v kútikoch úst. No usmievala sa – a nečudo. Vzala si svojho milého, usporiadala oslavu, kde sa každý parádne zabával, a priviedla pekné dievča v pekných letných šatách, ktoré chcela zoznámiť s jediným nezadaným angličtinárom školy.

„Hej, Mimi!“ zavolal som na ňu a vykročil do mierneho kopca za ňou, prepletajúc sa pomedzi stolíky (vypožičané zo Sály veteránov), za ktoré si neskôr ľudia posadajú s grilovanými špecialitami a s výhľadom na západ slnka. „Blahoželám. Asi si budem musieť zvyknúť a volať vás pani Simmonsová.“

Usmiala sa svojím suchým úsmevom. „Radšej ma volajte Mimi, ja si už na nič nové zvykať nebudem. Ale tu je nová členka pedagogického zboru a chcem vám ju predstaviť. Toto je…“

Ktosi zabudol poriadne odsunúť jednu skladaciu stoličku a tá veľká plavovláska, ktorá už ku mne vystierala ruku a jej pery tvorili zoznamovací úsmev, sa o ňu potkla a preletela dopredu. Stolička letela s ňou, prevrhla sa a videl som, že ak sa bruchom napichne na jednu vytŕčajúcu nohu, hrozí mrzká nehoda.

Pustil som pohár s pivom do trávy, spravil gigantický krok vpred a zachytil ju. Ľavou rukou za pás. Pravá ruka pristála vyššie, zovrela niečo teplé, okrúhle a mierne poddajné. Medzi mojou dlaňou a jej prsníkom sa bavlna šiat šmýkala po hladkom nylone alebo hodvábe alebo čo už mala pod nimi. Bolo to intímne zoznámenie, ale ostrá stolička nás strážila lepšie ako gardedáma, a hoci som sa pod náporom jej dobrých sedemdesiatich kíl trochu zatackal, udržal som sa na nohách a ona tiež.

Odtiahol som ruku od tej časti jej tela, ktorá sa pri zoznamovaní stíska málokedy, a povedal: „Teší ma, som…“ Jake. Takmer som prezradil svoje meno z dvadsiateho prvého storočia, ale v poslednej chvíli som sa zháčil. „Som George. Teší ma, že vás spoznávam.“

Pýrila sa po korienky vlasov. A ja asi tiež. Ale mala toľko duchaprítomnosti, že sa zasmiala.

„Aj mňa teší. Myslím, že ste ma práve zachránili pred veľmi škaredou nehodou.“

Pravdepodobne áno. Ale bolo to tak, chápete? Sadie nebola nemotorná, len mala sklony k nehodám. Zábavné – až kým si človek neuvedomil, že je to v skutočnosti až zlovestné. Neskôr mi povedala, že keď so svojím partnerom dorazila na maturitný ples, lem šiat sa jej zachytil vo dverách auta, a pri prvom kroku sa jej oddrapila celá sukňa. Bola ženou, okolo ktorej sa vždy zbláznili vodostreky, takže to schytala do tváre, ženou, ktorá pri zapaľovaní jedinej cigarety podpálila celú škatuľku zápaliek, popálila si prsty a oškvŕkla vlasy. Bola ženou, ktorej na rodičovskom združení prasklo ramienko podprsenky a tesne pred prejavom na celoškolskom zraze jej záhadne vznikli na pančuchách obrovské rýchliky.

Dávala pozor, aby vo dverách zakaždým sklonila hlavu (to sa časom naučia všetci rozumnejší dlháni), ale ľudia jej dvere často nečakane otvorili rovno do tváre, keď sa k nim približovala. Trikrát sa zasekla vo výťahu, raz tam trčala dve hodiny, a pred rokom jejv istom obchodnom dome v Savannah nedávno namontované pohyblivé schody zhltli topánku. Samozrejme, nič z toho som v tej prvej chvíli nevedel, vedel som iba, že v to júlové popoludnie mi do náručia padla pekná žena s plavými vlasmi a modrými očami.

„Vidím, že so slečnou Dunhillovou báječne vychádzate,“ zahlásila Mimi. „Tak vás nechám, aby ste sa mohli lepšie spoznať.“

Takže zmena pani Claytonovej na slečnu Dunhillovú je hotová, pomyslel som si, bez ohľadu na právne formality. Stolička sa medzitým jednou nohou zasekla v trávniku. Sadie ju ťahala von a stolička sa najskôr ani nehla. Keď sa pohla, operadlo jej šikovne vybehlo po stehne, nadvihlo jej sukňu a ukázalo pančuchu až k podväzku. Bol ružový ako ružičky na jej šatách. Vydala tichý mrzutý výkrik a jej rumenec znepokojivo stmavol.

Vzal som stoličku a rozhodne ju odložil. „Slečna Dunhillová… Sadie… ak som niekedy videl ženu, ktorej by sa zišlo chladené pivo, tak ste ňou vy. Poďte so mnou.“

„Ďakujem,“ povedala. „Je mi to ľúto. Matka mi hovorila, aby som sa nevrhala mužom do náručia, ale som nepoučiteľná.“

Viedol som ju k radu pivných sudov a cestou jej ukazoval kolegov (vzal som ju za ruku, aby som ju posunul popri volejbalistovi, čo vyzeral, že sa s ňou zrazí, keď spätkoval za vysokým podaním). Bol som si istý jedným: môžeme byť kolegovia a môžeme byť priatelia, možno aj dobrí priatelia, ale nič viac medzi nami nebude, bez ohľadu na Mimine nádeje. V komédii s Rockom Hudsonom a Doris Dayovou by naše zoznámenie určite vypálilo rozkošne, ale v skutočnosti a pred divákmi, ktorí sastále usmievali, bolo len nepríjemné a trápne. Áno, bola pekná.Áno, bolo veľmi fajn kráčať s takou vysokou dievčinou a byť od nej vyšší. A isteže som si vychutnal pevnosť i poddajnosť jej prsníka pod dvoma vrstvami slušnej bavlny a sexi nylonu. Ale pre muža nad pätnásť rokov nevyplýva z náhodného dotyku na záhradnej oslave láska na prvý pohľad.

Doniesol som čerstvej slečne pivo a potom sme ešte konverzovali pri bare. Zasmiali sme sa, keď holubica, ktorú si Vince Knowles pre túto príležitosť prenajal, vystrčila hlavu z cylindra a ďobla ho do prsta. Ukázal som jej ďalších denholmských pedagógov (nejeden sa už viezol na alkoholickom exprese z krajiny triezvosti). Konštatovala, že si ich nikdy všetkých nezapamätá, ubezpečil som ju, že áno. Povedal som jej, že ak bude s niečím potrebovať pomoc, môže sa na mňa obrátiť. Venovali sme jeden druhému zdvorilostný počet minút a očakávané konverzačné obraty. Potom mi znovu zaďakovala za záchranu pred mrzkým pádom a šla zháňať deti do skupinky, ktorá mala onedlho zaútočiť na roh hojnosti. Pozeral som za ňou, nie zaľúbene, ale trochu roztúžene, priznávam, že som sa krátko zamyslel nad jej pančuchou a ružovým podväzkom.

Moja myseľ sa k nej vrátila tej noci, keď som sa chystal do postele. Sadie pekne vypĺňala dosť veľký priestor a moje oko nebolo jediné, ktoré potešene sledovalo príjemné pohojdávanie jej kvetovaných šiat, ale to bolo všetko. Naozaj. Čo viac by v tom mohlo byť? Čítal som krátko pred týmto čudesným výletom v čase knihu nazvanú Spoľahlivá manželka, a keď som teraz vkĺzol do postele, hlavou mi blysla veta z tohto románu: „Odvykol si od romantiky.“

To platí o mne, pomyslel som si, keď som vypínal svetlo. Celkom som si od nej odvykol. A neskôr, keď ma cvrčky ukolísali do spánku: Ale ona má nielen príjemný prsník. Celá váha jej tela je príjemná. Váha jej tela v mojom náručí.

Ukázalo sa, že som si od romantiky celkom neodvykol.

7

August v Jodie bol horúci ako pec, teplomer každý deň ukazoval najmenej tridsať stupňov a neraz prekročil tridsaťosem. Klimatizovaný vzduch v mojom dome na Mesa Lane bol dobrý, ale nie taký dobrý, aby vydržal až taký sústredený útok. Občas – ak som si dal osviežujúcu sprchu – boli noci o niečo znesiteľnejšie, ale nie oveľa.

V to ráno 27. augusta som sedel za stolom a písal Vražedné mesto len v basketbalových trenkách, keď zazvonil zvonček. Zamračil som sa. Bola nedeľa, pred chvíľou som počul navzájom sa prehlušujúce kostolné zvony, a väčšina ľudí, ktorých som poznal, chodievala v nedeľu do jedného zo štyroch či piatich miestnych chrámov.

Natiahol som si tričko a šiel otvoriť. Stál tam tréner Borman s Ellen Dockertyovou, bývalou šéfkou kabinetu domácej ekonómiea nastupujúcou riaditeľkou školy. Deke nikoho neprekvapil, keď podal výpoveď v rovnaký deň ako Mimi. Tréner sa napchal do tesného tmavomodrého obleku a jeho býčiu šiju škrtila krikľavá kravata. Ellen mala na sebe slušné sivé šaty s maličkou čipkou pod hrdlom. Boli vážni. Moja prvá myšlienka bola presvedčivá, hoci bláznivá: Vedia to. Vedia, kto som a odkiaľ som sem prišiel. Teraz mi to prišli povedať.

Trénerovi sa chveli pery, a hoci Ellen nevzlykala, oči mala plné sĺz. Vtedy som to uhádol.

„Mimi?“

Tréner prikývol. „Volal mi Deke. Tak som zavolal Ellen – väčšinou ju vozím do kostola – a chodíme to oznamovať ľuďom. Najskôr tým, ktorých mala najradšej.“

„To mi je ľúto,“ povedal som. „Ako to znáša Deke?“

„Zdá sa, že sa drží,“ odvetila Ellen a potom prísne pozrela na trénera. „Teda podľa jeho slov.“

„Hej, je v poriadku,“ povedal tréner. „No, samozrejme, že je zničený.“

„Samozrejme,“ povedal som.

„Dá ju spopolniť.“ Ellen pohoršene stisla pery. „Vraj to chcela.“

Zamyslel som sa nad tým. „Keď sa začne škola, mali by sme zvolať mimoriadne zhromaždenie. Nech jej priatelia o nej niečo povedia. A možno by sme mohli premietať diapozitívy, nie? Určite po nej zostalo veľa fotiek.“

„To je výborný nápad,“ povedala Ellen. „Zorganizujete to, George?“

„Rád sa o to pokúsim.“

„Slečna Dunhillová vám môže pomôcť.“ A kým mi čo i len blyslo hlavou podozrenie z ďalšieho dohadzovania, povedala: „Myslím, že chlapcom a dievčatám, ktorí mali Mimi radi, urobí dobre myšlienka, že pamätné zhromaždenie na jej počesť organizovala tá, ktorú si Mimi vybrala ako svoju nástupkyňu. A urobí to dobre aj Sadie.“

To bezpochyby. Je tu nová a príde jej vhod, že si ju ľudia na začiatku školského roka spoja s dobrou vecou.

„Okej, porozprávam sa s ňou. Ďakujem vám, že ste mi to prišli povedať. Zvládnete to?“

„Jasné,“ odhodlane odvetil tréner, ale pery sa mu stále chveli. Za to som mu dal dobrý bod. Pomaly kráčali k jeho autu, ktoré parkovalo pri chodníku. Tréner položil Ellen ruku na lakeť. Za to som mu dal ďalší dobrý bod.

Zatvoril som dvere, posadil sa na lavičku v tej nepatrnej predsieni, a spomenul si, ako mi Mimi povedala, že jej pukne srdce, ak neprevezmem divadelnú hru. A ak nepodpíšem zmluvu. A ak neprídem na jej svadobnú oslavu. Mimi, podľa ktorej kniha Kto chytá v žite patrila do školskej knižnice a ktorá mala rada v sobotu večer ohriatu posteľ. Patrila k tým pedagógom, ktorých si decká zapamätajú ešte dlho po skončení školy a ktorých niekedy chodia navštevovať, keď už sami dávno nie sú decká. K pedagógom, ktorí občas zasiahnu do života ťažko skúšaného študenta a zásadne mu ho zmenia.

Kto nájde ženu statočnú? pýta sa Kniha prísloví. Jej cena je nad perly. Vlnu a ľan zháňa a pracuje s chuťou vlastnými rukami. Je ako obchodné lode, zďaleka znáša svoju potravu.

Človek má viac šiat, než si oblieka, to vie každý učiteľ, a jedlo nie je iba to, čo si človek dá do úst. Mimi nasýtila a zaodela mnohých. Aj mňa. Sedel som na lavičke z blšieho trhu vo Fort Worthe so sklonenou hlavou a s tvárou v dlaniach. Myslel som na ňu a veľmi som smútil, ale oči mi zostali suché.

Nikdy som nebol plačko.

8

Sadie ihneď pristala, že mi pomôže zorganizovať pamätné zhromaždenie. Pracovali sme na tom posledné dva týždne horúceho augusta, autom sme obchádzali mesto a zháňali rečníkov. Mikovi Coslawovi som zveril čítanie 31. kapitoly z Knihy prísloví, ktorá opisuje statočnú ženu, a Al Stevens sa prihlásil, že povie – čo som sám od Mimi nikdy nepočul –, ako Mimi pomenovala jeho špecialitu, burger Vidloroh. Zozbierali sme vyše dvesto fotografií. Na mojej obľúbenej boli Mimi a Deke pri twiste na školskej zábave. Ona vyzerala, že sa dobre baví, on ako človek s tuho stisnutým zadkom. Fotografie sme triedili v školskej knižnici, kde už na stole stála menovka s nápisom SLEČNA DUNHILLOVÁ, nie SLEČNA MIMI.

Počas tých príprav sme sa so Sadie ani raz nepobozkali, nechytili sa za ruky, ba aj do očí sme si pozreli len občas a letmo. Nehovorila o svojom rozpadnutom manželstve ani o dôvodoch, prečo prišla z Georgie do Texasu. Ja som zase nehovoril o svojom románe ani o mojej zväčša vymyslenej minulosti. Hovorili sme o knihách. Rozprávali sme sa aj o Kennedym, ktorého zahraničnú politiku pokladala za šovinistickú. Hovorili sme o rodiacom sa hnutí za občianske práva. Povedal som jej o lávke nad potokom pod tým chodníkom, čo viedol z benzínky v Severnej Karolíne. Odvetila, že podobné „toalety“ pre farebných videla aj v Georgii, ale že ich dni sú zrátané. Nazdávala sa, že časom dôjde k integrácii rás v školstve, ale odhadovala, že skôr ako v polovici sedemdesiatych rokov to nebude. Ja som tvrdil, že to bude skôr, že tú zmenu presadí nový prezident a jeho mladší brat vo funkcii ministra spravodlivosti.

Odfrkla si. „Vy si toho vysmiateho Íra ceníte oveľa viac ako ja. Povedzte, dáva si niekedy strihať vlasy?“

Nestali sme sa milencami, ale stali sme sa priateľmi. Občas sa o niečo potkla (aj o vlastné dosť veľké chodidlá) a dvakrát som jej pomohol nadobudnúť rovnováhu, ale ani raz to nebolo také pamätné ako pri zoznámení. Občas vyhlásila, že si jednoducho musí zapáliť, vyšiel som s ňou za železiarstvo, kam chodievali fajčiť študenti.

„Škoda, že sa sem už nebudem môcť prísť vyvaliť vo svojich starých džínsach,“ povedala jedného dňa. Bolo to sotva týždeň pred plánovaným začiatkom školy. „V kabinetoch je strašný smrad.“

„Aj to sa raz zmení. Fajčenie v školách zakážu. Učiteľom aj študentom.“

Usmiala sa. Pekne, pretože mala sýtočervené a plné pery. A tie džínsy, musím priznať, na nej vyzerali dobre. Mala dlhokánske nohy. A to už nehovorím o zadku. „Spoločnosť bez cigariet… čierne a biele deti v školských laviciach pekne spolu… nečudo, že píšete román. Máte čertovsky bujnú predstavivosť. Čo ešte vidíte vo svojej krištáľovej guli, George? Rakety na Mesiaci?“

„Isteže, ale to asi potrvá dlhšie ako integrácia. Kto vám povedal, že píšem román?“

„Slečna Mimi,“ odvetila a zahasila cigaretu v jednej z viacerých jamiek v piesku. „Povedala, že je dobrý. A keď hovoríme o slečne Mimi, mali by sme sa vrátiť do práce. Myslím, že fotografie sme už takmer pretriedili, nie?“

„Áno.“

„A ste si istý, že keď k diapozitívom pustíme tú pieseň z West Side Story, nebude to príliš gýčové?“

Zamyslel som sa. Ten muzikálový hit Somewhere bol gýčovejší než rota záhradných trpaslíkov, ale podľa Ellen Dockertyovej ho mala Mimi rada.

Povedal som to Sadie a ona sa zasmiala. „Veľmi dobre som ju nepoznala, ale nejako mi to k nej nepasuje. Možno je to obľúbená pieseň Ellie Dockertyovej.“

„Keď to hovoríte, znie to pravdepodobne. Počujte, Sadie, nechcete ísť v piatok so mnou na futbalový zápas? Ukázať sa deckám pred pondelkovým začiatkom školy?“

„Veľmi rada.“ Potom sa odmlčala a akoby zahanbila. „Teda ak, viete, od toho nebudete niečo čakať. Naozaj ešte nie som pripravená na randenie. A možno ešte dlho nebudem.“

„Ani ja nie som.“ Ona zrejme myslela na svojho bývalého, ja na Oswalda. Onedlho mu vrátia americký pas. Potom to už bude len otázka získania sovietskej vycestovacej doložky pre svoju manželku. „Ale aj kamaráti spolu niekedy chodia na zápasy.“

„Máte pravdu, chodia. A ja s vami rada chodím… teda na rôzne miesta, George.“

„Lebo som vyšší.“

Hravo ma štuchla do ramena – asi ako veľká sestra. „Sedí. Ste totiž muž, ku ktorému môžem zbožne dvíhať zrak.“

9

Na zápase k nám dvíhali zrak skoro všetci a nie zbožne, ale dosť ohromene, akoby sme boli zástupcovia mierne odlišnej ľudskej rasy. Mne sa to celkom pozdávalo a Sadie sa výnimočne nemusela hrbiť, aby nevytŕčala. Obliekla si dres Levov a svoje ošúchané džínsy. S plavými vlasmi v konskom chvoste nevyzerala staršia ako študentka posledného ročníka strednej školy. Taká vysoká, možno z dievčenského basketbalového tímu.

Sedeli sme na miestach pre pedagógov a jasali, keď Jim LaDue zdecimoval obranu Medveďov z Arnette piatimi či šiestimi krátkymi prihrávkami a pridal šesťdesiatmetrovú šupu, ktorá zdvihla divákov na nohy. V prestávke bol výsledok 31: 6 pre denholmskú strednú. Keď hráči zbehli z ihriska a vypochodovala naň denholmská kapela s tubami a trombónmi, spýtal som sa Sadie, či nechce hotdog a kolu.

„Jasné, že chcem, ale teraz sa rad natiahne až po parkovisko. Počkajte, kým bude v tretej štvrtine pauza alebo tak. Teraz musíme revať ako levy a skandovať Jimovo meno.“

„Myslím, že to zvládnete aj bezo mňa.“

Usmiala sa a chytila ma za ruku. „Nie, potrebujem vašu pomoc. Som tu nová, zabudli ste?“

Pri jej dotyku som pocítil rozohriatu triašku, ktorú som si nespájal s priateľstvom. A prečo nie? Očerveneli jej líca, v očiach mala iskru, pod tyrkysovou oblohou texaského súmraku bola viac než pekná. A možno by to bolo medzi nami prišlo rýchlejšie, nebyť toho, čo sa stalo cez prestávku.

Kapela pochodovala dookola, ako to majú vo zvyku stredoškolské dychovky, naraz, ale trochu falošne vytrubovala zmes melódií, ktoré sa nedali úplne identifikovať. Keď skončila, roztlieskavačky sa rozbehli k čiare, položili pompómy pred seba a dali si ruky vbok. „Chceme počuť L!“

Urobili sme im po vôli, a keď nás zase vyzvali, zakričali sme aj E,V a Y.

„Kto sú to?“

„LEVY!“ Na domácich tribúnach všetci vstali a tlieskali.

„Kto vyhrá?“

„LEVY!“ Vzhľadom na doterajší výsledok o tom neboli nijaké pochybnosti.

„Tak zaručte ako levy!“

Zaručali sme, ako káže tradícia, najprv sme sa obrátili doľava a potom doprava. Sadie do toho dala všetko, z dlaní si vyrobila trúbku a vlasy v chvoste jej lietali z jedného pleca na druhé.

Potom prišlo na rad Jimovo skandovanie. V predchádzajúcich troch rokoch – áno, pán LaDue začal ako zadák už v prvom ročníku – to bolo jednoduché. Roztlieskavačky vždy zvolali niečo ako „Nech zareve svorka celá meno nášho veliteľa!“ A domáci diváci odpovedali pokrikom „JIM! JIM! JIM!“ Potom roztlieskavačky predviedli zopár premetov a zbehli z ihriska, aby mohla vypochodovať kapela súperov a trochu si zatrúbiť. No tento rok, zrejme na počesť Jimovej rozlúčkovej sezóny, sa pokrik zmenil.

Vždy keď dav zvolal „JIM!“, roztlieskavačky odpovedali prvou slabikou jeho priezviska a natiahli ju ako tón pesničky. Bola to novinka, no nebolo to zložité a dav sa rýchlo chytil. Sadie vykrikovala spolu s ostatnými, kým si uvedomila, že ja mlčím. Stál som s otvorenými ústami.

„George? Ste v poriadku?“

Nemohol som odpovedať. Vlastne som ju ledva počul. Pretože väčšina zo mňa bola v tej chvíli inde: v mestečku Lisbon Falls. Práve som vyšiel z králičej nory. Prešiel som popri sušiarni a podliezol reťaz. Bol som pripravený na to, že stretnem muža so žltou kartou, no nie na to, že na mňa zaútočí. A to sa práve stalo. Ibaže to už nebol muž so žltou kartou, teraz to bol muž s oranžovou kartou. Nemáte tu čo robiť, povedal. Kto ste? Čo tu robíte? A keď som sa ho chystal spýtať, či už svoj problém riešil u Anonymných alkoholikov, povedal…

„George?“ Jej otázka znela znepokojene. „Čo je? Čo sa stalo?“

Fanúšikovia sa naplno vrhli do skandovania. Roztlieskavačky zvolali „JIM“ a domáci odpovedali „LA“.

Páľ do riti, Jimla! To slovo na mňa zavrčal muž so žltou kartou, z ktorého sa stal muž s oranžovou kartou (ale ešte nie muž s čiernou kartou, čo zomrel vlastnou rukou), a to slovo som teraz počul, poletovalo medzi roztlieskavačkami a dvetisícpäťsto fanúšikmi ako medicinbal:

„JIMLA, JIMLA, JIMLA!“

Sadie ma chytila za rameno a potriasla mnou. „Hovorte! Hovorte, lebo sa začínam báť!“

Obrátil som sa k nej a podarilo sa mi usmiať. Verte mi, že to nešlo ľahko. „Asi potrebujem cukor. Idem po tie koly.“

„Neodpadnete? Môžem vás odprevadiť k zdravotníkom…“

„Nič mi nie je,“ odpovedal som a bez rozmýšľania ju pobozkal na konček nosa. Nejaké decko zavolalo: „Do toho, pán Amberson!“

Nezatvárila sa podráždene, len pokrčila nosom ako zajačik, potom sa usmiala. „Tak teda choďte, lebo mi zničíte povesť. A prineste mi čili hamburger. Veľa syra.“

„Rozkaz, pani.“

Minulosť sa usiluje o súlad, to som už pochopil. Ale akú melódiu hrá? Nevedel som to a veľmi ma to znepokojovalo. Na betónovom chodníku k stánku s občerstvením sa pokrik zosilnil, až som mal sto chutí zapchať si uši.

„JIMLA, JIMLA, JIMLA.“

ŠTVRTÁ ČASŤ

SADIE A GENERÁL

14. KAPITOLA

1

Pamätné zhromaždenie sa uskutočnilo na záver prvého dňa nového školského roka, a ak sa dá úspech merať počtom mokrých vreckoviek, tak predstavenie, ktoré sme so Sadie pripravili, bol trhák. Pre decká to bola určite katarzia a myslím, že by sa to páčilo aj slečne Mimi. Sarkastickí ľudia sú pod brnením mäkkí, povedala mi raz. Ani ja nie som iná.

Učitelia sa počas väčšiny smútočných rečí držali. Ako prvý cez ich pancier prenikol Mike pokojnou, precítenou recitáciou z Knihy prísloví. Potom, počas premietania diapozitívov za zvukov pesničky z West Side Story, sa učiteľský zbor poddal. Mimoriadne zábavný bol tréner Borman. Po červených lícach mu tiekli slzy, z mohutnej hrude sa mu drali hlasné vzlyky. Futbalový guru Denholmu mi pripomínal animovaného káčeríka Huyeho, synovca disneyovského strýka Držgroša.

Ten postreh som pošepkal Sadie, keď sme stáli vedľa veľkého plátna, kde sa striedali fotografie slečny Mimi. Aj ona plakala, ale musela ísť na kraj, keďže s jej slzami vtedy zabojoval smiech a napokon ich premohol. Keď bola bezpečne v tieni, karhavo na mňa pozrela… a potom mi ukázala prostredník. Zaslúžil som si to. Zišlo mi na um, či by si slečna Mimi stále myslela, že so Sadie spolu výborne vychádzame.

Mal som pocit, že by si to asi myslela.

Na jesenné predstavenie som vybral Dvanásť rozhnevaných mužov a zámerne som Spoločnosti Samuela Frencha neoznámil, že mám v úmysle našu verziu premenovať na Porotu, aby som mohol obsadiť aj nejaké dievčatá. Konkurz bol koncom októbra a skúšať sme začali 13. novembra, po poslednom zápase Levov v sezóne. Do úlohy porotcu číslo osem – vyjednávača, ktorého vo filme hral Henry Fonda – som chcel obsadiť Vincea Knowlesa a Mika Coslawa zase do úlohy, ktorú som považoval za najlepšiu v celom predstavení: zastrašujúceho, drsného porotcu číslo tri.

No začal som sa sústreďovať na dôležitejšie predstavenie, popri ktorom záležitosť s Frankom Dunningom pôsobila ako obyčajné kabaretné číslo. Nazvime ho Jake a Lee v Dallase. Ak by všetko vyšlo, mala to byť tragická jednoaktovka. Musel som byť pripravený vyjsť na scénu, keď nastane vhodný čas, a to znamenalo začať včas.

2

Šiesteho októbra denholmskí Levi vyhrali v piatom zápase na ceste k sérii bez porážky, venovanej Vinceovi Knowlesovi, chlapcovi, ktorý hral Georgea v O myšiach a ľuďoch a nikdy nedostane šancu hrať v Dvanástich rozhnevaných mužoch vo verzii Georgea Ambersona – ale o tom neskôr. Bol začiatok trojdňového víkendu, lebo v pondelok bol Kolumbov deň.

Cez sviatok som sa vybral do Dallasu. Väčšina obchodov bola otvorená. Najprv som sa zastavil v jednej zo záložní na Greenville Avenue. Nízkemu chlapíkovi za pultom som povedal, že chcem kúpiť najlacnejší snubný prsteň, aký má. Vyšiel som so zlatou obrúčkou za osem dolárov (alebo aspoň s obrúčkou, ktorá vyzerala ako zo zlata) na prostredníku ľavej ruky. Potom som zamieril do centra na Lower Main Street do obchodu, ktorý som si predtým vyhliadol v dallaských zlatých stránkach: Tichý Mike – Satelitná elektronika. Privítal ma upravený nižší muž s okuliarmi s rámom z korytnačiny a s podivne futuristickým odznakom na veste: bolo na nej napísané NIKOMU NEVER.

„Vy ste Tichý Mike?“ spýtal som sa.

„Uhm.“

„A naozaj ste tichý?“

Usmial sa. „To závisí od toho, kto ma počúva.“

„Predpokladajme, že nikto,“ odvetil som a porozprával mu, čo chcem. Vyšlo najavo, že som si mohol ušetriť osem dolárov, lebo moja neverná manželka ho vôbec nezaujímala. Majiteľa Satelitnej elektroniky zaujal prístroj, ktorý som chcel kúpiť. Keď šlo o túto tému, stal sa z neho zhovorčivý Mike.

„Pane, také prístroje možno majú na planéte, z ktorej ste prišli, ale tu ich nemáme.“

Spomenul som si, ako ma slečna Mimi prirovnala k mimozemšťanovi. „Nechápem, ako to myslíte.“

„Chcete bezdrôtové odpočúvacie zariadenie? Dobre. Nejaké mám pod sklom po vašej ľavej strane. Volajú sa tranzistorové rádiá. Mám Motorolu aj GE, ale najlepšie robia Japonci.“ Vystrčil spodnú peru a odfúkol si z čela pramienok vlasov. „Nie je to kopanec do zadku? Pred pätnástimi rokmi sme im zbombardovali dve mestá rádioaktívnym prachom, a vari vyhynuli? Nie! Ukryli sa vo svojich dierach, kým sa prach neusadil, a potom vyliezli vyzbrojení plošnými spojmi a pájkovačkami namiesto samopalov. Do roku 1985 im bude patriť svet. Aspoň ten, v ktorom žijem ja.“

„Takže mi nemôžete pomôcť?“

„Žartujete? Jasné, že môžem. Tichý Mike vždy ochotne pomôže zákazníkom s elektronickými potrebami. No bude vás to niečo stáť.“

„Som ochotný niečo zaplatiť. A možno aj viac ako niečo, ak tú potvoru donútim k rozvodu.“

„Uhm. Počkajte a niečo prinesiem zozadu. A obráťte tabuľku na dverách, aby bolo zatvorené, dobre? Ukážem vám niečo, čo pravdepodobne nie je… no, možno to je legálne, ale ktovie? Je azda Tichý Mike McEachern advokát?“

„Predpokladám, že nie.“

Môj sprievodca po elektronike šesťdesiatych rokov sa objavil s podivným prístrojom v jednej ruke a s malou kartónovou škatuľou v druhej.

Nápis na škatuli bol v japončine. Prístroj vyzeral ako vibrátor pre trpaslíčky pripevnený na čiernom plastovom disku. Disk bol hrubý osem centimetrov, priemer mal asi centimeter a vychádzali z neho drôty. Položil ho na pult.

„Toto je Echo. Vyrábajú ho tu v meste, synak. Ak niekto Japoncov porazí v ich vlastnej hre, tak my. Do roku 1970 v Dallase elektronika nahradí bankovníctvo. Pamätajte na moje slová.“ Prežehnal sa, ukázal na oblohu a dodal: „Boh žehnaj Texasu.“

Zdvihol som prístroj. „Čo je presne to Echo a ako funguje?“

„Nič podobnejšie tomu, čo ste mi opísali, nezoženiete. Je malé, lebo nemá elektrónky a nebeží na baterky. Ide na obyčajný elektrický prúd.“

„Takže sa zapojí do zásuvky?“

„Jasné, prečo nie? Vaša manželka a jej milenec sa naň pozrú a povedia si: ‚Jej, niekto nám sem nasadil plošticu, poďme si to poriadne nahlas rozdať a potom si preberieme všetky osobné záležitosti.‘“

Bol to totálny kockáč. Lenže trpezlivosť ruže prináša. A ja som potreboval svoje.

„Takže čo sa s tým robí?“

Poklopal po disku. „Toto ide do základne lampy. Nie do stojacej lampy, jedine že by ste chceli nahrať, ako myši pobehujú po dlážke, jasné? Dáte to do stolovej lampy, aby to bolo hore, kde sa ľudia rozprávajú.“ Utrel drôty. „Červený a žltý sa spojí so šnúrou lampy a tá sa zasunie do zásuvky. Ploštica nefunguje, kým niekto nezapne lampu. Potom to už fičí.“

„To druhé je mikrofón?“

„Áno, a na to, že je americký, je celkom dobrý. Vidíte tie ďalšie dva drôty? Ten modrý a zelený?“

„Uhm.“

Otvoril škatuľu s japonským nápisom a vybral kotúčový magnetofón. Bol väčší ako škatuľka winstoniek, ktoré fajčila Sadie, ale nie oveľa.

„Tie drôty sa zapoja sem. Základňa ide do lampy, magnetofón do šuplíka, napríklad pod manželkine poskladané nohavičky. Alebo vyvŕtajte dieru do steny a dajte to do šatníka.“

„Aj magnetofón si berie šťavu z lampy.“

„Samozrejme.“

„Mohol by som dostať dve takéto Echá?“

„Ak chcete, zoženiem vám aj štyri. No možno to týždeň potrvá.“

„Dve mi budú stačiť. Koľko zaplatím?“

„Takéto vecičky nie sú lacné. Dve vás vyjdú na stoštyridsať dolárov. Lepšiu cenu spraviť neviem. A musí to byť platba v hotovosti.“ Hovoril tónom, ktorý naznačoval, že sme snívali pekný technosníček, ale realita je tvrdšia.

„Koľko by som si priplatil, keby ste mi to prišli nainštalovať?“ Zazrel som mu v očiach podozrenie a rýchlo som ho rozptýlil. „Nemyslím umiestniť ich do bytu, nič také. Len nasadiť prístroje do lámp a zapojiť magnetofóny – mohli by ste to spraviť?“

„Samozrejme, že mohol, pán…“

„Povedzme, že pán Doe. John Doe.“

V očiach mu zaiskrilo asi tak ako E. Howardovi Huntovi, keď sa chystal do hotela Watergate. „Dobré, asi ako XY.“

„Vďaka. A bolo by fajn mať na výber dva typy drôtov. Kratší, keby som to mohol umiestniť bližšie, a o niečo dlhší, keby som to musel ukryť do šatníka alebo na druhú stranu steny.“

„Môžem to spraviť, ale nad tri metre už nie je zreteľný zvuk. A čím dlhší drôt použijete, tým väčšia je šanca, že ho niekto objaví.“

Tomu porozumel aj učiteľ angličtiny.

„Koľko to bude celé stáť?“

„Mmm… stoosemdesiat?“

Zdalo sa, že by aj vyjednával, ale ja som na to nemal čas ani chuť. Vyložil som na pult päť dvadsiatok a povedal som: „Zvyšok dostanete, keď si prídem po lampy. Ale najprv ich odskúšame, či fungujú, platí?“

„Jasné.“

„Ešte niečo. Zožeňte mi použité stolové lampy. Trochu obité.“

„Obité?“

„Aby to vyzeralo, že sú kúpené niekde na blšom trhu za štvrtinu ceny.“ Keď človek zrežíruje niekoľko divadelných predstavení – ak počítam tie, na ktorých som robil na lisbonskej strednej,O myšiach a ľuďoch bola piata –, naučí sa aj niečo o scénografii. Naozaj som nepotreboval, aby niekto z napoly zariadeného bytu ukradol lákavú novú lampu s odpočúvacím zariadením.

Chvíľu vyzeral zmätený, potom sa mu na tvári zjavil sprisahanecký úsmev. „Chápem. Nech sú realistické.“

„Presne tak.“ Vybral som sa k dverám, potom som sa vrátil, oprel sa lakťami o sklo, pod ktorým boli vystavené tranzistorové rádiá, a pozrel mu do očí. Nemôžem odprisahať, že videl človeka, ktorý zabil Franka Dunninga, no nemôžem ani tvrdiť, že ho nevidel. „Však o tom nebudete rozprávať?“

„Nie. Samozrejme, že nie!“ Prstami naznačil zamykanie úst.

„To je ono,“ povedal som. „Takže kedy?“

„Dajte mi na to päť dní.“

„Vrátim sa v pondelok. O koľkej zatvárate?“

„O piatej.“

Vyrátal som si vzdialenosť z Jodie do Dallasu a povedal som: „Prihodím dvacku, ak zostanete otvorený do siedmej. Skôr to nestihnem. Vyhovuje?“

„Jasné.“

„Dobre. Nech je všetko pripravené.“

„Bude. Ešte niečo?“

„Uhm. Prečo vás volajú Tichý Mike?“

Dúfal som, že povie: Lebo viem zachovať tajomstvo, ale nepovedal. „Keď som bol malý, myslel som si, že tá vianočná koleda je o mne. Odvtedy mi to prischlo.“

Nespýtal som sa, ale na polceste k autu mi to došlo a rozosmial som sa.

Tichá noc, svätá noc.

Svet, v ktorom žijeme, je niekedy naozaj podivný.

3

Keď sa Lee a Marina vrátia do Spojených štátov, budú žiť v lacných bytoch vrátane toho v New Orleanse, v ktorom som už bol. Podľa Alových poznámok som odhadol, že sa potrebujem sústrediť len na dva. Jeden bol na adrese West Neely Street 214 v Dallase. Druhý vo Fort Worthe a tam som sa vybral od Tichého Mika.

Mal som mapu mesta, ale aj tak som sa musel trikrát pýtať na cestu. Napokon ma dobre nasmerovala staršia černoška za pultom bistra. Keď som to konečne našiel, neprekvapilo ma, že sa to tak ťažko hľadalo. Koniec Mercedes Street bol nedláždený kus zeme, obklopený schátranými domami, čo boli len o málo lepšie ako chatrče námezdných robotníkov. Plocha ústila na veľké, takmer prázdne parkovisko, kde sa po popraskanom asfalte plazila bludná tráva. Za parkoviskom bola zadná strana skladu. Trojmetrovými písmenami bolo na nej vápnom napísané MAJETOK MONTGOMERY WARD, VSTUP ZAKÁZANÝ a POZOR, POLÍCIA.

Vzduch páchol spracovanou ropou od Odessy-Midlandu a od čističky, ktorá musela byť oveľa bližšie. Z otvorených okien sa šíril zvuk rokenrolu. Počul som Dovells, Johnnyho Brutnetta, Leeho Dorseyho, Chubbyho Checkera… a to len asi počas prvých štyridsatich metrov. Ženy vešali šaty na hrdzavé sušiaky. Všetky mali zástery a všetky vyzerali tehotné. Na popraskanej hlinenej prístupovej ceste stáli špinavý chlapček a rovnako špinavé dievčatko a dívali sa na mňa. Držali sa za ruky a príliš sa podobali, aby neboli dvojičky. Chlapec, holý až na jednu ponožku, držal hračkársku pištoľ. Dievča malo ovisnutú plienku a tričko s Mickeym Mousom. Držalo umelú bábiku, ktorá bola rovnako špinavá ako ona. Dvaja chlapi bez tričiek si prehadzovali loptu medzi susediacimi dvormi a obom z kútika úst visela cigareta. Za nimi kohút a dve ufúľané sliepky zobali v prachu neďaleko vychudnutého psa, ktorý buď spal, alebo bol mŕtvy.

Zastal som pred číslom 2703, kam Lee privedie svoju manželku a dcéru, keď už neznesie zhubnú lásku Marguerite Oswaldovej. Dva betónové pásy viedli k holému miestu so škvrnami od oleja, kde v lepšej časti mesta bola garáž. Na pustatine zarastenej burinou, ktorá tu predstavovala trávnik, sa váľali lacné plastové hračky. Dievčatko v otrhaných ružových šortkách si kopalo loptu o bok domu. Vždy keď trafilo drevený sokel, zvolalo: „Hurá!“

Žena s vlasmi v obrovských modrých natáčkach a s cigaretou v ústach vystrčila hlavu z okna a zavolala: „Keď neprestaneš, Rosette, vyjdem von a dostaneš!“ Potom ma uvidela. „Čo chcete? Ak nájomné, tak vám nepomôžem. O to sa stará môj manžel. Dnes dostal robotu.“

„Nejdem po nájomné,“ povedal som. Rosette kopla loptu ku mne a úškrn sa jej váhavo zmenil na úsmev, keď som ju zachytil nohou a jemne jej ju prihral. „Len chcem s vami chvíľku hovoriť.“

„Tak to musíte počkať. Nie som oblečená.“

Zmizla jej hlava. Čakal som. Rosette tentoraz kopla loptu do výšky („Hurá!“), ale podarilo sa mi ju chytiť dlaňou, skôr ako narazila do domu.

„Nesmieš chytať rukami, ty pako,“ povedala. „To je penalta.“

„Rosette, nehovorila som ti, že máš držať hubu?“ Domáca pani vyšla na verandu. Na natáčky si dala tenkú žltú šatku. Natáčky teraz vyzerali ako hmyz v zámotku, čo môže byť po vyliahnutí jedovatý.

„Pako sprostý!“ zvrieskla Rosette, rozbehla sa po Mercedes Street smerom ku skladu, kopala pritom do lopty a šialene sa smiala.

„Čo chcete?“ Domáca pani mala dvadsaťdva rokov, ale vyzerala div nie na päťdesiat. Chýbalo jej niekoľko zubov a mala stopy po monokli.

„Chcem vám položiť pár otázok,“ povedal som.

„Čo vás je do mňa?“

Vybral som peňaženku a ponúkol som jej päťdolárovú bankovku. „Nepýtajte sa ma a nebudem vám klamať.“

„Nie ste odtiaľto. Rozprávate ako Yankee.“

„Chcete tie peniaze alebo nie, pani?“

„Podľa toho, aké to budú otázky. Číslo svojej podprsenky vám nepoviem.“

„Najprv by ma zaujímalo, ako dlho tu bývate.“

„Tu? Asi šesť týždňov. Harry si myslel, že dostane robotu v sklade, ale teraz nikoho neberú. Tak robí, ako príde.“

„Nádenníka?“

„Hej, a s kopou negrov.“ Ibaže to vyslovila ako négrof. „Deväť dolárov za deň, a to maká s negrami na ceste. Vravel, že sa cíti, ako keby bol zase v texaskej base.“

„Koľko platíte nájomné?“

„Päťdesiat za mesiac.“

„Dom bol zariadený?“

„Napoly. Ak sa to tak vôbec dá povedať. Máme tu posteľ a ten plynový sporák nás raz všetkých zabije. Dnu vás nevezmem, takže to ani neskúšajte. Husi som s vami nepásla.“

„Sú tu aj lampy?“

„Vy ste cvok, pánko.“

„Boli?“

„Áno, dve. Jedna funguje, druhá nie. Nezostanem tu ani náhodou. Vraj sa nechce vrátiť k mojej mame do Mozelle, ale reči sa hovoria a chlieb sa je. Ja tu veru nebudem. Cítite ten smrad?“

„Áno.“

„To sú hovná, milý pane. Nie mačacie ani psie, ale ľudské. Jedna vec je robiť s negrami, ale ešte aj takto bývať? Ešteže čo! Už ste skončili?“

Neskončil som, hoci som mal sto chutí. Hnusila sa mi a hnusil som sa sám sebe, že si ju trúfam súdiť. Bola väzňom svojej doby, svojich rozhodnutí a tejto smradľavej ulice. No díval som sa na natáčky pod žltou šatkou. Na modré chrobáky, čo sa chystajú vyliahnuť.

„Tu asi nikto dlho nezostane, čo?“

„Na Mercedes Street?“ Ukázala cigaretou na nedláždenú zem, čo viedla k opustenému parkovisku a veľkému skladu, plnému pekných vecí, aké nikdy nebude mať. Na natlačené chatrče s drobiacimi sa schodmi a rozbitými oknami, zakrytými kartónom. Na pobiehajúce decká. Na staré zhrdzavené fordky, hudsony a studebakery. Na neúprosnú texaskú oblohu. Potom jej z úst vyšiel strašný smiech naplnený pobavením a zúfalstvom.

„Pane, toto je autobusová zastávka na ceste nikam. Ja sa s malou vraciam do Mozelle. Ak Harry nebude chcieť ísť, pôjdeme bez neho.“

Z vrecka som vybral mapu, odtrhol som pásik a napísal naň môj telefón do Jodie. Potom som pridal ďalšiu päťdolárovú bankovku. Podal som jej ich. Pozrela na ne, no nevzala si ich.

„Načo mi je vaše telefónne číslo? Nemám telefón. Nie sú tu ani linky. Budem musieť volať diaľkový hovor.“

„Zavolajte mi, keď sa budete chcieť odsťahovať. To je všetko. Zavolajte mi a povedzte: Tu je Rosettina mama a sťahujeme sa. To je všetko.“

Videl som, ako počíta. Dlho jej to netrvalo. Desať dolárov bolo viac, než koľko jej manžel zarobil, keď celý deň drel na horúcom texaskom slnku. Lebo nádenníci robili aj cez sviatky. A o týchto desiatich dolároch bude vedieť len ona.

„Dajte mi ešte sedemdesiatpäť centov,“ povedala. „Na diaľkový hovor.“

„Tu máte dolár. Trochu si užite. A nezabudnite.“

„Nezabudnem.“

„Dobre. Lebo ak zabudnete, mohol by som ísť za vaším mužoma porozprávať sa s ním. Toto sú dôležité veci, pani. Aspoň pre mňa. Ako sa vlastne voláte?“

„Ivy Templetonová.“

Stál som tam v špine a burine a cítil odporný smrad výkalov, pripálenej nafty a bioplynu.

„Pane? Čo sa vám stalo? Nejako ste zbledli.“

„Nič,“ odvetil som. A možno to nič nebolo. Templeton zďaleka nie je výnimočné meno. Samozrejme, že človek si môže nahovoriť čokoľvek, ak sa dosť usiluje. Som toho živým dôkazom.

„A vy sa ako voláte?“

„Kto je zvedavý, bude skoro starý,“ odvetil som.

Pri tej ukážke základoškolského humoru sa konečne usmiala.

„Zavolajte mi, pani.“

„Jasné. Už choďte. Keby ste náhodou cestou prešli tú moju čerticu, urobili by ste mi láskavosť.“

Odviezol som sa do Jodie a vo dverách našiel zastrčený odkaz.

George,zavoláte mi? Potrebujem láskavosť.Sadie (a to je ten problém!!)

Čo to malo znamenať? Vošiel som dnu, aby som jej zavolal a zistil to.

4

Matka trénera Bormana, ktorá žila v penzióne pre starcov s opatrovateľskou službou v Abilene, si zlomila bedrový kĺb, a v sobotu sa chystal školský ples Sadie Hawkinsovej.

„Tréner ma prehovoril, aby som šla na ten ples s ním – dozerať na študentov! Povedal, citujem: ‚Ako by ste mohli vynechať ples, ktorý po vás vlastne pomenovali?‘ A to bolo minulý týždeň. Ja hlupaňa som pristala. Teraz ide do Abilene a čo bude so mnou? Dozor nad dvoma stovkami sexuálne nevybúrených šestnásťročných, ktorí mi tam budú tancovať twist? To teda nie. Čo ak si niektorí chlapci prinesú pivo?“

Podľa mňa by bolo čudné, keby si ho nepriniesli, ale radšej som to nepovedal.

„A čo ak sa niekto pobije na parkovisku? Ellie Dockertyová hovorila, že vlani k nám na ples vtrhli chalani z Hendersonu a dvaja z našich a dvaja od nich skončili v nemocnici! George, pomôžete mi? Prosím!“

„Sadie Dunhillová ma unesie na ples Sadie Hawkinsovej?“ Usmial som sa. Predstava, že tam s ňou pôjdem, ma ktovieako nezarmútila.

„Nežartujte! To nie je smiešne!“

„Sadie, rád s vami pôjdem. A prinesiete mi šnurovačku?“

„Pokojne aj fľašu šampanského, ak treba.“ Zamyslela sa. „No, z môjho platu sotva. Ešte tak fľašu piva.“

„Otvárajú o pol ôsmej?“ Vlastne som to vedel. Plagáty viseli po celej škole.

„Tak.“

„A hudba sa bude púšťať z gramofónu. Žiadna kapela. To je dobre.“

„Prečo?“

„Živé kapely vždy robia problémy. Raz som dozeral na ples, kde v prestávke bubeník predával domáce pivo. Mimoriadne príjemný zážitok.“

„Strhli sa bitky?“ spýtala sa zhrozene. A fascinovane.

„Nie, ale dosť sa vracalo. To pivo bolo hnusné.“

„Bolo to na Floride?“

Bolo to na lisbonskej strednej v roku 2009, tak som prikývol, že áno, na Floride. A dodal som, že dozor s ňou mi bude potešením.

„Veľmi vám ďakujem, George.“

„Ja vám, madam.“

Myslel som to úprimne.

5

Ples Sadie Hawkinsovej mal na starosti školský propagačný klub a dal si s ním slušnú námahu. Z trámov telocvične visel celý les krepových stúh (zlatých a strieborných, ako inak?), bolo dosť zázvorového punču, citrónových keksov a koláčikov, ktoré napiekli budúce šéfky amerických domácností. Kabinet výtvarnej výchovy, málopočetný, ale nadšený, prispel nástennou maľbou, na ktorej v komiksovom štýle zvečnil slečnu Hawkinsovú, ako sa vrhá za slobodnými mládencami. Väčšinu práce urobili Mattie Shawová a Mikova priateľka Bobbi Jill a boli na seba oprávnene hrdé. Zišlo mi na um, či im to vydrží, keď o nejakých sedem alebo osem rokov začne prvá vlna feministiek páliť podprsenky a demonštrovať za plné reprodukčné práva. A nosiťtričká s nápismi NIE SOM NIČÍ MAJETOK a ŽENA POTREBUJE MUŽA, TAK AKO RYBA POTREBUJE BICYKEL.

Diskdžokej a tancmajster bol druhák Donald Bellingham. Dorazil s totálne geniálnou zbierkou platní nie v jednom, ale rovno vo dvoch kufroch značky Samsonite. S mojím povolením (Sadie sa len zmätene prizerala) si zapojil gramofón a otcov zosilňovač na školský rozhlas. Telocvičňa bola dosť veľká na prirodzenú rezonanciu a po krátkom piskote spätnej väzby sa mu podarilo dosiahnuť parádny zunivý zvuk. Donald sa narodil v Jodie, ale trvalú adresu mal v meste rocku a v štáte absolútneho štýlu. Nosil okuliare s hrubými sklami v ružových rámoch, frajerské nohavice a čierno-biele topánky, také groteskne hranaté, že boli normálne šialené. Jeho tvár bola ako sopečný výbuch vyrážok pod vyčesaným a napomádovaným kohútom rokenrolového božstva. Vyzeral, že prvý bozk od skutočnej živej dievčiny dostane v štyridsiatich dvoch rokoch, ale bol rýchly, duchaplne táral do mikrofónu a jeho zbierka platní (ktorú nazýval moja kopa dosiek a Donnyho zvuková zbrojnica) bola, ako som už spomínal, totálne geniálna.

„Odštartujeme tento večierok pozdravom z minulosti, rokenrolovou skamenelinou, rodinným zlatom i striebrom, doskou, ktorá vás odošle do raja, tak už rozhýbte haksne, pretože Danny púšťa… JUNIORS!“

Do telocvične sa oprela pieseň At the Hop. Tanec sa začal ako väčšina začiatkom šesťdesiatych rokov – dievčatá sa natriasali s dievčatami. Lietali nohy v balerínkach. Spodničky svišťali. Po chvíli sa však parket zaplnil párikmi… aspoň pri rýchlejších veciach, napríklad o niečo súčasnejšej Hit the Road Jack a Quarter to Three.

Máloktoré z týchto deciek by nezvozili v nejakej dnešnej talentovej súťaži, ale všetci boli mladí, nadšení a očividne si to vychutnávali. Bol na nich pekný pohľad. Neskôr, ak Donny B. nepreukáže toľko rozumu, že zníži hlasitosť, urobím to sám. Sadie bola spočiatku nervózna, pripravovala sa na problémy, ale tieto deti sa prišli len pobaviť. Tentoraz nehrozili ani hordy nájazdníkov z Hendersonovej či inej školy. Sadie to pochopila a trochu sa uvoľnila.

Po asi štyridsiatich minútach hudby nonstop (a štyroch koláčikoch) som sa nahol k Sadie a povedal: „Strážnik Amberson ide na prvú obchôdzku, pretože je načase, aby sa presvedčil, či sa na ihrisku nikto nevenuje nevhodnému správaniu.“

„Mám ísť s vami?“

„Radšej dozrite na misu s punčom. Ak sa k nej nejaký mladý muž priblíži s fľašou akejkoľvek tekutiny, aj keby to bol len sirup proti kašľu, povyhrážajte sa mu elektrickým kreslom či kastráciou, podľa toho, čo ho väčšmi vydesí.“

Oprela sa o stenu a tak sa rozosmiala, až sa jej v kútikoch očí zaleskli slzy. „Ale choďte, George! Ste strašný!“

Šiel som. Bol som rád, že som ju rozosmial, ale aj po troch rokoch pobytu som neraz zabudol, o koľko účinnejšie sú sexuálne podfarbené žarty v tejto krajine minulosti.

Pristihol som párik, ako sa mucká v tienistejšom kúte pri východnej stene telocvične. On skúmal terén pod jej svetrom, ona mu div nezjedla pery. Keď som mladého prieskumníka poklopkal po pleci, odskočili od seba. „To si nechajte po tancovačke,“ poradil som im. „Teraz sa vráťte do telocvične. Pomalým krokom. Nech vám vychladnú hlavy. A dajte si punč.“

Odišli. Ona si zapínala sveter, on kráčal trochu nahnutý tým dobre známym krokom dospievajúcich mládencov, známym ako pochod nadržaných.

Spoza železiarstva zažmurkali dva tucty červených svätojánskych mušiek. Zamával som a zopár deciek mi z fajčiarskeho kúta odmávalo. Nazrel som za východný roh drevárskej dielne a zbadal čosi, čo sa mi nepáčilo. Mike Coslaw, Jim LaDue a Vince Knowles sa tam hrčili dokopy a čosi si podávali. Schytil som to a prehodil cez drôtený plot, kým si ma stihli všimnúť.

Jim sa nakrátko vystrašil, potom mi venoval svoj lenivý úsmev športovej hviezdy. „Zdravím, pán učiteľ.“

„Nechaj si to, Jim. Nie som pipka, ktorej chceš stiahnuť nohavičky, a rozhodne nie som tvoj tréner.“

Zatváril sa šokovane a trochu vyplašene, ale v jeho tvári som nevybadal ani stopu po arogancii. Možno keby som bol na jednej z veľkých dallaských škôl, bola by tam. Vince cúvol. Mike stál na mieste, ale vyzeral smutne a rozpačito. Ba aj viac než rozpačito. Očividne sa hanbil.

„Fľaška na školskej tancovačke,“ povedal som. „Nečakám, že dodržíte všetky pravidlá, ale prečo ich porušujete tak hlúpo? Jimmy, ak ťa prichytia s chľastom a vyhodia z mužstva, čo bude s tvojím športovým štipendiom?“

„No, asi mi dajú na čas zákaz,“ povedal. „Prinajhoršom.“

„Rok si posedíš na lavičke. A budeš si musieť konečne zlepšiť prospech. To platí aj o tebe, Mike. Okrem toho ťa vykopneme z dramatického krúžku. Chceš to?“

„Nie, pane.“ Bol to takmer šepot.

„A ty, Vince?“

„Nie, pán učiteľ, to absolútne nechcem. Ale budeme robiť tú hru o porotcoch? Lebo ak áno…“

„Nemáš ani toľko chochmesu, aby si stíchol, keď ťa učiteľ karhá?“

„Mám, pane.“

„Chlapci, nabudúce vám nič neodpustím, ale dnes večer máte šťastie. Namiesto trestu dostanete cennú radu: Neposerte si budúcnosť. Rozhodne nie fľašou whisky na školskej tancovačke, na ktorú si za rok už ani nespomeniete. Rozumiete?“

„Rozumieme, pane,“ prikývol Mike. „Prepáčte mi.“

„Aj mne,“ pridal sa Vince. „To myslím vážne.“ A pokrižoval sa – s úsmevom. Niekto sa už asi taký narodí. A možno svet potrebuje aj zopár vtipkárov, aby sa trochu odľahčil, ktovie?

„Jim?“

„Aj mne, pane,“ povedal. „Prosím, nepovedzte to môjmu otcovi.“

„Nie, toto zostane medzi nami.“ Pozrel som na nich. „Chalani, o rok na vysokej budete mať dosť miest, kde si budete môcť vypiť. Ale nie na našej škole, počujete?“

Tentoraz pritakali naraz.

„Vráťte sa dnu. Vypite si punč, aby z vás nebolo cítiť whisky.“

Odišli. Dal som im trochu času, potom som sa vybral za nimi, so sklonenou hlavou a s rukami vo vreckách som tuho rozmýšľal. Nie na našej škole, povedal som im. Našej.

Poďte k nám učiť, navrhla mi Mimi. To je vaše skutočné povolanie.

Rok 2011 mi nikdy nepripadal vzdialenejší ako vtedy. Dopekla, ešte aj Jake Epping bol na kilometre ďaleko. Zastretý tenorsaxofón vyhrával vo vysvietenej školskej telocvični v srdci Texasu. Lahodný vánok tú hudbu roznášal do noci. Bubeník sa do toho opieral tak energicky, že nik nemohol zostať sedieť na zadku.

Tuším práve vtedy som sa rozhodol, že sa nikdy nevrátim.

6

Zastretý saxofón a energický bubeník boli z kapely The Diamonds. Pieseň sa volala The Stroll. Decká však ten tanec nepredvádzali. Nie tak celkom.

Stroll bol prvý tanec, ktorý sme sa s Christy naučili, keď sme sa zapísali do štvrtkového kurzu. Je to párový tanec, slúži na prelomenie ľadov. Každý pár pretancuje uličkou tlieskajúcich chlapcov a dievčat. Ale ja som po návrate do telocvične uvidel niečo iné. Tu sa chlapec a dievča stretli, zakrútili sa, akoby tancovali valčík, potom sa rozdelili a vrátili sa na miesta, z ktorých vykročili. Keď stáli každý sám, rozhojdali sa na pätách a zároveň zakrúžili bokmi štýlom, ktorý bol zároveň šarmantný aj sexi.

Pozeral som sa na to od stola s občerstvením a vtedy sa k strane chlapcov pridali Mike, Jim a Vince. Vinceovi to ktovieako nešlo – povedať, že tancuje ako beloch, by bola urážka všetkých belochov na svete –, ale Jim a Mike sa pohybovali ako typickí športovci, teda s neuvedomenou gráciou. Onedlho na nich visela očami väčšina dievčat.

„Už som sa o vás začínala báť!“ zakričala do hudby Sadie. „Je tam vonku všetko v poriadku?“

„Jasné!“ zakričal som naspäť. „A čo je toto za tanec?“

„Madison! Celý mesiac ho ukazujú v telke! Naučím vás to, dobre?“

„Madam,“ povedal som a vzal ju za ruku, „teraz ja niečo naučím vás.“

Deti si všimli, že prichádzame, spustili pokrik, potlesk a rozostúpili sa. „To je ono, pán učiteľ! Slečna Dunhillová, ukážte sa!“ Sadie sa zasmiala a pritiahla si gumku, ktorá jej držala vlasy v chvoste. Na líca jej vystúpila farba, takže bola zase viac než pekná. Pohojdala sa na pätách, zatlieskala rukami a krútila plecami ako ostatné dievčatá, potom podišla ku mne a zdvihla ku mne pohľad. Ešteže som bol dosť vysoký, aby to mohla urobiť. Zakrútili sme sa ako dve postavičky na kľúčik a potom sa pustili. Zohol som sa a s vystretými rukami sa zakrútil na špičkách ako Al Jolson pri piesni Mammy. To vyvolalo ďalšie pokriky a dokonca zopár dievčat predbítlsovsky zajačalo. Nepredvádzal som sa (dobre, len trošku), v podstate som sa len tešil z tanca. Veľmi dávno som si to totiž nevyskúšal.

Pieseň doznela, zastretý saxík odišiel do rokenrolovej večnosti, náš mladý diskdžokej s radosťou ohlásil prestávku a zamierili sme mimo parketu.

„Bože, to bola zábava,“ povedala. Vzala ma za ruku a stisla mi ju. „S vami.“

Kým som stihol odpovedať, z reproduktorov školského rozhlasu zahrmel Donald: „Na počesť pedagogického dozoru, ktorý vie tancovať, a to je v dejinách našej školy prvý raz, prinášame ďalší závan minulosti, starý, ale jarý song. Dosku, čo vám stále nedá spávať, rovno zo zbierky môjho vlastného fotríka, ktorú som sem bez jeho cteného vedomia priniesol, a ak si pred ním niektorý z vás, frajerov, pustí zobák na špacír, narobí mi veľké problémy. Počúvajte, spriaznené rokenrolové duše, takto sa hralo, keď na strednú chodili pán A. a slečna D.!“

Už sa k nám všetci obracali a… hm…

Viete, ako je to občas, keď ste v noci vonku a vidíte, že sa okraj mraku zlatisto rozžiari, vtedy viete, že o sekundu či dve vyjde mesiac, však? Taký pocit som mal v tej chvíli, keď som stál uprostred pohojdávajúcich sa študákov v telocvični denholmskej strednej školy. Vedel som, čo Donny zahrá, vedel som, že si na to zatancujeme, a vedel som, ako si zatancujeme. A potom to prišlo, hladké dychy na úvod:

Ba-da-da… ba-da-da-di-dam…

Glenn Miller. Skladba In the Mood.

Sadie si siahla rukou na temeno a potiahla za gumku, rozpustila si chvost. Stále sa smiala a začala mierne krúžiť bokmi. Vlasy sa jej hebko kĺzali z jedného pleca na druhé.

„Viete swingovať?“ zavolal som, aby ma počula. A vedel som, že áno. Že swingovať vie aj bude.

„Myslíte niečo ako lindy hop?“ opýtala sa.

„Presne to.“

„No…“

„Do toho, slečna Dunhillová,“ ozvalo sa jedno dievča. „Chceme to vidieť.“ A dve jej kamarátky potisli Sadie ku mne.

Zaváhala. Znovu som sa zakrútil a vystrel k nej ruky. Decká nám tlieskali, už keď sme vykročili na parket. Urobili nám priestor. Pritiahol som Sadie k sebe a po kratučkom zaváhaní sa zvrtla najskôr doľava a potom doprava, áčkový strih sukne jej umožnil akurát prekrížiť nohy. Bola to variácia lindy hopu, ktorú sa učili Bevvie a Richie v ten jesenný deň roku 1958. Hellzapoppin. Samozrejme, že to muselo byť tak, pretože minulosť sa usiluje o súlad.

Za spojené ruky som ju pritiahol k sebe, potom som ju pustil. Oddelili sme sa. A vzápätí, akoby sme tie kroky nacvičovali celé mesiace (možno so spomalenou platňou na opustenom piknikovom areáli), sme sa sklonili a vykopli, najskôr doľava, potom doprava. Decká sa smiali a povzbudzovali nás. Vytvorili okolo nás uprostred vyleštenej dlážky kruh a tlieskali.

Zišli sme sa a ona sa pod našimi spojenými rukami zavrtela ako baletka.

Teraz stisni, nech viem, či doprava alebo doľava.

Ľahký stisk som pocítil na pravej ruke, akoby som ho privolal tou myšlienkou, a ona sa ako vrtuľa krútila, cúvala a vlasy sa jej rozsypali do vejára, ktorý pod svetlami zažiaril najskôr červeným a potom modrým jasom. Niekoľko dievčat zhíklo. Zachytil som ju a sklonil jedno koleno, prehla sa mi cez ruku a len som dúfal, že mi to koleno nevyskočí. Nevyskočilo.

Vystrel som sa. Ona so mnou. Vzdialila sa, potom sa mi vrátila do náručia. Tancovali sme pod svetlami.

Tanec je život.

7

Tancovačka sa skončila o jedenástej, ale sunliner som pred Sadiným domom zaparkoval až o štvrť na jednu, teda vlastne v sobotu ráno. Jedna z vecí, ktoré vám o dozeraní na tínedžerské zábavy nik neprezradí, je to, že dozor musí po doznení hudby zabezpečiť, aby sa všetko pekne pozbieralo, poupratovalo a pozamykalo.

Ani ja, ani ona sme cestou naspäť veľa nehovorili. Hoci Donald zahral ešte niekoľko vábivých bigbandových melódií a decká nás otravovali, aby sme im znovu predviedli swing, odmietli sme. Raz to bolo pamätihodné, dvakrát by to bolo nezmazateľné. V malom meste nie bohviečo. A pre mňa sa to už nezmazateľným stalo. Nemohol som prestať myslieť na jej telo vo svojom náručí, na jej zrýchlený dych pri mojej tvári.

Vypol som motor a obrátil sa k nej. Teraz povie: „Vďaka, že ste ma zachránili,“ alebo „Vďaka za pekný večer,“ a to bude všetko.

Nič z toho však nepovedala. Lebo nepovedala vôbec nič. Len na mňa pozerala s vlasmi padajúcimi na plecia. Vrchné dva gombíky pánskej oxfordskej košele pod svetrom mala rozopnuté. Náušnice sa jej jagali. A vzápätí sme sa objímali, najskôr habkavo, potom pevne. Boli to bozky, ale viac než bozky. Bolo to ako jedlo pre hladného alebo pitie pre smädného. Cítil som jej parfum a pod ním pot čistého tela, a cítil som tabak, slabú, no aj tak ostrú chuť na jej perách a na jazyku. Prstami mi prešla cez vlasy (malíčkom ma pošteklila v uchu, až ma striaslo), potom si ich preplietla na mojej šiji. Jej palce sa stále pohybovali. Stále. Stále. Hladkali holú pokožku na krku, ktorú by inokedy, v inom živote, zakrývali dlhšie vlasy. Vkĺzol som dlaňou najskôr pod oblinu jej prsníka, potom som ho zovrel a ona zamrmlala: „Ach, ďakujem, myslela som, že spadnem.“

„Potešenie je na mojej strane,“ odvetil som a slabo ju stisol.

Asi päť minút sme sa takto bozkávali, naše láskanie bolo čoraz odvážnejšie a náš dych sa zrýchľoval. Predné sklo mojej fordky sa zahmlilo. Potom ma odtisla a videl som, že má mokré líca. Preboha živého, kedy sa rozplakala?

„George, prepáč,“ povedala. „Nemôžem. Bojím sa.“ Sukňu mala vyhrnutú, videl som jej podväzky a lem kombiné, čipkové našuchorené nohavičky. Stiahla si sukňu ku kolenám.

Odhadol som, že problém je v manželstve, a hoci to manželstvo nefungovalo, stále malo svoj význam – boli sme v polovici dvadsiateho storočia, nie na začiatku dvadsiateho prvého. Alebo možno dbala na susedov. Domy vyzerali tmavé a zaspaté, ale to sa nedalo vedieť naisto a v malých mestách sú noví kazatelia a noví učitelia vždy zaujímavou témou rozhovorov. Ukázalo sa, že ani jeden z mojich odhadov nebol správny, ale ako som to mal vedieť?

„Sadie, nemusíš urobiť nič, čo nechceš. Ja nie som…“

„Ničomu nerozumieš. Niežeby som nechcela. Nie preto sa bojím. Bojím sa, lebo som to ešte nikdy nerobila.“

Kým som mohol niečo povedať, vybehla z auta a utekala k domu, cestou šmátrala v kabelke po kľúči. Neobzrela sa.

8

Domov som prišiel dvadsať minút pred jednou a z garáže do domu som sa dovliekol vlastnou verziou pochodu nadržaných. Sotva som zažal svetlo v kuchyni, zazvonil mi telefón. V šesťdesiatom prvom mali displeje s identifikáciou volajúceho zostať ešte štyridsať rokov v ríši science-fiction, ale po takej noci a o takej hodine mi mohla volať jediná osoba.

„George? To som ja.“ Hovorila už pokojne, no hlas mala zachrípnutý. Plakala. A zrejme usedavo.

„Ahoj, Sadie. Nestihol som ti ani zaďakovať za krásny večer. Ani počas tanca, ani potom.“

„Aj ja som sa dobre bavila. Už dávno som netancovala. Až sa ti takmer bojím povedať, s kým som sa lindy hop naučila.“

„Nuž,“ povedal som, „ja som sa ho naučil s mojou bývalou ženou. Hádam, že ty si sa ho naučila s manželom, s ktorým ste sa odcudzili.“ Nehádal som, tak to jednoducho bolo. Už ma to ani neprekvapilo, no keby som povedal, že som si na tie prízračné ozveny udalostí zvykol, klamal by som.

„Áno.“ Hovorila bez výrazu v hlase. „S ním. S Johnom Claytonom zo Savannah. A odcudzenie je presne to správne slovo, pretože je to veľmi, veľmi čudný človek.“

„Koľko ste boli svoji?“

„Celú večnosť, ale či svoji, o tom pochybujem.“ Zasmiala sa. Bol to smiech plný humoru a zúfalstva, pripomenul mi smiech Ivy Templetonovej. „A v mojom prípade je večnosť niečo vyše štyroch rokov. Po skončení školského roka v júni sa diskrétne vyberiem do Rena. Nájdem si tam letnú brigádu ako čašníčka alebo také niečo. Treba tam šesť týždňov bývať, aby mal človek trvalý pobyt. Potom koncom júla alebo začiatkom augusta odstrelím tento zlý žart, do ktorého som sa zamotala, ako koňa so zlomenou nohou.“

„Môžem počkať,“ povedal som, no len čo mi tie slová vyšli z úst, pomyslel som si, že to nie je pravda. Lebo v zákulisí sa schádzali herci a onedlho sa začne predstavenie. V júni 1962 bude Lee Oswald zase v Amerike, najskôr bude bývať u Roberta a jeho rodiny, potom u matky. V auguste skončí na Mercedes Street vo Fort Worthe a bude pracovať v neďalekej zváračskej dielni u Leslieho, bude zvárať hliníkové okenné rámy a také tie posilnené dvere s iniciálami.

„Neviem, či ja môžem,“ povedala tak ticho, že som musel napnúť uši, aby som ju počul. „Bola som dvadsaťtriročná panenská nevesta a teraz som dvadsaťosemročná panna a slamená vdova. To je pridlho, aby ovocie viselo na strome, ako sa vraví tam u nás, najmä keď si ľudia, napríklad moja matka, myslia, že s týmito záležitosťami som sa začala prakticky zoznamovať už pred štyrmi rokmi. Nikdy som to nikomu nepovedala, a ak to niekomu povieš, asi umriem.“

„Je to len medzi nami, Sadie. A vždy to tak zostane. Bol impotentný?“

„Nie presne…“ stíchla. Chvíľu mlčala, potom znovu prehovorila a v hlase mala hrôzu. „George… je toto spoločná linka?“

„Nie. Za príplatok tri päťdesiat mesačne je iba moja.“

„Chvalabohu. Ale aj tak sa o tom nepatrí hovoriť v telefóne. A rozhodne ani u Ala nad Vidlorohmi. Neprídeš ku mne na večeru? Dáme si piknik za domom. Okolo piatej?“

„To mi vyhovuje. Prinesiem koláč alebo niečo podobné.“

„Nie, prines niečo iné.“

„A čo?“

„Ani to nemôžem povedať do telefónu, aj keď to nie je spoločná linka. Niečo, čo sa kupuje v lekárni. Ale nie v Jodie.“

„Sadie…“

„Prosím, už nič nevrav. Zložím a idem si ošpliechať tvár studenou vodou, pretože mám pocit, že mi celá horí.“

V uchu mi šťuklo a ona zmizla. Vyzliekol som sa a šiel do postele, tam som potom dlho ležal, bdel a premýšľal o čase, láske a smrti.

15. KAPITOLA

1

O desiatej v to nedeľné ráno som naskočil do sunlinera a odviezol sa tridsať kilometrov do Round Hillu. Na hlavnej ulici bola otvorená lekáreň, ale na dverách som uvidelnálepku s nápisom RUČÍME ZA DENHOLMSKÉ LEVY a spomenul si, že Round Hill patrí k štvrtému konsolidovanému školskému obvodu. Odviezol som sa teda do Kileenu. Tam mi postarší lekárnik, ktorý sa prízračne, ale zrejme úplne náhodou podobal na pána Keena z Derry, podal hnedé vrecúško a drobné. K tomu žmurkol. „Len nespravte nič protizákonné, synak.“

Odpovedal som očakávaným žmurknutím a vrátil sa do Jodie. Mal som za sebou dlhú noc, ale keď som si ľahol a pokúsil sa zadriemať, nedostal som sa ani do vzdialeného okolia spánku. Tak som vyrazil k Weingartenovi a predsa len som kúpil koláč. Vyzeral trochu ošumelý, ako to už v nedeľu s pečivom býva, ale bolo mi to fuk a predpokladal som, že Sadie to bude zaujímať rovnako málo. Piknik-nepiknik, bol som si istý, že dnes večer nepôjde predovšetkým o jedlo. Keď som jej zaklopal na dvere, v bruchu ma šteklila nervozita.

Sadie nemala mejkap. Ani sa len nenarúžovala. Oči mala veľké, tmavé a vystrašené. Chvíľu som si bol istý, že mi zabuchne dvere pred nosom a utečie odo mňa tak rýchlo, ako ju nohy ponesú. A to bude koniec.

Lenže neutiekla. „Poď dnu,“ povedala. „Robím kurací šalát.“ Roztriasli sa jej pery. „Dúfam, že máš rád… máš rád… veľa m-m-majo…“

Podlomili sa jej kolená. Pustil som dózu s koláčom na dlážku a zachytil Sadie. Zdalo sa mi, že zamdlieva, ale nezamdlela. Objala ma okolo šije a pevne sa ma držala, ako keď topiaca sa zachytí plávajúce brvno. Cítil som, ako jej vibruje telo. Na ten prekliaty koláč som stúpil najskôr ja. Potom ona.

Čvaaaach…

„Bojím sa,“ povedala. „Čo ak mi to nepôjde?“

„A čo ak to nepôjde mne?“ Nežartoval som. Mal som pridlhú pauzu. Takmer štyri roky.

Akoby ma nepočula. „On ma nechcel. Teda nie tak, ako by sa očakávalo. A nič iné ako jeho spôsob vlastne nepoznám. Dotyky a potom metlu.“

„Upokoj sa, Sadie. Zhlboka sa nadýchni.“

„Bol si v lekárni?“

„Áno, v Kileene. Ale nemusíme…“

„Musíme. Ja musím. Lebo ma opustí aj ten maličký zvyšok odvahy. Poď.“

Spálňu mala na konci chodby. Vyzeralo to tam sparťansky: jedna posteľ, pracovný stôl, nejaké reprodukcie na stenách, kartúnové závesy tancujúce v jemnom dychu okennej klimatizácie, stiahnutej na minimum. Opäť sa jej podlomili kolená a znovu som ju zachytil. Bol to taký čudesný swing. Dokonca za nami na dlážke zostávali komické stopy. Od rozšliapaného koláča. Pobozkal som ju a jej pery sa prisali na moje, suché a nedočkavé.

Jemne som ju odtisol a oprel o šatníkové dvere. Vážne na mňa pozrela, do očí jej padli vlasy. Odhrnul som jej ich a potom som jej veľmi opatrne oblizol suché pery končekom jazyka. Urobil som to pomaly a dal si záležať, aby som sa dostal až do kútikov.

„Lepšie?“ spýtal som sa.

Neodpovedala hlasom, ale jazykom. Nepritlačil som sa k nej telom, ale začal som jej veľmi pomaly prechádzať dlaňou zhora nadol, od miesta, kde jej na oboch stranách krku horúčkovito pulzovali žilky, k hrudníku, prsníkom, bruchu, k plochej naklonenej rovine lonovej kosti, potom dozadu na zadok a na stehno. Mala na sebe džínsy. Látka mi pod dlaňou zašepotala. Sadie sa zaklonila a udrela si hlavu o šatník.

„Au!“ povedal som namiesto nej. „Si v poriadku?“

Zavrela oči. „Som. Neprestávaj. Ešte ma pobozkaj.“ Potom pokrútila hlavou. „Nie, nebozkávaj ma. Zase mi to urob s perami. Oblizni ich. To sa mi páči.“

Poslúchol som. Vzdychla a prstami mi vkĺzla vzadu pod nohavice, na kríže. Potom prešla rukou dopredu, kde som mal pracku.

2

Chcel som zrýchliť, všetko vo mne kričalo po rýchlosti, opakovalo mi, že sa musím vrhnúť do hĺbky, túžilo po tom dokonalom zvieraní, ktoré je podstatou celého aktu, ale aj tak som spomalil. Aspoň spočiatku. Potom povedala: „Nezdržuj, čakania mám za tie roky už dosť.“ A tak som jej pobozkal od potu vlhký spánok a vysunul som boky dopredu. Akoby sme tancovali madison, ale v horizontálnej polohe. Zhíkla, trochu sa stiahla, ale potom nadvihla boky a vyšla mi naproti.

„Sadie? V poriadku?“

„Božemôj, áno,“ vydýchla a ja som sa zasmial. Otvorila oči a zadívala sa na mňa zvedavo aj s nádejou. „To je všetko, alebo sa bude ešte niečo diať?“

„Ešte trošku,“ odvetil som. „Neviem koľko. Už dávno som nebol so ženou.“

Ukázalo sa, že toho nebolo málo. V reálnom čase len zopár minút, ale čas je niekedy iný – a to viem asi najlepšie práve ja. Na konci začala dychčať. „Ach, bože, bože, bože, božemôj, ach, zlatko!“

Ten tón lačného prekvapenia v jej hlase ma odpálil, takže to neprišlo úplne naraz, ale ona už o niekoľko sekúnd zdvihla hlavu a zaborila si tvár do môjho pleca. Malá päsť ma udrela do lopatky, udrela ma raz, dvakrát… potom sa otvorila ako kvetina a zostala nehybne ležať. Sadie klesla na vankúše. Uprela na mňa omráčený vytreštený pohľad, ktorého som sa trochu zľakol.

„Bola som,“ povedala.

„Všimol som si.“

„Moja mama mi povedala, že ženám sa to nestáva, iba mužom. Povedala, že ženský orgazmus je mýtus.“ Roztrasene sa zasmiala. „Bože, o čo prichádzala!“

Oprela sa o lakeť, potom ma vzala za ruku a priložila si ju k prsníku. Pod ním jej divo tĺklo srdce. „Povedzte mi, pán Amberson, kedy si to môžeme zopakovať?“

3

Čoraz červenšie slnko klesalo do večného plynovo-benzínového smogu na západnom obzore a so Sadie sme sedeli na jej maličkom zadnom dvore pod pekným starým pekanovým orechom. Jedli sme sendviče s kuracím šalátom a pili ľadový čaj. Koláč nebol, samozrejme. Koláč bol debakel.

„Je to horšie, keď musíš mať… vieš… tie veci z lekárne?“

„Je to dobré,“ odpovedal som. Nebolo to celkom tak. Nikdy to celkom tak nebolo. Veľká väčšina amerických výrobkov sa od roku 1961 do roku 2011 zlepšila, ale verte Jakovi Eppingovi, prezervatív zostane prezervatívom. Robia ho pod všemožnými lákavými názvami a dostať aj ochutené (pre tých výstrednejších), ale v podstate je to postroj na pohlavný úd a bodka.

„Kedysi som mala pesar,“ povedala. Piknikový stôl tam nebol, tak len rozprestrela deku na trávnik. Teraz vzala plastovú misku so zvyškami uhorkovo-cibuľového šalátu a začala otvárať a zatvárať veko, čo by asi niektorí ľudia vysvetľovali nejakým freudovským nutkaním. Vlastne aj ja.

„Matka mi ho dala týždeň pred tým, ako som sa vydala za Johnnyho. Dokonca mi poradila, ako si ho mám zaviesť, hoci do očí mi nepozerala, a keby jej bola na líce padla kvapka vody, so syčaním by sa vyparila. ‚Prvých osemnásť mesiacov si radšej nedaj urobiť dieťa‘, povedala. ‚Aj dva roky, ak to zariadiš tak, aby vyčkal. Tak môžeš žiť z jeho platu a svoj budeš odkladať.‘“

„Nie je to najhoršia rada,“ opatrne som poznamenal. Boli sme na mínovom poli. Vedela to ona aj ja.

„Johnny učí prírodovedné predmety. Je vysoký, hoci nie až taký ako ty. Mala som po krk chodenia s nižšími mužmi a myslím, že preto som pristala, keď ma prvý raz pozval na schôdzku. Napokon sa z chodenia s ním stal zvyk. Považovala som ho za príjemného a pri odprevádzaní ma nikdy bláznivo neohmatával. Vtedy som to považovala za lásku. Bola som veľmi naivná, však?“

Pohol som rukou v nejednoznačnom geste. Áno aj nie.

„Zoznámili sme sa na vysokej a potom sme dostali miesta na rovnakej strednej škole v Savannah. Zmiešanej, ale súkromnej. Som si dosť istá, že sa za nás prihovoril jeho otec. Claytonovci nie sú bohatí – teda dnes už nie, kedysi boli –, ale v Savannah stále patria k vysokej spoločnosti. Takí miestni schudobnení aristokrati, vieš?“

Nevedel som, pretože za čias môjho dospievania sa otázky postavenia vo vysokej spoločnosti až tak neriešili, ale zamrmlal som, že viem. Tie veci v sebe zrejme už dávno dusila a teraz vyzerala takmer omámená, zhypnotizovaná.

„Takže som mala pesar. Veru tak. V peknej dámskej škatuľke s ružou na veku. Ale nikdy som ho nepoužila. Nemusela som. Napokon som ho vyhodila. Keď som mu to raz pomohla dostať von. Tak tomu vravel, dostať to von. ‚Musím to dostať von,‘ hovorieval. A potom prišla k slovu metla. Chápeš?“

Nechápal som vôbec nič.

Sadie sa zasmiala, znovu tým trpkým i pobaveným smiechom Ivy Templetonovej. „Vraj ak počká dva roky, to mi vravela mama! Mohli sme pokojne čakať aj dvadsať rokov, a nebola by som pesar potrebovala!“

„Čo sa stalo?“ Jemne som jej zovrel ramená. „Bil ťa? Bil ťa metlou?“ Rukoväť metly sa dá použiť aj inak, čítal som Poslednú odbočku do Brooklynu, ale to očividne neurobil. Bola panna a dôkaz o tom zostal na posteli.

„Nie,“ pokrútila hlavou. „Metla neslúžila na bitku. George, už o tom asi nemôžem hovoriť. Teraz nie. Cítim sa… čo ja viem… ako fľaša bublinkového nápoja, ktorou poriadne potriasli. Vieš, čo chcem?“

Vedel som, ale zo zdvorilosti som sa spýtal.

„Chcem, aby si ma vzal dnu a tam ma odzátkoval.“ Zdvihla ruky nad hlavu a ponaťahovala sa. Nenasadila si podprsenku a pod blúzkou som jej videl prsníky. Bradavky vrhali malé okrúhle tiene ako bodky za vetou v látke v neskorej noci.

Povedala: „Dnes nechcem znovu prežívať minulosť. Chcem len šumieť.“

4

O hodinu sa jej už driemalo. Pobozkal som ju najskôr na čelo a potom na nos, aby sa prebudila. „Musím odísť. Nech moje auto zmizne spred tvojho domu, kým začnú susedky volať kamarátkam.“

„Asi máš pravdu. Vedľa bývajú Sanfordovci a Lila Sanfordová mi tento mesiac pomáha v knižnici.“

A bol som si dosť istý, že Lilin otec je v školskej rade, ale radšej som to nespomenul. Sadie žiarila, nemal som srdce jej to kaziť. Sanfordovci si mohli myslieť, že sedíme na pohovke koleno pri kolene a čakáme, kedy sa skončí Postrach Denis a rozbehne sa šou Eda Sullivana. Ak by som mal auto pred domom slečny knihovníčky ešte o jedenástej, tento dojem by sa mohol narušiť.

Dívala sa, ako sa obliekam. „Čo bude teraz, George? S nami?“

„Chcem s tebou chodiť, ak chceš ty chodiť so mnou. Chceš to?“

Posadila sa, prikrývka jej spadla k pásu, siahla po cigarety. „Veľmi to chcem. Ale som vydatá, a to sa zmení až na budúci rok v lete v Rene. Keby som sa pokúsila dosiahnuť anulovanie sobáša, Johnny by sa vzpriečil. Jeho rodičia by sa vzpriečili.“

„Ak zachováme diskrétnosť, všetko bude v poriadku. Ale diskrétnosť je nutná. Vieš to, však?“

Zasmiala sa a zapálila si. „Veru viem.“

„Sadie, mávaš v knižnici problémy s disciplínou?“

„Hm? Ale iste, občas. Bežné veci.“ Pokrčila plecami a prsníky jej poskočili – oľutoval som, že som sa tak rýchlo obliekol. Na druhej strane, čo som si to nahováral? James Bond je možno na tretie číslo pripravený, ale Jake/George nebol. „Som tu nová, tak ma skúšajú. Nič závideniahodné, ale ani nečakané. Prečo?“

„Myslím, že tvoje problémy sa stratia. Študenti sú nadšení, keď vidia, že sa ich učitelia do seba zamilovali. Aj chalanom sa to páči. Berú to ako televízny seriál.“

„A budú vedieť, že sme…“

Zamyslel som sa. „Niektoré dievčatá to zistia. Tie trochu skúsenejšie.“

Vyfúkla dym. „Super.“ Ale až tak namrzene nevyzerala.

„Čo by si povedala na večeru vo dvojici? V Round Hille, v reštaurácii Sedlo? Nech si ľudia zvyknú, že sme pár.“

„Dobre. Zajtra?“

„Nie, zajtra mám prácu v Dallase.“

„Zháňaš podklady pre knihu?“

„Uhm.“ Ach jaj, boli sme sotva na začiatku, a už som jej klamal. Nepáčilo sa mi to, ale čo som mal robiť? A pokiaľ šlo o budúcnosť… na tú som zatiaľ odmietal myslieť. Musel som chrániť aj to, čo žiarilo vo mne. „V utorok?“

„Dobre. A… George?“

„Prosím?“

„Musíme to nejako zariadiť, aby sme mohli toto robiť aj ďalej.“

Usmial som sa. „Láska si cestu nájde.“

„Myslím, že toto je skôr žiadostivosť.“

„Možno oboje.“

„Si veľmi zlatý chlap, George Amberson.“

Kristepane, ešte aj to meno je lož.

„Porozprávam ti, ako to bolo so mnou a s Johnnym. Len čo budem môcť. A ak to chceš počuť.“

„Chcem.“ Myslel som si, že chcem. Ak to malo medzi nami fungovať, musel som ju chápať. Ju aj jeho. A porozumieť významu tej metly. „Keď na to budeš pripravená.“

„Ako hovorí naša ctihodná riaditeľka: ‚Študenti, bude to náročné, ale výsledok bude stáť za to.‘“

Zasmial som sa.

Zadusila cigaretu. „Len jedno mi vŕta v hlave. Schvaľovala by nám to slečna Mimi?“

„Som presvedčený, že áno.“

„Aj ja. No, dovez sa domov bezpečne, drahý. A toto si radšej vezmi.“ Ukázala na papierové vrecko z lekárne v Kileene, ktorá ležalo na jej nočnom stolíku. „Keby som pozvala nejakú všetečnicu, ktorá po vycikaní nazerá do kúpeľňovej skrinky, asi by som mala čo vysvetľovať.“

„Dobrý nápad.“

„Ale maj ich poruke, srdiečko.“

A žmurkla na mňa.

5

Cestou domov som sa pristihol pri úvahách o prezervatívoch. Značka Trojan… a podľa škatuľky ryhované – dokonca pre jej potešenie. Dáma už nemala pesar (hoci som tipoval, že pri najbližšej návšteve Dallasu si ho obstará) a uplynie ešte rok či dva, kým sa antikoncepčné tabletky dostanú do obehu. A aj vtedy ich budú lekári predpisovať veľmi opatrne, ak si dobre spomínam, čo sme sa učili na modernej sociológii. Takže zatiaľ sme mali len tieto gumené poistky. A nenasadzoval som si ich, aby som znásobil jej rozkoš, ale aby nepočala dieťa. Čo bolo zábavné, keď si uvedomíte, že sám som mal byť dieťaťom až o pätnásť rokov.

Uvažovanie o budúcnosti človeka zásadne dopletie.

6

Na druhý večer som sa znovu objavil u Tichého Mika.Tabuľka na dverách bola obrátená na nápis ZATVORENÉ a vyzeralo to tam prázdne, ale keď som zaklopal, môj technický génius ma pustil dnu.

„Idete akurát včas, pán Doe,“ vyhlásil. „Pozrime sa, čo vy na to. Ja poviem, že som prekonal sám seba.“

Zastal som pri sklenej vitríne plnej tranzistorov a čakal tam, kým zmizol v zadnej miestnosti. Vrátil sa s lampami v oboch rukách. Mali špinavé tienidlá, akoby ich už ohmatávalo mnoho špinavých prstov. Jedna mala aj popraskaný stojan, takže na pulte stála krivo – šikmá lampa z Pisy. Boli perfektné a to som mu aj povedal. S úsmevom položil k lampám dva magnetofóny v škatuliach. A vrecko so šnúrkou, ktoré obsahovalo niekoľko takých tenkých drôtov, až boli takmer neviditeľné.

„Mám vás zaučiť?“

„Myslím, že to chápem,“ povedal som a položil na pult päť dvadsaťdolároviek. Dojalo ma, že jednu mi potisol naspäť.

„Dohodli sme sa na stoosemdesiatich.“

„Tá dvadsiatka navyše je za to, že zabudnete, že som tu bol.“

Zamyslel sa, potom položil na odsunutú dvadsiatku paleca pritiahol ju k jej zeleným kamarátkam. „Už som na to zabudol. Čo keby sme to brali ako prepitné?“

Naložil mi tovar do hnedého papierového vrecka a z náhleho záchvevu prostej zvedavosti som mu musel položiť otázku.

„Kennedy? Nie, nevolil som ho, ale kým nezačne poslúchať pápeža, budem s ním spokojný. Krajina potrebuje mladšieho prezidenta, keď je už tá nová doba, viete?“

„A keby prišiel do Dallasu, myslíte, že by sa mu nič nestalo?“

„Zrejme nie. Naisto to neviem. Na jeho mieste by som sa držal skôr na severe.“

Usmial som sa. „Kde všetko spí a všetko sní, čo?“

Tichý Mike (svätý Mike) odvetil: „S tým radšej nezačínajte.“

7

V zborovni na prvom poschodí mali učitelia policu s priehradkami na poštu a školské oznamy. V utorok ráno, počas voľnej hodiny, som si tam našiel malú zalepenú obálku.

Milý George,ak ma ešte chceš pozvať dnes na večeru, bude to musieť byť o piatej, lebo celý tento aj budúci týždeň skoro vstávam, pripravujem sa na jesenný výpredaj kníh. Azda by sme sa potom mohli zastaviť u mňa na dezert.Dáš si kúsok koláča?

Sadie

„Na čom sa smejete, Amberson?“ spýtal sa Danny Laverty. Opravoval písomky s takým otupeným sústredením, až to vyzeralo, že má opicu. „Hovorte, rád sa zasmejem s vami.“

„Kdeže,“ pokrútil som hlavou. „To je súkromný žart. Nepochopili by ste ho.“

8

Ale my sme ho chápali, začali sme to celé nazývať koláč a tej jesene sme sa ho najedli dosýta. Boli sme diskrétni, aj keď, samozrejme, niektorí sa dovtípili, čo sa deje. Asi sa o nás trochu klebetilo, no neprepukol škandál. Ľudia v malom meste sú zriedka zlomyseľní. Vedeli, ako je na tom Sadie, aspoň vo všeobecnosti, a chápali, že verejný záväzok urobiť nemôžeme, aspoň začas nie. Nechodila do môjho domu, lebo to by mohlo podnietiť menej zhovievavé reči. A zakaždým som od nej odišiel pred desiatou večer. Nemohol som zaparkovať sunliner u nej v garáži a prenocovať, pretože jej volkswagen bol síce maličký chrobák, ale zaplnil ju od steny k stene. A aj tak by som si to nemohol dovoliť, niekto by sa to dozvedel. V malom meste sa všetko roznesie.

Navštevoval som ju po škole. Chodil som k nej na večeru. Občas sme zašli k Alovi a dali si Vidlorohy alebo rybacinu, občas sme si sadli do Sedla, dvakrát som ju vzal na sobotnú tancovačku do miestnej sály. Chodili sme do kina v Jodie aj v Round Hille a tiež do autokina v Kileene (kde sa dalo poriadne vyblázniť v súkromí vlastného vozidla). V slušnej reštaurácii, akou bolo Sedlo, si pred večerou dala pohár vína a ja som si k večeri vypil pivo. Ale dávali sme si pozor, aby sme sa neukázali v miestnych krčmách a určite nie u Červeného kohúta, jedinom černošskom podniku v Jodie, o ktorom naši študenti hovorili s úžasom a túžbou. Písal sa rok 1961 a segregácia kdetu slabla – černosi získali právo obedovať za stolmi u Woolwortha v Dallase, vo Fort Worthe aj v Houstone –, ale učitelia k Červenému kohútovi piť nechodili. Ak si teda chceli udržať prácu. V nijakom prípade.

Keď sme sa milovali v Sadinej spálni, vždy mala vedľa postele nohavice, sveter a mokasíny. Nazývala to núdzový úbor. Ten jediný raz, keď ktosi zazvonil pri dverách a my sme boli nahí (ten stav nazývala amanti in flagranti), ho na seba nahádzala v priebehu desiatich sekúnd. Vrátila sa so smiechom a s výtlačkom Strážnej veže. „Jehovovi svedkovia. Povedala som im, že som už spasená, a odišli.“

Raz, keď sme po milovaní jedli u nej v kuchyni steaky a okru, povedala, že jej naše dvorenie pripomína film s Audrey Hepburnovou a Garym Cooperom – Popoludňajšia láska. „Občas uvažujem, či by to v noci nebolo lepšie,“ podotkla trochu ľútostivo. „Keď to robievajú normálni ľudia.“

„Raz to zistíš,“ povedal som. „Daj tomu čas, zlatko.“

Usmiala sa a pobozkala ma do kútika úst. „Vymýšľaš super odpovede, George.“

„Ale iste,“ prikývol som. „Som veľmi originálny.“

Odtisla tanier. „Dala by som si dezert. Ty nie?“

9

Zakrátko po návšteve Jehovových svedkov pri Sadiných dverách – muselo to byť začiatkom novembra, kým som dokončil obsadenie svojej hry Dvanásť rozhnevaných mužov – som hrabal trávnik pred domom, keď ma ktosi oslovil: „Zdravím, George, ako sa darí?“

Obrátil som sa a uvidel druhýkrát ovdoveného Deka Simmonsa. V Mexiku zostal dlhšie, ako sme predpokladali, a keď sa už všetci uzniesli, že tam zostane, vrátil sa. Videl som ho po návrate prvý raz. Bol veľmi hnedý, ale príliš chudý. Odev na ňom visel a vlasy – v deň svadobnej hostiny oceľovosivé – boli takmer snehobiele a na temene zrednuté.

Pustil som hrable a prebehol k nemu. Chcel som mu podať ruku, ale namiesto toho som ho objal. Mykol sa – v šesťdesiatom prvom sa praví chlapi neobjímajú –, ale potom sa zasmial.

Pridržal som ho pred sebou. „Vyzeráte výborne!“

„Dobrý pokus, George. No cítim sa už lepšie, ako tesne po Miminej smrti. Vedel som, že sa to stane, ale aj tak mi to podrazilo nohy. Myslím, že hlava v tej veci nedokázala presvedčiť srdce.“

„Poďte dnu a dajte si kávu.“

„Veľmi rád.“

Hovorili sme o jeho pobyte v Mexiku. O škole. O neporaziteľných futbalistoch a blížiacej sa jesennej divadelnej hre. Potom položil šálku a povedal: „Ellen Dockertyová ma požiadala, aby som vám povedal niečo o vás a Sadie Claytonovej.“

Uf. A to som si nahováral, že to zvládame.

„Teraz používa meno Dunhillová. Svoje dievčenské meno.“

„O jej situácii všetko viem. Vedel som to, už keď som ju prijímal do zamestnania. Je to dobré dievča a vy ste dobrý chlap, George. Podľa toho, čo mi povedala Ellie, sa vám darí celkom šikovne tancovať na tenkom ľade.“

Trochu som si vydýchol.

„Ellie hovorila, že zrejme netušíte o tom, že za hranicou Kileenu sú bungalovy. Ten areál sa volá Candlewood. Nezdalo sa jej vhodné, aby vám o ňom sama povedala, tak o to poprosila mňa.“

„Candlewood?“

„V sobotu večer som tam často chodieval s Mimi.“ Ruky, ktoré teraz vyzerali na jeho tele priveľké, posúvali šálku. „Vedú to tam dvaja bývalí učitelia z Arkansasu či z Alabamy. Z nejakého štátu na A. Muži, ak chápete, čo tým myslím.“

„Asi áno.“

„Sú to príjemní ľudia, nevykrikujú o svojom vzťahu do sveta a ani o vzťahoch niektorých svojich hostí.“ Zdvihol pohľad od šálky. Trochu sa červenal, ale zároveň sa usmieval. „Nie je to nijaký hodinový hotel, to si nemyslite. Od toho majú bungalovy ďaleko. Izby sú pekné, ceny rozumné a malá reštaurácia o pár metrov ďalej ponúka domácu stravu. Dievčaťu občas dobre padne takéto miesto. A možno aj mužovi. Aby sa nemuseli tak ponáhľať. A aby si nepripadali lacno.“

„Ďakujem,“ povedal som.

„Veľmi rado sa stalo. Mimi a ja sme tam prežili veľa pekných večerov. Niekedy sme len v pyžame pozerali televíziu a šli sme spať, ale v istom veku je to rovnako dobré ako to ostatné.“ Ľútostivo sa usmial. „Alebo takmer rovnako dobré. Zaspávali sme za cvrkotu cvrčkov. Alebo občas zavyl kojot, niekde ďaleko v kroví. Na mesiac, viete? Naozaj to robia. Vyjú na mesiac.“

So stareckou pomalosťou si vybral zo zadného vrecka vreckovku a poutieral si ňou líca.

Vystrel som k nemu ruku a Deke ju prijal.

„Mala vás rada, hoci si nikdy nebola istá, čo si má o vás myslieť. Vraj ste jej pripomínali spôsob, akým v starých filmoch z tridsiatych rokov ukazujú duchov. Celý žiari, ale nie je celkom tu, to o vás povedala.“

„Nie som duch. To mi verte.“

Usmial sa. „Nie? Konečne som sa dostal k preverovaniu vašich referencií. Ale to ste už mali za sebou zastupovanie a aj tú parádnu divadelnú hru. Tie referencie zo Sarasoty sú v poriadku, ale inak…“ Pokrútil hlavou, stále sa usmieval. „A titul máte z veľkovýrobne v Oklahome.“

Nepomohlo mi ani odkašlanie. Nevládal som prehovoriť.

„Môžete sa spýtať, čo ma do toho. Vlastne nič. Boli časy, keď v tomto kúte sveta prišiel muž na koni do mesta, v sedlových vakoch mal zopár kníh, na nose okuliare, na krku kravatu, a dostal miesto riaditeľa školy. Zostal na ňom dvadsať rokov. A nebolo to ani tak dávno. Vy ste čertovsky dobrý učiteľ. Decká to vedia, ja to viem, aj Mimi to vedela. A na tom mi fest záleží.“

„Vie Ellen, že som tie ďalšie referencie sfalšoval?“ Pretože Ellen Dockertyová bola momentálne dočasnou riaditeľkou, a len čo sa v januári zíde školská rada, tú funkciu jej dajú nastálo. Iných kandidátov nemajú.

„Nie a ani sa to nedozvie. Aspoň nie odo mňa. Nemám pocit, že by to potrebovala vedieť.“ Postavil sa. „Ale jedna osoba potrebuje vedieť pravdu o tom, kde ste boli a čo ste tam robili. Hovorím o jednej knihovníčke. Ak to s ňou teda myslíte vážne. Myslíte?“

„Áno,“ povedal som a Deke prikývol, akoby sa tým všetko vyriešilo.

Kiežby to tak bolo.

10

Vďaka Dekovi Simmonsovi sa Sadie konečne dozvedela, aké to je, milovať sa po západe slnka. Keď som sa jej spýtal, ako sa jej to páčilo, odvetila, že veľmi. „Ale ešte väčšmi sa teším, že sa ráno vedľa teba zobudím. Počuješ vietor?“

Počul som, ako zavýja okolo domu.

„Však ti ten zvuk pripadá taký útulný?“

„Hej.“

„Teraz niečo poviem. A dúfam, že ti to nebude nepríjemné.“

„Hovor.“

„Asi som sa do teba zaľúbila. Možno ide len o sex, počula som, že niekedy si ho ľudia mýlia s láskou, ale nemyslím, že by to tak bolo aju mňa.“

„Sadie?“

„Prosím?“ Pokúšala sa usmievať, ale bola očividne vydesená.

„Aj ja ťa ľúbim. A určite to nie je omyl.“

„Vďaka Bohu,“ vzdychla a pritúlila sa ku mne.

11

Pri našej druhej návšteve v bungalovoch Candlewood bola pripravená na rozprávanie o Johnnym Claytonovi. „Ale vypni svetlo, dobre?“

Vyhovel som jej. Počas rozprávania vyfajčila tri cigarety. Ku koncu sa rozplakala, zrejme nie od bolesti, ktorú si pripomenula, ale od hanby. Myslím, že väčšina ľudí ľahšie prizná, že sa dopustili niečoho zlého, ako že boli hlúpi. Medzi hlúposťou a naivitou je obrovský rozdiel a podobne ako väčšina slušných stredostavovských dievčat, ktoré dospeli v štyridsiatych a päťdesiatych rokoch 20. storočia, ani Sadie nevedela takmer nič o sexe. Povedala, že sa nikdy poriadne nepozrela na penis, kým nevidela ten môj. Johnnyho penis zazrela, ale povedala, že ak ju pristihol, ako naň hľadí, chytil ju za bradu a otočil jej hlavu tak prudko, až ju to zabolelo.

„Naozaj to bolelo, vieš?“ vzdychla.

John Clayton pochádzal z konvenčne nábožnej rodiny, neboli to nijakí šialenci. Bol príjemný, pozorný, pomerne príťažlivý. Nemal najväčší zmysel pre humor na svete (presnejšie, takmer nijaký), ale zdalo sa, že ju zbožňuje. Jej rodičia zbožňovali jeho. Najmä Claire Dunhillovú očaril. A, samozrejme, bol od Sadie vyšší, aj keď mala topánky s podpätkami. To bolo po rokoch vtipov o žirafe veľmi dôležité.

„Jediné, čo ma pred svadbou znepokojovalo, bola jeho úporná poriadkumilovnosť,“ hovorila Sadie. „Knihy mal zoradené podľa abecedy a veľmi sa rozrušil, ak ich niekto presunul. Stačilo vybrať jednu z police, a znervóznel – to napätie z neho bolo priam cítiť. Trikrát denne sa holil a stále si umýval ruky. Ak mu niekto podal ruku, rýchlo si našiel zámienku, aby sa vrhol na toaletu a poumýval sa.“

„A šaty mal zoradené podľa farieb,“ pokračoval som za ňu. „Tak ich nosil, tak si ich ukladal do šatníka, a beda tomu, kto by ich premiestnil. Ukladal podľa abecedy aj potraviny v špajze? Vstával v noci a kontroloval, či sú zavreté plynové horáky a zamknuté dvere?“

Obrátila sa ku mne, oči mala v tme veľké a začudované. Posteľ kamarátsky zavŕzgala, vietor ujúkal, sklo v okne hrmotalo. „Ako to všetko vieš?“

„Lebo je to syndróm. Obsesívno-kompulzívna porucha alebo skrátene OKP. Howard…“ Zháčil som sa. Howard Hughes ňou trpel a bolo to vážne. To som chcel povedať, ale zišlo mi na um, že to ešte asi ani neplatí. A ak aj áno, ľudia o tom pravdepodobne nevedia. „Mal to jeden môj starý kamarát. Howard Temple. To je jedno. Ublížil ti, Sadie?“

„Telesne nie, teda nebil ma. Raz mi dal zaucho, to je všetko. Ale ľudia ubližujú druhým aj inak, nie?“

„Pravdaže.“

„S nikým som o tom nemohla hovoriť. Rozhodne nie s mojou matkou. Vieš, čo mi v môj svadobný deň povedala? Že ak v duchu poviem polovicu modlitby predtým a polovicu počas, všetko bude v poriadku. Počas. To bolo asi najbližšie, ako sa dostala k vysloveniu slova styk. Pokúsila som sa o tom porozprávať so svojou priateľkou Ruthie, ale len raz. Bolo to po škole, keď mi pomáhala upratovať knižnicu. ‚Čo sa odohráva za dverami spálne, do toho ma nič nie je,‘ vyhlásila. Tak som zmĺkla, pretože som o tom vlastne nechcela hovoriť. Strašne som sa zahanbila.“

Potom to z nej vyletelo takmer naraz. Niečo zahmlili slzy, ale základné fakty som pochopil. V niektorý večer – možno raz, možno dvakrát do týždňa – jej povedal, že to potrebuje „dostať von“. Ležali vedľa seba v posteli, ona v nočnej košeli (nástojil na tom, aby nosila nepriesvitné), on v trenírkach. Celkom nahého ho nikdy nevidela. Stiahol si prikrývku k pásu a ona uvidela malý stan, ktorý z trenírok vytvorila jeho erekcia.

„Raz na ten stan pozrel aj sám. Len raz, ak si dobre pamätám. A vieš, čo povedal?“

„Nie.“

„‚Akí sme len odporní.‘ To povedal. A potom: ‚Poponáhľaj sa, nech to mám za sebou a môžem sa vyspať.‘“

Tak musela siahnuť pod prikrývku a robiť mu to rukou. Nikdy to netrvalo dlho, občas len niekoľko sekúnd. Niekedy jej pri tom siahol na prsia, ale väčšinou mal ruky zaťaté do pästí a položené na svojej hrudi. Keď sa to skončilo, odišiel do kúpeľne, umyl sa a vrátil sa v pyžame. Mal sedem pyžám, všetky modré.

Potom musela ísť do kúpeľne ona a umyť si ruky. Trval na tom, aby si ich umývala najmenej tri minúty a v takej horúcej vode, až jej sčerveneli. Keď sa vrátila do postele, musela mu zdvihnúť dlane k tvári. Ak vôňa antiseptického mydla nebola podľa jeho predstáv dosť silná, musela umývanie zopakovať.

„A vždy keď som sa vrátila, už tam bola metla.“

Položil metlu na posteľ – v lete na plachtu, v zime na prikrývku. Rozdelil ňou posteľ na dve polovice. Svoju a jej.

„Ak som sa v noci prehadzovala a metlu posunula, prebudil sa. Aj z najtvrdšieho spánku. A vždy ma odtisol na moju stranu. Rázne. Volal to prekročenie metly.“

Zaucho jej dal vtedy, keď sa ho spýtala, odkiaľ vezmú deti, keď to nikdy nevloží do nej. „Rozzúril sa. Preto ma udrel. Neskôr sa mi ospravedlnil, ale vtedy povedal: ‚Ty si myslíš, že by som sa vopchal do ženskej diery plnej bacilov a splodil deti, aby prišli na tento špinavý svet? Aj tak celý vybuchne, to vie každý, kto číta noviny, a zabije nás radiácia. Všetci pomrieme s ranami na celom tele a s krvou v pľúcach. Môže sa to stať už zajtra.‘“

„Ježišmária. Nečudo, že si ho opustila, Sadie.“

„Až po štyroch premárnených rokoch. Tak dlho som samu seba musela presviedčať, že si od života zaslúžim aj niečo lepšie ako usporadúvať manželove ponožky podľa farby, dvakrát do týždňa mu to robiť rukou a spávať s prekliatou metlou. To bolo najponižujúcejšie, pretože o tom som naozaj s nikým hovoriť nemohla… lebo to bolo… smiešne.“

Mne sa to smiešne nezdalo. Bolo to niekde v zóne súmraku medzi neurózou a prepuknutou psychózou. A okrem toho som si pomyslel, že počúvam dokonalú bájku z päťdesiatych rokov. Vedel som si predstaviť, že slávny herecký pár Rock Hudson a Doris Dayová spávali vo svojich filmoch s metlou v strede postele. Teda keby Rock nebol gej.

„A neprišiel za tebou?“

„Nie. Žiadala som o miesto v desiatich rôznych školách a odpovede som si dala posielať do poštového priečinka. Cítila som sa, akoby som si našla milenca. A tak so mnou aj zaobchádzali moji rodičia, keď na to prišli. Môj otec sa časom upokojil – asi tuší, aké vážne to bolo, hoci, samozrejme, detaily počuť nechce. Ale mama? Tá nie. Hnevá sa na mňa. Musela začať chodiť do iného kostola a vystúpiť zo šijacieho klubu. Lebo, ako vraví, už sa tam nemohla pozerať ľuďom do očí.“

Istým spôsobom to bolo rovnako šialené a kruté ako tá metla, ale mlčal som. Zaujalo ma niečo iné ako Sadini konvenční južanskí rodičia. „Clayton im nepovedal, že si ho opustila? Dobre to chápem? Nebol za nimi?“

„Nie. Samozrejme, to mu mama nevyčítala.“ Zvyčajne slabý južanský prízvuk sa u Sadie zrazu zvýraznil. „Veď som toho chudáka tak zahanbila, že to nechcel nikomu hovoriť.“ Prestala spevavo zaťahovať. „A nemyslím to sarkasticky. Ona vie, čo je hanba, aj to, čo je utajovanie. V tých dvoch veciach si Johnny s mojou mamou dokonale rozumejú. Ju si mal vziať za ženu.“ Trochu hystericky sa zasmiala. „Mama by bola z tej metly asi nadšená.“

„Nikdy sa ti neozval? Neposlal ani pohľadnicu: ‚Ahoj, Sadie, tak to nejako rozseknime, nech môžeme žiť každý po svojom?‘“

„Ako mi ju mal poslať, keď nevie, kde som, a ani ho to nezaujíma?“

„Nechceš od neho niečo? Pretože právnik by určite…“

Pobozkala ma. „Jediné, čo chcem, je teraz so mnou v posteli.“

Skopol som prikrývku až k nohám postele. „Dívaj sa na mňa, Sadie. Je to zadarmo.“

Dívala sa. A dotýkala sa ma.

12

Potom som zadriemal. Nezaspal som – počul som vietor a to rinčiace sklo v okne –, ale zamotal som sa do sna. Sadie a ja sme boli v prázdnom dome. Nahí. Na poschodí nad nami sa niečo pohybovalo – vydávalo dunivé, nepríjemné zvuky. Možno to boli kroky, ale to by tam muselo byť priveľa nôh. Nebál som sa výčitiek svedomia, ak nás niekto objaví bez šiat. Len som sa bál. Na jednej olupujúcej sa stene boli uhlíkom napísané slová: ONEDLHO ZABIJEM PREZIDENTA. Pod neniekto dodal: ZAJTRA BUDE NESKORO, TAKÚ MÁ V SEBE CHOROBUUU. Tá druhá veta bola načarbaná tmavým rúžom. Alebo možno krvou.

Buch. Dup. Buch.

Znelo to zhora.

„Myslím, že je to Frank Dunning,“ pošepol som Sadie. Zovrel som jej predlaktie. Bolo veľmi studené. Akoby som chytil za ruku mŕtvu. Napríklad ženu dobitú mlatom.

Sadie pokrútila hlavou. Pozerala na strop a ústa sa jej triasli.

Buch, dup, buch.

Padal na nás jemný prach z omietky.

„Tak potom je to John Clayton,“ povedal som.

„Nie,“ odvetila. „Myslím, že je to muž so žltou kartou. A s ním aj Jimla.“

Dupot nad nami náhle stíchol.

Chytila ma za ruku a začala ňou triasť. Oči mala také veľké,akoby jej odjedali z tváre. „Áno, Jimla! Počuje nás! Jimla vie, že sme tu!“

13

„Prebuď sa, George! Prebuď sa!“

Otvoril som oči. Opierala sa vedľa mňa o lakeť, tvár som jej videl len ako bledú škvrnu. „Čo? Koľko je hodín? Musíme odísť?“ Ale ešte bola tma a vietor stále fúkal.

„Nie. Nie je ani len polnoc. Mal si zlý sen.“ Trochu nervóznesa zasmiala. „Žeby o futbale? Pretože si mrmlal Jimla, Jimla.“

„Naozaj?“ Posadil som sa. Zaškrabkala zápalka a Sadie ožiaril tvár plamienok, keď si zapaľovala cigaretu.

„Hej. To si hovoril. A ešte kadečo iné.“

To nebolo dobré. „Čo?“

„Väčšine som nerozumela, ale jedno mi bolo jasné. Derry je Dallas, hovoril si. Potom si to povedal naopak. Dallas je Derry. Čo to má znamenať? Pamätáš si to?“

„Nie.“ No človek tesne po prebudení, hoci len z plytkého spánku, nevie presvedčivo klamať, a na tvári sa jej mihla skepsa. Kým sa stihla premeniť na nedôveru, na dvere niekto zaklopal.

Pätnásť minút pred polnocou.

Vyvalili sme na seba oči.

Klopanie sa zopakovalo.

Je to Jimla. Tá myšlienka bola veľmi zreteľná a istá.

Sadie odložila cigaretu do popolníka, zahalila sa do prikrývky a bez slova prebehla do kúpeľne. Dvere sa za ňou zatvorili.

„Kto je?“ zavolal som.

„To som ja, pane. Yorrity. Bud Yorrity.“

Jeden z tých dvoch penzionovaných učiteľov, gejov, čo viedli túto ubytovňu.

Vstal som z postele a natiahol si nohavice. „O čo ide, pán Yorrity?“

„Mám pre vás odkaz, pane. Tá dáma vravela, že je to súrne.“

Otvoril som dvere. Bol to nízky muž v obdratom župane. Vlasy rozstrapatené po spánku sa mu ježili okolo hlavy. V jednej ruke držal kúsok papiera.

„Aká dáma?“

„Ellen Dockertyová.“

Zaďakoval som mu a zavrel dvere. Rozložil som papier a prečítal si odkaz.

Z kúpeľne vyšla Sadie, stále zahalená v prikrývke. Oči doširoka roztvorené a plné obáv. „O čo ide?“

„Stala sa nehoda,“ povedal som. „Vince Knowles sa za mestom vybúral s dodávkou. Boli s ním aj Mike Coslaw a Bobbi Jill. Mika odhodilo preč a má zlomenú ruku. Bobbi Jill si škaredo roztrhla tvár, no Ellie vraví, že inak je v poriadku.“

„A Vince?“

Spomenul som si, čo všetci hovorili o Vinceovom štýle šoférovania. Že jazdí, akoby zajtra nemalo vyjsť slnko. Ani nemalo. Preňho už nie. „Je mŕtvy, Sadie.“

„To nie je možné! Má len osemnásť rokov!“ zastonala.

„Viem.“

Z ochabnutých rúk jej vypadla prikrývka a klesla na dlážku. Zakryla si tvár.

14

Moja upravená verzia Dvanástich rozhnevaných mužov sa nerealizovala. Namiesto nej sme hrali Smrť študenta, hru v troch dejstvách: v dome smútku pri otvorenej rakve, pri smútočnej bohoslužbe v metodistickom Kostole milosti a pri otvorenom hrobe na cintoríne West Hill. Na žalostnom predstavení sa zúčastnilo celé – alebo takmer celé – mesto.

V hlavných úlohách vystupovali rodičia a Vinceova šokovaná mladšia sestra, ktorí sedeli na skladacích stoličkách vedľa rakvy. Keď som sa priblížil so Sadie po boku, pani Knowlesová vstala a objala ma. Takmer ma omráčila vôňa parfumu White Shoulders a antiperspirantu Yodora.

„Zmenili ste mu život,“ zašepkala mi do ucha. „Povedal mi to. Začal sa aj učiť, a to preto, lebo chcel hrať.“

„Pani Knowlesová, je mi to veľmi, veľmi ľúto,“ odvetil som. Potom mi napadla strašná myšlienka a objal som ju mocnejšie, akoby tú myšlienku mohlo zahnať zovretie rúk: Možno je aj toto efekt motýlích krídel. Možno je Vince mŕtvy, lebo som prišiel do Jodie.

Rakva bola ozdobená zábermi z Vinceovho príliš krátkeho života. Na stojane pred rakvou žiarila jeho sólová fotografia: bol na nej v kostýme z predstaveniaO myšiach a ľuďoch a v tom starom plstenom klobúku. Spod striešky hľadela jeho ostrá, inteligentná tvár. Vince v skutočnosti nebol ktovieaký herec, ale na tej fotke mal absolútne dokonalý mudrlantskývýraz. Sadie začala vzlykať, vedel som prečo. Život sa zvrtne na maličkosti. Niekedy smerom k nám, ale často sa odkotúľa preč, poskakuje, ligoce sa a hovorí: Zbohom, miláčik, však to bolo dobré, kým to bolo?

A Jodie bolo ako mesto dobré – pre mňa. V Derry som bol outsider, v Jodie som bol doma. Toto je domov: vôňa šalvie a kopce, ktoré v lete sfarbia dooranžova kokardy. Jemná chuť tabaku na Sadinom jazyku a vŕzganie naolejovanej drevenej dlážky v mojej izbe. Ellie Dockertyová, ktorej na nás natoľko záležalo, že nám uprostred noci poslala odkaz, možno aby sme sa vrátili do mesta a neprezradili sa, pravdepodobne však preto, aby sme o tom vedeli. Takmer dusivá zmes parfumu a dezodorantu v objatí pani Knowlesovej. Mike, keď ma jednou rukou – tou, ktorú nemal v sadre – objal na cintoríne, potom mi pritisol tvár k plecu, kým sa znovu neovládol. Domov je aj škaredá červená rana na tvári Bobbi Jill a myšlienka, že ak nepôjde na plastickú operáciu (ktorú si jej rodina nemôže dovoliť), zostane jej jazva. Do konca života jej bude pripomínať, ako videla na kraji cesty mŕtveho chlapca, ktorému takmer odtrhlo hlavu. Domov je čierna páska, ktorú nosila Sadie, nosil som ju aj ja a týždeň po pohrebe celý učiteľský zbor. A Al Stevens, ktorý do výkladu svojej reštaurácie zavesil Vinceovu fotku. A slzy Jimmyho LaDua, keď vstal pred celou školou a venoval sezónu bez prehry Vinceovi Knowlesovi.

Aj iné veci. Keď ma ľudia zdravili na ulici a mávali mi z auta, keď nás so Sadie zaviedol Al Stevens k stolu vzadu, ktorý začal nazývať „náš stôl“, keď som v piatok popoludní v zborovni hrával cribbage s Dannym Lavertym za penny za bod, keď som sa hádal so staršou slečnou Mayerovou, kto má lepšie spravodajstvo, Chest Huntley a David Brinkley alebo Walter Cronkite. Moja ulica, môj domček, to, že som si znovu zvykol na písacístroj. Že chodím s peknou ženou, pri nákupe v potravinách dostávam kupóny a v kine sú pukance so skutočným maslom.

Domov je dívať sa, ako nad otvorenou spiacou krajinou vychádza mesiac, a mať niekoho, koho môžete privolať k oknu, aby ste sa mohli dívať spolu. Domov je tam, kde tancujete s ostatnými, a tanec je život.

15

Rok Pána 1961 sa chýlil ku koncu. V jeden sychravý deň asi dva týždne pred Vianocami som sa vrátil domov zo školy, znovu zababušený do rančerského kabáta z neopracovanej kože a počul vyzváňanie telefónu.

„Tu je Ivy Templetonová,“ ozval sa ženský hlas. „Zrejme si ma ani nepamätáte, však?“

„Veľmi dobre si vás pamätám, pani Templetonová.“

„Ani neviem, prečo sa vám obťažujem volať, tých desať dolárov je dávno fuč. Len ste mi nejako utkveli v pamäti. Aj mojej Rosette. Volá vás chlap, čo mi chytil loptu.“

„Sťahujete sa, pani Templetonová?“

„Presne tak. Zajtra sem príde autom moja mama z Mozelle.“

„Nemáte auto? Alebo sa vám pokazilo?“

„Auto ide v pohode, na to, aký je to šrot, ale Harry ho nebude šoférovať. Ani nijaké iné. Minulý mesiac ťahal šichty. Spadol do kanála a pri cúvaní cez neho prešiel nákladiak. Dolámal mu chrbticu.“

Zavrel som oči a uvidel vrak Vinceovho auta, ako ho odvážajú po Main Street. Prasknuté predné sklo bolo zvnútra celéod krvi. „Úprimnú sústrasť, pani Templetonová.“

„Bude žiť, ale už nikdy nebude chodiť. Bude sedieť na vozíku a šťať do vrecúška. No najprv sa odvezie do Mozelle vzadu v dodávke mojej mamy. Ukradneme zo spálne matrac, aby mal na čom ležať. Bude to, ako brať na dovolenku psa, nie?“

Rozplakala sa.

„Dva mesiace som pozadu s nájomným, ale to ma netrápi. Viete, čo ma trápi? Mám tridsaťpäť dolárov a to je všetko. Dofrasa aj s Harrym, keby si dával lepší pozor, nebola by som v tomto svrabe. Myslela som si, že už v svrabe som, ale kukajte, ako som dopadla!“

V uchu mi dlho, vodnato zachrapčalo.

„Viete čo? Okukuje ma poštár, za dvadsať dolárov by som mu veru dala na dlážke v obývačke. Lenže by nás pri tom špehovali susedia naproti. Nemôžem ho zobrať do spálne. Tam leží môj invalidný muž.“ Z úst jej zachrčal smiech. „Čo keby ste prišli v tom svojom kabriolete? Odveziete ma do motela. Plesnite sa po vrecku a prenajmite izbu s obývačkou. Rosette môže pozerať telku a ja vám zatiaľ dám. Pripadali ste mi dosť prachatý.“

Nič som nepovedal. Len mi zišla na um myšlienka, jasná ako žiarovka.

Lenže by nás pri tom špehovali susedia naproti.

Aj ja som mal niekoho špehovať. Okrem Oswalda. Človeka, ktorý sa náhodou tiež volal George a mal sa stať Oswaldovýmjediným priateľom.

Nedôverovať mu, napísal si Al do poznámok.

„Ste ešte tam? Nie? Ak nie, tak sa strčte…“

„Neskladajte, pani Templetonová. Čo keby som vám splatil nájomné a pridal k tomu sto dolárov?“ Bolo to viac, ako som potreboval zaplatiť za to, čo som od nej chcel, ale mal som peniaze a ona ich potrebovala.

„Za dvesto dolárov by som vám dala, aj keby nás špehoval môj otec.“

„Vôbec mi nemusíte dávať, pani Templetonová. Stačí, keď na mňa počkáte na parkovisku na konci ulice. A niečo mi prinesiete.“

16

Keď som prišiel na parkovisko pri sklade, už sa zotmelo a dážď zhustol, ako keď sa pokúša premeniť na pľušť. V hornatej krajine na juh od Dallasu sa to často nestáva, ale zriedka neznamená nikdy. Dúfal som, že sa mi podarí vrátiť do Jodie bez toho, aby som vyletel z cesty.

Ivy sedela za volantom úbohého starého sedanu s hrdzavou kapotou a prasknutým zadným oknom. Nasadla do môjho sunlinera a okamžite sa nahla k ventilátoru, ktorý šiel na plné obrátky. Namiesto kabáta mala dve flanelové košele a triasla sa.

„Super. V tom chevrolete je zima ako v psinci. Má pokazené kúrenie. Priniesli ste peniaze? Alebo nemám byť zvedavá, lebo budem skoro stará?“

Podal som jej obálku. Otvorila ju a prerátala časť z dvadsiatok, ktoré som mal na hornej poličke šatníka, odkedy som si bol pred vyše rokom vo Faith Financial po výhru za svetovú sériu. Zdvihla objemný zadok zo sedadla, strčila si obálku do zadného vrecka džínsov, potom zašmátrala v náprsnom vrecku košele, tej, ktorú mala bližšie k telu. Vytiahla kľúč a strčila mi ho do dlane.

„Stačí?“

Stačil. „Je to duplikát?“

„Tak ako ste mi povedali. Dala som ho spraviť v železiarstve na McLaren Street. Prečo chcete kľúč od tej diery? Za dve stovky by ste si ju mohli prenajať na štyri mesiace.“

„Mám na to svoje dôvody. Porozprávajte mi o susedoch naproti. O tých, ktorí by vás mohli špehovať, keby ste to robili s poštárom v obývačke na dlážke.“

Roztržito sa pomrvila a pritiahla si obe košele na objemné poprsie. „To som len žartovala.“

„Viem.“ Nevedel som to a bolo mi to jedno. „Len ma zaujíma, či vám susedia naozaj vidia do obývačky.“

„Jasné, že vidia, a ja by som videla tiež, keby nemali závesy. Aj ja by som si ich kúpila, keby som mala peniaze. Čo sa týka súkromia, to by sme už rovno mohli bývať vonku. Mohla by som tam zavesiť vrecovinu, keby som nejakú našla tamto,“ ukázala na odpadkové nádoby zoradené pri východnej strane skladu, „ale to vyzerá otrasne.“

„Susedia, čo vám vidia do obývačky, bývajú na akom čísle? 2704?“

„2706. Predtým tam býval Slider Brunett s rodinou, ale po Halloweene sa odsťahovali. Je náhradník rodeového klauna, viete si to predstaviť? Netušila som, že existuje také povolanie. Teraz tam býva nejaký Hazzard s dvoma deckami a tuším so svojou matkou. Rosette sa s tými deťmi nechce hrať, vraj sú špinavé. Že to vraví práve ona, taká šuchta! Starej panej ťažko rozumieť. Nemôže hýbať polovicou tváre. Neviem, ako mu pomôže, keď sa tam len tak moce. Keby som mala tak skončiť, nech ma radšej zastrelia. Strašné!“ Pokrútila hlavou. „Hovorím vám, že tu dlho nezostanú. Nemáte cigaretu? Mala by som s tým prestať. Keď človek nemá ani na cigy, už je na tom fakt mizerne.“

„Nefajčím.“

Pokrčila plecami. „To je fuk. Teraz si môžem dovoliť kúpiť vlastné, nie? Zbohatla som. Však nie ste ženatý?“

„Nie.“

„Ale máte frajerku. Na tejto strane auta cítiť parfum. Niečo kvalitné.“

To ma pobavilo. „Áno, mám priateľku.“

„To je dobre. Vie vaša frajerka, že sa po zotmení motáte na juh od Fort Worthu a stvárate čudné veci?“

Nič som nepovedal, no ako odpoveď to stačilo.

„To je fuk. To je medzi vami. Už som sa zohriala, tak pôjdem. Ak bude zajtra takto pršať, neviem, ako Harry vydrží vzadu v dodávke.“ S úsmevom na mňa pozrela. „Keď som bola malá, myslela som si, že raz zo mňa bude Kim Novaková. A Rosette si teraz myslí, že vystrieda Darlene v Mouseketeers. Už ju vidím.“

Otvárala dvere, keď som povedal: „Počkajte.“

Vybral som si veci z vreciek – mentolky, papierové vreckovky, zápalky, ktoré mi tam strčila Sadie, poznámky na test z angličtiny pre prvákov, ktorý som im chcel dať pred vianočnými prázdninami – potom som jej podal svoj rančerský kabát. „Vezmite si ho.“

„Ešteže čo!“ Vyzerala prekvapene.

„Doma mám ďalší.“ Nemal som, ale mohol som si ho kúpiť a ona to o sebe povedať nemohla.

„Čo poviem Harrymu? Že som kabát našla pod kapustným listom?“

Usmial som sa. „Povedzte mu, že ste si to rozdali s poštárom a prihodil vám kabát k honoráru. Čo môže spraviť? Dohoniť vás a zbiť?“

Zasmiala sa, pripomínalo to krákanie, ale bolo zvláštne šarmantné. A vzala si kabát.

„Čo sa týka Rosette,“ povedal som. „Povedzte jej, že sa s ňou stretnem v jej snoch.“

Prestala sa usmievať. „To radšej nie. Bola to hnusná nočná mora. Tak vrieskala, div nezvalila dom. O druhej ráno ma zobudila. Ten muž, čo chytil loptu, má vraj vzadu v aute netvora, a ona sa bojí, že ju zožerie. Úplne ma tým krikom vystrašila.“

„Volal sa nejako ten netvor?“

„Vraj sa volal džimla. Asi myslela džina ako z tej rozprávky o Aladinovi. No, už musím ísť. Majte sa pekne.“

„Aj vy, Ivy. Veselé Vianoce.“ Znovu sa krákavo zasmiala. „Vidíte, skoro som zabudla. Aj vám veselé Vianoce. Nezabudnite dať svojej frajerke darček.“

Zamierila k svojmu starému autu s mojím kabátom – teraz už so svojím – cez plecia. Nikdy viac som ju nevidel.

17

Dážď zamrzol len na mostoch a zo svojho ďalšieho života – toho v Novom Anglicku – som vedel, že po nich musím jazdiť opatrne, no aj tak bola do Jodie dlhá cesta. Akurát som stihol postaviť na čaj, keď zazvonil telefón. Tentoraz to bola Sadie.

„Od večera sa ti pokúšam dovolať. Chcela som sa ťa spýtať na vianočný večierok trénera Bormana. Začína sa o tretej. Ak ma chceš vziať, pôjdem tam a budeme môcť skôr odísť. Povieme, že sme si na večeru rezervovali stôl v Sedle alebo také niečo. No musím ešte potvrdiť, či tam pôjdem.“

Svoju pozvánku som zbadal vedľa písacieho stroja a pocítil som mierne bodnutie viny. Obálka tam ležala už tri dni a ešte som ju ani neotvoril.

„Chceš ísť?“ spýtal som sa.

„Môžem sa tam ukázať.“ Po chvíli sa spýtala: „Kde si bol celý čas?“

„Vo Fort Worthe.“ Takmer som dodal: na predvianočných nákupoch. To však nebola pravda. Vo Fort Worthe som kúpil len informácie. A kľúč od domu.

„Bol si na nákupoch?“

Znovu som musel potlačiť lož. „Sadie… nemôžem o tom hovoriť.“

Nastalo dlhé, predlhé ticho. Ľutoval som, že nefajčím. Možno už u mňa vznikla závislosť. Boh vie, že pasívne som fajčil celé dni. V kabinete bol stále belasý opar.

„Je to žena, George? Iná žena? Alebo som príliš zvedavá?“

Bola to Ivy, no nebola to žena, akú mala na mysli.

„Medzi ženami si jediná.“

Ďalšie dlhé, predlhé ticho. Sadie sa vo svete pohybovala bezstarostne, ale vo svojej hlave to nedokázala. Napokon povedala: „Vieš o mne veľa, aj to, čo som nikomu nechcela povedať, ale ja o tebe neviem takmer nič. Tuším som si to práve uvedomila.

Sadie je niekedy hlúpa, však, George?“

„Nie si hlúpa. A rozhodne vieš, že ťa milujem.“

„Áno…“ V hlase mala pochybnosti. Spomenul som si na zlý sen v tú noc v bungalove a na ostražitosť v jej tvári, keď som jej povedal, že si ho nepamätám. Mala teraz na tvári rovnaký výraz? Alebo možno trochu hlbší ako len ostražitosť?

„Sadie? Je to medzi nami v pohode?“

„Áno.“ Tentoraz to znelo trochu istejšie. „Jasné. Až na ten trénerov večierok. Čo s tým spravíme? Nezabúdaj, že tam bude celý zbor, a kým pani trénerová otvorí bufet, už budú mať pod čapicou.“

„Poďme,“ povedal som až príliš nadšene. „Bude to fasa žúrka.“

„Ako?“

„Trochu sa zabavíme. Tak som to myslel. Prídeme na hodinku, hodinku a pol, potom pôjdeme. Večera v Sedle. Môže byť?“

„Jasné.“ Boli sme ako pár, čo si dohaduje druhé rande, keď na prvom k ničomu nedošlo. „Zabavíme sa.“

Spomenul som si, ako Ivy Templetonová zacítila stopu Sadinho parfumu a spýtala sa ma, či moja frajerka vie, že sa po zotmení motám na juh od Fort Worthu. Spomenul som si, ako Deke Simmons povedal, že len jedna osoba si zaslúži vedieť pravdu o tom, kde som bol a čo som tam robil. Ale mám Sadie povedať, že som chladnokrvne zabil Franka Dunninga, aby nezavraždil svoju manželku a tri zo svojich štyroch detí? Že somprišiel do Texasu zabrániť atentátu a zmeniť chod dejín? Že viem, že sa to dá, lebo som sa vrátil z budúcnosti, kde by sme tento náš rozhovor mohli absolvovať cez počítač?

„Sadie, vyjde nám to. To ti sľubujem.“

Znovu povedala: „Fajn.“ Potom dodala: „Uvidíme sa zajtra v škole, George.“ A zavesila, veľmi jemne a zdvorilo.

Niekoľko sekúnd som držal telefón a pozeral do prázdna. Na oknách s výhľadom do zadného dvora sa rozochveli sklá. Takže dážď sa predsa len premenil na pľušť.

16. KAPITOLA

1

Vianočné mecheche u trénera Bormana vypálilo celkom zle, dôvodom nebol iba duch Vincea Knowlesa. Dvadsiateho prvého sa Bobbi Jill Allnutovej odnechcelo pozerať v zrkadle na tú červenú jazvu na ľavom líci, čo jej siahala až k brade, a zhltla za hrsť matkiných tabletiek na spanie. Nezomrela, no nechali si ju dve noci v nemocnici Parkland Memorial, v tej istej, kde mal naposledy vydýchnuť prezident aj jeho vrah, teda ak to nezmením. V dvetisíc jedenástom sú zrejme už aj bližšie nemocnice – takmer určite v Kileene, možno aj v Round Hille –, ale v roku, keď som na plný úväzok učil na denholmskej strednej, tam neboli.

Ani večera v Sedle nestála za veľa. Bolo to tam napratané ľuďmi aj vianočnou žoviálnosťou; Sadie odmietla dezert a chcela ísť čím skôr domov. Povedala, že ju bolí hlava. Neveril som jej.

O niečo lepší bol novoročný ples v Bountiful Grange číslo sedem. Z Austinu prišla kapela The Jokers a poriadne to rozburácala. So Sadie sme tancovali pod sieťami plnými balónov, až nás rozboleli nohy. O polnoci spustili The Jokers divokú verziu piesne Auld Lang Syne a frontman zakričal: „Nech sa vám v tisícdeväťsto šesťdesiatom druhom splnia všetky sny!“

Balóny zlietli k nám. Pobozkal som pri valčíku Sadie a zaželal jej šťastný nový rok, ale hoci bola celý večer veselá a rozosmiata, teraz som jej na perách necítil úsmev. „Aj tebe šťastný nový rok, George. Môžem dostať pohár punču? Som veľmi smädná.“

Pred misou s alkoholickým punčom stál dlhý rad, pred tým nealkoholickým o niečo kratší. Nabral som jej zmes ružovej a zázvorovej limonády do papierového pohára, no keď som ho odniesol tam, kde stála, bola preč.

„Myslím, že sa šla nadýchať, kamarát,“ povedal Carl Jacoby.

Bol jedným zo štyroch učiteľov, ktorí na denholmskej učili dielenské práce, a asi bol aj najlepší, ale v tú noc by som ho nebol pustil ani na dvesto metrov k žiadnemu elektrickému prístroju.

Pozrel som na fajčiarov zhrčených pod požiarnym schodiskom. Sadie medzi nimi nebola. Prešiel som k sunlineru. Sedela na sedadle spolujazdca a objemné sukne sa jej nadúvali až k prístrojovej doske. Bohvie, koľko mala spodničiek. Fajčila a plakala.

Nastúpil som a chcel ju objať. „Čo je, Sadie? Čo sa stalo, zlatko?“ Akoby som to nevedel. A vedel som to už dlhšie.

„Nič.“ Rozplakala sa ešte usedavejšie. „Mám mesiačiky, to je všetko. Odvez ma domov.“

Bolo to iba päť kilometrov, ale pripadalo mi to ako veľmi dlhá jazda. Nezhovárali sme sa. Zabočil som k jej domu a vypol motor. Už neplakala, ale ani nerozprávala. Ja takisto. Niekedy je ticho nepríjemné. Toto bolo smrtiace.

Vytiahla z kabelky winstonky, pozrela na ne a vrátila ich naspäť. Šťuknutie kľučky znelo prihlasno. Pozrela na mňa. Vlasy jej obklopovali biely ovál tváre ako tmavý oblak. „Nechceš mi niečo povedať, George?“

Predovšetkým som jej túžil povedať, že sa nevolám George. To meno sa mi sprotivilo. Takmer som ho znenávidel.

„Dve veci. Prvá je, že ťa milujem. Druhá, že nerobím nič, za čo by som sa hanbil. A ozaj, ešte čosi. Nič, za čo by si sa hanbila ty.“

„Dobre. To je dobre. Aj ja ťa milujem, George. Ale niečo ti poviem, ak si ma vypočuješ.“

„Vždy si ťa vypočujem.“ No vystrašila ma.

„Všetko môže zostať ako predtým… aspoň zatiaľ. Kým som vydatá za Johna Claytona, hoci len na papieri a hoci sme to manželstvo nikdy nezavŕšili, ako sa patrí, mám pocit, že na isté veci sa ťa nemám právo pýtať… ani ich od teba žiadať.“

„Sadie…“

Priložila mi prsty na pery. „Zatiaľ. Ale ja už nijakému mužovi nedovolím, aby do našej postele položil metlu. Rozumieš mi?“

Tam, kde boli jej prsty, vtisla rýchly bozk, potom vybehla po chodníku k svojim dverám a už cestou šmátrala po kľúči.

Tak sa pre muža, ktorý si hovoril George Amberson, začal rok 1962.

2

Svitol chladný a jasný prvý deň nového roka. Ranné spravodajstvo pre farmárov veštilo na nížinách mrznúcu hmlu. Tie dve lampy s plošticami som predtým uložil do garáže. Jednu som si teraz strčil do auta a odviezol som ju do Fort Worthu. Myslel som, že ak bude v niektorý deň handrárska Mercedes Street prázdna, tak práve dnes. Mal som pravdu. Bolo tam ticho ako… nuž, ako v trackerovskej krypte, kam som odvliekol telo Franka Dunninga. Na takmer holých dvoroch kde-tu ležali prevrátené trojkolky a hračky. Ktosi zanechal pri obrubníku väčšiu hračku – obrovitánsky starý mercury. Dvere auta boli otvorené. Na udupanej hline ulice ležalo zopár posmutnených zabudnutých stúh z krepového papiera a v jarkoch pri ceste veľa plechoviek od piva – väčšinou značky Lone Star.

Pozrel som na číslo 2706 a videl, že z veľkého predného okna nik nepozerá, ale Ivy mala pravdu: keby tam niekto stál, mal by dokonalý výhľad do obývačky v čísle 2703.

Zaparkoval som na betónových pásoch, čo slúžili namiesto prístupovej cesty k domu, akoby som mal právo len tak vojsť do bývalého domova nešťastných Templetonovcov. Vytiahol som lampu a novú debničku na náradie a vykročil k vchodovým dverám. Dosť ma zamrazilo, keď kľúč odmietol spolupracovať, ale bol nový, tak preto. Keď som ho navlhčil slinami a trochu ním pozvŕtal, zabral.

Boli tam štyri miestnosti, ak by sa počítala aj kúpeľňa, viditeľná cez dvere, ktoré viseli otvorené na jedinom funkčnom pánte. Najväčšia bola obývačka spojená s kuchyňou. Druhé dve boli spálne. Vo väčšej stála posteľ bez matraca. Spomenul som si, ako Ivy povedala: Ako keby človek bral na dovolenku psa, nie? V menšej nakreslila Rosette pastelkami na steny s odhnívajúcou omietkou a trčiacimi doskami dievčatá. Všetky mali zelené svetre a veľké čierne topánky. Chvostíky mali obrovské, rovnako ako nohy, a mnohé kopali do futbalovej lopty. Jedna mala vo vlasoch korunku americkej kráľovnej krásy a obrovský narúžovaný úsmev. Dom stále trochu páchol smaženým mäsom, ktoré Ivy pripravila na rozlúčku pred odchodom do Mozellu, kde bude bývať s matkou, so svojou malou čerticou a chromým manželom.

Tu začnú Lee s Marinou žiť americké obdobie svojho manželstva. Budú sa milovať vo väčšej z dvoch spální, tam ju bude aj biť. Tam bude Lee po dňoch montovania pancierových dverí ležať a uvažovať, prečo, dopekla, nie je slávny. Vari sa neusiloval? Alebo sa usiloval primálo?

A v obývačke s hornatým terénom dlážky a vydratým žlčovito zeleným kobercom sa Lee prvý raz stretne s mužom, ktorému som nemal dôverovať. S mužom zodpovedným za väčšinu, ak nie všetky pochybnosti, ktoré Al ešte mal o Oswaldovej role osamelého strelca. Volal sa George de Mohrenschildt a veľmi som chcel počuť, o čom sa s Oswaldom zhovárali.

Na boku miestnosti, hneď vedľa kuchyne, stál starý príborník. V zásuvkách sa váľali príbory z rozličných súprav a nekvalitné kuchynské pomôcky. Odtiahol som príborník od steny a našiel elektrickú zásuvku. Paráda. Lampu som položil na príborník a zapojil ju. Vedel som, že kým sa sem nasťahujú Oswaldovci, ešte tu možno niekto bude bývať, no nepredpokladal som, že ten niekto by sa obťažoval šlohnúť šikmú lampu v Pise. Ak áno, v garáži som mal zálohu.

Najmenším vrtákom som prevŕtal dieru do steny, príborník zatlačil na miesto a skúsil zapnúť lampu. Fungovala. Zbalil som sa a odišiel z domu, dal som si záležať, aby som za sebou zamkol. Odviezol som sa do Jodie.

Zavolala mi Sadie, či k nej nezájdem na večeru. Povedala, že má len studený nárez, ale ako dezert by mohol byť koláč, akmám naň chuť. Šiel som k nej. Dezert bol úžasný ako vždy, no niečo sa zmenilo. Pretože v tej jednej veci mala pravdu. V posteli ležala metla. Tak ako jimla, ktorú videla Rosette vzadu v mojom aute, aj táto metla bola neviditeľná… ale skutočná. Aj neviditeľná vrhala tieň.

3

Niekedy sa muž a žena dostanú na križovatku a postoja na nej, nechcú sa vybrať ani jedným smerom, lebo vedia, že zlá voľba by znamenala koniec… A vedia, že majú čo zachraňovať. Tak to bolo so mnou a so Sadie tej neúprosnej sivej zimy v šesťdesiatom druhom roku. Raz alebo dvakrát do týždňa sme chodili na večeru a občas sa v sobotu večer ubytovali v bungalovoch Candlewood. Sadie si vychutnávala sex a aj to nás držalo pohromade.

Ešte trikrát sme spolu robili pedagogický dozor na študentských tancovačkách. Platne vždy púšťal Donald Bellingham a skôr či neskôr od nás zakaždým žiadal, aby sme zopakovali náš prvý lindy hop. Keď sme tancovali, decká tlieskali a pískali. A nie iba zo zdvorilosti. Úprimne žasli a niektoré sa začali samy od seba učiť kroky.

Či nás to tešilo? Ale pravdaže, veď napodobňovanie je skutočne najúprimnejšia podoba lichotenia. Ale nikdy sme už neboli takí dobrí ako prvý raz, takí intuitívne vláčni. Sadie opúšťala gracióznosť pohybov. Raz sa ma predčasne pustila a bola by sa roztiahla na zemi, nebyť niekoľkých statných futbalistov, čo stáli nablízku a mali rýchle reflexy. Zasmiala sa na tom, ale videl som jej na tvári rozpaky. A výčitku. Akoby som za to mohol ja. Nuž, vlastne som aj mohol.

Výbuch bol nevyhnutný. A bol by prišiel skôr, nebyť mestského festivalu. Vtedy sa náš vzťah ešte raz zazelenal, dostali sme šancu trošku pozhovieť a všetko si ešte raz zvážiť, kým budeme nútení urobiť rozhodnutie, do ktorého sa ani jednému z nás nechcelo.

4

Ellen Dockertyová za mnou prišla vo februári a položila mi dve otázky. Prvá znela, či by som nepodpísal zmluvu na školský rok 1962/63. Druhá, či by som znovu nerežíroval divadelnú hru, keď už bola tá predošlá taká úspešná. Na obe otázky som odpovedal záporne a zakaždým ma pichlo pri srdci.

„Ak ide o tú vašu knihu, mohli by ste mať na jej písanie celé leto,“ prehovárala ma.

„To by nestačilo,“ odvetil som, hoci vtedy mi už bolo Vražedné mesto srdečne ukradnuté.

„Sadie Dunhillová vraví, že podľa nej vám na tom románe figu záleží.“

S tým postrehom sa mi nezverila. Otriasol mnou, ale pokúsil som sa to nedať najavo. „El, Sadie nevie všetko.“

„Tak aspoň tú hru. Režírujte nám divadelnú hru. Podporím každý námet, ktorý si vyberiete, len nech v ňom nikto nebude nahý. Vzhľadom na súčasnú skladbu školskej rady a na to, že aj ja ako riaditeľka mám iba dvojročnú zmluvu, je to odvážny sľub. Ak chcete, venujte hru Vinceovi Knowlesovi.“

„Vinceovej pamiatke už venovali celú futbalovú sezónu. To podľa mňa stačí.“

Odišla zničená.

Potom ma prišiel prosiť Mike Coslaw, ktorý mal v júni končiť strednú školu. Povedal mi, že chce študovať divadelné herectvo. „Ale chcel by som tu naštudovať ešte jeden kus. Pod vaším vedením, pán učiteľ. Pretože ste mi ukázali cestu.“

Na rozdiel od Ellie Dockertyovej prijal moju výhovorku s románom bez spochybňovania, a práve preto som mal zlý pocit. Strašný. Na človeka, ktorý nerád klamal – ktorému sa rozpadlo manželstvo, pretože z jeho ženy („Môžem prestať, hocikedy sa mi zachce.“) sa stala luhárka –, som teraz klamal, až sa hory zelenali, ako sa hovorilo v Jodie.

Odprevadil som Mika na študentské parkovisko, kde mal zaparkovanú svoju vzácnosť (starý sedan, buick s ozdobnými blatníkmi), a opýtal sa ho, ako je na tom s rukou, odkedy mu dali dole sadru. Povedal, že je to v poriadku a v lete začne zase trénovať futbal. „Ale,“ dodal, „keby ma nevzali, srdce by ma kvôli tomu nebolelo. Možno by som okrem školy stihol aj nejaké amatérske divadlo. Chcem sa všetko naučiť – o scéne, o osvetľovaní, o kostýmoch.“ Zasmial sa. „Začnú o mne klebetiť, že som teplý.“

„Sústreď sa na futbal a dobré známky a na to, aby si prvý semester nesmútil za domovom,“ poradil som mu. „Prosím. A nevystrájaj s dievčatami.“

Napodobnil hlas Frankensteinovho monštra. „Áno… pane…“

„Ako sa má Bobbi Jill?“

„Lepšie,“ odpovedal. „Je tamto.“

Bobbi Jill čakala pri Mikovom aute. Zakývala naňho, potom ma zbadala a okamžite sa odvrátila, akoby ju zaujímalo prázdne futbalové ihrisko a pastviny za ním. Na to gesto sme si už u nej zvykli. Rana sa zahojila, ale zostala jej jazva – hrubá červená šnúrka. Zakrývala si ju kozmetickými prípravkami, ale tým na ňu ešte väčšmi upozorňovala.

Mike povedal: „Vravím jej, kašli už na ten púder, vyzeráš ako reklama na Soamesov pohrebný ústav, ale nepočúva. A vravím jej aj to, že s ňou nechodím zo súcitu a aby nepohltala ďalšie lieky. Tvrdí, že mi verí. A možno aj verí. Keď má lepší deň.“

Díval som sa, ako sa ponáhľa k nej, ako ju objíma okolo pása a zvŕta ju okolo seba. Vzdychol som, cítil sa trochu hlúpo a značne zaťato. Niečo vo mne chcelo režírovať tú prekliatu hru. Aj keby neposlúžila na nič iné, aspoň by mi vyplnila čas čakania na moje vlastné predstavenie. Ale nechcel som sa ponoriť do života v Jodie o nič väčšmi, než som už v ňom trčal. Ako každá dlhodobejšia budúcnosť so Sadie aj môj vzťah s mestom musel ísť bokom.

Ak všetko vyjde, možno napokon získam ruku dievčaťa a pol kráľovstva k tomu. No nemohol som s tým počítať, aj napriek najstarostlivejšiemu plánovaniu. Aj keby som v Dallase vykonal, čo som si predsavzal, možno sa budem musieť dať na útek. A ak sa mi ujsť nepodarí, je vysoká pravdepodobnosť, že môj dobrý skutok venovaný ľudstvu odmenia doživotným väzením. Alebo elektrickým kreslom v Huntsville.

5

Napokon ma do súhlasu vmanévroval Deke Simmons.

Ako? Jednoducho mi povedal, že by som bol blázon, keby som o takej možnosti čo i len uvažoval. Mal som si spomenúť na tú rozprávku o bratovi králikovi. Ach, braček lišiak, urob so mnou, čo chceš, len ma, prosím ťa, nehoď do tŕnia! Lenže on to spravil veľmi prefíkane. Nenápadne. Nuž, ako brat králik.

Sedeli sme v nedeľu v mojej obývačke pri káve a v mojom zrnitom televízore bežal nejaký starý film – kovboji bránili Fort Hollywood pred nejakými dvoma stovkami útočiacich Indiánov. Vonku zase pršalo. V zime roku 1962 museli byť aj slnečné dni, ale ja si na ne nespomínam. Pamätám si len na studené prsty dažďa, čo si vždy našli cestu na moju vyholenú šiju, hoci som si ju chránil vyhrnutým golierom ovčinou podšitej bundy, ktorú som si kúpil namiesto rančerského kabáta.

„Nemusíte si robiť starosti s tou hrou, len preto, že Ellen Dockertyová je z nej celá potentovaná,“ oznámil mi. „Dopíšte tú knihu, nech je z nej bestseller, a nič si nevyčítajte. Užite si sladký život v New Yorku. Vypite si s Normanom Mailerom a Irwinom Shawom v krčme Biely kôň.“

„Uhm,“ prikývol som. John Wayne v telke trúbil na poľnicu. „Nemyslím, že Norman Mailer by ma mal pokladať za konkurenta. Ani Irwin Shaw.“

„Okrem toho,O myšiach a ľuďoch bol obrovský úspech,“ pokračoval. „Nech by ste režírovali hocičo, asi by to v porovnaní s prvou hrou každého sklamalo a… Kristovo oko, no len sa pozrite! Waynovi práve prestrelili šípom klobúk! Ešteže to je riadna opacha!“

Predstava, že druhý pokus možno nedosiahne kvalitu prvého, ma podráždila väčšmi, ako mala. Pripomenula mi, ako so Sadie napriek úsiliu nedokážeme zopakovať náš prvý výkon na parkete.

Deke upieral zaujatý zrak na televízor, keď povedal: „Okrem toho, Sylvester už o režírovanie prejavil záujem. Vraj by skúsil spraviť Arzén a staré čipky. Pred dvoma rokmi bol na tej hre so ženou v Dallase a podľa neho to bolo do popuku.“

Bože dobrý, taká starina! A Fred Sylvester z prírodovedného kabinetu má režírovať? Tomu by som asi nezveril ani gymnaziálne požiarne cvičenie. Keby sa mu do rúk dostal talentovaný, ale stále neskúsený herec, ako je Mike Coslaw, jeho dozrievanie by sa zabrzdilo o dobrých päť rokov. Fred Sylvester a Arzén a staré čipky! Bože, zľutuj sa.

„Aj tak by nestihol spraviť niečo kvalitné,“ pokračoval Deke. „Takže nech sa Fred Sylvester pokojne blamuje. Ten krpatý smrad mi nebol nikdy sympatický.“

Toho krpatého smrada nemal rád nikto, pokiaľ som si všimol, možno okrem pani Sylvesterovej, ktorá na každom podujatí cupitala po jeho boku zabalená v metroch organtínu. Lenže blamovať sa nebude on. Blamovať sa budú študenti.

„Mohli by nacvičiť varieté,“ podotkol som. „Na to je času dosť.“

„Kristepane, George! Wallace Beery práve schytal šíp do pleca! Už je s ním amen!“

„Deke?“

„Nie, John Wayne ho odtiahol z boja. Tieto filmové prestrelky bývajú úplne nezmyselné, ale priznám sa, mám ich rád. Vy nie?“

„Počuli ste, čo som povedal?“

Pustili reklamu. Keenan Wynn v nej vyliezol z buldozéra, sňal si helmu a oznámil svetu, že za camelkou by prešiel aj míľu peši. Deke sa obrátil ku mne. „Nie, asi mi to ušlo.“

To určite. Prefíkaný starý lišiak.

„Povedal som, že na nacvičenie varieté by bolo času dosť. Revuálny program s pesničkami, tancami, vtipmi a nejakými skečmi.“

„Všetko okrem polonahých dievčat? Alebo by ste odporúčali aj tie?“

„Netárajte.“

„Aha, takže vaudeville. Vaudeville som mal vždy rád.“

Vytiahol si z vrecka pleteného svetra fajku, napchal si ju tabakom a zapálil.

„Viete, že sme tu niečo podobné už mávali? Predstavenie hrávali v mestskej sále, volali sme to Festival v Jodie. Ale to bolo ešte v štyridsiatych rokoch. Postupne nám to začalo byť trochu trápne, hoci nikto to nepovedal na rovinu. A nevolali sme to vaudeville.“

„O čom hovoríte?“

„Bola to černošská šou, George. Všetci kovboji aj nádenníci v nej účinkovali, natretí kolomažou načierno, tancovali, vyskakovali a rozprávali vtipy s prízvukom, ktorý považovali za negerský.“

Rozosmial som sa. „Hral niekto aj na bendže?“

„Čírou náhodou na ňom brnkala naša súčasná riaditeľka.“

„Ellen hrala na bendže v černošskej šou?“

„Opatrne, tuším prechádzate do jambického pentametra a to by vám mohlo falošne zvýšiť sebavedomie, chlapče.“

Naklonil som sa dopredu.

Deke si odkašlal a spustil dvoma hlbokými hlasmi.

„Hejže, bratku Tambo, po čom si kúpil hentú buksu vazelíny?“

„Akože je Pánbožko nado mnou, bratku, za štyridsaťdeväť centov!“

S očakávaním sa na mňa zadíval a mne došlo, že to bola pointa.

„A smiali sa?“ Takmer som sa bál odpovede.

„Až sa za bruchá chytali. Tie vtipy bolo počuť na námestí ešte niekoľko týždňov.“ Pozeral na mňa vážne, ale v očiach mu iskrilo ako na vianočnom stromčeku. „Nuž, sme v malom meste a nevyžadujeme luxusný humor. Našu predstavu o rabelaisovskom žarte stelesňuje slepec, čo sa šmykne na banánovej šupe.“

Zamyslel som sa. Znovu pustili western, ale Deka už zrejme nezaujímal, pretože pozeral iba na mňa.

„Stále by to mohlo zabrať,“ usúdil som.

„George, také čosi zaberie vždy.“

„A nemuseli by to byť komickí černosi.“

„To by sa už ani nedalo,“ konštatoval. „Možno v Louisiane alebo v Alabame, ale nie tu, na ceste k Austinu, ktorý novinári z Heraldu volajú Komunistin. A vy by ste to tak ani nechceli, však?“

„Pravdaže nie. Môžete ma vyhlásiť za červeného, ale tie paródie na černochov sa mi protivia. A prečo by sa niekto musel natrieť kolomažou? Chalani by sa vyobliekali do veľkých oblekov s vypchávkami, dievčatá by si dali čipkové šaty ako z dvadsiatych rokov… Rád by som videl, ako si Mike Coslaw poradí s komickým skečom.“

„Zahluší ho,“ povedal Deke, akoby to bolo jasné. „Dobrýnápad. Škoda, že ho nemáte kedy vyskúšať.“

Chcel som niečo povedať, no vtedy ma osvietil ďalší blesk. Jasný ako ten, ktorý mi rozžiaril mozog, keď Ivy Templetonová spomenula, že susedia jej z druhej strany ulice vidia do obývačky.

„George? Máte otvorené ústa. Výhľad je kvalitný, no neveľmi estetický.“

„Možno by som si našiel čas,“ povedal som. „Ale vy prehovoríte Ellie Dockertyovú, aby mi splnila jednu podmienku.“

Postavil sa a bez jediného pohľadu vypol televízor, hoci súboj medzi Waynom a červenokožcami vrcholil a Fort Hollywood v pozadí horela pekelnými plameňmi. „Akú?“

Povedal som mu to a dodal som: „Musím sa porozprávať so Sadie. Hneď teraz.“

6

Spočiatku bola vážna. Potom sa usmiala. Úsmev sa rozšíril. A keď som jej povedal, že som ten nápad dostal na konci rozhovoru s Dekom, objala ma. Ale to jej nestačilo, tak sa ku mne pritisla a ovinula okolo mňa nohy. V ten deň medzi nami neležala nijaká metla.

„Je to úžasné! Si génius! Napíšeš scenár?“

„Na to môžeš dať krk. A ani to dlho nepotrvá.“ V hlave mi už poletovali bradaté vtipy: Tréner Borman si v obchode kúpil konzervu a hneď si ju tam aj otvoril, pretože na nej bol nápis TU OTVOR. Náš pes má vrastený chvost a musíme ho poslať na röntgen, ak chceme zistiť, či sa teší. Potešil som sa, že zrušili daňový úrad. Ako vieš? Dostal som od nich list s nadpisom Posledná upomienka. „Ale s ostatnými vecami budem potrebovať pomoc. Vlastne potrebujem producenta. Producentku – ak tú prácu vezmeš.“

„Jasné.“ Skĺzla na dlážku, ale jej telo zostalo pritisnuté k môjmu. Výsledkom bol žalostne krátky pohľad na holé nohy, keď sa jej vyhrnula sukňa. Začala chodiť sem a ta po obývačke a pritom zúrivo fajčila. Potkla sa o kreslo (pravdepodobne šiesty alebo ôsmy raz od začiatku nášho intímneho vzťahu) a znovu nadobudla rovnováhu, akoby si to ani nevšimla, hoci večer jej na píšťale naskočí parádna modrina.

„Ak myslíš na šaty z dvadsiatych rokov, Jo Peetová nám kostýmy ušije.“ Jo bola novou šéfkou kabinetu domácich prác, ktorá tú pozíciu získala, keď Ellen Dockertyovú potvrdili vo funkcii riaditeľky.

„To bude super.“

„Väčšina dievčat z Krúžku domácich prác rada šije a varí. George, budeme podávať aj večerné jedlá, nie? Ak sa skúšky pretiahnu. A to určite áno, pretože začíname strašne neskoro.“

„Hej, ale postačia aj sendviče…“

„Prosím ťa, môžeme ľudí nakŕmiť aj lepšie. Oveľa lepšie. A hudba! Budeme potrebovať hudbu! Nahratú hudbu, pretože kapela nestihne nacvičiť celý podklad včas.“ A potom sme spolu povedali: „Donald Bellingham!“ Jednohlasne, v dokonalom súlade.

„A ako bude s propagáciou?“ spýtal som sa. Začínalo to medzi nami iskriť ako medzi dvoma hollywoodskymi hviezdami, ktoré dostali životnú ponuku.

„Carl Jacoby a jeho decká z výtvarnej. Plagáty nebudú visieť iba tu, ale po celom meste. Pretože chceme pozvať celé mesto, nielen príbuzných hercov. A v sále sa bude len stáť, aby bolo viac miesta.“

„Bingo!“ zvolal som a pobozkal ju na nos. Jej vzrušenie sa mi zapáčilo a už sa prenieslo aj na mňa.

„Ozaj, čo povieme o výnosoch?“ spýtala sa Sadie.

„Nič, kým si nebudeme istí, že naozaj zarobíme. Netreba v ľuďoch vyvolávať falošné nádeje. Pôjdeš so mnou zajtra do Dallasu? Potrebujem sa trochu povypytovať.“

„Zajtra je nedeľa, zlatko. Radšej po vyučovaní v pondelok. Možno ešte skôr, ak si zabezpečíš voľnú siedmu hodinu.“

„Vytiahnem spoza pece dôchodcu Deka, nech ma zastúpi pri doučovaní slabých žiakov,“ prikývol som.

7

So Sadie sme sa v pondelok vybrali do Dallasu a hnali sme auto, aby sme stihli doraziť pred koncom pracovného času firiem. Firma, ktorú sme hľadali, bola na Bulvári Harryho Hinesa, neďaleko od nemocnice Parkland Memorial. Vysypali sme hromadu otázok a Sadie krátko predviedla, o čo sa usilujeme. Odpovede nás uspokojili a o dva dni som odštartoval svoj predposledný projekt v šoubiznise. Bol som režisérom Festivalu v Jodie, nekonečne zábavného nového vaudevillu s piesňami a tancami, ktorým prispejeme na dobrú vec. Neuviedli sme, o akú dobrú vec pôjde, a nik sa nás na to nepýtal.

O časoch minulých platia dve veci: menej sa tam papieruje a oveľa viacej dôveruje.

8

Napokon sa zúčastnilo celé mesto a Deke Simmons mal v jednej veci pravdu: tie bradaté vtipy v skutočnosti nikomu nelezú na nervy. Aspoň nie dvetisíc kilometrov od Broadwaya.

Jim LaDue (ktorý nebol zlý a dokonca vedel trochu spievať) a Mike Coslaw (ktorý bol neskutočne zábavný) sa zhostili hlavných úloh, takže naša šou nepripomínala doťahovanie parodovaných černoškov, ale skôr Deana Martina a Jerryho Lewisa. V scénkach sa žiadali aj komické facky, kopance a pády, a keď som do nich mohol obsadiť dvoch športovcov, vypálili lepšie, než sa dalo čakať. Obecenstvo si plieskalo po stehnách a gombíky z nohavíc len tak lietali. Možno prasklo aj zopár opaskov.

Ellen Dockertyová vytiahla zo zaslúženého odpočinku svoje bendžo a na dámu s dôchodcovskou modrou trvalou hrala ako diabol. A napokon sme mali aj polonahé tanečnice. Mike a Jim presvedčili zvyšok futbalového tímu, aby zatancoval veselý kankán v naberaných sukniach a spodničkách od pása nadol a hore úplne bez. Jo Peetová našla chlapcom parochne a bol z toho zlatý klinec programu. Najmä ženská časť Jodie sa nadchýnala pri pohľade na vyšportované hrudníky, aj keď nad nimi trónili hlavy korunované parochňami.

Do finále šli všetci účinkujúci v pároch a naplnili pódium v telocvični frenetickými pohybmi swingu, kým z reproduktorov hučala skladba In the Mood. Lietali sukne aj nohy, futbalisti (už v oblekoch a frajerských klobúčikoch) zvŕtali okolo seba ohybné dievčatá. Väčšinou roztlieskavačky, ktoré už o tancovaní na efekt vedeli dosť.

Doznela hudba a rozosmiati, zadychčaní účinkujúci vystúpili do popredia, aby prijali aplauz. A keď publikum vstalo zo sedadiel už tretí, alebo možno aj štvrtý raz, odkedy sme vytiahli oponu, Donald znovu spustil In the Mood. Tentoraz sa dievčatá a chlapci rozbehli k obom stranám javiska, pobrali do rúk šľahačkové torty, ktoré sme im nachystali v zákulisí, a vypukla šľahačková vojna. Obecenstvo nadšene hučalo.

O tejto časti predstavenia účinkujúci vedeli a tešili sa na ňu, no keďže na skúškach skutočné torty nelietali, nebol som si istý, ako to dopadne. Samozrejme, dopadlo to nad očakávanie, ako to už so šľahačkovými bitkami býva. Decká si boli isté, že toto je vrcholné číslo, mal som však ešte jedno eso v rukáve.

Prišli sa pokloniť znovu, s tvárami aj kostýmami zamazanými od šľahačky, a tu sa tretí raz rozoznela skladba In the Mood. Väčšina deciek sa zmätene obzerala, takže málokto si všimol, že učitelia v prvom rade vstávajú a v rukách držia šľahačkové torty, ktoré sme spolu so Sadie ukryli pod sedadlami. Znovu vzduchom leteli šľahačkové bomby a decká to schytali druhý raz. Tréner Borman mal dve torty a stopercentnú mušku – trafil svojho zadáka aj hlavného rozrážača.

Mike Coslaw, ktorému z tváre kvapkala šľahačka, skandoval prvý: „Pán Amberson! Slečna Dunhillová!“

Chytili sa aj ostatní herci a potom publikum, kričali a do rytmu tlieskali. Vyšli sme na pódium ruka v ruke a Bellingham opäť pustil tú prekliatu platňu. Decká sa rozostúpili do dvoch radov a volali: „Tanec! Tanec! Tanec!“

Nemali sme na výber, a hoci som bol presvedčený, že moja priateľka sa v tej šľahačke pošmykne a doláme si krk, napokon sme prvý raz od tej pamätnej premiéry nášho lindy hopu boli dokonalí. Na konci som stisol Sadie obe ruky, videl som, ako máličko prikývla – poďme na to, verím ti –, a prešuchol som ju po dlážke pomedzi svoje nohy za seba. Obidve topánky jej odleteli do prvého radu, sukňa sa jej bláznivo vyhrnula na stehná… a ona nejakým zázrakom pristála na nohách, celá a neporušená, s rukami vystretými k obecenstvu – ktoré sa div nezjašilo –, a potom ich spustila k bokom šľahačkou pofŕkanej sukne a vystrúhala dámsky pukerlík.

Napokon sa ukázalo, že aj decká mali svoje eso v rukáve, ktoré takmer určite vymyslel Mike Coslaw, hoci sa k tomu nikdy nepriznal. Vzadu si schovali ešte zopár tort, a ako sme tam stáli a prijímali potlesk, zasypala nás salva najmenej desiatich šľahačkových striel. Dav, ako sa vraví, šalel.

Sadie sa vypla na špičky, utrela mi malíčkom ucho a zašepkala: „A toto by si dokázal opustiť?“

9

Ešte stále sa to neskončilo. Doprostred javiska vystúpili Deke a Ellen, ako zázrakom si našli cestu pomedzi kôpky, fľaky a mláky šľahačky. Nikomu ani na um nezišlo, že by mohol hodiť tortu aj na nich.

Deke zdvihol ruky, aby utíšil prítomných, a keď Ellen Dockertyová vykročila pred neho, prehovorila jasným učiteľským tónom, ktorý sa bez problémov niesol nad mrmlaním a poslednými výbuchmi smiechu.

„Dámy a páni, dnešná premiéra Festivalu v Jodie je prvým z troch predstavení.“ To vyvolalo ďalšiu vlnu aplauzu.

„Sú to dobročinné predstavenia,“ pokračovala Ellie, len čo potlesk utíchol, „a som veľmi rada, skutočne veľmi rada, že vám už môžem oznámiť, komu bude výnos z nich určený. Vlani v jeseni sme prišli o jedného z našich drahých študentov a všetci sme žialili nad úmrtím Vincea Knowlesa, ktoré prišlo príliš, príliš skoro.“

Teraz už obecenstvo mlčalo ako hrob.

„Pri tej nehode utrpela zranenie s viditeľnými následkami jedna z najjasnejších hviezdičiek nášho študentského života. Pán Amberson a slečna Dunhillová zariadili, že Roberta Jillian Allnutová sa v júni podrobí v Dallase plastickej operácii tváre. Od pána Sylvestera, ktorý mal na starosti finančnú stránku tohto predstavenia, viem, že vďaka spolužiakom našej Bobbi Jill a vďaka celému mestu budú náklady na túto operáciu plne uhradené.“

Nastala chvíľa ticha, keď si to ľudia opakovali v hlavách, a potom poskákali na nohy. Aplauz pripomínal letnú búrku. V hľadisku som zazrel Bobbi Jill. Rukami si zakrývala tvár a plakala. Jej rodičia ju objímali.

Taký to bol večer v malom meste, v jednom z tých zapadákovov mimo hlavnej cesty, na ktorých nezáleží azda nikomu okrem tamojších obyvateľov. A to je dobre, pretože tým záleží z celého srdca. Hľadel som na Bobbi Jill, ako vzlyká do dlaní, potom na Sadie. Vo vlasoch mala šľahačku. Usmiala sa. Ja tiež. Perami naznačila Milujem ťa, George. Ja som naznačil: Aj ja teba. V ten večer som ich mal rád všetkých a dokonca aj sám seba za to, že som s nimi. Ešte nikdy som sa necítil taký stopercentne živý a šťastný, že žijem. Skutočne, ako by som to dokázal opustiť?

O dva týždne to vybuchlo.

10

Bola sobota, deň, keď sa chodí na nákup potravín. Sadie a ja sme si zvykli nakupovať spolu u Weingartena pri ceste číslo 77. Kamarátsky sme tlačili nákupné vozíky bok po boku, kým nad nami vyhrával Mantovani, obzerali sme si ovocie a hľadali najlepšie mäso za najlepšie ceny. Z hovädziny a kuraciny boli k dispozícii prakticky akékoľvek kusy. Mne to vyhovovalo, lebo ešte aj po skoro troch rokoch som bol v úžase z nízkych cien.

V ten deň som však myslel aj na iné ako na potraviny: na rodinu Hazzardovcov ubytovanú v dome čísle 2706 na Mercedes Street, v dlhom dome oproti, len mierne vľavo od dvojbytovky, ktorú onedlho nazve domovom Lee Oswald. Festival v Jodie ma bohato zamestnával, ale aj tak sa mi podarilo tej jari trikrát zavítať na Mercedes Street. Zaparkoval som svoju fordku na parkovisku v centre Fort Worthu a na ulici Winscott Road som chytil autobus, ktorý zastavoval asi pol kilometra od cieľa mojej cesty. Počas týchto výletov som mal džínsy, okopané baganče a vyšedivenú džínsovú bundu, ktorú som si kúpil pri jednom domácom výpredaji. Keby sa ma niekto spýtal, povedal by som, že hľadám lacný prenájom, lebo som práve dostal prácu nočného strážnika v západnom Fort Worthe, v Texaskej plechárni. To stačilo na dôveryhodnosť (ak by si nikto nič neoveroval) a tiež to vysvetľovalo, prečo bude dom tichý a žalúzie za denného svetla zatiahnuté.

Počas prechádzok po Mercedes Street ku skladu Montgomery Ward a naspäť (vždy s novinami otvorenými na inzerátoch prenajímaných nehnuteľností) som vídal pána Hazzarda, asi tak tridsaťpäťročného obra, dve deti, s ktorými sa Rosette nechcela hrať, a starenu s meravou tvárou, ktorá pri chôdzi zaťahovala jednu nohu. Hazzardova mamka si ma raz podozrievavo premerala od poštovej schránky, keď som si pomaly vykračoval po vyjazdenej koľaji, čo tu slúžila ako chodník, ale mlčala.

Pri tretej obchôdzke som videl za hazzardovským pikapom starý hrdzavý príves. Hazzard a decká doň nakladali škatule, kým starena postávala na čerstvo zazelenanej tráve, opierala sa o palicu a na tvári jej sedel úškrn človeka po porážke – úškrn, ktorý dokáže zamaskovať akékoľvek emócie. Tipoval by som totálnu ľahostajnosť. A osobne som cítil veľké šťastie. Hazzardovci sa sťahujú. Len čo zmiznú, dom číslo 2706 si prenajme George Amberson, obyčajný robotník. Najdôležitejšie bude zaistiť, aby ma niekto nepredbehol.

Práve počas sobotného nákupu potravín som uvažoval, či si to viem nejako spoľahlivo zariadiť. Časť mojej mysle reagovala na Sadie, takže som mohol trúsiť vhodné komentáre, doberať si ju, keď pridlho skúmala vystavené mliečne výrobky, tlačiť vozík na parkovisko a nakladať nákup do kufra fordky. Ale to všetko vykonával môj imaginárny automatický pilot a väčšia časť mysle sa zapodievala logistikou sťahovania do Fort Worthu. A to sa mi stalo osudným. Nevenoval som pozornosť slovám, čo mi vychádzali z úst, a keď človek žije dva životy, je to nebezpečné.

Keď som nás viezol späť k Sadie a ona ticho (príliš ticho) sedela vedľa mňa, spieval som si, pretože autorádio nefungovalo. Aj ventily sa zadŕhali. Sunliner ešte vyzeral tip-top a z rôznych dôvodov som sa ho stále držal, ale z výrobnej linky zišiel pred siedmimi rokmi a najazdil skoro stopäťdesiattisíc kilometrov.

Odniesol som Sadie celý nákup naraz do kuchyne a pre jej pobavenie som hrdinsky fučal a trochu sa tackal. Nevšimol som si, že sa neusmieva, a netušil som, že naše krátke obdobie oživenia sa končí. Stále som sa zaoberal tým, čo budem musieť predviesť na Mercedes Street – alebo nakoľko sa vôbec budem musieť predvádzať, pretože to bude chúlostivá situácia. Chcel som sa tam stať známou tvárou, pretože známym tváram venujeme akurát nezáujem či pohŕdanie, ale nechcel som ani chvíľu vyčnievať z davu. A nesmel som zabudnúť na Oswaldovcov. Ona nehovorila po anglicky a on bol od prírody chladný, čo mi úplne vyhovovalo, no číslo 2706 bolo aj tak príliš blízko. Minulosť je možno zanovitá, ale budúcnosť je vratká ako domček z kariet a ja som si musel dať pozor, aby som ju nezmenil, kým na to nebudem pripravený. Preto budem musieť…

Vtedy ma oslovila Sadie a krátko potom sa život, aký som v Jodie spoznal (a aký som si tam zamiloval), zrútil.

11

„George? Mohol by si prísť do obývačky? Chcem s tebou hovoriť.“

„Nemala by si dať najskôr mleté mäso a bravčové kotlety do chladničky? A videl som aj zmrzli…“

„Nech sa pokojne roztopí!“ zakričala a to ma okamžite vytrhlo z vlastných úvah.

Obrátil som sa k nej, ale už bola v obývačke. Zo stolíka pri pohovke vzala cigarety a jednu si zapálila. Dovtedy sa po mojom miernom upozorňovaní pokúšala fajčenie obmedziť, takže teraz mi práve toto gesto pripadalo ešte hrozivejšie ako jej zvýšený hlas.

Vošiel som do obývačky. „Čo je, zlatko? Stalo sa niečo?“

„Všetko možné. Aká to bola pieseň?“

Tvár mala bledú a meravú. Cigaretu si držala pred ústami ako štít. Došlo mi, že som sa asi niekde sekol, ale netušil som ako a kedy, a to ma vyľakalo. „Neviem, čo máš na…“

„Tú pieseň, ktorú si si spieval v aute, keď sme sa vracali domov. Tú, ktorú si vyrevoval z plných pľúc.“

Pokúsil som sa rozpamätať, ale márne. Spomenul som si len na to, ako som uvažoval, že sa budem musieť na Mercedes Street obliekať ako robotník, ktorý ledva vyjde od jednej výplaty k druhej, aby som tam zapadol. Jasné, že som si spieval, ale to som robieval často, keď som myslel na niečo iné – a nerobia to vari všetci?

„Asi len nejaká popina, ktorú som počul na KLIF-e. Zaviazlo mi to v hlave. Vieš, že to sa človeku s piesňami stáva. Nechápem, prečo si taká rozrušená.“

„Aha, počul si to na KLIF-e. Slová ako stretol som v Memphise opitú krásku, chcela mi poskytnúť zadarmo lásku?“

Stislo mi nielen srdce, ale všetko od krku nadol. Honky Tonk Women. To bola tá skladba, ktorú som vyspevoval. Pieseň, ktorú nahrá až o nejakých sedem či osem rokov kapela, čo ešte ďalšie tri roky bude iba snívať o americkom hite. Moja myseľ sa venovala iným veciam, ale aj tak, ako som mohol byť až taký somár?

„Dala mi šnupnúť a potom aj šuchnúť… To že púšťali v rádiu? Keby nejaká stanica púšťala takéto texty, zatvorili by ju!“

Pochytil ma hnev. Hneval som sa najmä na seba… ale nielen na seba. Márnosť, ja sa tu usilujem meniť dejiny, a ona na mňa vrieska kvôli skladbe od Rolling Stones!

„Pohoda, Sadie. Je to len pieseň. Neviem, kde som ju začul.“

„To je lož a vieme to obaja.“

„Neviem, prečo ti takto preplo. Myslím, že by som si mal vziať svoj nákup a ísť domov.“ Stále som hovoril čo najpokojnejšie. A ten tón mi bol známy. Tak som sa pokúšal hovoriť s Christy, keď prišla domov a mala vypité. Sukňa nakrivo, blúzka napoly vykasaná, strapaté vlasy. Nehovoriac o rozmazanom rúži – od pohára, alebo od oblizovania s nejakým štamgastom v bare?

Už tá spomienka znásobila môj hnev. Zase je to nanič, pomyslel som si a neviem, či som mal na mysli Christy alebo Sadie. V tej chvíli mi to bolo fuk. Človek sa nikdy tak nerozzúri, ako keď ho prichytia, všakže?

„Radím ti, aby si mi povedal, kde si tú pieseň počul, ak sa sem chceš ešte niekedy vrátiť. A kde si počul to, čo si povedal tomu chlapcovi pri pokladnici, keď ti ponúkol, že kurča strčí do dvoch igelitiek, aby nepretieklo.“

„Ale ja netuším, čo som mu…“

„Fasa, človeče. To si mu povedal. Kde si zase počul to? A prečo hovoríš žúrka a disko. A vypiecť muziku. A mimochodom, aj pohoda a preplo. Kde si to počul? Prečo to hovoríš, hoci to nehovorí nikto iný? Prečo ťa tak vystrašil ten pokrik na štadióne, Jimla, až si hovoril zo sna? Chcem vedieť, kde je Derry a prečo je Derry ako Dallas. Chcem vedieť, kedy si bol ženatý, s kým a ako dlho. Chcem vedieť, kde si bol, kým si prišiel na Floridu, pretože Ellie Dockertyová vraví, že niektoré tvoje referencie sú falošné. No, ona to vraví tak, že vyzerajú trochu zvláštne.“

Bol som presvedčený, že to Ellen nezistila od Deka… ale zistila to. Ani ma to neprekvapilo, skôr naštvalo, že to vytárala Sadie. „Nemá ti to čo hovoriť!“

Zadusila cigaretu a potom potriasla rukou, keď z popolníka vyskočili živé uhlíky a popálili ju. „Niekedy mám pocit, že si… čo ja viem… z iného vesmíru! Z takého, kde sa spieva o opitých milenkách z M-memphisu! J-ja som si hovorila… že láska všetko prekoná… ale nie! Neprekoná lži!“ Zachvel sa jej hlas, ale neplakala.A oči pevne upierala do tých mojich. Keby v nich bol iba hnev, mal by som to o niečo ľahšie. Ale bola tam aj úpenlivá prosba.

„Sadie, keby si…“

„Nie. Už nie. Takže nezačínaj, že nerobíš nič, za čo by si sa hanbil a za čo by som sa hanbila ja. Prepáč, ale o tom musím rozhodnúť sama. A je to jasné: buď zmizne metla, alebo ty.“

„Keby si vedela, tak by si…“

„Tak mi to povedz!“

„Nemôžem.“ Hnev praskol ako prepichnutý balón a zanechal za sebou otupenosť. Odlepil som pohľad z jej tváre a oči mi náhodou padli na stôl. A to, čo som tam uvidel, mi vyrazilo dych.

Bola tam hromádka žiadostí o zamestnanie, ktoré si plánovala v lete zohnať v Rene. Na vrchu ležal papier od hotela a kasína Harrah’s. Do prvého riadka formulára napísala tlačeným svoje meno. Celé meno. Aj druhé krstné meno, na ktoré som sa jej nikdy neopýtal, pretože mi to nepripadalo dôležité.

Siahol som tam, veľmi pomaly, a palcom zakryl prvé krstné meno a druhú slabiku priezviska. Zostalo tam: DORIS DUN.

Spomenul som si na deň, keď som hovoril s manželkou Franka Dunninga a vystupoval ako špekulant s nehnuteľnosťami. Vypytoval som sa na centrum West Side. Musela mať o dvadsať rokov menej ako Sadie Doris Claytonová, rodená Dunhillová, ale obe ženy mali modré oči, bezchybnú pokožku a gracióznu postavu s plným poprsím. Obe fajčili. Všetko to mohli byť zhody okolností, ale neboli. A ja som to vedel.

„Čo to robíš?“ Obviňujúci tón znamenal, že skutočná otázka by znela: Prečo stále kľučkuješ a uhýbaš? Ale už som sa nehneval. Ani náhodou.

„Určite nevie, kde si?“ opýtal som sa jej.

„Kto? Johnny? Myslíš Johnnyho? Prečo…“ Vtedy si povedala, že to nemá význam. Čítal som jej to z tváre. „George, musíš odísť.“

„Ale on to môže zistiť,“ pokračoval som. „Vedia to tvoji rodičia a tvoji rodičia z neho boli vždy nadšení, aspoň si mi to hovorila.“

Vykročil som k nej. Cúvla. Tak sa cúva od človeka, ktorý sa prejavil ako choromyseľný. Videl som jej v očiach, že sa bojí a nič nechápe, ale nemohol som prestať. Nezabúdajte, že aj ja som sa bál.

„Aj keby si im zakázala, aby mu to prezradili, vytiahne to z nich. Pretože je šarmantný. Však, Sadie? Keď si nutkavo neumýva ruky a nezoraďuje knihy podľa abecedy, keď nešomre na to, aká odporná je erekcia, je veľmi, veľmi šarmantný. Napokon, teba už očaril.“

„Prosím ťa, George, odíď.“ Hlas sa jej triasol.

Namiesto toho som k nej spravil ešte krok. Ustúpila a narazila na stenu… Tvár sa jej stiahla do prestrašenej grimasy. Pohľad na to bol pre mňa ako zaucho pre hysterika alebo studená voda do tváre pre námesačníka. Cúvol som do oblúka medzi obývačkou a kuchyňou, zdvihol ruky k tvári, akože sa vzdávam. Vzdával som sa.

„Odchádzam. Ale, Sadie…“

„Ja len nerozumiem, ako to robíš,“ povedala. Konečne prišli slzy, pomaly sa jej kotúľali po lícach. „Alebo prečo s tým nechceš prestať. Veď nám bolo spolu tak dobre.“

„Ešte stále nám je.“

Pokrútila hlavou. Veľmi pomaly, ale dôrazne.

Kuchyňou som prešiel, ani neviem ako, z jedného vrecka stojaceho na pulte som vybral nádobu vanilkovej zmrzliny a vložil ju do mraziaceho boxu chladničky. Niečo vo mne opakovalo, že je to len zlý sen a čoskoro sa prebudím. Ale väčšia časť zo mňa vedela pravdu.

Sadie stála pod tým oblúkom a dívala sa za mnou. V ruke držala čerstvo zapálenú cigaretu, v druhej žiadosť o prácu. Až teraz som si uvedomil, že až neskutočne pripomína Doris Dunningovú. Prečo som si to nevšimol už skôr? Pretože som bol zaujatý iným? Pretože som stále celkom nepochopil, aké nesmierne veľké sú záležitosti, s ktorými sa zahrávam?

Vyšiel som von za sieťkové dvere a zastal na schodoch. Pozeral som na ňu cez pletivo.

„Dávaj si naňho pozor, Sadie.“

„Johnny to má v hlave dosť popletené, ale nie je nebezpečný,“ povedala. „A predovšetkým, naši by mu nepovedali, kde som.“

„Ľudia môžu porušiť sľub a môžu stratiť nervy. Najmä tí, čo sú pod dlhodobým tlakom, alebo tí, ktorí boli už od počiatku duševne labilní.“

„Musíš odísť, George.“

„Sľúb mi, že si naňho dáš pozor, a odídem.“

Zakričala: „Sľubujem, sľubujem, sľubujem!“ To, ako sa jej v prstoch triasla cigareta, bolo zlé. Ale kombinácia šoku, straty, žiaľu a zlosti v jej sčervenených očiach bola omnoho horšia. Tie oči som cítil, sledovali ma až k autu.

Nech čert vezme Rolling Stones.

17. KAPITOLA

1

Niekoľko dní pred koncoročným skúšaním si ma do riaditeľne zavolala Ellen Dockertyová. Zatvorila dvere a povedala: „Veľmi ľutujem, že som vám narobila problémy, George, ale keby som sa mohla rozhodnúť ešte raz, či to urobím zase, neviem, či by som sa zachovala inak.“

Mlčal som. Už som sa nehneval, ale stále som bol omráčený. Od toho výbuchu som veľmi málo spával a štvrtá hodina ranná sa stávala mojou dobrou známou.

„Dvadsiata piata klauzula texaského školského zákona,“ povedala, akoby to všetko vysvetľovalo.

„Prosím, Ellie?“

„Prvá ma na to upozornila Nina Wallingfordová.“ Nina bola okresná zdravotná sestra. Každý školský rok obchádzala na svojej fordke osem škôl denholmského okresu, tri z nich stále len jednotriedky či dvojtriedky. „Dvadsiata piata klauzula hovorí o pravidlách očkovania v školách. Týka sa študentov aj učiteľov a Nina povedala, že nemá vaše záznamy o očkovaní. Vlastne žiadne vaše zdravotné záznamy.“

A bolo to tu. Falošného učiteľa prezradilo to, že sa nedal zaočkovať proti detskej obrne. Aspoňže tentoraz nebola na vine moja znalosť diskografie Rolling Stones alebo diskotékový slang.

„Keďže ste mali prácu s réžiou Festivalu v Jodie, povedala som si, že vám ušetrím robotu a napíšem na školy, kde ste učili. Z Floridy mi odpovedali, že od zastupujúcich učiteľov sa záznamy o očkovaní nevyžadujú. Z Mainu a Wisconsinu mi odpovedali inak. Že o vás nikdy nepočuli.“

Nahla sa za stolom dopredu, zadívala sa na mňa. Dlho som ten jej pohľad nevydržal. A to, čo som jej na tvári zazrel, kým som sklopil oči k chrbtom svojich rúk, bolo neznesiteľné: súcit.

„Zaujímalo by štátnu školskú radu, že som zamestnala podvodníka? Určite. Dokonca by mohli podniknúť právne kroky a odobrať vám celoročný plat. Zaujíma ma to? Vôbec nie. Na denholmskej strednej odvádzate výbornú prácu. Za to, čo ste so Sadie urobili pre Bobbi Jill Allnutovú, sa udeľujú nominácie na štátny titul učiteľa roka.“

„No… vďaka,“ šepol som.

„Položila som si otázku, čo by spravila Mimi Corcoranová. Mimi mi odpovedala: ‚Keby podpísal zmluvu na ďalšie dva roky, musela by si konať. No keďže o mesiac odchádza, je vlastne v tvojom záujme – a v záujme školy – nič nepovedať.‘ Potom ešte dodala: ‚Jedna osoba však musí vedieť, že nie je ten, za koho sa vydáva.‘“

Ellie na chvíľu zmĺkla.

„Povedala som Sadie, že na to určite máte nejaké rozumné vysvetlenie, ale očividne ho nemáte.“

Pozrel som na hodinky. „Ak mi nechcete dať výpoveď, slečna Ellie, musím sa vrátiť na hodinu. Učíme sa syntax. Asi im dám rozobrať takúto vetu: Som v tejto záležitosti nevinný, ale nemôžem povedať prečo. Čo myslíte? Príliš zložité?“

„Pre mňa rozhodne,“ povedala prívetivo.

„Ešte čosi,“ dodal som. „Sadie mala ťažké manželstvo. Jej manžel sa správal zvláštne v záležitostiach, ktoré ona nechce vysvetľovať. Volal sa John Clayton. Myslím, že by mohol byť nebezpečný. Mali by ste sa spýtať Sadie, či nemá jeho fotku, aby ste videli, ako vyzerá, ak sa tu ukáže a začne sa vypytovať.“

„Prečo si to myslíte?“

„Lebo som už niečo podobné videl. Stačí vám to?“

„Asi bude musieť, nie?“

To nebola dosť dobrá odpoveď. „Spýtate sa jej?“

„Áno, George.“ Možno to myslela vážne, možno mi len chcela spraviť po vôli. Nevedel som to.

Bol som pri dverách, keď povedala akoby mimochodom: „Zlomíte tej mladej žene srdce.“

„Viem,“ odvetil som a odišiel.

2

Mercedes Street. Koniec mája.

„Ste zvárač?“

Stál som na verande domu číslo 2706 s majiteľom, pravým Američanom Jayom Bakerom. Bol zavalitý, s obrovským pivným bruchom. Práve sme absolvovali obhliadku domu, ktorý je „na skok od autobusovej zastávky“, akoby to malo vyvážiť ovisnuté stropy, fľakaté steny, prasknutú nádržku na WC a celkový schátraný dojem.

„Nočný strážnik,“ povedal som.

„Áno. Dobrá robota. Dá sa tam pretrtkať kopa času.“

To si nevyžadovalo odpoveď.

„Nemáte ženu a deti?“

„Som rozvedený. Vrátili sa na východ.“

„Platíte alimenty?“

Pokrčil som plecami.

Nechal to tak. „Takže máte o tento dom záujem, Amberson?“

„Asi,“ vzdychol som.

Vybral zo zadného vrecka zápisník s ovisnutým koženým obalom. „Prvý mesiac sa platí za minulý mesiac. Kaucia.“

„Kaucia? Žartujete?“

Baker pokračoval, akoby ma nepočul. „Nájomné sa platí posledný piatok v mesiaci. Keď nezaplatíte všetko a včas, policajti vás vyhodia na ulicu. Som s nimi jedna ruka.“

Vybral z náprsného vrecka ohorok cigary, obžutý koniec si strčil do úst a palcom škrtol zápalku. Na verande bolo horúco. Mal som pocit, že nás čaká dlhé horúce leto.

Znovu som vzdychol. Potom som neochotne vybral peňaženku a vyťahoval dvadsaťdolárové bankovky. „My veríme v Boha,“ povedal som. „Všetci ostatní platia v hotovosti.“

Zasmial sa a vyfukoval oblaky štipľavého belasého dymu. „To je dobré, to si zapamätám. Najmä posledný piatok v mesiaci.“

Nemohol som uveriť, že budem bývať v tejto zúfalej chatrči na tejto zúfalej ulici, keď som ešte nedávno na juh odtiaľto obýval taký pekný dom – a bol som hrdý na to, že si sám kosím trávnik. Hoci som ešte z Jodie neodišiel, pocítil som vlnu clivoty za domovom.

„Dajte mi, prosím, potvrdenku,“ povedal som.

Dostal som ju zadarmo.

3

Bol posledný deň školy. Triedy a chodby boli prázdne. Vzduch, ktorý rozrážali stropné ventilátory, bol už teraz horúci, a to bolo ešte len ôsmeho júna. Oswaldovci odišli z Ruska; podľa poznámok Ala Templetona loď Maasdam zakotví v Hobokene, kde vystúpia na americkú pôdu.

V zborovni bol len Danny Laverty. „Nazdar, kamarát. Počul som, že idete do Dallasu dokončiť tú vašu knihu.“

„Taký je môj cieľ.“ V skutočnosti bol mojím cieľom Fort Worth, aspoň na začiatok. Z priehradky som si povyberal koncoročné obežníky.

„Keby som bol slobodný a nemal na krku ženu, tri decká a hypotéku, možno by som aj ja napísal knihu,“ povedal Danny. „Viete, bol som vo vojne.“

Vedel som to. Vedel to každý, zvyčajne do desiatich minút po prvom stretnutí s ním.

„Máte z čoho žiť?“

„Poradím si.“

Mal som viac než dosť do apríla budúceho roku, potom som chcel ukončiť záležitosť s Leem Oswaldom. Už som nemusel riskovať vo Faith Financial na Greenville Avenue. Neuveriteľne hlúpe bolo už to, že som tam raz bol. Keby som chcel, mohol by som si nahovoriť, že to, čo sa stalo s mojím domom na Floride, bol prehnaný kanadský žartík, ale nahováral som si aj to, že so Sadie to zvládneme, a ako to dopadlo.

Guču papierov z priehradky som zahodil do koša… a uvidel malú zalepenú obálku, ktorú som si predtým nevšimol. Vedel som, kto používa takéto obálky. Na liste vnútri nebol pozdrav ani podpis až na jemnú vôňu jej parfumu (ktorú som si možno len predstavoval). List bol krátky.

Vďaka, že si mi ukázal, aké to môže byť dobré. Prosím, nepríď sa rozlúčiť.

Chvíľu som list držal v ruke, potom som si ho strčil do zadného vrecka a rýchlo som sa vybral do knižnice. Nevedel som, čo spravím ani čo na to povie, ale bolo mi to jedno, lebo v knižnici bolo tma a stoličky boli vyložené na stoloch. Aj tak som stisol kľučku, no dvere boli zamknuté.

4

Na parkovisku pre učiteľov zostali len dve autá. Sedan plymouth Dannyho Lavertyho a môj sunliner so smutnou strieškou. Súcitil som s ňou. Aj ja som si tak pripadal.

„Pán Amberson! Počkajte, pán Amberson!“

Boli to Mike a Bobbi Jill, ponáhľali sa ku mne cez horúce parkovisko. Mike niesol zabalený malý darček a podal mi ho. „Tunáka s Bobbi sme vám niečo priniesli.“

„Bez toho tunáka. A nemuseli ste si robiť starosti.“

„Museli, človeče.“

Dojalo ma, keď som videl, že Bobbi Jill plače, a potešilo ma, že jej z tváre zmizla hrubá vrstva líčidla. Už vedela, že dni s jazvou sú zrátané, a nepokúšala sa ju prekrývať. Pobozkala ma na líce.

„Veľmi vám ďakujem, pán Amberson. Nikdy na vás nezabudnem.“ Pozrela na Mika. „Nikdy na vás nezabudneme.“

Asi hovorili pravdu. To bolo dobré. Nevynahradilo mi to zamknutú a tmavú knižnicu, ale bolo to naozaj veľmi dobré.

„Otvorte to,“ povedal Mike. „Dúfam, že sa vám to bude páčiť. Je to pre vašu knihu.“

Otvoril som balíček. Vnútri bola drevená škatuľka dlhá asi dvadsať centimetrov a široká asi päť. V škatuľke ležalo v hodvábe plniace pero Waterman a v spone boli vyryté iniciály G.A.

„Mike,“ povedal som. „To je naozaj priveľa.“

„Nebolo by to dosť, ani keby bolo zo zlata,“ vyhlásil. „Zmenili ste mi život.“ Pozrel na Bobbi. „Nám obom.“

„Mike,“ povedal som, „bolo mi potešením.“

Objal ma a v roku 1962 to medzi chlapmi nebolo lacné gesto. S radosťou som mu objatie opätoval.

„Ozvite sa nám,“ povedala Bobbi Jill. „Dallas neni ďaleko.“ Po chvíli sa opravila. „Nie je.“

„Ozvem sa,“ povedal som, no neozvem sa im a pravdepodobne ani oni mne. Vchádzali do svojich životov, a ak budú mať šťastie, tie životy budú stáť za to.

Pohli sa preč, potom sa Bobbi obrátila. „Škoda, že ste sa rozišli. Je mi z toho smutno.“

„Aj mne,“ povedal som, „ale asi je to tak najlepšie.“

Zamieril som domov zbaliť si písací stroj a ostatné veci, ktorých je stále iba toľko, že sa mi zmestia do aktovky a niekoľkých kartónových škatúľ. Pri jednom semafore na Main Street som otvoril škatuľku a pozrel sa na pero. Bolo nádherné a veľmi ma dojalo, že mi ho dali. Ešte väčšmi ma dojalo, že ma tam počkali, aby sa mohli rozlúčiť. Na semafore zasvietila zelená. Zavrel som vrchnák a pokračoval v jazde. V hrdle som mal hrču, ale oči mi zostali suché.

5

Život na Mercedes Street nebol povznášajúci zážitok. Dni ešte neboli také zlé. Zuneli jasotom detí čerstvo vypustených zo školy, poobliekaných do priveľkých šiat po starších súrodencoch, klebetami žien v domácnosti pri poštových schránkach alebo šnúrach na bielizeň za domami, vrčaním rachotín s lacnými tlmičmi, na ktorých sa vozili tínedžeri a púšťali si z rádií K-Life. Ani od druhej do šiestej ráno to nebolo také zlé. Potom na ulicu sadlo akési omráčené ticho, keď v postieľkach (alebo zásuvkách vytiahnutých z bielizníkov) zaspali vyplakané bábätká a ich oteckovia chrápali pred ďalším dňom makačky za hodinovú mzdu v dielni, fabrike alebo na farmách.

Zato popoludní od štvrtej do šiestej bola ulica plná vresku mamičiek, ktoré okrikovali decká, nech sa pracú do všetkých čertov a pomáhajú v dome, a oteckov, ktorí prichádzali domov, aby sa vykričali na svoje manželky, zrejme preto, že na nikoho iného kričať nemohli. Alkoholickí oteckovia sa začali tackať domov okolo ôsmej a najväčší hluk nastal okolo jedenástej, keď buď zatvárali bary, alebo dochádzali peniaze. Vtedy som počúval búchanie dverami, rinčanie rozbitého skla a bolestné výkriky, keď sa niektorý alkoholický otecko vŕšil na žene a deckách alebo na všetkých spolu. Neraz sa mi po záclone skĺzlo červené svetlo, to prichádzali s majákmi privolaní policajti. Zo dvakrát som počul výstrely, možno vypálené do neba, možno nie. A jedného skorého rána, keď som si šiel po noviny, zazrel som ženu so zaschnutou krvou na dolnej polovici tváre. Sedela na obrubníku o štyri domy od môjho a pila z plechovky pivo. Myklo ma, že sa jej pôjdem prizrieť, hoci som vedel, že by bolo nemúdre zapliesť sa do života tejto drsnej robotníckej štvrte. Ale potom si všimla môj pohľad a ukázala mi vztýčený prostredník. Vrátil som sa dnu.

Nerobili sa tu nijaké uvítania, žiadne ženy menom Muffy či Buffy nechodievali na stretnutia rodičov mladých športovcov. Zato na Mercedes Street som mal dosť času na premýšľanie. Na smútok za priateľmi v Jodie. Aj za prácou, ktorá mi aspoň nedovoľovala myslieť na to, čo som sem prišiel urobiť. Stihol som si uvedomiť, že učenie mi pomohlo, a nielen zabíjať čas – uspokojilo moju myseľ, ako to dokáže práca, ktorú človek vykonáva rád, a keď má navyše pri nej pocit, že tá práca má zmysel.

Dokonca som mal čas na výčitky svedomia pre môj pôvodne parádny kabriolet. Okrem pokazeného rádia a dýchavičných ventilov mi začal strieľať a chrčať hrdzavý výfuk a cez predné sklo sa tiahla prasklina, ktorú zavinil kamienok, čo sa odrazil z korby asfaltérskeho auta. Sunliner som už ani neumýval a teraz som si smutne uvedomil, ako dokonale zapadá do otlčeného vozového parku obyvateľov Mercedes Street.

A väčšinou som mal čas na úvahy o Sadie.

Zlomíte tej mladej žene srdce, povedala mi Ellie Dockertyová, a ani moje srdce na tom nebolo najlepšie. Jednej noci, keď som počúval opitú hádku od susedov (bola si tam, nebola, bola si tam, nebola) mi dokonca zišlo na um, že Sadie pôjdem všetko povedať. Odmietol som ten nápad, ale hneď nasledujúcu noc sa oživený vrátil. Predstavoval som si, ako sedím za jej stolom v kuchyni, pijem kávu a cez okno nad drezom ku mne šikmo dopadá silné popoludňajšie slnko. Ako pokojne rozprávam. Hovorím jej, že moje pravé meno je Jake Epping. Že sa narodím až o štrnásť rokov, prišiel som z roku 2011 cez trhlinu v čase, ktorú môj nebohý priateľ Al Templeton nazýval králičia nora. Ako by som ju o tom mohol presvedčiť? Napríklad keby som jej prezradil, že istý americký zbeh, ktorý sa sklamane vrátil z Ruska, sa zakrátko ubytuje na druhej strane ulice, kde teraz bývam, nasťahuje sa tam so svojou ruskou manželkou a maličkou dcérkou? Keby som jej prezradil, že tím Dallas Texans – ešte nie Cowboys – porazí tejto jesene tím Houston Oilers 20: 17, a to v dvojnásobnom predĺžení. Absurdné. Ale čo také som ešte o blízkej budúcnosti vedel? Veľa nie, pretože som si to nestihol naštudovať. O Oswaldovi som vedel dosť, ale to bolo všetko.

Pomyslela by si, že som blázon. Mohol by som jej zaspievať zo desať ďalších šlágrov, ktoré ešte neboli nahraté, ale aj tak by si myslela, že som blázon. Obvinila by ma, že si tie skladby vymýšľam – veď som spisovateľ, nie? A… čo keby mi uverila? Aj keby, chcem ju so sebou stiahnuť do žraločej papule? Nestačí, že sa v auguste vráti do Jodie, a ak je John Clayton ozvenou, echom Franka Dunninga, možno tam príde za ňou?

„V poriadku, tak padaj!“ skríkla na druhej strane ulice akási žena a smerom k Winscott Road zavrčalo auto. Cez medzeru v závesoch mi prenikol polmesiac svetla a vybehol k stropu.

„TAK MU CHOĎ VYFAJČIŤ, TY BUZÍK!“ zakričala ešte a obďaleč jej odpovedal mužský hlas: „Hej, madam, čo keby ste vyfajčili vy mne? Možno vás to upokojí.“

Taký bol život na Mercedes Street v lete v šesťdesiatom druhom.

Vynechaj ju z toho. Tak ma oslovil hlas rozumu. Je to príliš nebezpečné. Možno sa v istej chvíli môže vrátiť do tvojho života – dokonca do života v Jodie –, ale nie teraz.

Ibaže ja už som v Jodie skončil. Vzhľadom na to, čo sa Ellen dozvedela o mojej minulosti, bolo vyučovanie na strednej len snom šialenca. A čo iné by som mohol robiť? Betonára?

Jedno ráno som postavil na kávu a šiel si pred dvere po noviny. Keď som otvoril, uvidel som, že obe zadné pneumatiky sunlinera vyfučali. Nejaký znudený výrastok, čo sa motal v noci vonku, mi ich dorezal nožom. Aj taký bol život na Mercedes Street v šesťdesiatom druhom.

6

Štvrtok štrnásteho júna som si obliekol džínsy, modrú pracovnú košeľu a starú koženú vestu, ktorú som našiel v secondhande na Camp Bowie Road. Dopoludnie som strávil nepokojným chodením po dome. Nemal som televízor, ale počúval som rádio. Podľa správ sa prezident Kennedy chystal koncom mesiaca navštíviť Mexiko. Správy o počasí volali po krajšej oblohe a vyšších teplotách. Moderátor ešte chvíľu trkotal, potom pustil Palisades Park. Výkriky a zvukový efekt lunaparkovej dráhy, ktorý tá platňa vytvárala, mi dorážali do hlavy.

Napokon som to už nevydržal. Bolo to priskoro, ale nedbal som. Nasadol som do sunlinera – ktorý mal teraz vzadu čierne pneumatiky namiesto pôvodných bielych – a odviezol sa tých zhruba šesťdesiat kilometrov do Love Fieldu v severozápadnom Dallase. Parkovanie sa tam nedelilo na krátkodobé a dlhodobé, parkovalo sa za jednotnú cenu sedemdesiatpäť centov denne. Narazil som si na hlavu starý letný slamený klobúk a dobrý kilometer sa trmácal peši k budove terminálu. Pri ceste stáli dvaja dallaskí policajti a pili kávu, ale vnútri som nevidel ochrankárov ani detektory kovov. Pasažieri ukazovali letenky človeku pri dverách, potom prešli po horúcom makadame k lietadlám, ktoré patrili niektorej z piatich leteckých spoločností: American, Delta, TWA, Frontier a Texas Airways.

Skontroloval som tabuľu na stene za pultom Delta Airlines. Stálo tam, že let číslo 194 nemá meškanie. Keď som poprosil asistentku, aby to skontrolovala, s úsmevom potvrdila, že lietadlo práve vyštartovalo z Atlanty. „Ale to ste sem prišli príliš zavčasu.“

„Nemôžem za to,“ pokrčil som plecami. „Priskoro prídem asi aj na vlastný pohreb.“

Zasmiala sa a zaželala mi príjemný deň. Kúpil som si Time a prešiel do reštaurácie, kde som si objednal šéfkuchárov šalát. Porcia bola obrovská, no nervozita mi nedovolila cítiť hlad – človek nevída každý deň toho, kto sa chystá zmeniť chod dejín –, ale aspoň som sa mal v čom vŕtať, kým som čakal na prílet lietadla s Oswaldovcami na palube.

Sedel som v boxe, odkiaľ bol dobrý výhľad na hlavný terminál. Nebolo tam priveľa ľudí a upútala ma mladá žena v tmavomodrom cestovnom kostýme. Vlasy mala vyčesané do upraveného drdola.V každej ruke niesla kufor. Pristúpil k nej černošský nosič. S úsmevom pokrútila hlavou, potom si cestou popri informačnom stánku pre cestujúcich udrela ruku. Pustila jeden kufor, pošúchala si lakeť, potom kufor zdvihla a kráčala ďalej.

Sadie odchádzala na svoj šesťtýždňový pobyt do Rena.

Prekvapilo ma to? Kdeže! Minulosť sa opäť približovala. Už som si na to zvykol. A či ma zachvátil náhly popud vybehnúť z reštaurácie a dohoniť ju, kým nebude neskoro? Samozrejme.

Chvíľu to vyzeralo viac ako možné, vyzeralo to dokonca nutné. Poviem jej, že toto stretnutie na letisku je osud (nie čudesná harmónia cestovania v čase). Vo filmoch to vždy zaberie, nie? Požiadam ju, aby počkala, kým si tiež kúpim letenku do Rena, a dodám, že až tam priletíme, všetko jej vysvetlím. A po povinných šiestich týždňoch môžeme pozvať na drink sudcu, ktorý ju najskôr rozvedie a potom nás zosobáši.

Dokonca som sa zdvihol. A v tej chvíli mi zrak padol na obálku časopisu Time, ktorý som si kúpil v stánku. Bola na nej Jacqueline Kennedyová. Usmiata, prekrásna, v šatách bez rukávov a s výstrihom v tvare véčka. PREZIDENTOVA PANISA OBLIEKA NA LETNÚ SEZÓNU, znel titulok. Ako som sa díval na tú fotku, stiekla z nej farba, takže obrázok zostal čiernobiely, a výraz tváre sa zmenil: z radostného úsmevu na prázdnotu v očiach. Odrazu stála vedľa Lyndona Johnsona na palube prezidentského lietadla a namiesto pekných (ba trošku aj sexi) letných šiat mala na sebe krvou postriekaný vlnený kostým. Spomenul som si, že som kdesi – nie v Alových poznámkach – čítal, že zakrátko po tom, čo Kennedyho vyhlásili za mŕtveho, na nemocničnej chodbe k nej pristúpila Lady Bird Johnsonová, aby ju objala, a na tom kostýme uvidela kúsok prezidentovej mozgovej hmoty.

Prezident strelený do hlavy. A všetci tí mŕtvi, čo neskôr prišli za ním v nekonečnom rade prízrakov.

Posadil som sa a hľadel za Sadie, ako nesie kufre k pultu Frontier Airlines. Batožina bola očividne ťažká, ale niesla ich energicky, s vystretým chrbtom, nízke podpätky rezko klopkali. Zamestnanec ich skontroloval a položil na vozík. Niečo si so Sadie povedali, podala mu letenku, ktorú si pred dvoma mesiacmi kúpila cez cestovnú kanceláriu, niečo na ňu napísal. Vzala si ju a obrátila sa k bráne.

Sklonil som hlavu, aby ma náhodou nezazrela. Keď som sa tam opäť pozrel, bola preč.

7

O dlhých, predlhých štyridsať minút prešli cez reštauráciu muž, žena a dve malé deti – chlapček s dievčatkom. Chlapček držal otca za ruku a veselo rapotal. Otec naňho pozeral a s úsmevom prikyvoval. Otec sa volal Robert Oswald.

Ozval sa hlas z amplióna: „Let číslo 194 spoločnosti Delta Airlines z Newarku s medzipristátím na Atlantskom mestskom letisku práve pristáva. Cestujúci prídu k bráne číslo štyri. Let spoločnosti Delta číslo 194 pristáva.“

Robertova žena – podľa Alových poznámok sa volala Vada – vzala dievčatko do náručia a pridala do kroku. Marguerite som nezazrel.

Napichoval som si kúsky šalátu a prehĺtal ich, hoci som necítil chuť. Srdce mi tuho bilo.

Počul som rev motorov a uvidel biely nos lietadla DC-8, ktoré sa priblížilo k bráne. Okolo dvier sa zbehli čakajúci. Po pleci mi poklopkala čašníčka, div som nevykríkol.

„Prepáčte, pane,“ povedala takým výrazným texaským prízvukom, až rezal v ušiach. „Len som sa vás chcela spýtať, či si ešte niečo dáte.“

„Nie,“ pokrútil som hlavou. „Stačí mi.“

„Tak dobre.“

Terminálom už prechádzali prví pasažieri. Všetko muži v oblekoch a s účesmi úspešných. Samozrejme. Prví vždy vystúpia tí z prvej triedy.

„Naozaj vám nemám priniesť kúsok broskyňového koláča? Je čerstvý.“

„Nie, ďakujem.“

„Určite, zlatko?“

Teraz sa dovalil húf z turistickej triedy, všetci ovešaní taškami. Začul som nadšené ženské zvýsknutie. Bol to Vadin hlas? Vítala tak švagra?

„Určite,“ povedal som a chytil časopis.

Pochopila. Miešal som zvyšky šalátu v oranžovom náleve z francúzskeho dresingu a sústredene sa pozeral. Prišiel muž so ženou a s dieťaťom, ale malé bolo už takmer batoľa, staršie ako June. Pasažieri prechádzali popri reštaurácii, cestou sa zhovárali s priateľmi a príbuznými, ktorí prišli po nich. Uvidel som mladého muža vo vojenskej uniforme, ako tľapká svoje dievča po zadku. Zasmiala sa, plesla ho po ruke, potom sa vypla na špičky a pobozkala ho.

Zhruba päť minút bol terminál takmer plný. Potom sa dav rozchádzal a stále ani chýru, ani slychu po Oswaldovcoch. Vrhla sa na mňa šialená istota: v tom lietadle neboli. Nielenže som sa vrátil v čase, ale prenikol som do akéhosi paralelného vesmíru. Muž so žltou kartou mal možno zabrániť, aby sa mi to stalo, ale muž so žltou kartou bol mŕtvy a ja som sa vyslobodil. Niet Oswalda? Fajn, tak niet ani mojej misie. Kennedy zomrie v nejakej inej verzii Ameriky, ale nie v tejto. Môžem dobehnúť Sadie a budeme žiť šťastne, kým nepomrieme.

Sotva mi tá myšlienka preletela hlavou, prvý raz som uvidel svoj cieľ. Robert a Lee stáli bok po boku a živo sa zhovárali. Lee kýval čímsi, čo bola buď prehnane veľká aktovka, alebo malý cestovný vak. Robert držal ružový kufor s oblými rohami, ktorý vyzeral ako zo šatníka bábiky Barbie. Vada a Marina šli spolu za ním. Vada niesla jednu z dvoch pestrých plátenných tašiek, druhú mala cez plece prehodenú Marina. Okrem toho niesla štvormesačnú June a ostatným ledva stačila. Po bokoch jej cupitali Robertove a Vadine deti a obzerali si ju s netajenou zvedavosťou.

Vada zavolala na mužov, zastali takmer presne pred reštauráciou. Robert sa usmial a vzal od Mariny cestovný vak. Lee sa zatváril… pobavene? Vševediaco? Možno jedno i druhé. V kútikoch úst mu sotva badateľný náznak úsmevu vytváral jamky. Vlasy neurčitej farby mal akurátne učesané. Vlastne bol dokonalý akurátny Američan na cestách: vyžehlená biela košeľa, nohavice a vyleštené topánky. Nevyzeral ako človek, čo práve zavŕšil cestu okolo polovice sveta – nič na ňom nebolo pokrčené a na lícach ani len nepresvitlo strnisko. Mal iba dvadsaťdva rokov a vyzeral mladšie – ako niektorý z mojich dospievajúcich študentov na hodine americkej literatúry.

Takisto Marina, ktorá až o mesiac dosiahne vekovú hranicu, aby si mohla legálne kúpiť alkohol. Bola vyčerpaná, zmätená a na všetko vytriešťala oči. Okrem toho bola krásna – mala husté tmavé vlasy a mierne šikmé, akoby ľútostivé modré oči.

June bola celá zavinutá do bavlnených plienok, s rúčkami aj nôžkami. Ešte aj okolo krku mala čosi omotané, a hoci neplakala, tváričku mala červenú a spotenú. Lee vzal malú na ruky. Marina sa vďačne usmiala, a keď sa jej pootvorili pery, uvidel som, že jeden zub chýba. Ostatné boli stmavnuté, jeden takmer čierny. Ten kontrast s jej smotanovou pokožkou a nádhernými očami až kričal.

Oswald sa naklonil k nej a povedal čosi, čo jej zmazalo z tváre úsmev. Ostražito naňho pozrela. Povedal ešte čosi a ukazovákom jej pritom štuchol do pleca. Zišlo mi na um, či sú to tie slová z Alovho príbehu, či Oswald teraz manželke hovorí to isté: Idi, suka. Kráčaj, suka.

Ale nie. Rozčúlili ho tie plienky. Strhol z nej látku – najskôr z rúčok a nôžok – a plienky hodil na Marinu, ktorá ich nemotorne chytila. Vzápätí sa poobzerala, či sa na nich niekto pozerá.

Vada sa vrátila a siahla švagrovi na predlaktie. Nepozrel na ňu, len odvinul malej June z hrdielka tú bavlnenú látku a šmaril ju na Marinu. Látka padla na dlážku terminálu. Bez slova sa po ňu zohla.

Robert sa k nim pripojil a priateľsky štuchol brata do pleca. Terminál bol už takmer prázdny – poslední vystupujúci pasažieri prešli okolo Oswaldovcov – a to, čo povedal, som zreteľne počul: „Nechaj ju, veď len teraz pricestovala. Ani poriadne nevie, kde je.“

„Pozri na to dieťa,“ povedal Lee a zdvihol June. Vtedy sa konečne rozplakala. „Zabalila ju ako nejakú egyptskú múmiu, dočerta. Tak sa to robí u nich. Neviem, či sa mám smiať alebo plakať. Staraja bába! Starena.“ Obrátil sa k Marine s kričiacim bábätkom na rukách. Ustrašene naňho pozrela. „Staraja bába!“

Pokúsila sa usmiať, ako sa usmievajú ľudia, keď vedia, že si z nich niekto uťahuje, ale nevedia prečo. Letmo som si spomenul na Lennieho z knihyO myšiach a ľuďoch. Potom Oswaldovu tvár presvetlil úsmev, arogantný a trochu krivý. Takmer z neho urobil krásavca. Oswald ju nežne pobozkal, najprv na jedno, potom na druhé líce.

„USA!“ zvolal a znovu ju pobozkal. „USA, Rina! Zem slobodných, domov trpákov!“

Jej úsmev sa rozžiaril. Manžel s ňou už hovoril po rusky a podával jej dieťa. Kým utešovala malú June, objal ju okolo pása. Keď odchádzali z môjho zorného poľa, stále sa usmievala a posunula si dieťa na plece, aby mohla chytiť manžela za ruku.

8

Vrátil som sa domov – ak som Mercedes Street mohol nazvať domovom – a pokúsil sa pospať si. Nedarilo sa mi, tak som iba ležal s rukami za hlavou, počúval nepríjemné zvuky z ulice a rozprával sa s Alom Templetonom. Zistil som, že to robievam dosť často, keď som sám. Na to, že bol mŕtvy, mal toho dosť na srdci.

„Bol som hlupák, že som prišiel do Fort Worthu,“ oznámil som mu. „Ak skúsim pripojiť tú plošticu na magnetofón, niekto ma uvidí. Možno aj Oswald, a tým by sa všetko zmenilo. Už teraz je paranoický, sám ste to napísali vo svojich poznámkach. Vedel, že v Minsku ho sledovali KGB a MVD. A tu sa bude báť, že ho sledujú FBI a CIA. Okrem toho, FBI tu naozaj bude, aspoň občas.“

„Áno, musíte si dávať pozor,“ pritakal Al. „Nebude to ľahké, kamarát, ale verím vám. Preto som sa na vás obrátil.“

„Nechcem sa k nemu ani len priblížiť. Stačilo mi ho vidieť na letisku a naskočili mi zimomriavky.“

„Viem, že nechcete, ale budete musieť. Ako človek, ktorý skoro celý život stál pri sporáku, vám poviem, že ani jedna omeleta sa neupečie, ak sa predtým nerozbijú vajcia. A nepreceňujte toho chlapa, to by bola chyba. Nie je to nijaký geniálny zločinec. Okrem toho bude mať vlastné starosti, napríklad tú svoju vyšinutú mater. Myslíte, že sa dokáže na niečo sústrediť, okrem obtĺkania a okrikovania manželky, keď bude taký naštvaný, že krik mu ani náhodou nepomôže?“

„Myslím, že ju má rád, Al. Aspoň trošku. A možno aj veľmi. Napriek tomu kriku.“

„Hej, chlapi ako on najčastejšie odkrágľujú svoje ženy. Spomeňte si na Franka Dunninga. Venujte sa len svojej úlohe, kamarát.“

„A čo urobím, ak sa mi podarí tú plošticu pripojiť? Nahrávať manželské hádky? V ruštine? To mi fakt pomôže.“

„Nemusíte lúštiť záhady jeho manželstva. Musíte sa sústrediť na Georgea de Mohrenschildta. Musíte si overiť, či de Mohrenschildt nie je zapletený do atentátu na generála Walkera. Keď sa vám to podarí, okno neistoty sa zavrie. A pozrite sa na to z lepšej stránky. Ak vás Oswald prichytí, že ho špehujete, jeho budúce činy sa možno zmenia, ale v dobrom. Možno sa napokon nepokúsi zabiť Kennedyho.“

„Tomu naozaj veríte?“

„Nie. Neverím.“

„Ani ja. Minulosť je zanovitá. Nechce sa dať zmeniť.“

Povedal: „Kamarát, tak teraz varíte…“

„Na plyne,“ zamrmlal som. „Varím na plyne.“

Otvoril som oči. Napokon som teda zaspal. Cez zatiahnuté závesy sa dralo posledné denné svetlo. Niekde neďaleko, na Davenport Street vo Fort Worthe, si Oswaldovci a ich manželky sadali k večeri – Lee prvý raz jedol na svojom starom území.

Pred mojím malým územím Fort Worthu som začul detskú pesničku, pri akej sa skáče cez švihadlo. Znela mi veľmi známo. Vstal som, prešiel cez šerú obývačku (zariadenú len dvoma kreslami z bazára) a záves som nakrátko odsunul o nejaké dva centimetre. Tie závesy boli mojím prvým príspevkom k interiéru. Chcel som vidieť, nie sa ukazovať.

Dom číslo 2703 bol stále prázdny a tabuľka NA PRENÁJOM bola priklincovaná k zábradliu vŕzgajúcej verandy, ale trávnik už prázdny nebol. Dve dievčatá na ňom krútili švihadlom a tretie ho preskakovalo. Samozrejme, že to neboli dievčatá, ktoré som videl v Derry na ulici Kossuth Street – tieto mali namiesto vyžehlených nových šortiek zaplátané a vyblednuté džínsy, vyzerali zakrpatené a podvyživené –, ale pesnička bola rovnaká, len tu znela s texaským prízvukom.

„Hop a skok a daj si brok, daj si ešte tento rok, hop a skok a vozvysok, daj si ešte jeden brok!“

Skákajúce dievčatko sa potklo a spadlo do ostrých stebiel, čo tu pred číslom 2703 zastupovali trávnik. Ostatné dievčatá sa zvalili na ňu a všetky sa vyváľali v prachu. Potom sa podvíhali a zutekali.

Díval som sa za nimi a pomyslel si: Videl som ich, ale ony nevideli mňa. To už hej. Dobrý začiatok. Lenže, Al, kde bude koniec?

De Mohrenschildt bol kľúčom, bol tým jediným, čo mi zatiaľ bránilo zabiť Oswalda, len čo sa sem nasťahuje. George de Mohrenschildt, petrolejársky geológ, špekulant s ťažobnými právami. Muž, ktorý žil ako plejboj, najmä vďaka manželkiným peniazom. Tak ako Marina, aj on bol ruský exulant, ale na rozdiel od nej pochádzal zo šľachtickej rodiny – v skutočnosti bol barón de Mohrenschildt. Muž, ktorý sa mal stať Oswaldovým jediným priateľom počas niekoľkých mesiacov života, čo ešte Oswaldovi zostávali. Muž, ktorý Oswaldovi nadhodí, že svet by bol omnoho lepší, keby po ňom nechodil istý rasistický pravičiarsky bývalý generál. Ak sa de Mohrenschildt ukáže ako Oswaldov komplic pri pokuse o vraždu Edwina Walkera, moja situácia sa tým nesmierne skomplikuje a do hry sa vrátia všetky šialené konšpiračné teórie. Al bol však presvedčený, že ruský geológ neurobil nič viac (alebo skôr neurobí, ako som už spomínal, život v minulosti človeka zmätie), len nahuckal muža, ktorý bol už predtým posadnutý slávou a duševne labilný.

Al si do poznámok zapísal: Ak bol Oswald v noci z 10. apríla 1963 sám, šance, že v Kennedyho smrti bol zapletený ešte jeden strelec, klesnú takmer na nulu.

Pod tým stál veľkými písmenami posledný verdikt: ATOPOSTAČÍ NA ODPRAVENIE TOHO SVINIARA.

9

Pohľad na dievčatká, ktoré ma nevideli, mi pripomenul starý napínavý film Okno do dvora s Jimom Stewartom v hlavnej role. Za tým oknom sedel človek, ktorý videl veľa, ani nemusel vyjsť z obývačky. Najmä ak mal správne nástroje.

Na druhý deň som zašiel do obchodu so športovými potrebami a priniesol som si ďalekohľad Bausch & Lomb. Opakoval som si, že sa nesmiem prezradiť odbleskom slnka z objektívu. Keďže dom číslo 2703 stál na východnej strane Mercedes Street, povedal som si, že popoludní mi už takéto odhalenie nehrozí. Objektívy som zasunul do medzery v závesoch, a keď som zaostril, ošumelá obývačka s kuchynským kútom na druhej strane ulice sa mi vyjavili tak ostro a podrobne, akoby som stál uprostred izby.

Šikmá lampa z Pisy zostala na príborníku, v ktorom sa skladovali kuchynské potreby, vyčkávala, kým ju niekto zažne a aktivuje plošticu. Ale bude mi úplne nanič, ak ju nepripojím na ten šikovný japonský magnetofónik, ktorý dokázal najpomalšou rýchlosťou nahrať až dvanásť hodín vstupov. Vyskúšal som ho – hovoril som do náhradnej lampy s plošticou a pripadal si pri tom ako postava z komédie Woodyho Allena –, a hoci páska znela spomalene, slovám sa dalo rozumieť. To všetko znamenalo, že môžem ísť na vec.

Ak sa odvážim.

10

Štvrtý júl bol na Mercedes Street rušný. Muži, ktorí mali voľno, zalievali beznádejne vyprahnuté trávniky – okrem niekoľkých popoludňajších a večerných búrok bolo počasie stále horúce a suché –, potom sa vyvaľovali v záhradných kreslách, počúvali v rádiu prenosy z bejzbalových zápasov a pili pivo. Predpubertálne bandy hádzali kapsle na túlavé psy a na tých niekoľko hrabúcich sliepok. Jedna sliepka to schytala priamo a rozprskla sa v mase krvi a peria. Dieťa, ktoré kapsľu hodilo, s revom zmizlo v jednom dome, stiahla ho matka, ktorá mala na sebe len kombiné a bejzbalovú čapicu. Podľa jej neistého kroku som usúdil, že si hrdlo nezavlažuje len vodou. Tesne po desiatej došlo na čosi takmer podobné ohňostroju, keď niekto, možno ten istý mladistvý, čo mi rozsekal pneumatiky na kabriolete, podpálil starý studebaker. Už asi týždeň postával opustený na parkovisku pred skladom Montgomery Ward. Prirútili sa hasiči a všetci vyšli von, aby sa na to pozreli.

Nech žijeme.

Na druhé ráno som vyšiel von, prezrel si vyhorený vrak, ktorý smutne čupel na franforcoch pneumatík. Neďaleko jednej nakladacej rampy skladu som zazrel telefónnu búdku a z náhleho popudu zavolal Ellie Dockertyovej – číslo a spojenie zabezpečila na požiadanie spojovateľka. Spravil som to čiastočne zo smútku za domovom a z opustenosti, ale najmä z túžby počuť niečo o Sadie.

Ellie zdvihla po druhom zazvonení a zrejme sa môjmu hlasu potešila. Usmial som sa na tom, ako stojím v telefónnej búdke, ktorá je už skoro zrána ako pec, za mnou Mercedes Street vyspáva slávny štátny sviatok a do nozdier sa mi dobýja zápach vyhoreného auta.

„Sadie je v poriadku. Poslala mi dve pohľadnice a list. Robí v Harrahu čašníčku.“ Stíšila hlas. „Myslím, že koktailovú čašníčku, ale to odo mňa školská rada počuť nebude.“

Predstavil som si Sadie v krátkej sukni koktailovej čašníčky, ako ukazuje svoje dlhé nohy. Predstavil som si, ako sa podnikatelia pokúšajú uvidieť horný okraj jej pančúch, ako jej zízajú do výstrihu, kým sa zohýba a kladie im na stôl poháre.

„Pýtala sa na vás,“ podotkla Ellie a ja som sa znovu usmial. „Nechcela som jej povedať, že v Jodie vás všetci považujú za nezvestného, tak som jej povedala, že sa vám darí a že máte plno práce s tou svojou knihou.“

Už najmenej mesiac som k Vražednému mestu nedoplnil ani čiarku, a keď som náhodou rukopis vybral a prečítal si ho, aj po toľkých opakovaniach mi pripadal ako napísaný v púnskom dialekte z tretieho storočia. „Teší ma, že sa jej darí.“

„Koncom mesiaca sa jej skončí lehota, po ktorej ju už považujú za obyvateľku štátu. Ale rozhodla sa tam zostať do konca letných prázdnin. Vraj dostáva výborné prepitné.“

„Pýtali ste od nej fotku jej čoskoro už bývalého muža?“

„Krátko pred tým, ako odišla. Povedala, že nijakú nemá. Jej rodičia ich zrejme majú oveľa viac, ale nechcela im o tom napísať. Povedala, že sa nikdy nevzdali myšlienky, že to manželstvo môže fungovať, a teraz by im dala falošnú nádej. Okrem toho povedala, že podľa nej ste to prehnali. Vlastne divoko prehnali, tak to povedala.“

To naozaj znelo ako z úst mojej Sadie. Vlastne už nebola moja. Teraz je z nej hej, slečna, prineste nám ešte rundu… a zohnite sa trošku hlbšie. Každý muž má v sebe kostičku žiarlivosti a tá moja štvrtého júna len tak vibrovala.

„George? Nepochybujem, že jej na vás stále záleží. Možno je ešte čas dať to do poriadku.“

Pomyslel som si na Oswalda, ktorý sa o atentát na generála Edwina Walkera pokúsi až o deväť mesiacov. „Nie, je priskoro.“

„Prosím?“

„Nič. Rád som s vami hovoril, slečna Ellie, ale onedlho sa ozve spojovateľka a bude pýtať viac peňazí, a mne došli štvrťdoláre.“

„Asi by ste k nám nezaskočili na burger a mliečny koktail, však? Do Alovej reštaurácie? Ak áno, pozvem aj Deka Simmonsa. Každý deň sa na vás vypytuje.“

Predstava návratu do Jodie a stretnutia so všetkými priateľmi zo strednej školy bola zrejme to jediné, čo ma v to ráno mohlo rozveseliť. „Bez debaty. Mohlo by to byť už dnes večer? Napríklad o piatej?“

„Sedí. My vidiecke myši jedávame skoro.“

„Fajn, tak prídem. Bude to na mňa.“

„Nie, aj na mňa.“

11

Al Stevens zamestnal dievča, ktoré som poznal z hodín obchodnej angličtiny, a dojalo ma, ako sa rozžiarila, keď ma uvidela sedieť vedľa Ellie a Deka. „Pán Amberson! To je super, že vás vidím! Ako sa máte?“

„Dobre, Dorrie,“ odvetil som.

„Objednajte si veľkú porciu. Schudli ste.“

„To je pravda,“ povedala Ellie. „Potrebujete sa poriadne najesť.“

Deke už prišiel o mexické opálenie, takže mi bolo jasné, že väčšinu dôchodku trávi vnútri, a ak som nejaké kilá zhodil, on ich nabral. Pevne mi stisol ruku a povedal, ako sa teší, že ma vidí. Nebolo na ňom nič strojené. Mimochodom, ani na Ellie Dockertyovej. Pripadalo mi neuveriteľne šialené, že som toto mesto opustil kvôli Mercedes Street, kde Deň nezávislosti oslavovali tak, že hádzali kapsle na sliepky – bez ohľadu na to, čo som vedel o budúcnosti. Rozhodne som dúfal, že Kennedy za tú obetu stojí.

Jedli sme hamburgery, hranolčeky, čo len tak syčali od horúceho tuku, a jablkový koláč so zmrzlinou. Rozprávali sme sa, čo kto robí, a zasmiali sa na Dannym Lavertym, ktorý konečne písal svoju dlho ohlasovanú knihu. Ellie povedala, že podľa Dannyho manželky sa prvá kapitola volá: Nastupujem do ringu.

Ku koncu večere si Deke napchal fajku tabakom Prince Albert, Ellie vytiahla spod stola kabelku, vybrala z nej veľkú knihu a podala mi ju ponad mastné zvyšky jedla. „Strana osemdesiatdeväť. A odpracte, prosím, tú nepeknú kečupovú mláčku. Mám to len požičané a chcem to vrátiť v rovnakom stave, v akom som to dostala.“

Bola to ročenka s názvom Tigrie chvosty a pochádzala z omnoho parádnejšej školy, ako bola denholmská konsolidovaná. Tigrie chvosty neboli viazané v plátne, ale v koži, stránky mali hrubé a lesklé a reklamná sekcia za hlavnou časťou mohla mať aj sto strán. Inštitúcia, ktorú pripomínala – či skôr vynášala do nebies –, sa nazývala Denná škola Longacre v Savannah. Prelistoval som čisto belošský posledný ročník a pomyslel si, že v roku 1990 sa tam možno objavia zo dve čierne tváre. Možno.

„Pánabeka,“ povedal som. „Sadie si musela platovo dosť pohoršiť, keď odtiaľto prišla do Jodie.“

„Myslím, že jednoducho túžila zmiznúť,“ ticho odvetil Deke. „A určite na to mala svoje dôvody.“

Našiel som stránku osemdesiatdeväť s hlavičkou UČITEĽSKÝ ZBOR: PRÍRODNÉ VEDY. Bola tam klišéovitá fotografia štyroch učiteľov v bielych laboratórnych plášťoch s bublajúcimi kadičkami – hej, doktor Jekyll! – a pod ňou štyri ateliérové portréty. John Clayton ani trochu nepripomínal Leeho Oswalda, ale mal rovnakú príjemne všednú tvár a v kútikoch úst mu tvoril jamky rovnaký sotva badateľný úsmev. Bol to závan pobavenia alebo zle ukrývaného pohŕdania? Márnosť, možno to bol neurotikov najlepší výkon, keď fotograf zakričal: Úsmev, prosím! Výraznejšie črty predstavovali len priehlbiny v spánkoch, ktoré takmer presne zodpovedali jamkám pri kútikoch úst. Fotka nebola farebná, ale oči mal dostatočne svetlé, aby som usúdil, že sú modré alebo sivé.

Obrátil som knihu k svojim priateľom. „Vidíte tieto preliačiny, čo má na bokoch hlavy? Je to prirodzená črta ako napríklad zahnutý nos alebo jamka na brade?“

„Nie,“ odvetili takmer jednohlasne. Bolo to až komické.

„Sú to stopy po kliešťovom pôrode,“ povedal Deke. „Vznikli, keď nejakému doktorovi došla trpezlivosť a konečne ho vytiahol za hlavu z matky. Zvyčajne zmiznú, ale nie zakaždým. Keby mu na bokoch neredli vlasy, ani by ich nebolo vidieť, však?“

„A nebol tu? Nevypytoval sa na Sadie?“

„Nie,“ odvetili znovu unisono a Ellen dodala: „Na Sadie sa nepýtal nikto okrem vás, George, vy somár.“ Usmiala sa, ako keď niekto zažartuje, ale nebol to žart.

Pozrel som na hodinky a prehodil: „Už som vás dosť zdržal. Musím sa vrátiť.“

„Nechcete sa pred odchodom pozrieť na futbalové ihrisko?“ spýtal sa Deke. „Tréner Borman mi vravel, aby som vás priviedol, ak budete mať chvíľu. Samozrejme, že už preháňa tím.“

„Aspoň večer, keď je chladnejšie,“ povedala Ellie a vstala. „Vďaka Bohu aj za malé milosti. Spomínaš si, Deke, ako ten chlapec od Hastingsov dostal pred troma rokmi úpal? A všetci si najskôr mysleli, že je to infarkt?“

„Neviem si predstaviť, prečo by so mnou chcel hovoriť,“ povedal som. „Jednu z jeho najjasnejších hviezd som mu prevliekol na temnú stranu vesmíru.“ Stíšil som hlas a zastreto zašepkal: „K divadlu…“

Deke sa usmial. „Hej, ale iného ste zachránili od dištancu. Borman si to aspoň myslí. Pretože mu to povedal Jim LaDue, synak.“

Spočiatku mi nedošlo, o čom hovorí. Potom som si spomenul na ten ples Sadie Hawkinsovej. „Ja som ich len prichytil, ako si podávajú fľašku silného trúnku. Tak som ju prehodil cez plot.“

Deke sa prestal usmievať. „Jeden z tých chlapcov bol Vince Knowles. Viete, že bol opitý, keď sa vybúral, však?“

„Nie.“ Ale neprekvapilo ma to. Autá a chľast vždy patrili k populárnym a občas aj smrtiacim ingredienciám stredoškolského života.

„Presne tak. A to, spolu s tým, čo ste chalanom povedali tam na plese, donútilo LaDua skoncovať s pitím.“

„Čože?“ zhíkla Ellie. Vyťahovala z kabelky peňaženku, ale ja som bol príliš ponorený v spomienke na tú noc, aby som sa s ňou prel o platenie. Neposerte si budúcnosť. To som vtedy povedal. A Jim LaDue, mládenec s lenivým úsmevom, ktorému bol svet gombička, si to vzal k srdcu. Človek nikdy nevie, čí život, kedy a prečo ovplyvní. Až kým budúcnosť nezožerie prítomnosť. Vtedy je jasné, že je neskoro.

„Nespomínam si,“ povedal som.

Ellie odbehla s účtom.

„Povedzte slečne Dockertyovej, nech si dá pozor na toho muža z fotografie, Deke. Vy si tiež dajte bacha. Možno ani nepríde, začínam mať totiž pocit, že s tou predtuchou som sa mýlil, ale možno príde. A nedrží mu to v tej hlave ktovieako pokope.“

Deke mi to sľúbil.

12

Takmer som sa na to ihrisko nevybral. Jodie bolo v šikmom slnečnom svite júlového večera mimoriadne pekné a myslím, že som sa chcel dostať späť do Fort Worthu, kým ma opustí guráž. Ktovie, koľko by sa bolo zmenilo, nebyť toho môjho malého výletu. Možno nič. Možno veľa.

Tréner hral posledné dve či tri hry s najlepšími chlapcami z tímu, kým ostatní sedeli na lavičkách bez heliem a pot im stekal po tvárach. „Červená dvojka, červená dvojka!“ kričal tréner. Zazrel Deka so mnou a zdvihol ruku s roztiahnutými prstami – päť minút. Potom sa obrátil k malému a uťahanému hlúčiku na ihrisku. „Ešte raz, chalani! Uvidíme, či spravíte ten odvážny krok od mínusu k nule!“

Obzrel som sa po ihrisku a uvidel chlapíka v športovej bunde, takej krikľavej, až to klalo oči. Pobehoval hore-dolu po okraji, na hlave mal slúchadlá a v rukách čosi, čo pripomínalo šalátovú misu. Jeho okuliare mi kohosi pripomenuli. Najskôr som na tú súvislosť neprišiel, potom áno: vyzeral trochu ako Tichý Mike McEachern. Môj osobný technomág.

„Kto je to?“ spýtal som sa Deka.

Deke prižmúril oči. „Nech ma porantá, ak to viem.“

Tréner tlesol do dlaní a poslal decká do spŕch. Potom prešiel do hľadiska a plesol ma po chrbte. „Tak ako ide život, Shakespeare?“

„Celkom dobre,“ odvážne som sa usmial.

„Ako decká sme sa zo Shakespeara strašne rehotali,“ dodal a asi aby to dokázal, pustil sa do smiechu.

„My sme zase hovorili tréner, tréner, slabý priemer,“ odsekol som.

Tréner Borman na mňa zmätene pozrel. „Fakt?“

„Nie, len vás naťahujem.“ Už som ľutoval, že som neposlúchol prvý impulz a nevypadol z mesta hneď po večeri. „Ako to vyzerá s mužstvom?“

„Ale, sú to dobrí chalani a makajú, to im uznám. No bez Jimmyho to nie je ono. Videli ste tam na križovatke so sedemdesiatsedmičkou nový bilbord?“ Povedal semdesiatsemičkou.

„Asi som si naň tak zvykol, že som si ho prestal všímať.“

„Tak cestou späť si ho všimnite, človeče. Pekne ho vyštafírovali, Jimmyho mama sa div nerozrumádzgala, keď to uvidela. Ozaj, som vám vďačný, že ste toho chalana odhovorili od chľastu.“ Sňal si čapicu s veľkým céčkom, rukávom si zotrel pot z čela, nasadil si čapicu naspäť a sťažka vzdychol. „Asi by som mal zaďakovať aj tomu chudákovi sprostému Vinceovi Knowlesovi, ale čo už? Môžem si ho akurát tak prihodiť na zoznam modlitieb.“

Spomenul som si, že tréner je tuhý baptista. A okrem modlenia asi veril aj tomu príbehu o Noemových synátoroch.

„Netreba ďakovať,“ povedal som. „Bola to moja práca.“

Uprene sa na mňa zadíval. „Ale mali by ste ju ešte stále robiť, nie sa odbavovať nad nejakou knihou. Jaj, prepáčte, to vyznelo drsne, ale presne to si myslím.“

„V poriadku.“ Vlastne mi bol za tie slová o niečo sympatickejší. V nejakom inom svete by mal možno aj pravdu. Ukázal som na druhú stranu ihriska, kde si Tichý Mike číslo dva balil svoju šalátovú misu do oceľového boxu. Na krku mu stále viseli slúchadlá. „Ozaj, tréner, kto je to?“

Odfrkol si. „Tuším sa volá Hale Duff. Alebo Cale? Nový šporťák z Kadamu.“ Mal na mysli KDAM, jedinú rozhlasovú stanicu okresu Denholm, maličké rádio, ktoré ráno vysielalo správy pre farmárov, popoludní country a po skončení vyučovania rock. Deckám sa páčila nielen muzika, ale aj upútavky. Najskôr výbuch, potom hlas starého kovboja: „K-DAM! To bola šupa!“ V tejto krajine minulosti sa to považovalo za vrchol pikantného humoru.

„A čo to má na krku?“ spýtal sa trénera Deke. „Neviete?“

„Ale viem, viem,“ vzdychol tréner, „a ak si myslí, že mu to dovolím použiť pri prenose zo zápasu, tak mu straší v gebuli. To majú všetci pri rádiách počuť, ako svojim chlapcom nadávam do bandy ciciek, keď niečo potentujú?“

Veľmi pomaly som sa k nemu obrátil. „O čom to hovoríte?“

„No, sám som mu neveril, tak som si to vyskúšal,“ povedal tréner. A s rastúcim znechutením dodal: „A počul som Boofa Redforda, ako nejakému prvákovi vraví, že mám väčšie gule ako mozog!“

„Netárajte,“ pokýval som hlavou. Srdce mi poznateľne zrýchlilo tempo.

„Duffer tvrdí, že si to zmajstroval doma v garáži, aby ho čert bleskom zrazil,“ zamrmlal tréner. „Vraj keď to poriadne zapne, počuje na vedľajšej ulici prdnúť mačku. Jasné, že to trepe, ale Redford bol na druhej strane ihriska, keď som od neho počul tú duchaplnú poznámku.“

Milý šporťák, ktorý nevyzeral na viac ako dvadsaťštyri rokov, vzal oceľový box s prístrojom a zamával voľnou rukou. Tréner odmával a pod nosom zašomral: „V deň, keď ho pustím s tým bazmekom na zápas, si už môžem rovno dať na svoj dodge volebnú nálepku Kennedyho.“

13

Bolo už takmer tma, keď som sa dostal na križovatku sedemdesiatsedmičky a stodeviatky, ale na východe stúpal na nebo nafúknutý oranžový mesiac, takže na bilbord som videl. Bol tam Jim LaDue, usmiaty, s helmou futbalistu v jednej ruke, s loptou v druhej, a s prameňom čiernych vlasov hrdinsky padnutým do čela. Nad ním stálo hviezdnatými písmenami toto: BLAHOŽELÁME TI, JIM LADUE, A ĎAKUJEME ZA CELOŠTÁTNE MAJSTROVSTVÁ 1960 A 1961! VEĽA ŠŤASTIA V ALABAME! NIKDY NA TEBA NEZABUDNEME!

A pod ním boli písmená, červené písmená, ktoré takmer kričali: „JIMLA!“

14

O dva dni neskôr som vošiel do obchodu Tichého Mika a vyčkal som, kým predal tranzistor veľkosti iPodu prežúvajúcemu chalanovi. Len čo mladý vypadol (už cestou von si do ucha strkal slúchadlo), Tichý Mike sa obrátil ku mne. „Ale, ale, môj starý kamarátik Doe. Tak čo pre vás dnes urobím?“ Potom stíšil hlas do sprisahaneckého šepotu. „Ďalšie lampy s ploštičkami?“

„Dnes nie,“ pokrútil som hlavou. „Ozaj, nepočuli ste o niečom, čo sa volá všesmerový mikrofón?“

Pery sa mu rozdelili a v úsmeve sa blysli zuby. „Priateľu,“ vyhlásil, „opäť ste prišli na správne miesto.“

18. KAPITOLA

1

Dal som si zaviesť telefón a ako prvej som zavolal Ellen Dockertyovej, ktorá mi ochotne povedala Sadinu adresu v Rene. „Mám aj telefónne číslo penziónu, v ktorom býva,“ doložila, „ak ho chcete.“

Samozrejme, že som ho chcel, ale keby som ho mal, časom určite podľahnem pokušeniu a zavolám. Niečo mi našepkávalo, že by to bola chyba.

„Adresa mi postačí.“

Napísal som jej list, len čo som zložil slúchadlo. Hnusil sa mi jeho strojený, afektovane konverzačný tón, ale nevedel som sa ho zbaviť. Stále medzi nami ležala tá prekliata metla. A čo ak tam stretla nejakého prachatého šviháka a na mňa už zabudla? Bolo to vari nemožné? Určite by ho vedela potešiť v posteli, rýchlo sa učila a prejavila rovnaké nadanie ako na tanečnom parkete. Znovu sa ozvala moja kostička žiarlivosti a list som dopísal chvatne, hoci som vedel, že záver vyznieva skôr ufňukane než láskyplne. Ale hocijaká úprimnosť bola lepšia než ten afektovaný tón.

Chýbaš mi a strašne, strašne ľutujem, že sme to nechali tak, ako sme to nechali. Len neviem, ako to môžem teraz napraviť. Mám pred sebou jednu prácu a do budúcej jari sa jej nezbavím. Možno nebude hotová ani potom, ale myslím, že bude. Dúfam, že bude. Prosím, nezabudni na mňa. Milujem Ťa, Sadie.

Podpísal som sa ako George, čo v mojich očiach eliminovalo aj ten úbohý pokus o úprimnosť. Pod meno som pripísal: Keby si mi náhodou chcela zavolať a k tomu svoje nové telefónne číslo.

Potom som peši prešiel ku knižnici v Benbrooku a list hodil do veľkej modrej schránky na fasáde. To bolo najviac, čo som mohol spraviť.

2

V Alovom zápisníku boli pripnuté tri fotografie, vytlačené z rôznych internetových stránok. Na jednej bol George de Mohrenschildt v sivom bankárskom obleku a bielou šatôčkou v náprsnom vrecku. Vlasy mal začesané dozadu a akurátne rozdelené cestičkou, ako to nosievali manažéri tej doby. Úsmev, čo mu zvlnil hrubšie pery, bol tiež taký akurátny: ani priostrý, ani primäkký. Ani stopa po nepopierateľnom šialencovi, ktorého onedlho uvidím, ako si na verande domu číslo 2703 na Mercedes Street rozhalí košeľu. Ale možno tam stopa predsa len bola. V tmavých očiach sa čosi mihlo. Arogancia. Odporúčanie svetu, aby sa šiel pásť.

Na druhej fotke bolo neslávne známe strelecké hniezdo z kartónov s knihami na šiestom poschodí texaského skladu učebníc.

Na tretej bol Oswald v čiernom a s puškou z katalógu v jednej ruke, s niekoľkými ľavičiarskymi časopismi v druhej. Revolver, ktorým na nepodarenom úteku zabije dallaského policajta J. D. Tippita, ak mu v tom nezabránim, mal Ozzie zastrčený za pásom. Tú fotografiu urobila Marina necelé dva týždne pred atentátom na generála Walkera. Stál na nej na uzavretom bočnom dvore dvojbytovky v Dallase, na West Neely Street číslo 214.

Kým som vyčkával, kedy sa Oswaldovci nasťahujú do chajdy na druhej strane ulice vo Fort Worthe, často som tú adresu, West Neely Street 214, navštevoval. Dallas bol totálny humus, ako by povedali moji študenti z dvetisíc jedenásteho roku, ale West Neely sa nachádzala v trocha lepšej štvrti ako Mercedes Street. Samozrejme, smrdela, pretože v šesťdesiatom druhom väčšina stredného Texasu smrdí ako pokazená rafinéria ropy, no aspoň tam neviseli pachy výkalov a stoky. Dlažba tam bola obitá, ale bola. A nebehali tam sliepky.

V dome číslo 214 bývali teraz na treťom poschodí mladí manželia. Len čo sa odsťahujú, prídu Oswaldovci. Mne šlo o ten spodný byt, pretože keď sa hore nasťahujú Lee, Marina a June, chcel som byť dole.

V júli roku 1962 žili v prízemnom byte dve ženy a jeden muž.Ženy boli tučné, pomalé a nosievali pokrkvané šaty bez rukávov. Jedna mala už po šesťdesiatke a výrazne krívala. Druhej ťahalo na štyridsiatku, alebo možno už mala po nej. Podľa podobných tvárí to boli matka s dcérou. Muž bol hotový kostlivec, navyše na vozíku. Namiesto vlasov mal riedku bielu pavučinku. Na kolenách mu spočívalo vrecko s kalným močom pripojené k hrubej hadičke. Stále fajčil a odklepával si popol do popolníka priskrutkovaného k bočnému operadlu invalidného vozíka. V to leto som ho vždy vídal v rovnakom odeve: červené saténové basketbalové šortky mu odhaľovali vycivené stehná takmer až po rozkrok, tričko takmer rovnako žlté ako moč v hadičke, tenisky zlepené páskou a veľký čierny kovbojský klobúk so stuhou, čo vyzerala ako z hadej kože. Vpredu na klobúku bol emblém skrížených mečov kavalérie. Manželka alebo dcéra ho vždy vyviezli na trávnik, kde sedával zhrbený pod stromom, bez pohybu sťa socha. Keď som pomaly prechádzal popri ňom, začal som na pozdrav dvíhať ruku, ale on tú svoju nikdy nezdvihol, hoci auto si zapamätal. Možno sa bál odmávať. Možno si myslel, že si ho chodí obzerať anjel smrti, ktorý neobchádza Dallas v sedle čierneho koňa, ale za volantom staršieho kabrioletu. V istom zmysle mal asi pravdu.

Tá trojica vyzerala, že tam už začas býva. Nájdem ich tam aj na budúci rok, keď budem potrebovať ich byt? Ktovie. Al si o nich nezapísal vôbec nič. Zatiaľ som ich mohol len pozorovať a čakať.

Zašiel som si po nový prístroj, ktorý mi zmajstroval sám Tichý Mike. Vyčkával som, kedy mi zazvoní telefón. Trikrát sa to aj stalo a ja som k nemu zakaždým s nádejou priskočil. Dvakrát volala slečna Ellie, len tak, na slovíčko. Tretí raz Deke, pozýval ma na večeru, čo som vďačne prijal.

Sadie mi nezatelefonovala.

3

Tretieho augusta v päťdesiatom ôsmom zašiel pred dom číslo 2703 sedan, bel air. Za ním sa šinul jagavý chrysler. Bratia Oswaldovci vystúpili z bel airu a zastali vedľa seba. Nerozprávali sa.

Rýchlo som prestrčil ruku pomedzi závesy, aby som pootvoril predné okno a vpustil dnu hluk ulice a závan horúceho, vlhkého vzduchu. Potom som utekal do spálne a spod postele vytiahol svoj novučičký prístroj. Tichý Mike prerezal do dna plastovej kuchynskej dózy dieru a do nej vlepil všesmerový mikrofón (ubezpečil ma, že lepší nezískam), takže tam trčal ako prst. Drôty z mikrofónu som pripol k spojom na zadnej strane magnetofónu. Bol tam aj vstup na slúchadlá, podľa môjho elektronického génia opäť ten najlepší, aký sa dá zohnať.

Vykukol som von a uvidel, ako sa Oswaldovci zhovárajú s mužom v chrysleri. Na hlave mal stetson, pod golierom šnúrkovú rančerskú kravatu a na nohách krikľavé, ozdobne stehované kovbojské čižmy. Lepšie nahodený ako môj domáci, ale inak príslušník rovnakého kmeňa. Nepočul som ich rozhovor, ale ani som nemusel. Gestá toho muža boli výrečné. Viem, že to nie je ktoviečo, ale vy zase nemôžete ktoviekoľko zacálovať, všakže, človeče? Pre svetobežníka ako Lee, presvedčeného, že sa zrodil pre slávu, ak už nie pre bohatstvo, to muselo byť náročné.

V soklovej lište bola zásuvka. Zapojil som do nej magnetofón s nádejou, že nedostanem elektrošok a nevyrazím poistky. Na magnetofóne sa zažalo červené svetielko. Nasadil som si slúchadlá a plastovú misku som zasunul do medzery medzi závesmi. Ak sa sem pozrú, budú prižmurovať oči pred slnkom a vďaka tieňu, ktorý nad okno hádzal roh strechy, neuvidia nič, alebo len bielu škvrnu, dostatočne nenápadnú a neurčitú. Ale aj tak som si povedal, že misku musím polepiť čiernou páskou. Istota je guľomet.

A aj tak som nič nepočul.

Ešte aj hluk ulice sa stlmil.

No super, pomyslel som si. Toto je fakt bohovské. Vďaka, TichýMi…

Vtedy som si všimol, že hlasitosť na magnetofóne je stiahnutá na nulu. Pokrútil som kolieskom až k znaku + a v tej chvíli zaburácal hlas. S kliatím som si strhol z hlavy slúchadlá, stiahol hlasitosť na stredné hodnoty a skúsil som to znovu. S pozoruhodným výsledkom. Bolo to niečo ako ďalekohľad pre uši.

„Šesťdesiat na mesiac mi pripadá trochu veľa, pane,“ hovoril Lee Oswald (keďže Templetonovci platili o desať dolárov mesačne menej, pripadalo to trochu veľa aj mne). Hlas mal úctivý, len mierne podfarbený južanským prízvukom. „Keby sme sa dohodli na tridsaťpäť…“

„Rešpektujem, ak sa niekto chce jednať, ale skúšate to márne,“ vyhlásil chlap v hadích čižmách. Pohojdal sa na ostrohami zdobených podpätkoch, akoby sa nevedel dočkať, kedy odíde. „Ja pýtam, koľko musím. Ak to nedostanem od vás, dostanem to od niekoho iného.“

Lee a Robert na seba pozreli.

„No, mohol by som ísť dnu a trochu si to obzrieť,“ mienil Lee.

„Toto je dobrý dom na slušnej ulici, bývajú tu rodiny,“ povedal chlap v hadích čižmách. „Ale pozor na ten prvý schod, treba ho trochu postĺkať. Mám veľa takýchto domov a ľudia ich zakaždým doničia. Aj tí poslední, božemôj…“

Bacha, hovädo, hovoríš o Ivy Templetonovej a jej rodine.

Vošli dnu. Hlasy sa mi stratili a potom som ich – ale slabo – začul znovu, keď chlap v hadích čižmách pribehol k oknu obývačky. K tomu, cez ktoré, ako vravela Ivy, videli susedia dovnútra, a mala stopercentnú pravdu.

Lee sa spýtal, čo chce pán domáci urobiť s tými dierami v stenách. Neznelo to pobúrene ani sarkasticky, ale ani servilne, hoci takmer ku každej vete pripájal oslovenie pane. Bolo úctivé, ale bezvýrazné, ako sa ho zrejme naučil v námornej pechote. Bezfarebný, taký bol jeho tón a taký bol aj on. Mal tvár a hlas muža, ktorý nikde nepúta pozornosť. Teda aspoň na verejnosti. Tú druhú tvár a hlas poznala Marina.

Chlap v hadích čižmách niečo neurčito prisľúbil a absolútne zaručil dodanie nového matraca do veľkej spálne, lebo „tá posledná banda ho ukradla, všiváci jedni“. Zopakoval, že ak si to tu neprenajme Lee, niekto iný áno (akoby tá diera nebola rok prázdna), potom vyzval bratov, nech si obzrú spálne. Ktovie, ako sa im zapáčia Rosettine umelecké počiny, pomyslel som si.

Ich hlasy sa mi znovu stratili, potom sa vrátili, keď muži vošli do kuchynského kúta. Bol som rád, že okolo šikmej lampy z Pisy prešli a ani na ňu nepozreli.

„… pivnici?“ spýtal sa Robert.

„Žiadna pivnica!“ zahlaholil chlap v hadích čižmách, akoby bola neprítomnosť suterénu výhodou. Podľa neho zrejme bola. „V takejto štvrti sa dole iba drží voda. A tá vlhkosť, božemôj!“ Tu som hlasovú stopu znovu stratil, lebo chlap otvoril zadné dvere a pozval ich na dvor. Ktorý nebol dvorom, ale holou plošinou.

O päť minút vyšli pred dom. Tentoraz sa pokúsil dohadovať Robert, starší z bratov. Nevyšlo mu to o nič lepšie ako Leemu.

„Počkáte minútku?“ spýtal sa Robert.

Chlap v hadích čižmách pozrel na veľké chrómované hodinky a milostivo prikývol. „Ale hen na Church Street mám teraz stretnutie, tak si to vy dvaja švihom rozmyslite.“

Robert a Lee prešli za Robertovo auto, a hoci hovorili potichu, aby ich nepočul chlap v hadích čižmách, keď som misu naklonil ich smerom, väčšinu slov som zachytil. Robert sa prikláňal k názoru, aby si ešte obzreli iné adresy. Lee povedal, že chce tento dom. Na začiatok postačí.

„Lee, je to diera na spadnutie,“ presviedčal ho Robert. „Zbytočne vyhodíš…“ Asi dodal, že peniaze.

Lee odvetil čosi, čo som nerozoznal. Robert vzdychol a zdvihol ruky, že to vzdáva. Vrátili sa k chlapovi v hadích čižmách, ktorý krátko potriasol Leemu rukou a pochválil múdrosť jeho rozhodnutia. Potom spustil evanjelium všetkých domácich: prvý mesiac, minulý mesiac, kaucia. Vtedy zasiahol Robert, že žiadna záloha nebude, kým nezmiznú diery v stenách a nezjaví sa nový matrac.

„Jasné, ten nový matrac,“ prikyvoval chlap v hadích čižmách. „A aj ten schod dám opraviť, nech si žienka nevyvrtne členok. No ak mám steny opraviť hneď, musím zvýšiť nájomné o päť dolárov mesačne.“

Z Alových poznámok som vedel, že Lee ten dom vezme, ale aj tak som čakal, že pri tejto do neba volajúcej drzosti sa zvrtne na podpätku. Namiesto toho vytiahol zo zadného vrecka tenkú peňaženku a vybral z nej zopár bankoviek. Väčšinu odpočítal do nastavenej dlane nového domáceho, kým Robert kráčal k svojmu autu a pohoršene potriasal hlavou. Pohľad mu krátko spočinul na mojom dome na druhej strane ulice a potom bez záujmu preletel ďalej.

Chlap v hadích čižmách znovu potriasol Leemu rukou, naskočil do chryslera a rýchlo vyštartoval preč, až sa za ním zdvihol prach.

Na hrdzavej kolobežke sa prihnalo jedno z tých dievčatiek, ktoré tu nedávno skákali na švihadle. „Vy sa sťahujete do Rosettinho domu, pane?“ spýtala sa Roberta.

„Nie, to on,“ povedal Robert a ukázal na brata.

Potisla kolobežku k Leemu a spýtala sa muža, ktorý raz odstrelí Jackovi Kennedymu pravú polovicu hlavy, či má deti.

„Mám dcérku,“ povedal Lee. Oprel sa dlaňami o kolená, aby sa k nej mohol skloniť.

„Je pekná?“

„Nie až taká pekná ako ty. Ani až taká veľká.“

„A vie skákať cez švihadlo?“

„Zlatko, ešte nevie ani chodiť.“ Neeevie.

„Tak na ňu kašleme.“ A odviezla sa smerom k Winscott Road.

Dvaja bratia sa obrátili k domu. Ich hlasy sa trochu stlmili, ale keď som zosilnil hlasitosť, stále som zachytával väčšinu z ich rozhovoru.

„Toto… mačka vo vreci,“ povedal Robert. „Keď to Marina uvidí, počkaj, ako spustí.“

„Ja ju… ale, braček, ak nevypadnem… mamu v tom jej krpatom byte hádam aj zahluším.“

„Viem, aká je… no… ťa rada, Lee.“ Robert prešiel niekoľko krokov k ulici. Lee sa k nemu pripojil a počul som ich hlasy zreteľne ako zvony.

„Viem, ale nevie sa ovládať. Nedávno sme to s Rinou v noci robili a ona na nás z gauča spustila krik. Vieš, spáva v obývačke. Vraj: Dajte si s tým pokoj, vy dvaja, na druhé decko je priskoro. Počkajte, kým dokážete uživiť to, ktoré už máte!“

„Viem, že je to s ňou ťažké.“

„Stále nám kupuje veci, braček. Vraj pre Rinu, ale mne ich potom vyhadzuje na oči.“ Lee sa rozosmial a prešiel k Robertovmu autu. Tentoraz sa jeho pohľad skĺzol po dome, v ktorom som sedel, a ja som sa ledva udržal, aby som sa za závesmi nemykol. A aby som udržal bez pohybu tú misu.

Robert už stál pri ňom. Opreli sa o zadný nárazník, dvaja muži v čistých modrých košeliach a robotníckych nohaviciach. Lee mal aj kravatu, ktorú si teraz stiahol.

„Počúvaj, čo sa stalo. Mama šla nakupovať k Leonard Brothers a vrátila sa s hromadou šiat pre Rinu. Vytiahla šortky, dlhé ako normálne nohavice, akurát kvietkované. ‚Aha, Rinka, no nie sú peknučké?‘“ Lee zúrivo napodobnil matkinu intonáciu.

„A čo povedala Rina?“ Robert sa usmieval.

„Povedala: ‚Nie, mamočka, nie, ďakujem, ale nepáčim, nepáčim. Páčim takto.‘ A dala si ruku na nohu. Sem.“ Lee si posunul ruku do polovice stehna.

Robert sa usmial od ucha k uchu. „Mama musela byť nadšená.“

„Hej, vyhlásila: ‚Marina, také krátke nohavice sú pre mladé dievčatá, čo sa pretŕčajú na uliciach a hľadajú si chlapov, nie pre vydaté ženy.‘ Braček, nepovedz jej, kde bývame. Jasné? Rozumieme si?“

Robert na to niekoľko sekúnd nič nepovedal. Azda spomínal na jeden studený novembrový deň z roku 1960. Keď za ním mama uháňala po ulici a vykrikovala: „Stoj, Robert, nechoď tak rýchlo! Ešte som s tebou neskončila!“ A hoci k tejto téme Alove poznámky mlčali, pochyboval som, že skončila s Leem. Napokon, Lee bol jej obľúbený syn. Benjamín rodiny. Ten, ktorý s ňou do jedenástich rokov spával v jednej posteli. Ten, ktorému musela pravidelne kontrolovať ohanbie, či tam už zarastá. To všetko totiž v Alových poznámkach bolo. A vedľa toho, na okraji, dve slová, ktoré by človek od kuchára Alovej ligy veľmi nečakal: hysterická fixácia.

„Rozumieme si, Lee, ale toto nie je veľké mesto. Nájde ťa.“

„Ak áno, pošlem ju preč svinským krokom. S tým počítaj.“

Nasadli do auta a odfrčali. Tabuľka NA PRENÁJOM zo zábradlia na verande zmizla. Vzal si ju so sebou nový domáci Oswaldovcov.

Vybral som sa do železiarstva, kúpil si tam širokú lepiacu pásku a oblepil ňou plastovú misu zvonku aj zvnútra. Vcelku to bol úspešný deň, ale počas neho som vstúpil do nebezpečnej zóny. A vedel som to.

4

Desiateho augusta okolo piatej popoludní opäť prišlo Robertovo auto, tentoraz aj s malým dreveným prívesom. Lee a Robert za necelých desať minút vynosili všetky pozemské statky mladých Oswaldovcov do nového domova – pritom sa starostlivo vyhýbali uvoľnenej doske na verande, ktorú domáci stále neopravil. Počas sťahovania stála Marina na vyprahnutom trávniku s June v náručí a na svoj príbytok pozerala so zmäteným výrazom, zrozumiteľným aj bez tlmočenia.

Tentoraz sa objavili všetky tri dievčatká, dve peši, jedna na kolobežke. Chceli vidieť bábätko a Marina im s úsmevom vyhovela.

„Ako sa volá?“ opýtalo sa jedno dievča.

„June,“ odvetila Marina.

Potom už rapotali všetky: „Koľko má? Vie hovoriť? Prečo sa nesmeje? Má bábiku?“

Marina pokrútila hlavou. Stále sa usmievala. „Prepáč, ja negovorim.“

Tri dievčatá sa rozbehli preč. „Ja negovorim, ja negovorim!“ vykrikovali. Z cesty sa im s kvokaním pratala miestna sliepka. Marina sa za nimi dívala a úsmev jej hasol.

Lee vyšiel a zastal si k nej na trávnik. Bol do pása vyzlečený a silno sa potil. Pokožku mal bielu ako rybie brucho, ruky tenké a ochabnuté. Objal ju jednou rukou okolo pása, potom sa zohol a pobozkal June. Myslel som, že Marina ukáže na dom a povie Ja nepáčim, nepáčim – toľko už z angličtiny pochopila –, no len podala manželovi malú a vyšla na verandu, zatackala sa na uvoľnenom schode, ale nespadla. Zišlo mi na um, že Sadie by sa zrejme roztiahla, aká dlhá, taká široká, a desať dní by krivkala s opuchnutým členkom.

Zišlo mi na um aj to, že Marina sa od Marguerity túži oslobodiť rovnako ako jej manžel.

5

Desiateho bolo v piatok. V pondelok, zhruba dve hodiny po tom, čo Lee odišiel do ďalšej šichty montovať dvere, zastal pred číslom 2703 stejšn hnedý ako blato. Motor sotva stíchol, a na chodník vyskočila Marguerite Oswaldová. Dnes mala namiesto červenej šatky bielu s čiernymi bodkami, ale veľké topánky boli rovnaké a bojovná nespokojnosť v tvári tiež. Našla ich, ako predpovedal Robert.

Nebeský chrt, pomyslel som si na Kiplingovu báseň. Ty neúnavný sliedič.

Díval som sa medzerou v závesoch, ale nemal som dôvod zapínať mikrofón. Tento príbeh zvuk nepotreboval.

Priateľka, ktorá ju priviezla – obézna panička –, sa vysunula spoza volantu a ovievala sa lemom výstrihu. Už teraz bola páľava, ale Marguerite nedbala. Nahnala svoju šoférku ku kufru auta. Vnútri bola vysoká detská stolička a papierové vrecko plné potravín. Marguerite vzala stoličku, priateľka vrecko.

Dokvitlo aj dievčatko s kolobežkou, ale Marguerite s malou spravila krátky proces.

„Zmizni, dievčisko!“ začul som a dievča sa odviezlo s odutou spodnou perou preč.

Marguerite už mašírovala po vychodenom páse, ktorý slúžil ako chodník k dverám. Kým si kriticky obzerala uvoľnený schod, z domu vyšla Marina. Oblečenú mala kvetovanú blúzku a šortky, aké pani Oswaldová nerada videla na vydatých ženách.

Neprekvapilo ma, že Marine sa tá dĺžka páčila. Mala úchvatné nohy. Z jej tváre kričalo, aká je vyplašená, a ani som nepotreboval ten svoj provizórny zosilňovač, aby som ju počul.

„Nie, mamočka. Mamočka, nie! Lee vravel net! Lee vravel net! Lee vravel…“ Nasledovala krátka pasáž v ruštine, keď Marina vyjadrila to, čo jej povedal manžel, jediným spôsobom, ktorý ovládala.

Marguerite Oswaldová patrila k tým Američanom, čo sú presvedčení, že každý cudzinec porozumie, len treba hovoriť dostatočne pomaly… a veľmi NAHLAS.

„Áno… Lee… má… svoju… HRDOSŤ!“ hulákala. Vybehla na verandu (šikovne sa vyhla uvoľnenému schodu) a spustila rovno do tváre svojej vystrašenej nevesty. „Nič… zlé… na… tom… nie je… ale nemôže… chcieť… aby za to… platila… MOJA VNUČKA!“

Bola to mäsitá žena a Marina bola štíhla ako prútik. Mamočka vpochodovala dnu, sotva sa nevesta stihla poobzerať. Nasledovalo krátke ticho a potom hromový hlas prístavného robotníka.

„Kdeže je tá moja KRÁSAVIČKA?“

Hlbšie v dome, v bývalej Rosettinej izbe, sa rozplakala June.

Žena, ktorá Marguerite Oswaldovú priviezla, sa na Marinu neisto usmiala a vošla s potravinami dnu.

6

Lee prišiel peši z autobusovej zastávky o pol šiestej, kráčal po Mercedes Street a čierny obedár mu búchal o stehno. Vykročil na schody a zabudol, že jeden je nanič. Schod sa posunul, potkol sa, pustil obedár a potom sa poň zohol.

To mu teda zlepší náladu, pomyslel som si.

Vošiel do domu. Díval som sa, ako prešiel krížom cez obývačku a položil obedár na kuchynskú linku. Obrátil sa a uvidel novú detskú stoličku. Očividne poznal matkine metódy, pretože hneď otvoril hrdzavú chladničku. Stále do nej civel, keď z detskej izby vyšla Marina. Na pleci mala prehodenú plienku a ďalekohľad bol dosť silný, aby som na látke zazrel trošku vygrckaného mlieka.

S úsmevom mu niečo povedala, zvrtol sa k nej. Mal svetlú pokožku, aká je prekliatím každého, kto sa ľahko začervená, a jeho zmraštená tvár zrumenela až po korienky riedkych vlasov. Rozkričal sa na ňu, ukazoval prstom na chladničku (dvere zostali otvorené a valila sa odtiaľ para). Marina sa zvrtla, chcela sa vrátiť do detskej izby. Schmatol ju za plece, obrátil k sebe a triasol ňou. Hlava jej lietala spredu dozadu.

Nechcel som sa na to dívať a nemal som prečo, takto som nemohol získať nijakú potrebnú informáciu. Jasné, bil ju, ale nezabil, čo sa rozhodne nedalo povedať o Johnovi F. Kennedym, alebo, mimochodom, o tom policajtovi Tippitovi. Takže som to skutočne nepotreboval vidieť. Ale niekedy človek nedokáže odvrátiť zrak.

Hádali sa stále dookola, Marina sa určite pokúšala vysvetliť, že nevie, ako ich Marguerite našla, a že predsa nemohla „mamočku“ nevpustiť do domu. Samozrejme, Lee ju napokon udrel, lebo nemohol udrieť svoju mamu. Aj keby tu bola, nedokázal by na ňu zdvihnúť päsť.

Marina skríkla. Pustil ju. Oduševnene rozprávala, vystierala k nemu ruky. Pokúsil sa jej jednu ruku chytiť, ale vytrhla si ju. Potom zdvihla ruky k stropu, spustila ich a vyšla prednými dverami. Lee sa vybral za ňou, potom si to rozmyslel. Bratia predtým položili na verandu dve ošúchané záhradné kreslá. Marina na jedno klesla. Pod ľavým okom mala odreninu a už jej začalo opúchať líce. Hľadela do ulice a ešte ďalej. Pocítil som pichnutie previnilého strachu, hoci som mal v obývačke zhasnuté svetlá a vedel som, že ma nemôže vidieť. Nehýbal som sa a ďalekohľad akoby mi primrzol k tvári.

Lee si sadol za kuchynský stôl a oprel si čelo o dlane. Istý čas takto zostal, potom niečo začul a išiel do menšej izby. Vyšiel s June na rukách a chodil s ňou po obývačke, hladkal jej chrbát, upokojoval ju. Marina vošla dnu. June ju uvidela a natiahla k nej bucľaté rúčky. Marina zamierila k nim a Lee jej podal dieťa. Skôr ako stihla odísť, objal ju. Okamih mlčky stála v jeho náručí, potom si preložila dieťa, aby ho mohla objať jednou rukou. Ústa mal zaborené v jej vlasoch a bol som si istý, čo hovorí: ruské slová, ktoré znamenajú mrzí ma to. Nepochyboval som, že to myslí úprimne. Bude ho to mrzieť aj nabudúce. Aj potom.

Marina znovu odniesla June do izby, ktorá kedysi patrila Rosette. Lee na okamih zostal na mieste, potom zamieril k chladničke, niečo vytiahol a jedol to.

7

Nasledujúci deň, keď si Lee a Marina sadli k večeri (June ležala na dlážke v obývačke, kopala nožičkami na deke), sa z autobusovej zastávky na Winscott Road dotrepala Marguerite. Tentoraz mala modré nohavice, čo bola dosť nešťastná voľba vzhľadom na úctyhodný objem jej zadku. Niesla veľkú látkovú tašku. Navrchu trčala červená strecha hračkárskeho domčeka. Vyšla na verandu (znovu sa šikovne vyhla chybnému schodu) a bez klopania napochodovala dnu.

Zápasil som s pokušením použiť všesmerový mikrofón – chystala sa ďalšia scéna, ktorej som nemusel byť svedkom – a prehral som. Na rodinnej hádke nie je nič zaujímavé – to tuším povedal Lev Nikolajevič Tolstoj. Alebo Jonathan Frazen. Keď som mikrofón zapol a nasmeroval cez otvorené okno na druhú stranu ulice, škriepka už bola v plnom prúde.

„… chcel, aby si vedela, kde bývame, bol by som ti to povedal!“

„Povedala mi to Vada, lebo vie, čo sa patrí,“ vyhlásila Marguerite pokojne. Leeho hnev z nej stiekol ako voda z kačky. S rýchlosťou krupiera vykladala na policu riad. Marina sa na ňu šokovane dívala. Hračkársky domček zostal na dlážke, vedľa deky, na ktorej ležala June. Dieťatko kopalo nôžkami a domček ignorovalo. Samozrejme. Čo má štvormesačné dieťa robiť s domčekom?

„Mama, musíš nás nechať na pokoji! Musíš nám prestať nosiť veci! Ja sa o svoju rodinu viem postarať!“

Aj Marina sa pridala: „Mamočka, Lee vraví nie.“

Marguerite sa pobavene zasmiala. „Lee vraví nie. Lee vraví nie. Miláčik, Lee stále vraví nie, ten chalan to robí celý život a nič to neznamená. Mamička sa oňho vždy postará.“ Uštipla ho do líca, ako matka uštipne šesťročného chlapca, keď vyvedenie niečo, čo sa nemá, ale nedá sa poprieť, že je to milé. Keby sa ho pokúsila takto uštipnúť Marina, bol by jej jednu strelil.

Na úbohú paródiu trávnika prišli dievčatá so švihadlom. Pozorovali hádku s rovnakým sústredením, ako kedysi diváci s najlacnejšími lístkami v londýnskom divadle sledovali najnovšiu Shakespearovu hru. Ibaže v hre, na ktorú sme sa dívali, víťazila zlá žena.

„Čo ti uvarila na večeru, miláčik? Niečo dobré?“

„Mali sme mäsovú polievku. Žarkoje. Gregory nám poslal kupóny do supermarketu.“ Odušu vysvetľoval a Marguerite čakala. „Chcela si trochu, mama?“

„Žarkoje je dobré, mamočka,“ povedala Marina a s nádejou sa usmiala.

„Nie, také veci jesť nemôžem,“ povedala Marguerite.

„Mama, veď ani nevieš, čo to je!“

Akoby ani nič nepovedal. „Zaťažilo by mi to žalúdok. Okrem toho, nechcem ísť domov autobusom po ôsmej. Po ôsmej sa vozieva veľa opilcov. Počúvaj, Lee, mal by si ten schod opraviť, lebo si na ňom niekto zlomí nohu.“

Niečo zašomral, ale Marguerite už obrátila pozornosť inam. Zohla sa, ako keď sa jastrab vrhá na poľnú myš, a vzala do rúk June. Cez ďalekohľad som jasne videl, ako sa dieťa vystrašilo.

„Ako sa má moje ZLATÍČKO? Ako sa má môj MILÁČIK? Akosa má moja DEVUŠKA?“

Jej devuška, od strachu celá bez seba, spustila krik.

Lee sa pohol k dieťaťu. Marguerite pootvorila červené pery a odhalila zuby. Mohol by to byť úsmev, ale len keby sme veľmi prižmúrili oči. Pripadalo mi to ako psie cerenie tesákov. Určite aj jej synovi, lebo cúvol. Marina si hrýzla peru, oči mala vytreštené.

„Junie! Junie, Junie, moja MALÁ JUNIE!“

Marguerite pochodovala po vydratom koberci a ignorovala Junin čoraz zúfalejší nárek, tak ako predtým ignorovala Leeho hnev. Alebo jej ten nárek robí dobre? Na mňa to tak pôsobilo. Marina to po chvíli nevydržala. Vstala a zamierila k Marguerite, tá sa od nej vzdialila s dieťaťom na prsiach. Aj cez ulicu som si vedel predstaviť zvuk jej bielych ortopedických topánok: klopiklop. Marina išla za ňou. Marguerite mala možno pocit, že sa už vyjadrila dosť jasne, a dieťa jej odovzdala. Ukázala na Leeho, potom oslovila Marinu tým svojím hlasom netrpezlivého učiteľa angličtiny.

„Pribral… keď ste bývali u mňa… lebo ja som ho vykrmovala… takými jedlami, ktoré mu CHUTIA… ale aj tak je EŠTE… PRÍLIŠ… VYCHUDNUTÝ!“

Marina sa na ňu dívala ponad hlávku dieťaťa, pekné oči jej div nevypadli z jamôk. Marguerite prevrátila oči, buď od netrpezlivosti, alebo znechutene, a nahla sa k Marine. Šikmá lampa v Pise bola zapnutá a po zreničkách Margueretiných mačacích očí sa kĺzalo svetlo.

„VYKŔM HO… POTREBUJE PORIADNE JEDLO!… NIE kyslú smotanu… ani jogurt!… Je… celkom… VYCHUDNUTÝ!“

„Vygudnutý,“ povedala pochybovačne Marina. June bola v bezpečí matkinho náručia, nárek postupne stíchol a zmenil sa na vlhké štikútanie.

„Áno!“ vyhlásila Marguerite. Potom zavrčala na Leeho: „Oprav ten schod!“

Vtisla vnučke na hlavičku veľký bozk a pobrala sa preč. Keď sa vracala k autobusovej zastávke, usmievala sa. Vyzerala mladšie.

8

Na druhý deň som vstal o šiestej. Bezmyšlienkovite som prešiel k zatiahnutým záclonám a nazrel cez medzeru – špehovanie domu na druhej strane ulice sa mi stalo zvykom. Marina sedela na záhradnej stoličke a fajčila cigaretu. Mala oblečené ružové pyžamo z umelého hodvábu, ktoré jej bolo priveľké. Pribudol jej monokel a na pyžamovom kabátiku svietili krvavé škvrny. Tuho fajčila, zhlboka vdychovala dym a hľadela do prázdna.

Po chvíli sa vrátila dnu a urobila raňajky. O chvíľu vyšiel Lee a zjedol ich. Nepozrel na ňu. Čítal knihu.

9

Gregory nám poslal kupóny do supermarketu, povedal Lee svojej matke, možno aby vysvetlil prítomnosť mäsa v polievke, možno preto, aby jej oznámil, že s Marinou nie sú vo Fort Worthe sami a bez priateľov. Mamočka si to zrejme nevšimla, no ja áno. Peter Gregory bol prvým ohnivkom v reťazi, ktorá privedie Georgea de Mohrenschildta na Mercedes Street.

Gregory bol rovnako ako de Mohrenschildt ruský emigrant, ktorý podnikal v ropnom priemysle. Pochádzal zo Sibíri a jeden večer do týždňa vyučoval vo fortworthskej knižnici ruštinu. Lee to zistil, dohodol si stretnutie a spýtal sa ho, či by on, Lee, mohol získať prácu ako prekladateľ. Gregory mu dal test a zhodnotil jeho ruštinu ako „vyhovujúcu“. Gregoryho v skutočnosti zaujímala (ako všetkých, myslel si zrejme Lee) Marina, rodená Prusaková, mladá dievčina z Minska, ktorej sa podarilo uniknúť z pazúrov ruského medveďa, no skončila v pazúroch amerického odroňa.

Lee prácu nedostal; Gregory zamestnal Marinu – aby jeho syna Paula učila po rusky. Boli to peniaze, ktoré Oswaldovci zúfalo potrebovali. Pre Leeho to bol ďalší dôvod na zlosť. Marina raz do týždňa učila dieťa z bohatej rodiny, on musel vyrábať dvere.

V to ráno, keď som Marinu pozoroval, ako fajčí na verande, prišiel Paul Gregory. Bol pekný, zhruba v Marininom veku a doviezol sa na novučičkom buicku. Zaklopal a dvere otvorila Marina – s hrubou vrstvou mejkapu, čo mi pripomenulo Bobbi Jill. Prvú lekciu mu dala na verande – buď sa bála Leeho žiarlivosti, alebo dodržiavala pravidlá, ktoré sa naučila doma. Trvalo to hodinu a pol. June ležala medzi nimi na deke, a keď zaplakala, striedavo ju brali na ruky. Bol to pekný pohľad, hoci pán Oswald by si asi myslel niečo iné.

Okolo poludnia zaparkoval za buickom Paulov otec. Boli s ním dvaja muži a dve ženy. Priniesli potraviny. Starší Gregory objal syna, potom pobozkal Marinu na líce (na to, ktoré nemala opuchnuté). Znela ruština. Mladší Gregory sa v lese ruských slov stratil, ale Marina sa našla: rozžiarila sa ako neónový nápis. Pozvala ich dnu. O chvíľu sedeli v kuchyni, pili ľadový čaj a rozprávali sa. Marinine ruky poletovali ako vzrušené vtáčatá. June kolovala z rúk do rúk a z kolien na kolená.

Fascinovalo ma to. Ruská emigrantská komunita našla mladú ženu a obľúbila si ju. Ako inak? Marina bola mladá, bola samav cudzom svete, bola krásna. Žiaľ, kráska sa náhodou vydala za zviera – zatrpknutého mladého Američana, ktorý ju bil (zlé) a ktorý vášnivo veril v systém, ktorý títo príslušníci vyššej strednej triedy rovnako vášnivo odmietali (ešte horšie).

No Lee potraviny prijímal len s občasným výbuchom zlosti, a keď priniesli nábytok – novú posteľ, jasnoružovú postieľku pre dieťatko –, prijal aj ten. Dúfal, že títo Rusi ho dostanú z diery, v ktorej sa ocitol. No nemal ich rád, a keď v novembri 1962 presťahoval rodinu do Dallasu, určite vedel, že ani oni jeho. Prečo by ma mali mať radi? myslel si určite. Som ideologicky čistý. Oni sú zbabelci, ktorí opustili matičku Rus, keď bola v štyridsiatom treťom na kolenách, a poklonkovali Nemcom. Po vojne ušli do Spojených štátov a rýchlo prijali americký spôsob života… Podriadili sa systému, ktorý Oswald vnímal ako militaristický, utláčateľský a vykorisťovateľský kryptofašizmus.

Niečo z toho som vedel z Alových poznámok. Väčšinu som videl ako na javisku na druhej strane ulice alebo vydedukoval z jediného dôležitého rozhovoru, ktorý zachytila a nahrala moja špiónska lampa.

10

V sobotu večer dvadsiateho piateho augusta si Marina obliekla pekné modré šaty a Junie natiahla menčestrové dupačky s vyšitými kvietkami vpredu. Lee vyšiel zo spálne s kyslým výrazom, mal na sebe svoj jediný oblek. Tá vlnená kreácia pôsobila trochu smiešne a mohli ju ušiť len v Rusku. Bola horúca noc a predstavil som si, že sa v tom obleku bude potiť ako somár v kufri. Opatrne zišli z verandy (schod ešte stále nebol opravený) a vybrali sa na autobusovú zastávku. Nasadol som do auta a zamieril na roh Mercedes Street a Winscott Road. Videl som, ako stoja pri stĺpe s bielymi pásikmi a hádajú sa. Nič prekvapujúce. Prišiel autobus. Oswaldovci nasadli, sledoval som ich ako vtedy v Derry Franka Dunninga.

História sa opakuje – to je len iný spôsob, ako povedať, že história sa usiluje o harmóniu.

Vystúpili z autobusu v obytnej oblasti na severnej strane Dallasu. Zaparkoval som a díval sa, ako schádzajú k malému, ale peknému tudorovskému domu z kameňa a dreva. V šere mäkko svietili lampy. Na tomto trávniku nerástla burina. Všetko akoby tu kričalo: Americký systém funguje! Marina kráčala k domu prvá s dieťaťom na rukách, Lee sa vliekol za ňou a pôsobil stratený v dvojradovom saku, ktoré mu siahalo takmer po kolená.

Marina postrčila Leeho pred seba a ukázala na zvonček. Zazvonil. Vyšiel Peter Gregory so synom, a keď June vystrela ruky k Paulovi, mládenec sa zasmial a vzal si ju. Keď to Lee videl, ovisli mu kútiky.

Vyšiel ďalší muž. Pamätal som si ho zo skupiny, ktorá prišla v deň, keď mal Paul Gregory prvú hodinu ruštiny, odvtedy bol u Oswaldovcov ešte tri– alebo štyrikrát a priniesol potraviny, hračky pre June alebo oboje. Bol som si takmer istý, že sa volá George Bouhe (áno, ďalší George, minulosť sa všetkými spôsobmi pokúša o harmóniu), a hoci sa blížil k šesťdesiatke, zdalo sa mi, že sa do Mariny vážne zaľúbil.

Podľa kuchára, ktorý ma do tohto dostal, Bouhe presvedčil Petra Gregoryho, aby usporiadal zoznamovací večierok. George de Mohrenschildt tam nebol, ale čoskoro sa o tom dopočuje. Bouhe povie de Mohrenschildtovi o Leem Oswaldovi a jeho zvláštnom manželstve. Zároveň de Mohrenschildtovi povie, že Lee Oswald spravil na večierku scénu, pred všetkými ospevoval socializmus a ruský kolektivizmus. Ten mládenec mi pripadá šialený, vyhlási Bouhe. De Mohrenschildt, celoživotný znalec šialenstva, si povie, že ten párik musí vidieť na vlastné oči.

Prečo Oswald vybuchol na večierku Petra Gregoryho a urazil dobrosrdečných emigrantov, ktorí by mu inak možno pomohli? Nevedel som to naisto, ale tušil som to. Marina všetkých očarí vo svojich modrých šatách. June je v kvietkovaných dupačkách z charity milá ako dieťatko v reklame na mliečne výrobky. A Lee sa potí v škaredom obleku. Rýchly prúd ruštiny sleduje lepšie ako mladý Paul Gregory, ale aj tak nestíha. Určite ho dráždilo vedomie, že týmto ľuďom musí poklonkovať a zobať im z ruky. Dúfam, že ho to dráždilo. Dúfam, že to bolelo.

Dlho som sa nezdržal. Zaujímal ma de Mohrenschildt, ďalšie ohnivko v reťazi. Čoskoro sa objaví na scéne. Zatiaľ boli všetci traja Oswaldovci konečne preč z domu na 2703 a zostanú tam aspoň do desiatej. Keďže zajtra je nedeľa, možno aj dlhšie.

Odviezol som sa naspäť aktivovať plošticu v ich obývačke.

11

Na Mercedes Street bolo v tú sobotnú noc rušno, ale pole za oswaldovským sídlom bolo tiché a opustené. Predpokladal som, že môj kľúč pasuje vpredu aj vzadu, no tú teóriu som nikdy neodskúšal, lebo dvere neboli zamknuté. Počas pobytu vo Fort Worthe som kľúč, ktorý som kúpil od Ivy Templetonovej, ani raz nepoužil. Život je plný paradoxov.

Vnútri panoval až dojímavý poriadok. Detská sedačka bola zasunutá medzi rodičovskými stoličkami za stolíkom v kuchyni, kde jedávali, dlážka sa len tak ligotala od čistoty. To isté platilo o kuchynskej doske a výlevke s hrdzavým kohútikom. Stavil som sa sám so sebou, že Marina si ponechala Rosettine kresby dievčatiek, a išiel to skontrolovať do Juninej izby. Priniesol somsi baterku a posvietil som si na steny. Áno, boli tam, hoci v tme pôsobili skôr prízračne než veselo. June sa na ne pravdepodobne dívala, keď ležala v postieľke a cumľala si palec. Zišlo mi na um, či si ich bude neskôr pamätať, aspoň niekde v podvedomí. Kreslené prízraky dievčatiek.

Jimla, pomyslel som si úplne bezdôvodne a striaslo ma.

Posunul som bielizník, pripojil ku káblu lampy kábel diktafónu a pretiahol ho cez dierku, ktorú som vyvŕtal do steny. Všetko bolo v poriadku, ale potom sa stala chyba. Veľká chyba. Keď som posúval bielizník na pôvodné miesto, narazil som ním do steny a lampa sa zaknísala.

Keby som mal čas na úvahy, zmeravel by som a tá vecička by sa rozbila na dlážke. Čo potom? Vybral by som plošticu a črepiny tam nechal? Dúfal by som, že si pomyslia, že lampa, od začiatku nestabilná, spadla sama od seba? Väčšina ľudí by tomu uverila, ale väčšina ľudí nemá dôvod na paranoický strach z FBI. Lee by možno objavil dierku, ktorú som navŕtal do steny. V tom prípade by motýľ roztiahol krídla.

Nemal som však čas na úvahy. Vystrel som ruku a lampu zachytil v letku. Potom som tam len stál, držal ju a triasol sa. V domčeku bolo horúco ako v peci, cítil som pach vlastného potu. Zacítia ho, keď sa vrátia? Dosť možné.

Zišlo mi na um, či nie som šialený. Šikovné by bolo odpratať plošticu… a zmiznúť. Oswalda by som mohol znovu vyhľadať desiateho apríla nasledujúceho roku, dívať sa, ako sa pokúša o atentát na generála Edwina Walkera, a ak bude sám, zabiť ho ako Franka Dunninga. Ako vravia na stretnutí Anonymných alkoholikov: v jednoduchosti je sila. Prečo sa naťahujem s plošticou v otlčenej lampe, keď je v stávke budúcnosť sveta?

Odpovedal mi Al Templeton. Ste tu, lebo okno neistoty je stále otvorené. Ste tu, lebo ak je George de Mohrenschildt dôležitejší, ako sa javí, potom to možno nespravil Oswald. Ste tu, aby ste zachránili Kennedyho, a musíte mať istotu. Tak tú sprostú lampu vráťte na miesto.

Vrátil som lampu na miesto, hoci jej vratkosť mi robila starosti. Čo ak ju Lee sám zhodí, a keď sa rozbije keramický podstavec, uvidí plošticu? A čo ak sa Lee a de Mohrenschildt budú rozprávať v tejto miestnosti, ale lampa bude vypnutá a budú hovoriť tak potichu, že to všesmerový mikrofón nezachytí? Potom by to všetko bolo zbytočné.

S takýmto prístupom omeletu nikdy neurobíte, kamarát. Treba rozbíjať vajcia.

Presvedčila ma myšlienka na Sadie. Miloval som ju a ona milovala mňa – aspoň tak to povedala –, odhodil som to, aby som mohol prísť na túto hnusnú ulicu. A bohuprisahám, že neodídem, kým sa aspoň nepokúsim zistiť, čo má George de Mohrenschildt na srdci.

Prešmykol som sa zadnými dverami a s baterkou v zuboch pripojil kábel k magnetofónu. Magnetofón som vložil do zhrdzavenej plechovky od sušenej zeleniny, aby ho chránila pred vplyvmi počasia, potom som ho ukryl v hniezde z tehál a dosiek, čo som už predtým pripravil.

Vrátil som sa do svojho hnusného domca na tej hnusnej ulici a čakal.

12

Lampu zapínali, až keď bola úplná tma. Asi šetrili elektrinu. Okrem toho, Lee bol robotník. Chodil skoro spávať, ona s ním. Keď som si prvý raz pustil pásku, počul som väčšinou ruštinu – a vzhľadom na pomalé nahrávanie aj spomalenú. Ak si Marina skúšala anglickú slovnú zásobu, Lee ju hrešil. No niekedy sa June prihováral po anglicky, keď bolo dieťatko nepokojné, a vždy to bolo tichým a chlácholivým hlasom. Niekedy jej dokonca spieval. Na spomalenej nahrávke to znelo, akoby sa ork pokúšal o Rockabye, Baby.

Dvakrát som počul, ako Marinu udrel, druhý raz mu na vyjadrenie hnevu nestačila ruština. „Ty otravná piča! Moja mama asi mala pravdu!“ Nasledovalo tresnutie dverami a Marinin plač. Náhle sa prerušil, keď zhasla lampu.

Večer štvrtého septembra som videl, ako pred dverami Oswaldovcov zastal asi trinásťročný chalan s plátenným vrecom cez plece. Otvoril Lee, bosý a oblečený v tričku a džínsoch. Rozprávali sa. Lee ho pozval dnu. Znovu sa rozprávali. V istej chvíli Lee vzal nejakú knihu a ukázal ju chalanovi, ten na ňu pochybovačne pozrel. Nemohol som použiť všesmerový mikrofón, lebo sa ochladilo a okná boli zavreté. No šikmá lampa v Pise bola zapnutá a vypočul som si zábavný rozhovor. Keď som si ho prehrával tretíkrát, takmer som nevnímal spomalenú rýchlosť hlasov.

Chalan predával predplatné na nejaké noviny – alebo možno na časopis – s názvom Grit. Povedal Oswaldovcom, že sú v ňom zaujímavosti, ktorými sa newyorské noviny nezaoberajú (označil to ako „domáce spravodajstvo“), plus šport a rady pre záhradkárov. Zároveň tam boli „príbehy“ a komiks. „Dixie Duganovú v Times Heralde nenájdete,“ oznámil im. „Moja mama zbožňuje Dixie.“

„To je v poriadku, synak,“ povedal Lee. „Ty si hotový malý podnikateľ, čo?“

„Ehm… prosím?“

„Povedz mi, koľko zarábaš.“

„Len štyri centy z desiatich, ale to nie je to hlavné. Páčia sa mi prémie. Kúpim si za to dvadsaťdvojku! Otec povedal, že mi to dovolí.“

„Synak, vieš o tom, že ťa vykorisťujú?“

„Prosím?“

„Im idú do vrecka peniaze. Ty máš len drobné, za ktoré si chceš kúpiť pušku.“

„Lee, on dobrý chlapec,“ povedala Marina. „Daj jemu pokój.“

Lee jej nevenoval pozornosť. „Mal by si vedieť, čo je v tejto knihe, synak. Vieš si prečítať, čo tu stojí?“

„Áno, pane. Postavenie robotníckej triedy. Friedrich… Endželz?“

„Engels. Je to o tom, čo sa stane chlapcom, ktorí si myslia, že sa z nich stanú milionári, keď si budú zarábať na brigádach.“

„Ja nechcem byť milionár,“ namietol chlapec. „Ja chcem len dvadsaťdvojku, aby som na smetisku mohol strieľať potkany ako môj kamoš Hank.“

„Ty zarábaš drobné, lebo predávaš ich noviny, a oni zarábajú doláre, lebo predávajú tvoj pot a pot miliónov chlapcov ako ty. Voľný trh neznamená slobodu. Musíš sa vzdelať, synak. Ja som sa vzdelával a začal som s tým, keď som bol presne v tvojom veku.“

Lee brigádnikovi desať minút prednášal o zlobe kapitalizmu, aj s citátmi z Karla Marxa. Chlapec trpezlivo počúval, potom sa spýtal: „Takže mi dáte to predplatné?“

„Synak, počul si aspoň slovo z toho, čo som vravel?“

„Áno, pane!“

„Tak by si mal vedieť, že tento systém rovnako okráda mňa, ako aj teba a tvoju rodinu.“

„Nemáte peniaze? Prečo ste to nepovedali?“

„Ja som sa ti pokúšal vysvetliť, prečo nemám peniaze.“

„No super! Mohol som to skúsiť ešte v troch domoch, ale teraz už musím ísť domov, lebo je neskoro!“

„Veľa šťastia,“ povedala Marina.

Dvere zavŕzgali na starých pántoch, vzápätí zarachotili (boli príliš obdraté, aby zaduneli). Nastalo dlhé ticho. Potom Lee bezfarebným hlasom povedal: „Vidíš, proti čomu stojíme?“

Zakrátko nato zhasla lampa.

13

Môj nový telefón väčšinou mlčal. Raz mi zavolal Deke – bol to rýchly zdvorilostný telefonát –, ale to bolo všetko. Povedal som si, že viac očakávať nemôžem. Začala sa škola a prvé týždne je vždy chaos. Deke bol zaneprázdnený, lebo ho slečna Ellie povolala do služby. Po chvíľke frflania mi povedal, že jej dovolil, aby jeho meno zaradila na zoznam zastupujúcich učiteľov. Ellie nezavolala, lebo mala na krku päťtisíc povinností a zrejme musela riešiť päťsto menších kríz.

Až keď Deke zavesil, uvedomil som si, že nespomenul Sadie… dve noci po Leeho prednáške brigádnikovi som si povedal, že s ňou musím hovoriť. Musím počuť jej hlas, aj keby mi mala povedať: Nevolaj mi, prosím, George, je koniec.

Keď som siahol po telefóne, práve zazvonil. Zdvihol som slúchadlo a povedal som – s absolútnou istotou: „Ahoj, Sadie. Ahoj, miláčik.“

14

Nastala chvíľa ticha a pomyslel som si, že som sa predsa len zmýlil, že niekto povie: Nie som Sadie, ja som len cicinbrus, čo vytočil zlé číslo. Potom povedala: „Ako si vedel, že som to ja?“

Takmer som povedal harmónia a možno by tomu porozumela. No možno mi nestačilo. Bol to dôležitý telefonát a ja som ho nechcel pokašlať. Zúfalo som ho nechcel pokašlať. Ale väčšina z toho, čo nasledovala, bol hlas dvoch mojich verzií: Georgea, ktorý hovoril nahlas, a Jaka, ktorý hovoril v duchu, a hovoril všetko, čo George nemohol povedať. Možno sú takíto dvaja na každej strane rozhovoru, keď je v stávke láska.

„Lebo celý deň myslím na teba,“ povedal som. (Myslím na teba celé leto.)

„Ako sa máš?“

„V pohode.“ (Je mi smutno.)“A ty? Ako si prežila leto? Podarilo sa to?“ (Pretrhla si právne puto so svojím čudným manželom?)

„Áno,“ povedala. „Je to pod strechou. Nehovoríš to tak. George? A myslíš tým, že je to hotové?“

„Asi. Ako sa darí v škole? Ako v knižnici?“

„George, budeme sa rozprávať takto, alebo sa budeme rozprávať naozaj?“

„Dobre.“ Posadil som sa na hrboľatý gauč z bazára. „Porozprávajme sa naozaj. Si v poriadku?“

„Áno, ale som nešťastná. A veľmi zmätená.“ Zaváhala, potom povedala: „Pracovala som v hoteli a kasíne, ako asi vieš. Ako kokteilová čašníčka. A s niekým som sa zoznámila.“

„Áno?“ (No doriti.)

„Áno. Je to veľmi milý človek. Šarmantný. Džentlmen. Tesne pred štyridsiatkou. Volá sa Roger Beaton. Je poradca republikánskeho senátora z Kalifornie Toma Kuchela. Ten vedie menšinu v Senáte. Kuchel, nie Robert.“ Zasmiala sa, ale nie tak, keď je niečo smiešne.

„Mám sa tešiť, že si sa s niekým zoznámila?“

„Neviem, George… tešíš sa?“

„Nie.“ (Chcem ho zabiť.)

„Roger je pekný,“ povedala vecne. „Je príjemný. Vyštudoval Yale. Vie sa správať k ženám. A je vysoký.“

Moja druhá verzia už nevládala mlčať. „Chcem ho zabiť.“

To ju rozosmialo a ten zvuk bola úľava. „Nehovorím ti to preto, aby som ťa ranila alebo aby si mal zlý pocit.“

„Naozaj? Tak prečo mi to hovoríš?“

„Tri– alebo štyrikrát sme boli na rande. Pobozkal ma… trochu sme sa muckali… len ta, ako to robia mlad…“

(Nielenže ho chcem zabiť, chcem to urobiť pomaly.)

„Ale nebolo to ono. Časom by možno mohlo byť, možno nie. Dal mi svoje číslo do Washingtonu a povedal, aby som mu zavolala, ak… ako to povedal? Ak sa mi zunuje ukladať knihy do poličiek a čakať na toho, kto sa nikdy nevráti. Tak nejako. Povedal, že veľa cestuje, a potrebuje mať pri sebe dobrú ženu. Podľa neho by som tou ženou mohla byť. Samozrejme, muži toho narozprávajú. Už nie som taká naivná ako kedysi. Ale niekedy také veci myslia vážne.“

„Sadie…“

„No aj tak to nebolo ono.“ Znelo to zamyslene, neprítomne a prvý raz mi zišlo na um, či nie je vo veci aj niečo iné ako pochybnosti o jej osobnom živote. Či nie je chorá. „Našťastie som nikde nevidela metlu. Samozrejme, muži občas metlu skrývajú, však? Johnny ju skrýval. Aj ty, George.“

„Sadie?“

„Áno?“

„A ty neskrývaš metlu?“

Dlho bolo ticho. Oveľa dlhšie, než keď som na začiatku telefonátu vyslovil jej meno, a oveľa dlhšie, než som očakával. Napokon povedala: „Neviem, ako to myslíš.“

„Len tak, že sa mi nezdáš byť vo svojej koži.“

„Vravela som ti, že som veľmi zmätená. A smutná. Lebo stále nie si pripravený povedať mi pravdu, však?“

„Keby som mohol, povedal by som.“

„Vieš, čo je zaujímavé? Máš v Jodie dobrých priateľov – nielen mňa – a nikto z nich nevie, kde bývaš.“

„Sadie…“

„Hovoríš, že v Dallase, ale máš predvoľbu Elmhurstu a Elmhurst je vo Fort Worthe.“

Na to som nikdy nepomyslel. Na čo všetko som ešte nepomyslel?

„Sadie, môžem ti povedať len toľko, že to, čo robím, je veľmi dôle…“

„Jasné. Veľmi dôležité je aj to, čo robí senátor Kuchel. Roger sa mi to usiloval vysvetliť, aj to, že ak… ak za ním prídem do Washingtonu, budem sedieť pri nohách obrov… budem stáť pri vchode do dejín… alebo tak nejako. Moc ho vzrušuje. To bola jedna z mála vecí, čo sa mi na ňom nepáčili. Vtedy som si pomyslela – a stále si to myslím –, kto som, aby som sedela pri nohách obrov? Som len rozvedená knihovníčka.“

„Kto som, aby som stál pri vchode do dejín?“ povedal som.

„Čože? Čo to hovoríš, George?“

„Nič, miláčik.“

„Radšej by si ma tak nemal volať.“

„Prepáč.“ (Prečo?)“O čom to vlastne hovoríme?“

„O tebe a mne a o tom, či ešte medzi nami niečo je. Pomohlo by mi, keby si mi povedal, prečo si v Texase. Lebo viem, že si neprišiel napísať knihu ani učiť v škole.“

„Keby som ti to povedal, mohlo by to byť nebezpečné.“

„Všetci sme v nebezpečenstve,“ povedala. „Johnny mal pravdu. Chceš počuť niečo, čo mi povedal Roger?“

„Dobre.“ (Kde ti to povedal, Sadie? A stáli ste pri tom rozhovore, alebo ležali?)

„Dal si jeden, dva poháriky a rozviazal sa mu jazyk. Boli sme v jeho hotelovej izbe, ale neboj sa – mala som nohy na zemi a všetky šaty na sebe.“

„Tým som sa nezapodieval.“

„Ak nie, som z teba sklamaná.“

„No dobre, zapodieval som sa tým. Čo povedal?“

„Vraj sa hovorí, že v jeseni alebo cez zimu v Karibiku niečo buchne. Vraj dôjde k prehriatiu. Tak to nazval. Asi hovoril o Kube. Povedal: ‚Ten idiot JFK nás do toho zatiahne, len aby ukázal, že má gule.‘“

Spomenul som si na reči o konci sveta, ktorými ju kŕmil bývalý manžel. Že to vie každý, kto číta noviny – všetci pomrieme s ranami na tele a s krvou v pľúcach. Také niečo na človeka urobí dojem, najmä keď sa to vysloví suchým tónom vedeckej istoty. Zanechá to jazvu.

„Sadie, sú to nezmysly.“

„Ale?“ Znelo to pobúrene. „Ty máš asi dôverné informácie a senátor Kuchel nie.“

„Tak nejako.“

„Sotva. Ešte chvíľu vyčkám, kým povieš pravdu. Možno preto, že si dobrý tanečník.“

„Tak si poďme zatancovať!“ zvolal som trochu pojašene.

„Dobrú noc, George.“ A kým som stihol ešte niečo povedať, zložila.

15

Pokúšal som sa jej znovu zavolať, ale keď sa spojovateľka ozvala s výzvou „Číslo, prosím,“ vrátil sa mi zdravý rozum. Zložil som slúchadlo. Povedala mi, čo potrebovala. Keby som sa z nej pokúsil vytiahnuť viac, ešte by som to zhoršil.

Hovoril som si, že ten telefonát nebol ničím, iba šikovným ťahom, ako sa ma celkom zbaviť. Nezabralo to, lebo Sadie také niečo nemala vo zvyku. Skôr mi to pripadalo ako výkrik o pomoc.

Znovu som vzal slúchadlo, a keď sa tentoraz spojovateľka opýtala na číslo, povedal som ho. Telefón na druhom konci dvakrát zazvonil a potom sa ozvala Ellen Dockertyová. „Prosím? Kto je tam?“

„Zdravím, slečna Ellie. Tu je George.“

Možno bolo to chvíľkové ticho chytľavé. Vyčkával som.

Potom povedala: „Zdravím, George. Zanedbávala som vás, však? Ja len, že som strašne…“

„Viem, zaneprázdnená. Viem, aký býva prvý týždeň alebo aj dva, Ellie. Volám, pretože mi práve volala Sadie.“

„Ale?“ zaznelo opatrne.

„Ak ste jej povedali, že predvoľbu čísla mám z Fort Worthu, a nie z Dallasu, tak to nič.“

„Nechcela som klebetiť. Dúfam, že pochopíte, že má právo to vedieť. Mne na Sadie záleží. Samozrejme, že aj na vás, George… ale vy ste preč a ona nie.“

Chápal som to, no aj tak ma to bolelo. Vrátil sa pocit, že letím vo vesmírnej kapsule niekam ďaleko. „Nehnevám sa, Ellie, a vlastne to nebola až taká fabulácia. Čoskoro sa sťahujem do Dallasu.“

Neodpovedala – a čo mala povedať? Azda áno, ale obaja vieme, že občas klamete?

„Nepáči sa mi, aký mala hlas. Zdá sa vám v poriadku?“

„Nie som si istá, ako vám mám odpovedať. Ak poviem nie, pribehnete za ňou, a ona sa s vami nechce stretnúť. Nie za takýchto okolností.“

Takže mi vlastne odpovedala. „Keď sa vrátila, bola v poriadku?“

„V poriadku. Tešila sa, že nás vidí.“

„Ale teraz mi pripadá roztržitá a smutná.“

„A prekvapuje vás to?“ ostro sa opýtala slečna Ellie. „Sadie sa s naším mestom viažu mnohé spomienky, napríklad na muža, ktorého má stále rada. Je to milý muž a vynikajúci učiteľ, no nehovoril jej pravdu.“

To ma zabolelo.

„Ale ja som jej v hlase počul ešte niečo. Hovorila o nejakej hroziacej kríze, počula o nej od…“ Od absolventa Yale, ktorý sedel v bráne dejín? „Od niekoho, s kým sa v Nevade zoznámila. A manžel jej natlačil do hlavy samé…“

„Do hlavy? Tvrdíte, že jej poplietol peknú hlavičku, či ako sa to o ženách hovorí?“ Ostrý tón prešiel do zlostného. Zahanbil som sa. Veľmi. „George, mám pred sebou štós fasciklov a musím sa do nich pustiť. Nemôžete na diaľku analyzovať hlavu Sadie Dunhillovej a nemôžem vám pomôcť ani s vaším ľúbostným životom. Môžem vám jedine poradiť, aby ste povedali pravdu, ak vám na nej záleží. Radšej skôr ako neskôr.“

„Predpokladám, že ste tam nevideli jej manžela…“

„Nie! Dobrú noc, George!“

Už druhý raz za večer mi zložila telefón žena, na ktorej mi záležalo. To bol nový osobný rekord.

Vošiel som do spálne a začal sa vyzliekať. Takže domov prišla v poriadku. Tešila sa, že je v Jodie a zase so všetkými priateľmi. A teraz už v poriadku nie je. Pretože sa nevie rozhodnúť medzi fešákom, ktorý je na zrýchlenej dráhe k úspechu, a vysokým tmavým cudzincom s neviditeľnou minulosťou? Červená knižnica by si asi s takým dôvodom vystačila, ale ak je to tak aj teraz, prečo nebola taká zronená už pri návrate z Rena?

Zišla mi na um nepekná myšlienka. Čo ak pije? Veľa a tajne? Je to úplne nemožné? Moja manželka celé roky pila potajomky a veľa – začala s tým ešte pred našou svadbou. A minulosť sa usiluje o harmóniu. Mohol som to poľahky zamietnuť, povedať, že slečna Ellie by si to predsa všimla, lenže alkoholici bývajú prefíkaní. Niekedy ich okoliu trvá celé roky, kým na to príde. Ak Sadie chodí včas do práce, Ellie si možno neuvedomí, že máva krvou podliate oči a v ústach vždy mentolku.

Asi to bol absurdný nápad. Všetky moje predpoklady boli podozrivé a každý z nich poznačili moje pretrvávajúce city k Sadie.

Ľahol som si na posteľ a pozrel sa na strop. V obývačke klokotala piecka – bola ďalšia chladná noc.

Nechajte to tak, kamarát, povedal Al. Inak to nejde. Pamätajte, že ste sem prišli, aby…

Jasné, zabiť draka, získať ruku princeznej a pol kráľovstva k tomu. Chápem, Al.

Okrem toho jej zrejme nič nie je. To vy máte problém.

A nielen jeden. Trvalo dlho, kým sa mi podarilo zaspať.

16

Ďalší týždeň v pondelok som sa znovu prevážal okolo čísla 214 na West Neely Street v Dallase a všimol si pred ním zaparkovaný dlhý sivý pohrebný voz. Dve tučné ženy stáli na verande a pozorovali dvoch mužov v tmavých oblekoch, ako dvíhajú nosidlá a nakladajú ich dnu. Na nosidlách bolo čosi zakryté plachtou. Na rozheganom balkóne nad verandou stáli mladí manželia z horného bytu a tiež sa pozerali. Matka držala na rukách spiace dieťa.

Invalidný vozík s popolníkom pripevneným k bočnému operadlu osirelo stál pod stromom, kde starec vlani v lete trávil skoro každý deň.

Zabrzdil som a zostal stáť pri aute, kým pohrebný voz neodišiel. Potom (hoci mi bolo jasné, že na to vôbec nie je vhodná chvíľa) som prešiel cez ulicu a chodníkom k verande. Pod schodmi som nadvihol klobúk. „Dámy, prijmite moju úprimnú sústrasť.“

Staršia z dvojice – zrejme manželka, teraz už vdova – povedala: „Už ste tu boli.“

Veru áno, chcel som odpovedať. Toto je viac ako profesionálny futbal.

„Videl vás.“ Neobviňovala. Len mi to oznámila.

„Hľadal som si v tejto štvrti byt. Vy v tomto zostávate?“

„Nie,“ povedala mladšia. „Mal nejakú poistku. A nič iné. Teda okrem metálov v škatuli.“ Odfrkla si. Ich žiaľ za zosnulým ma normálne dojímal.

„Vravel, že ste duch,“ povedala mi vdova. „Vraj cez vás vidí. Samozrejme, že nemal všetkých pohromade. Posledné tri roky mu šibalo, odkedy mal porážku a šťal do vrecka. S Idou sa vrátime do Oklahomy.“

Skúste Mozelle, pomyslel som si. Tam má človek ísť, keď sa odsťahuje z bytu v meste.

„A čo od nás chcete?“ spýtala sa mladšia. „Musíme mu hen do pohrebného ústavu odniesť oblek.“

„Chcel by som telefónne číslo vášho domáceho.“

Vdove zažiarili oči. „A koľko by ste zaň zaplatili, pane?“

„Ja vám ho dám zadarmo!“ povedala mladá žena z balkóna na druhom poschodí.

Pozostalá dcéra na ňu pozrela a odporúčala jej, aby si zavrela tú špinavú papuľu. Nuž, tak sa to robilo v Dallase. Aj v Derry.

Pekne po susedsky.

19. KAPITOLA

1

George de Mohrenschildt vstúpil na scénu vo veľkom štýle v jednu tmavú a daždivú sobotu, pätnásteho septembra. Sedel za volantom kávovohnedého cadillacu ako z piesne Chucka Berryho. Viezol sa s ním muž, ktorého som poznal, George Bouhe, a druhý, ktorého som nepoznal – chudý ako trstina s rozstrapatenou šticou bielych vlasov a vystretý ako pravítko, alebo ako človek, ktorý strávil dosť času v armáde a stále je tým nadšený. De Mohrenschildt prešiel k zadnej časti auta a otvoril kufor. Dobehol som si po diaľkový mikrofón.

Keď som sa vrátil s prístrojmi, Bouhe mal pod pazuchou detskú ohrádku a chlap s vojenským držaním tela niesol za náručie hračiek. De Mohrenschildt s prázdnymi rukami vyšiel prvý po schodoch, hlava vztýčená, hruď vypnutá. Bol vysoký a mocne stavaný, sivé vlasy si šikmo začesával zo širokého čela. Ten účes – aspoň mne – oznamoval: Pozrite na moje diela, mocní, a zúfajte, pretože ja som GEORGE.

Zapol som magnetofón, nasadil si slúchadlá a nahol misu s mikrofónom k ulici.

Marinu som nevidel. Lee sedel na pohovke a čítal pri svetle lampy na príborníku hrubú brožovanú knihu. Keď začul na verande kroky, zamračene zdvihol zrak a hodil knihu na stolík. Zase nejakí sprostí emigranti, pomyslel si možno.

Predsa však šiel otvoriť. Vystrel ruku k striebrovlasému cudziemu mužovi na verande, ale de Mohrenschildt ho prekvapil – a vlastne aj mňa –, pretože strhol Leeho do náručia a pobozkal ho na obe líca. Potom ho podržal za plecia a zadíval sa naňho.

Hlas mal hlboký, hovoril s výrazným prízvukom, ale podľa mňa skôr nemeckým ako ruským. „Pozrimeže na toho mladého muža, ktorý zašiel tak ďaleko a vrátil sa s neporušenými ideálmi!“ Potom znovu zovrel Leeho v náručí. Oswaldova hlava ledva vytŕčala nad plecom vyššieho muža a zbadal som čosi ešte prekvapivejšie: Lee Harvey Oswald sa usmieval.

2

Marina vyšla z detskej izby s June na rukách. Uvidela Bouha a naradostene zvýskla, ďakovala za ohrádku a za to, čo vo svojej zadŕhavej angličtine nazývala „hry pre dieťa“. Bouhe predstavil chudého muža ako Lawrencea Orlova – plukovníka Lawrencea Orlova – a de Mohrenschildta ako „priateľa ruskej komunity“.

Bouhe s Orlovom uprostred izby montovali ohrádku. Marina stála pri nich a zhovárali sa po rusky. Orlov, tak ako Bouhe, nevedel od mladej mamičky odtrhnúť zrak. Marina mala na sebe kvietkovanú blúzku a šortky, ktoré ukazovali svetu dlhokánske nohy. Lee sa neusmieval, už zase upadal do svojej zvyčajnej trudnomyseľnosti.

Lenže de Mohrenschildt mu to nedovolil. Zbadal knihu, ktorú Lee čítal, skočil k stolíku a zdvihol ju. „Aha, Atlas pokrčil plecami?“ Hovoril iba s Leem a ignoroval ostatných, ktorí sa nadchýnali novou ohrádkou. „Ayn Randová? Čo hľadá toto v rukách mladého revolucionára?“

„Poznaj svojho nepriateľa,“ vyhlásil Lee, a keď sa de Mohrenschildt srdečne rozosmial, aj jemu sa na tvár vrátil úsmev.

„A čo teda súdite o diele slečny Randovej?“ Keď som si pásku prehrával, niečo mi to pripomenulo, a potom som si spomenul: takmer rovnako sa ma Mimi Corcoranová pýtala na knihu Kto chytá v žite.

„Myslím, že prehltla otrávenú návnadu,“ povedal Oswald. „A teraz zarába na tom, že ju predáva ostatným.“

„Presne ste to vystihli, priateľu. Nič výstižnejšie som ešte nepočul. Raz príde deň, keď sa Randová a takí ako ona zodpovedia zo svojich zločinov. Veríte tomu?“

„Viem to,“ sebavedomým tónom odvetil Lee.

De Mohrenschildt potľapkal dlaňou pohovku. „Sadnite si ku mne. Chcem počuť o vašich dobrodružstvách v mojej vlasti.“

No najskôr k nim podišli Bouhe s Orlovom. Zneli otázky a odpovede v ruštine. Lee sa tváril pochybovačne, ale potom mu de Mohrenschildt niečo povedal, tiež po rusky, Lee prikývol a krátko oslovil Marinu. Podľa toho, ako kývol rukou k dverám, bolo všetko jasné: No tak choď. Choď.

De Mohrenschildt hodil kľúče Bouhovi a ten ich nechytil. De Mohrenschildt a Lee na seba pobavene pozreli, keď Bouhe dvíhal kľúče zo špinavého zeleného koberca. Odišli, Marina s dieťaťom v náručí, odviezli sa cadillacom veľkosti menšieho plavidla.

„A teraz máme trochu pokoja, priateľu,“ povedal de Mohrenschildt. „A muži otvoria peňaženky, čo je dobre, všakže?“

„Už ma unavuje, ako všetci stále otvárajú peňaženky,“ vyhlásil Lee. „Rina pomaly zabúda, že sme do Ameriky neprišli len preto, aby si kúpila poondiatu chladničku a handry.“

De Mohrenschildt mávol rukou. „To je len pot z chrbta kapitalistických svíň, treba si ho užiť. Človeče, nestačí, že žijete v takomto deprimujúcom brlohu?“

„Nie je to ktoviečo, však?“ vzdychol Lee.

De Mohrenschildt ho plesol po chrbte, div menšieho muža nezrazil z pohovky. „Hlavu hore! To, čo si teraz vezmeš, neskôr tisícnásobne vrátiš, nie je tak? Neveríte tomu?“ A keď Lee prikývol, dodal: „Teraz mi povedzte, ako to vyzerá v Rusku, súdruh – smiem vás oslovovať súdruh, alebo ste sa vzdali už aj toho slova?“

„Volajte ma, ako chcete, len ma nevolajte neskoro na večeru,“ zavtipkoval Oswald a zasmial sa. Videl som, že sa uvoľňuje a otvára ako kvetina slnku po dlhých daždivých dňoch.

Lee sa rozhovoril o Rusku. Zdĺhavo a okázalo. Neveľmi ma zaujímali jeho lamentácie nad komunistickou byrokraciou, ktorá dusí predvojnové socialistické ideály (na stalinské čistky tridsiatych rokov zrejme zabudol). Nezaujímal ma ani jeho názor, že Nikita Chruščov je idiot, to isté mohol človek počuť o všetkých amerických politikoch v hociktorom holičstve alebo pri čističovi topánok. Oswald mal možno o štrnásť mesiacov zmeniť smer dejín, ale popravde bol nudný.

Zaujalo ma skôr to, ako de Mohrenschildt počúval. Počúval, ako počúvajú najšarmantnejší, najčarovnejší ľudia na svete: vždy položilv správnej chvíli tú správnu otázku, nehniezdil sa, neochvejne pozeral hovoriacemu do očí, takže ten sa cítil ako bystrý, zbehlý, najväčší expert na danú tému, akého kedy zem nosila.

„Vidím jedinú nádej socializmu,“ zakončil Lee, „a tou je Kuba. Tam je revolúcia ešte nepoškvrnená. Raz sa tam vyberiem. Možno mi dajú občianstvo.“

De Mohrenschildt vážne prikývol. „To nie je zlý nápad. Sám som tam mnohokrát bol, ale táto vláda tam ľudí nechce veľmi púšťať. Je to krásna krajina… a teraz tá krajina vďaka Fidelovi patrí ľudu, ktorý ju obýva.“

„Viem.“ Leeovi sa rozžiarila tvár.

„Ale!“ De Mohrenschildt kazateľsky zdvihol prst. „Ak veríte, že americkí kapitalisti dovolia, aby Fidel, Raul a Che robili to, čo robia, a nezasiahnu im do toho, tak žijete vo svete snov. Kolieska sa už krútia. Však poznáte Walkera?“

Nastražil som uši.

„Edwina Walkera? Toho generála, ktorého vyrazili?“ Lee to vyslovil ako vyyrazili.

„Presne toho.“

„Poznám ho. Býva v Dallase. Raz kandidoval na guvernéra a prehral. Potom šiel do Mississippi za Rossom Barnettom, podporil ho, keď James Meredith ukončil segregáciu. Ďalší rasista, miestny krpatý Hitler.“

„Rasista je, to áno, ale rasová segregácia a celý Ku Klux Klan sú preňho len zásterkou. On totiž boj za práva čiernych považuje za odnož socialistických princípov, ktoré jeho a takých, ako je on, žerú. James Meredith? To je preňho komunista. Národná asociácia pre zlepšenie života farebných? Zásterka a za ňou komunisti! Černošská študentská rada? Čierni zvonku, červení zvnútra!“

„Jasné,“ prikývol Lee, „to je ich propaganda.“

Nebolo mi jasné, či sa de Mohrenschildt naozaj tak vžíva do všetkého, čo hovorí, alebo či Leeho jednoducho namotáva na udičku. „A čo pokladajú takí ako Walker, Bernett a ich poskokovia v kazateľskom rúchu, ako je Billy Graham a Billy James Hargis, za živé, bijúce srdce tohto hnusného negromilského komunistického monštra? No čo? Rusko!“

„Viem.“

„A kde vidia hroziacu ruku komunizmu, len stotridsať kilometrov od pobrežia Spojených štátov? Na Kube! Walker už nenosí uniformu, ale jeho najlepší kamarát áno. Viete, o kom hovorím?“

Lee pokrútil hlavou, ale oči ani na chvíľu nespustil z návštevníkovej tváre.

„Je to Curtis LeMay. Ďalší rasista, ktorý za každým kríkom vidí komunistov. Čo hučia Walker a LeMay do uší Kennedymu? Zbombardujte Kubu! Potom Kubu obsaďte! Potom spravte z Kuby päťdesiaty prvý štát! Ten debakel v Zálive svíň ich ešte väčšmi zatvrdil!“ De Mohrenschildt si namiesto výkričníkov búchal päsťou do stehna. „Muži ako LeMay a Walker sú omnoho nebezpečnejší ako tá suka Randová, a nie preto, že majú zbrane! Pretože majú nasledovníkov.“

„Viem o tom nebezpečenstve,“ povedal Lee. „Tu vo Fort Worthe som začal organizovať skupinu s názvom Ruky preč od Kuby. Už mám zo tucet záujemcov.“

Tak to bolo odvážne vyhlásenie. Pokiaľ som vedel, jediné, čo Lee vo Fort Worthe organizoval, boli robotníci pri výrobe oceľových dverí, a ešte bielizeň na zadnom dvore, keď ho Marina výnimočne presvedčila, aby jej ju pomohol vyvešať.

„Radšej si s tým pohnite,“ zachmúrene mu odporúčal de Mohrenschildt. „Kuba je výkladnou skriňou revolúcie. Keď na ňu pozrie trpiaci ľud Nikaraguy, Haiti a Dominikánskej republiky, vidí pokojnú roľnícku socialistickú spoločnosť, v ktorej zvrhli diktátora a tajných poslali kadeľahšie, občas aj s ich vlastnými obuškami v tých tučných ritiach!“

Lee zavyl od smiechu.

„Ten ľud vidí, ako sa veľké cukrové plantáže a farmy, kde United Fruit nútila otročiť ľudí ako zvery, vrátili roľníkom. Vidí, že Standard Oil sa musel zbaliť a vypadnúť. Vidia, ako sa kasína, ktoré tam riadila Lanskyho mafia…“

„Viem,“ povedal Lee.

„… zatvorili. Je koniec tých zverstiev na pódiu, keď osly preťahovali ženy a platiaci hostia sa prizerali, a ženy, ktoré predávali svoje telá… a telá svojich dcér… si znovu našli poctivú robotu. Roľník, ktorý by bol za vlády toho sviniara Batistu zomrel na ulici, teraz môže ísť do nemocnice a liečia ho ako človeka. A prečo? Pretože za vlády Fidela sú si doktor a roľník rovní!“

„Viem,“ prikývol Lee. Bolo mu to jasné.

De Mohrenschildt vyskočil z pohovky a pochodoval okolo novej detskej ohrádky. „Myslíte, že Kennedy a jeho írsky klan nechá tú výkladnú skriňu na pokoji? Ten maják socializmu, ktorý vysiela posolstvo nádeje?“

„Mne sa Kennedy celkom páči,“ povedal Lee, akoby sa za to hanbil. „Aj napriek Zálivu svíň. Viete, že to vymyslel Eisenhower.“

„Väčšina Spojených somárov amerických má Kennedyho rada. Viete, čo myslím pod Spojenými somármi americkými? Verte mi, že tá besná potvora, čo napísala to, čo práve čítate, to vie. Spojené somáre americké, to sú občania, ktorí budú spokojne žiť a umierať, len ak majú chladničku, ktorá im vyrobí ľad, v garáži dve autá a v telke nejakú tú nahlúplu zábavu. Spojené somáre americké zbožňujú Kennedyho úsmev. Ale pravdaže. Ako inak? Má úchvatný úsmev, ja mu to uznám. Ale nepovedal vari Shakespeare, že človek sa môže usmievať a usmievať a usmievať, a aj tak je to zloduch? Viete, že Kennedy odsúhlasil plán na odstránenie Castra, ktorý chce uskutočniť CIA? Veru tak! A už sa o atentát aj pokúsili, len im, chvalabohu, nevyšiel. Trikrát či štyrikrát. To som počul od svojich kontaktov na Haiti a v Dominikánskej republike, lebo aj tam robia s ropou, Lee, tak ako ja, a tie informácie sú spoľahlivé.“

Lee naňho zmätene pozrel.

„Ale Fidel má silného priateľa – Rusko,“ pokračoval de Mohrenschildt, stále za pochodu. „Nie je to Rusko, aké si vysníval Lenin, a o akom sme snívali my dvaja, ja a vy. Ale má svoje dôvody, pre ktoré bude stáť po Fidelovom boku, ak sa Amerika znovu pokúsi o inváziu. A dajte na moje slová: Kennedy sa o ňu pokúsi. Čoskoro. LeMay ho presvedčí. Aj Dulles a Angleton z CIA. Potrebuje iba správnu zámienku a potom do toho pôjde, len aby svetu ukázal, že má gule.“

Ďalej hovorili o Kube. Keď sa cadillac vrátil, zadné sedadlo bolo napratané potravinami – vyzeralo to, že ich je dosť na celý mesiac.

„Doriti,“ ozval sa Lee. „Už sú tu.“

„A my sme radi,“ zdvorilo povedal de Mohrenschildt.

„Zostaňte na večeru,“ pozval ho Lee. „Rina bohvieako nevarí, ale…“

„Už musím ísť. Moja manželka napäto čaká, čo jej ohlásim, a ja jej nesiem dobrú správu! Nabudúce ju so sebou privediem, dobre?“

„No jasné.“

Prešli k dverám. Marina sa rozprávala s Bouhom a Orlovom, ktorí z kufra vynášali kartóny konzerv. Ale nebol to iba rozhovor – trošku aj flirtovala. Bouhe div nepadol na kolená.

Lee na verande poznamenal čosi o FBI. De Mohrenschildt sa ho spýtal: „Koľkokrát?“ Lee zdvihol tri prsty. „Jeden agent menom Fain tu bol dvakrát. Druhý sa volal Hosty.“

„Pozrite im do očí a odpovedzte im na otázky!“ vyhlásil de Mohrenschildt. „Nemáte sa čoho báť, Lee, nielen preto, že ste nevinný, ale aj preto, že stojíte na správnej strane!“

Už naňho pozerali aj ostatní, a nielen jeho vlastní. Objavili sa tri dievčatká, zastali si v koľaji, čo v tejto časti Mercedes Street slúžila ako chodník. De Mohrenschildt mal obecenstvo a spustil svoj divadelný monológ:

„Mladý pán Oswald, vy horíte pre svoju ideu, takže sa dá očakávať, že prídu! Hooverovi poskokovia! Možno vás sledujú aj teraz, možno z druhého bloku, možno z tamtoho domu na druhej strane ulice!“

De Mohrenschildt ukázal prstom na moje zatiahnuté závesy. Lee sa obrátil a pozrel na ne. V tieňoch som stál bez pohnutia a bol som rád, že som plastovú misku, ktorá tak pekne zosilňovala zvuk, zložil na zem, hoci teraz bola polepená čiernou páskou.

„Ja viem, kto sú. Vari ku mne oni a ich bratranci z CIA nechodia na návštevy, nebuzerujú ma, aby som im vyzradil svojich ruských a juhoamerických priateľov? Vari ma po vojne nenazvali utajeným nacistom? Vari netvrdili, že som na Haiti najal toho tonton macoute, aby mlátil a mučil mojich konkurentov, ktorí chceli, tak ako ja, získať právo ťažby ropy? Vari ma neobvinili, že som podplatil Duvaliera a zaplatil za atentát na Trujilla? Veru hej, a ešte z mnohých iných zločinov!“

Dievčinky naňho zízali s otvorenými ústami. Aj Marina. Keď sa raz George de Mohrenschildt rozgurážil, bol ako parný valec.

„Odvahu, Lee! Keď prídu, nezohnite chrbát! Ukážte im toto!“ Zovrel si rukami košeľu a roztrhol si ju. Odleteli mu gombíky a cupkali na verandu. Dievčatá na rohu zhíkli, v šoku sa zabudli aj chichotať. Na rozdiel od väčšiny amerických mužov tej doby tento tu nenosil spodné tričko. Mal pokožku farby naolejovaného mahagónu. Na starých svaloch mu visel tuk. Pravou päsťou si zabubnoval nad ľavú bradavku. „Povedzte im, tu je moje srdce a moje srdce je čisté a moje srdce patrí mojej veci! Povedzte im, aj keby mi to srdce Hoover vytrhol z hrude, bude biť a v jednom rytme s ním budú biť stovky tisíc iných sŕdc! A potom milión!“

Orlov položil kartón s konzervami a zľahka, trochu výsmešne zatlieskal. Marine planuli líca červeňou. Ale zaujímavejšia bola Leeho tvár. Tak ako Pavla z Tarzu na ceste do Damasku aj jeho zalialo svetlo.

No neoslepilo ho. Naopak, akoby mu spadli šupiny z očí.

3

De Mohrenschildt sa svojimi kázňami a trhaním košele až tak nelíšil od jarmočných pravičiarskych evanjelistov, ktorých tak neznášal, jeho správanie ma však znepokojilo z iného dôvodu. Dúfal som, že ak si vypočujem rozhovor týchto dvoch mužov, pomôže mi eliminovať de Mohrenschildta ako komplica pri atentáte na Walkera, a teda aj ako spoluvinníka atentátu na Kennedyho. Rozhovor som si vypočul, ale nepomohol mi. Skôr naopak.

Jedno vyzeralo jasné: bol čas zamávať Mercedes Street na rozlúčku. Adieu, mal som sa tu zle. Prenajal som si byt na prízemí čísla 214 na West Neely. Dvadsiateho štvrtého septembra som si pobalil tú trochu oblečenia, knihy a písací stroj do sunlinera a presťahoval ich do Dallasu.

Dve tučné dámy za sebou zanechali chliev plný chorobného smradu. Sám som to tam upratal a ďakoval Bohu, že Alova králičia nora ústi do času, v ktorom sa už dá kúpiť osviežovač vzduchu v spreji. V jednom domácom výpredaji som si kúpil prenosný televízor a položil ho na linku vedľa sporáka (v duchu som ho nazýval Múzeum starobylej špiny). Pri zametaní, umývaní, drhnutía sprejovaní som pozeral seriály ako Nedotknuteľní a sitkomy ako Auto 54, kde si? Keď sa večer utíšili dupoty a výkriky detí nado mnou, ľahol som si a spal, ako spia mŕtvi. Bez snov.

Byt na Mercedes Street som si držal ďalej, ale veľa som tam nevidel. Občas položila Marina malú do kočíka (aj to bol darček od jej starnúceho obdivovateľa pána Bouha) a odviezla ju na parkovisko pri sklade a naspäť. Popoludní po skončení vyučovania sa k nej pripájali dievčinky. Marina s nimi dokonca zopárkrát skákala cez švihadlo a pospevovala si ruskú pesničku. Pohľad na mamu, ako skáče a na hlave sa jej natriasa hriva čiernych vlasov, rozosmial malú June. Aj dievčinky so švihadlom sa smiali. Marinu to nehnevalo. Často sa s nimi zhovárala a nikdy sa nemračila, keď sa chichotali a opravovali ju. Vlastne vyzerala, že je rada. Lee nechcel, aby sa naučila po anglicky, ale ona sa učila. Dobre robila.

Druhého októbra 1962 som sa prebudil vo svojom byte na Neely Street uprostred prízračného ticha: nado mnou nedupotali nohy a mladá matka nekričala na staršieho potomka, aby pakoval do školy. Uprostred noci sa odsťahovali.

Vyšiel som hore a skúsil do dverí vsunúť svoj kľúč. Nepomohlo mi to, ale zámka bola pružinová a ľahko som ju otvoril vešiakom. V obývačke som zazrel prázdnu knižnicu. Do dlážky som vyvŕtal dierku, zapojil druhú lampu s plošticou a drôt prevliekol cez dierku do svojho bytu. Potom som to miesto zakryl knižnicou.

Ploštica fungovala, ale kotúče šikovného japonského magnetofónu sa krútili, len keď prišli byt obzerať záujemcovia a náhodou zapli lampu. Samé obhliadky, nijaké dohody. Kým sa tam nenasťahovali Oswaldovci, celý dom som mal pre seba. A po neodbytnom hluku na Mercedes Street to bola úľava, hoci dievčinky so švihadlom mi trochu chýbali. Boli ako zbor z antickej tragédie.

4

Cez noc som spával vo svojom dallaskom byte a cez deň sa díval na Marinu, ako vozí dieťa vo Fort Worthe. Kým som sa takto zamestnával, blížil sa ďalší bod zlomu šesťdesiatych rokov, ale ignoroval som ho. Mojím hlavným projektom boli Oswaldovci a ich manželstvo bolo opäť v kŕči.

Lee sa raz v druhý októbrový týždeň vrátil z práce skôr. Marina bola vonku na prechádzke s June. Hovorili na druhej strane ulice, pri chodníku k svojmu domu. Ku koncu rozhovoru sa Marina po anglicky spýtala: „Čo to značiť výpoveď?“

Vysvetlil jej to po rusky. Marina rozpriahla ruky, akože čo už narobíme, a objala ho. Lee ju pobozkal na líce a vybral z kočíka dieťa. June sa rozosmiala, keď ju zdvihol nad hlavu, a chmatkalamu rúčkami po vlasoch. Spolu vošli do domu. Šťastná rodinka, ktorá čelí dočasnej nepriazni osudu.

Idylka trvala do piatej popoludní. Už som sa chcel vrátiť na Neely Street, keď som uvidel, ako sa od autobusovej zastávky na Winscott Road blíži Marguerite Oswaldová.

Bude problém, pomyslel som si a mal som pravdu.

Marguerite sa znovu vyhla stále neopravenému schodu, znovu vošla bez zaklopania a znovu sa rozpútal ohňostroj. Bol teplý večer a okná na dome mali otvorené. Ani som nezapínal diaľkový mikrofón. Lee a jeho matka sa hádali pri plnej hlasitosti.

Takže z práce ho napokon nevyhodili, zrejme tú výpoveď podal sám. Jeho šéf zavolal Vade Oswaldovej, hľadal ho tam, pretože mali málo pracovníkov, a keď mu Robertova žena nevedela pomôcť, telefonoval Marguerite.

„Kvôli tebe som klamala, Lee!“ kričala. „Povedala som, že máš chrípku! Prečo ma stále nútiš klamať?“

„K ničomu ťa nenútim!“ reval. Stáli v obývačke tesne oproti sebe. „K ničomu ťa nenútim, ale ty to aj tak robíš!“

„Lee, ako budeš živiť rodinu? Potrebuješ prácu!“

„Ale čo, prácu si nájdem! O to sa neboj, mama!“

„Kde?“

„Ešte neviem…“

„Prosím ťa, Lee! Ako zaplatíš nájomné?“

„… ale ona má kopu priateľov.“ Ukázal palcom na Marinu a tá sa mykla. „Väčšinou naničhodných, ale aspoň na toto nám poslúžia. Odíď, mama. Vráť sa domov. Musím si vydýchnuť.“

Marguerite skočila k detskej ohrádke. „Odkiaľ je toto?“

„Od tých priateľov, o ktorých som hovoril. Polovicu z nich tvoria boháči, druhú tí, čo sa zbohatnúť usilujú. Strašne radi sa s Rinou rozprávajú.“ Lee sa zaškľabil. „A tí starší jej zízajú na prsia.“

„Lee!“ Hlas bol šokovaný, ale výraz tváre… potešený? Žeby sa mamočka radovala zo zúrivosti, ktorú počula v synovom hlase?

„Choď už, mama. Daj nám pokoj.“

„A ona vie, že muži, ktorí niečo dávajú, za to niečo očakávajú? Vie to, Lee?“

„Vypadni!“ Zahrozil päsťami, takmer poskakoval od bezmocnej zúrivosti.

Marguerite sa usmiala. „Si rozrušený. Samozrejme, že si. Vrátim sa, keď sa budeš lepšie ovládať. A pomôžem ti. Vždy ti chcem len pomôcť.“

Náhle sa vrhla na Marinu a dieťa. Vyzeralo to, akoby na ne útočila. Pokryla Juninu tváričku bozkami, potom prešla k dverám, tam sa zvrtla a ukázala na ohrádku. „Povedz jej, aby to dobre vydrhla, Lee. Veci, čo iní odhodili, sú plné bacilov. Ak dieťa ochorie, ani si nebudete môcť dovoliť zaplatiť doktorovi.“

„Mama! Odíď!“

„Už som na odchode.“ Pokojná mamička, sladká ako sušienky s mliekom. Pomrvila prstami v dievčenskom pá-pá a odišla.

Marina pristúpila k manželovi, dieťa držala pred sebou ako štít. Zhovárali sa. Potom sa rozkričali. Rodinná solidarita zmizla, akoby ju odvial vietor, o to sa Marguerite postarala. Lee vzal malú, jednou rukou ju pohojdal a potom – bez varovania – vrazil manželke päsťou do tváre. Marina klesla na zem, krvácala z nosa a úst a hlasno plakala. Lee na ňu pozeral. Aj dieťa plakalo. Lee pohladkal June po jemných vláskoch, pobozkal ju na líčko, pohojdal ju. Znovu som zazrel Marinu, ako sa dvíha z dlážky. Lee ju kopol do boku, takže spadla. Nevidel som nič, len tú hrivu čiernych vlasov.

Odíď od neho, vyzýval som ju v duchu, aj keď som vedel, že to neurobí. Vezmi dieťa a uteč. Choď za Georgeom Bouhom. Ak budeš musieť, choď s ním aj do postele, len odíď od tohto vychudnutého, matkou vydrezúrovaného netvora. Rýchlo.

Ale napokon Lee opustil ju, aspoň na nejaký čas. Na Mercedes Street som ho už nikdy nevidel.

5

Bolo to ich prvé odlúčenie. Lee šiel do Dallasu, hľadal si tam prácu. Neviem, kde prespával. Podľa Alových poznámok v Ypsilone, ale ukázalo sa, že to nie je pravda. Možno si našiel miesto v niektorom z lacných penziónov v centre. Bolo mi to fuk. Vedel som, že sa napokon nasťahujú spolu do bytu nado mnou, a zatiaľ som ho mal plné zuby. Konečne som nemusel počúvať jeho spomalený hlas, ako v každom rozhovore desaťkrát zopakuje Vieeeem.

Vďaka Georgeovi Bouhovi sa Marina napokon postavila na nohy. Onedlho po tom, čo prišla Marguerite a odišiel Lee, dokvitol s veľkým chevroletom Bouhe a ešte jeden muž a odsťahovali ju. Keď pikap odchádzal z Mercedes Street, na korbe sedela matka s dcérkou. Ružový kufor, ktorý si Marina priniesla z Ruska, bol vystlatý dekami, a June tuho spala v tomto improvizovanom hniezde. Marina jej položila ruku na hrudník, aby sa dieťa počas jazdy nenatriasalo. Trojica dievčatiek sa za nimi dívala a kývala. Marina im odkývala.

6

Adresu Georgea de Mohrenschildta som našiel v dallaskom telefónnom zozname a niekoľkokrát som ho sledoval. Bol som zvedavý, s kým sa stretne, hoci keby to bol aj agent CIA, niekto z Lanskyho mafie alebo iný možný sprisahanec, sotva by som to rozoznal. Môžem povedať len toľko, že sa nestretol s nikým, kto by mi pripadal podozrivý. Chodil do práce, do dallaského country clubu, kde so ženou hrával tenis alebo plával, a navštevovali spolu aj striptízové podniky. Striptérkam dal pokoj, ale rád verejne obchytkával manželkine prsníky a zadok. Jej to zrejme neprekážalo.

Dvakrát sa stretol s Leem. Raz vo svojom obľúbenom striptízovom klube. Lee v tom prostredí vyzeral nesvoj a dlho tam nezostali. Druhý raz obedovali v kaviarni na Browder Street. Zostali tam takmer do druhej popoludní, rozprávali sa nad nekonečnými šálkami kávy. Lee už vstal, akoby bol na odchode, potom si to rozmyslel a ešte si niečo objednal. Čašníčka mu priniesla koláč a on jej podal niečo, čo si po letmom pohľade strčila do zástery. Keď sa pobrali preč, nesledoval som ich, ale išiel som k čašníčke a opýtal sa jej, či mi neukáže, čo jej ten mladý muž dal.

„Pokojne si to vezmite,“ odvetila a dala mi žltý papierik s čiernymi tučnými písmenami: RUKY PREČ OD KUBY! Leták vyzýval tých, ktorí by „mali záujem“, aby vstúpili do pobočky tejto vznešenej organizácie zastrešujúcej Dallas a FortWorth. NECH VÁS STRÝKO SAM NEOKLAME! PÍŠTE NA P. O. BOX 1919, DOZVIETE SA INFORMÁCIE O STRETNUTIACH.

„O čom hovorili?“ pýtal som sa ďalej.

„Vy ste poliš?“

„Nie, lebo dávam lepšie prepitné.“ Podal som jej päťdolárovú bankovku.

„O tomto,“ povedala a ukázala na leták, ktorý Oswald nepochybne vytlačil vo svojom novom zamestnaní. „O Kube. Akoby ma to zaujímalo.“

Ale zato o necelý týždeň neskôr, večer dvadsiateho druhého októbra, hovoril o Kube aj prezident Kennedy, a vtedy to zaujímalo všetkých.

7

Jedno z klišé, ktoré sa donekonečna opakuje v bluesových skladbách, znie, že človeku začne voda chýbať, až keď mu vyschne studňa, ale až do jesene 1962 som si neuvedomil, že to platí aj na dupot malých nôh nad hlavou. Bez mladej rodiny v dome číslo 214 na ulici West Neely nadobudla celá budova atmosféru strašidelného zámku. Chýbala mi Sadie a takmer šialene som sa o ňu bál. Ale nie, nie takmer. Ellie Dockertyová a Deke Simmons nebrali moje obavy z jej manžela vážne. Ani Sadie ich nebrala vážne, zrejme si myslela, že ju straším Johnom Claytonom, aby ma nemohla úplne vytesniť zo svojho života. Nik z nich nevedel, že bez „Sadie“ sa jej meno len jedinou slabikou líšilo od mena Doris Dunningovej. Nik z nich nevedel o efekte súladu, ktorý som možno vytváral ja sám svojou prítomnosťou v minulosti. A keď to už bolo tak, kto by bol na vine, keby sa Sadie niečo prihodilo?

Vrátili sa zlé sny. A v nich Jimla.

Prestal som sledovať Georgea de Mohrenschildta a začal chodiť na dlhé prechádzky, ktoré sa začínali popoludní a končili sa na West Neely Street až okolo deviatej, ba aj desiatej večer. Počas nich som myslieval na Leeho, ktorý teraz pracoval ako elév v dallaskej grafickej firme nazvanej Jaggars-Chiles-Stovall.

Aj na Marinu, ktorá sa dočasne ubytovala u čerstvo rozvedenej ženy, istej Eleny Hallovej. Hallová pracovala pre zubára, ku ktorému chodieval George Bouhe, a tento zubár sedel za volantom pikapu, keď sa Marina s dcérkou sťahovali z Mercedes Street.

No väčšinou som myslieval na Sadie. Na Sadie. A znovu na Sadie.

Pri jednej z tých prechádzok som bol nielen sklesnutý, ale aj smädný, a tak som sa zastavil v miestnej putike Ivy a objednal si pivo. Hrací automat bol vypnutý a hostia nezvyčajne zamĺknutí. Keď predo mňa čašníčka položila pivo a hneď obrátila tvár k televízoru nad barom, došlo mi, že všetci sledujú muža, ktorého som prišiel zachrániť. Bol bledý a vážny. Pod očami mal tmavé kruhy.

„Aby sme zastavili toto ofenzívne úsilie, nastoľujeme prísnu karanténu, zákaz vývozu všetkých zbrojných tovarov na Kubu. Všetky lode akéhokoľvek typu, ktoré majú namierené na Kubu, budú vrátené do východiskového prístavu, ak sa na nich nájde náklad pozostávajúci z útočných zbraní.“

„Ježišmária!“ zvolal muž v kovbojskom klobúku. „A čo s tým podľa neho spravia Rusáci?“

„Ticho, Bill,“ zahriakol ho barman. „Toto musíme počuť.“

„Politika tohto národa,“ pokračoval Kennedy, „bude odteraz taká, že každú jadrovú zbraň vypálenú z Kuby proti akémukoľvek štátu západnej pologule budeme považovať za útok Sovietskeho zväzu na Spojené štáty, a takýto útok si vyžiada odvetný útok na Sovietsky zväz.“

Žena na konci baru zaúpela a chytila sa za brucho. Muž vedľa nej ju jednou rukou objal, položila si mu hlavu na plece.

Na Kennedyho tvári som videl v rovnakom pomere zmiešaný strach s odhodlaním. A videl som ešte čosi – život. Absolútne zaujatie tým, čo robil. Mal pred sebou presne trinásť mesiacov, potom stretnutie s guľkou atentátnika.

„V rámci nevyhnutných vojenských preventívnych opatrení som posilnil našu základňu na Guantáname a dnes som odtiaľ evakuoval rodiny našich vojakov.“

„Všetci si vypijú na môj účet,“ zahlásil z ničoho nič kovboj Bill. „Pretože toto vyzerá tak, že sme na konci cesty, amigos.“

Dvadsaťdolárovky položil k poháru, ale barman na ne nesiahol. Díval sa na Kennedyho, ktorý vyzýval predsedu politbyra Chruščova, aby eliminoval „túto utajovanú, bezohľadnú a provokatívnu hrozbu svetovému mieru“.

Čašníčka, čo mi priniesla pivo, všetkými masťami mazaná a všetkými vetrami ošľahaná peroxidová päťdesiatnička, sa náhle rozplakala. To rozhodlo. Vstal som zo stoličky, preplietol sa pomedzi stoly, za ktorými muži a ženy zízali na televízor ako vážne deti, a vkĺzol som do telefónneho automatu pri hernom automate.

Spojovateľka mi povedala, aby som za prvé tri minúty vhodil štyridsať centov. Vhodil som dva štvrťdoláre. Automat mäkko zadunel. Stále som počul tlmený hlas Kennedyho, ten jeho nosový novoanglický prízvuk. Teraz obviňoval sovietskeho ministra zahraničných vecí Andreja Gromyka z klamstiev. Bez obalu.

„Spájam vás, pane,“ ozvala sa spojovateľka. Potom vyhŕkla: „Počúvate prezidentov prejav? Ak nie, mali by ste si zapnúť televízor alebo rádio.“

„Počúvam,“ odpovedal som. A určite ho počúva aj Sadie. Sadie, ktorej manžel táral apokalyptické nezmysly len tenko potiahnuté náterom vedy. Sadie, ktorej kamoško z politických kruhov, vyštudovaný na Yale, nahovoril, že v Karibiku to buchne. A zrejme na Kube.

Netušil som, čo poviem, aby som ju upokojil, ale v tom ešte nebol problém. Telefón stále zvonil a zvonil. Nepozdávalo sa mi to. Kde môže byť o pol deviatej v pondelok večer v Jodie? V kine? To sotva.

„Pane, volaný nedvíha telefón.“

„Viem,“ povedal som a mykol sa, keď mi to pripomenulo Leeho.

V nádržke na vrátené mince zaštrkotali moje drobné, len čo som zložil. Už som ich chcel znovu nastrkať do štrbiny, ale rozmyslel som si to. Načo volať Ellie Dockertyovej? A aj Dekovi Simmonsovi? Poslali by ma kamsi.

Keď som sa vrátil k baru, Walter Cronkite v telke ukazoval zábery budovaných raketových základní Sovietov. Zábery získané zo špionážneho lietadla U-2. Povedal, že mnohí kongresmani apelujú na Kennedyho, aby dal povel na bombardovanie alebo na inváziuv plnom rozsahu. Americké raketové základne a strategické vzdušné velenie boli prvý raz v dejinách na štvrtom stupni poplachu.

„Americké bombardéry B-52 budú onedlho krúžiť pred hranicami Sovietskeho zväzu,“ oznamoval hlboký, závažný Cronkitov hlas. „A my všetci, ktorí sme posledných sedem rokov mediálne pokrývali túto čoraz hrozivejšiu studenú vojnu, vieme, že šance na omyl, na potenciálne katastrofálny omyl, rastú s každou eskaláciou na…“

„Nečakajte!“ zahrmel muž pri biliarde. „Okamžite tých komunistických buzíkov zbombardujte a bude!“

Krvilačný výlev sa stretol s niekoľkými protestnými výkrikmi, tie však utopila vlna potlesku. Vypadol som z krčmy a behom sa vrátil na Neely Street. Tam som naskočil do svojho sunlinera a vyrazil do Jodie.

8

Keď som sa hnal za svetlom svojich predných reflektorov po sedemdesiatsedmičke k Jodie, moje autorádio, ktoré už zase fungovalo, vysielalo samé desivé zvesti. Ešte aj moderátori chytili jadrovú chrípku a opakovali vety ako „Boh žehnaj Amerike“ a „Držte pušný prach v suchu“. Keď už chlapík na K-Life pustil Bojovú hymnu republiky od Johnnyho Hortona, vypol som ho. Príliš mi to pripomínalo deň po jedenástom septembri 2001.

Dupal som na plyn aj napriek zúfalému revu namáhaného motora, darmo ručička ukazovala, že sa prehrieva. Cesty boli takmer prázdne, zabočil som Sadie pred dom tesne po pol jednej ráno dvadsiateho tretieho. Jej žltý volkswagen chrobák stál pred zatvorenou garážovou bránou a na prízemí domu sa svietilo, ale po zazvonení mi nikto neprišiel otvoriť. Obišiel som dom a zabúchal na kuchynské dvere. Márne. Páčilo sa mi to čoraz menej.

Vzadu pod schodíkom mávala rezervný kľúč. Vylovil som ho a odomkol si. Do nosa mi udrela aróma whisky a smrad cigaretového dymu.

„Sadie?“

Nič. Cez kuchyňu som prešiel do obývačky. Na nízkom stolíku pred pohovkou stál preplnený popolník a šírila sa tam aróma z mláky tekutiny, čo už vsakovala do časopisov Life a Look. Vložil som do nej prsty a zdvihol ich k nosu. Škótska. Došľaka.

„Sadie?“

Zacítil som ešte čosi, čo som si dobre pamätal z Christiných alkoholických úletov. Vývratky.

Zbehol som po krátkej chodbe na druhej strane obývačky. Boli tam dvoje dvere oproti sebe, jedny viedli do jej spálne, druhé do pracovne. Oboje boli zavreté, ale dvere kúpeľne na konci chodby boli otvorené. V ostrom svetle žiarivky som videl ovracanú dosku toalety. Vývratkami boli postriekané aj ružové dlaždice a okraj vane. Vedľa mydlovničky na umývadle stála fľaška liekov. Odzátkovaná. Rozbehol som sa do spálne.

Ležala krížom na pokrkvanej prikrývke, mala na sebe kombiné a jednu semišovú mokasínu. Druhá jej spadla na dlážku. Pokožku mala bledú ako vosk starej sviečky a zdalo sa mi, že nedýcha. Potom chrapľavo a veľmi nahlas zalapala dych a piskľavo vydýchla. Hrudník jej štyri hrozivé sekundy zostal nehybný, potom sa opäť trhano nadýchla. Aj na nočnom stolíku stál plný popolník. Na ohorkoch spočívala pokrkvaná škatuľka od winstoniek, na jednom konci oškvŕknutá od nedokonale zahasenej cigarety. Vedľa popolníka stál poloprázdny pohár a fľaška Glenlivetu. Zo škótskej nezmizlo veľa – vďaka Bohu aj za malé milosti –, ale mňa netrápila škótska. Skôr tabletky. Na stolíku ležala aj hnedá obálka a z nej sa vysýpalo čosi ako fotografie, no nepozrel som na ne. Vtedy ešte nie.

Objal som ju oboma rukami a pokúsil sa ju posadiť. Kombiné bolo z hodvábu a kĺzalo sa mi pod dlaňami. Padla späť na posteľ a znovu sa trhano, chrčivo a namáhavo nadýchla. Vlasy jej padli na zatvorené oko.

„Sadie, prebuď sa!“

Nič. Zovrel som jej plecia a hodil ju o čelo postele. Zadunelo to, drevo sa zatriaslo.

„Daj mi pokoj.“ Slová zneli slabo a skreslene, ale boli lepšie ako ticho.

„Prebuď sa, Sadie! Musíš sa prebudiť!“

Zľahka som ju plieskal po lícach. Oči zostali zatvorené, zdvihla však ruky a chabo sa ma pokúsila odohnať.

„Prebuď sa! Dopekla, už aj sa prebuď!“

Oči sa jej otvorili, nechápavo na mňa pozreli, nespoznali ma a znovu sa zavreli. Ale aspoň už dýchala o niečo normálnejšie. Odkedy sedela, už tak desivo nechrčala.

Vrátil som sa do kúpeľne, vytiahol z ružového plastového pohára zubnú kefku a pustil studenú vodu. Kým voda tiekla do pohára, skontroloval som nálepku na fľaštičke od tabletiek. Nembutal. Zostalo v nej zo desať tabletiek, takže to nebol pokus o samovraždu, aspoň nie vedomý. Lieky som vysypal do záchoda, potom som utekal zase do spálne. Už sa kĺzala na chrbát a hlava jej padala na prsia, opierala sa bradou o prsnú kosť, znovu chrčala.

Pohár s vodou som položil na nočný stolík a na sekundu stuhol, pretože som zazrel jednu z fotografií, ktoré trčali z obálky. Mohla to byť žena – to, čo zostalo z vlasov, bolo dlhé –, ale nedalo sa to určiť s istotou. Tam, kde mala byť tvár, zostalo len surové mäso s dierou naspodku. Tá diera vyzerala, ako keby vrieskala.

Nadvihol som Sadie, chytil ju za vlasy a zaklonil jej hlavu. Zaúpela, možno to malo byť nie, to bolí. Potom som jej chrstol vodu z pohára do tváre. Mykla sa a otvorila oči.

„Jor? Čo tu robíš? Jor? Prečo som mokrá?“

„Prebuď sa. Prebuď sa, Sadie.“ Začal som ju znovu plieskať po lícach, teraz však ešte jemnejšie, takmer akoby som ju hladkal. Nestačilo to, oči jej znovu klipkali.

„Choď… preč…“

„Nie, ak nechceš, aby som volal sanitku. No ale to by si si prečítala svoje meno v novinách. Určite by si potešila školskú radu.“ Podarilo sa mi spojiť ruky za jej chrbtom a stiahnuť ju z postele. Kombiné sa jej vyhrnulo, potom, keď sa zosypala na kolená, znovu spadlo. Oči sa jej otvorili a od bolesti skríkla, ale už som ju vytiahol na nohy. Zakývala sa a silnejšie ma tresla po tvári.

„Zmizni! Zmizni, Jor!“

„Kdeže, madam.“ Objal som ju okolo pása a donútil ju kráčať k dverám, napoly som ju viedol, napoly niesol. Zabočili sme ku kúpeľni, potom sa jej podlomili kolená. Tak som ju už len niesol, a to nebola vzhľadom na jej výšku a váhu maličkosť. Vďaka Bohu za podporu adrenalínu. Posadil som ju na záchod tesne predtým, ako kolená zradili aj mňa. Lapal som dych, čiastočne od námahy, ale najmä od strachu. Nahla sa nabok, no plesol som ju po holej ruke.

„Seď rovno!“ zakričal som jej do tváre. „Christy, doboha, seď rovno!“

S námahou dvíhala viečka. Oči mala podliate krvou. „Kto je Christy?“

„Kto? Doboha, spevák z Rolling Stones!“ odsekol som. „Ako dlho si brala nembutal? A koľko si zhltla dnes večer?“

„Mám recept,“ pochválila sa. „To nie je tvoja vec, Jor…“

„Koľko? Koľko si vypila?“

„Choď… preč…“

Pustil som naplno studenú vodu a zatlačil kolík, ktorý reguloval sprchu. Pochopila, čo chystám, a znovu ma začala biť.

„Nie, Jor! Nie!“

Ignoroval som ju. Nebolo to prvý raz, čo som polooblečenú ženu trepal do studenej sprchy, a niektoré veci človek nezabudne, je to ako s bicyklovaním. Preklopil som ju cez okraj vane šikovným a rýchlym pohybom, po ktorom ma ešte celý deň boleli kríže, potom som ju mocne držal, lebo už na ňu padala studená voda a začala sa mykať. Vystrela ruku k vešiaku na uteráky. Vrieskala. Oči mala už otvorené. Vo vlasoch jej stáli kvapôčky vody. Kombiné spriesvitnelo a ešte aj v takej situácii som neovládol krátky záchvev túžby po náhle odhalených krivkách.

Snažila sa vyliezť. Tlačil som ju naspäť.

„Stoj tam, Sadie. Stoj a drž.“

„A-a-ako dlho? Je studená.“

„Kým sa ti do líc nevráti trochu farby.“

„P-p-prečo to robíš?“ drkotala zubami.

„Pretože si sa takmer zabila!“

Mykla sa. Pošmykli sa jej nohy, ale zachytila sa vešiaka na uteráky a zostala stáť. Už sa jej vrátili reflexy. Bohu vďaka.

„Tie t-t-tabletky nezaberali. Tak som si musela vypiť, to je všetko. Pusť ma, je mi zima. Prosím ťa, George, prosím, pusť ma von.“ Vlasy sa jej lepili na tvár, vyzerala ako utopený potkan, ale aspoň sa jej sfarbovali líca. Máličko, slabo doružova, no na začiatok to stačilo.

Vypol som sprchu, objal ju oboma rukami a pridržal ju, keď potkýnavo prekročila okraj vane. Voda z premáčanej spodničky kvapkala na ružovú rohožku. Do ucha som jej zašepkal: „Myslel som, že si mŕtva. Keď som prišiel a uvidel ťa tam, myslel som, že si mŕtva! Nevieš, aký to bol pocit.“

Pustil som ju. Pozerala na mňa široko roztvorenými, užasnutými očami. Potom povedala: „John mal pravdu. Aj R-Roger. Dnes večer pred Kennedyho prejavom mi zavolal. Z Washingtonu. Takže čo na tom záleží? Do budúceho týždňa budeme všetci mŕtvi. Alebo budeme ľutovať, že nie sme.“

Spočiatku som netušil, o čom hovorí. Videl som na jej mieste Christy, mokrú a omráčenú, s ústami plnými nezmyslov, a jednoducho som zúril. Ty zbabelá suka, myslel som si. Určite mi to uvidela v očiach, pretože sa odtiahla.

Vtedy sa mi v hlave rozjasnilo. Môžem ju označiť za zbabelú len preto, že náhodou viem, čo nás čaká za obzorom?

Vzal som z vešiaka nad záchodom uterák a podal jej ho. „Vyzleč sa a utri sa,“ povedal som.

„Choď von. Potrebujem súkromie.“

„Urobím to, ak mi povieš, že nespíš.“

„Nespím.“ Pozrela na mňa mrzuto, vzdorovito a – možno – aj s maličkým zábleskom humoru. „Ty teda vieš vstúpiť na scénu, George.“

Obrátil som sa k lekárničke.

„Viac ich nemám,“ povedala. „To, čo nie je vo mne, je v zásuvke.“

Po štyroch rokoch manželstva s Christy som si to pre istotu overil. Potom som spláchol záchod. Keď som to vybavil, prešmykol som sa popri nej k dverám kúpeľne. „Dám ti tri minúty,“ povedal som.

9

Adresa odosielateľa na tej hnedej obálke znela: John Clayton, 79 East Oglethorpe Avenue, Savannah, Georgia. Určite nik nemohol toho sviniara obviniť, že používa falošné meno alebo že sa vydal cestou anonymných zásielok. Podľa pečiatky bola obálka odoslaná dvadsiateho ôsmeho augusta, takže ju tu zrejme čakala, keď sa vrátila z Rena. Nad jej obsahom mohla uvažovať skoro dva mesiace. Nečudo, že keď som s ňou večer šiesteho septembra telefonoval, jej hlas mi znel smutne a deprimovane. Nečudo, keď mala pri sebe fotky, ktoré jej tak ohľaduplne poslal jej bývalý.

Všetci sme v nebezpečenstve, povedala, keď som s ňou naposledy volal.V tom mal Johnny pravdu.

Na fotografiách boli Japonci: muži, ženy i deti. Obete atómového výbuchu v Hirošime, Nagasaki alebo z oboch miest. Niektorí boli slepí. Mnohí bez vlasov. Väčšina trpela popáleninami od radiácie. Niekoľkí, ako tá žena bez tváre, sa doslova upražili. Na jednom obrázku bola štvorica čiernych sôch v skrútených polohách. Štyria ľudia stáli pred stenou, keď bomba vybuchla. Ľudia sa vyparili a väčšina steny tiež. Zostali len tie jej časti, ktoré pred bombou zakryli telá ľudí. A tvary tiel boli čierne, pretože ich pokrývala vrstvička zoškvareného mäsa.

Na rub každej fotografie napísal svojím pekným čitateľným rukopisom: Onedlho aj v Amerike. Štatistické analýzy neklamú.

„Pekné, však?“

Hlas mala plochý, bez života. Stála vo dverách, zakrútená do uteráka. Vlasy jej vo vlhkých prameňoch padali na holé plecia.

„Koľko si si musela vypiť, Sadie?“

„Len zo dva poháriky, lebo tabletky nezaberali. Keď si ma natriasal a plieskal, pokúšala som sa ti to povedať.“

„Ak čakáš ospravedlnenie, načakáš sa. Barbituráty a chľast, to je veľmi zlá kombinácia.“

„Mne je to fuk,“ povedala. „Už som zaucho dostala.“

Spomenul som si na Marinu a mykol sa. Bolo to iné, ale zaucho je zaucho. A okrem strachu som bol aj rozhnevaný.

Prešla ku kreslu v kúte, posadila sa a k telu si tuho pritiahla uterák. Vyzerala ako ofučané dieťa. „Volal mi môj priateľ Roger Beaton. Hovorila som ti o tom?“

„Áno.“

„Môj dobrý priateľ Roger.“ Jej oči ma vyzývali, aby som sa do toho zadrapil. Ale neurobil som to. Napokon, bol to jej život. Chcel som len zabezpečiť, aby sa neskončil.

„Okej, tvoj dobrý priateľ Roger.“

„Povedal mi, aby som dnes večer nezabudla počúvať prejav toho írskeho somára. Tak ho nazýva. Potom sa ma spýtal, ako ďaleko je Jodie od Dallasu. Keď som mu odpovedala, riekol: ‚To by malo stačiť, podľa toho, ktorým smerom bude fúkať vietor.‘ On sa už balil, odchádza z Washingtonu, tak ako veľa ľudí, ale nemyslím, že im to pomôže. Pred jadrovou vojnou neutečieš.“ Rozplakala sa, ostré a prenikavé vzlyky jej otriasali celým telom. „Tí idioti zničia celý krásny svet! Zabijú deti! Nenávidím ich! Všetkých! Kennedyho, Chruščova, Castra, nech zhnijú v pekle!“

Zakryla si rukami tvár. Kľakol som si ako nejaký starosvetský džentlmen, keď žiada dámu o ruku, a objal ju. Aj ona ma objala okolo šije, zovrela mi ju, takmer akoby sa topila. Stále mala studené telo zo sprchy, ale líce, ktoré som cítil na svojom, horelo ako v horúčke.

V tej chvíli som ich znenávidel aj ja. Najmä Johna Claytona, že zasadil toto semienko do ženy, ktorá bola aj tak neistá a psychicky zraniteľná. Zasadil ho, polieval, opatroval a díval sa, ako rastie.

Bola Sadie jediná v tej noci hrôzy, kto vzal do ruky fľašu a tabletky? Akým tempom teraz pili hostia v krčme Ivy? Ako hlupák som predpokladal, že ľudia sa ku kubánskej raketovej kríze postavia tak ako tí, čo sa o nej učili za mojej súčasnosti. Pretože keď som chodil na vysokú školu, z krízy sa stal len ďalší priesečník mien a dátumov, ktoré som sa mal naučiť na skúšku. Tak vyzerajú udalosti pri pohľade z budúcnosti. Ľudia v údolí (v údolí temna), v prítomnosti, ich vidia inak.

„Keď som sa vrátila z Rena, boli tu tie fotky.“ Pozrela na mňa utrápenými, krvou podliatymi očami. „Chcela som ich zahodiť, ale nemohla som. Stále som sa na ne dívala.“

„Ten sviniar to tak chcel. Preto ti ich poslal.“

Akoby ma nepočula. „Štatistická analýza je jeho koníčkom. Hovorí, že raz, až budú dosť výkonné počítače, stane sa najvýznamnejšou vedou, pretože štatistická analýza sa nikdy nemýli.“

„To nie je pravda.“ V duchu som videl Georgea de Mohrenschildta, toho očarujúceho človeka, ktorý sa stal Oswaldovým jediným priateľom. „Vždy zostáva okno neistoty.“

„Ale ten deň superpočítačov, o ktorých hovorí Johnny, asi nepríde,“ pokračovala. „Ak nejakí ľudia prežijú, budú žiťv jaskyniach. A obloha… už nebude modrá. Nukleárna tma, tak to volá Johnny.“

„Johnny trepe, Sadie. A tvoj kamoš Roger tiež.“

Pokrútila hlavou. Krvou podliate oči si ma smutne premerali. „Johnny vedel, že Rusi vypustia do vesmíru družicu. Vtedy sme mali tesne po vysokej. Povedal mi to v lete a v októbri už letel Sputnik. ‚Nabudúce vyšlú do vesmíru psa alebo opicu,‘ povedal Johnny. ‚Potom vyšlú človeka. Potom dvoch ľudí a bombu.‘“

„A urobili to? Urobili to, Sadie?“

„Práveže áno, vyslali psa a potom človeka. Pes sa volal Lajka, čo si zabudol? Zahynul tam hore, chudáčik. Ale dvoch ľudí s bombou tam nebudú musieť vystreliť. Postačia im rakety. A my použijeme tie svoje. A to všetko kvôli nejakému posratému ostrovu, kde šúľajú cigary.“

„Vieš, čo hovoria kúzelníci?“

„Kú… čo to táraš?“

„Hovoria, že kúzelník oklame vedca, ale nikdy neoklame iného kúzelníka. Tvoj bývalý je možno vedec, ale nie je kúzelník. A Rusi sú kúzelníci.“

„Teraz už naozaj táraš nezmysly. Johnny tvrdí, že Rusi musia bojovať, a čoskoro, pretože teraz majú v raketách náskok, ale ten im dlho nevydrží. Preto nechcú s Kubou ustúpiť. Je to len zámienka.“

„Johnny videl priveľa správ o raketách, čo sa na prvého mája presúšajú po Červenom námestí. Ale nevie – a nevie to ani senátor Kuchel, teda zrejme –, že polovica tých rakiet v sebe nemá motory.“

„Ha? To nemôžeš… nemáš odkiaľ…“

„Nevie, koľko rakiet im vybuchlo pri štartoch na Sibíri, pretože majú neschopný personál. Nevie, že vyše polovica z tých rakiet, ktoré naše lietadlá U-2 vyfotili, sú v skutočnosti stromy s kartónovými krídelkami natreté nazeleno. Je to podvod, Sadie. Vedcov ako Johnny a politikov ako senátor Kuchel síce oklame, ale iného kúzelníka nikdy.“

„To… to nie je…“ Na chvíľu stíchla a zahryzla si do pery. Potom povedala: „Odkiaľ to môžeš vedieť?“

„To ti nemôžem prezradiť.“

„V tom prípade ti nemôžem veriť. Johnny povedal, že Kennedy bude nominantom demokratov, hoci všetci ostatní tvrdili, že demokrati nominujú Humphreyho, lebo Kennedy je katolík. Johnny analyzoval štáty a výsledky primárok, prepočítal si to a mal pravdu. Povedal, že Johnson bude Kennedyho viceprezidentom, lebo Kennedy je jediný južan, ktorého akceptujú aj na Severe. Aj v tom mal pravdu. Demokratická strana nominovala Kennedyho, Kennedy sa stal prezidentom a teraz nás Kennedyvšetkých zabije. Štatistická analýza neklame.“

Zhlboka som sa nadýchol. „Sadie, teraz ma dobre počúvaj. Veľmi pozorne. Naozaj si sa už celkom prebrala?“

Chvíľu nič. Potom som pocítil, ako mi na pleci prikývla.

„Teraz je už utorok, skoro ráno. Táto patová situácia potrvá ešte tri dni. Alebo možno štyri, už si presne nepamätám.“

„Čo hovoríš? Akože si to nepamätáš?“

Chcem povedať, že v Alových poznámkach o tom nič nie je a ja som mal dejiny na vysokej už pred takmer desiatimi rokmi. Neuveriteľné, koľko som si napriek tomu zapamätal.

„Blokáda Kuby bude naozaj platiť, ale jediné ruské lode, ktoré zastavíme, nebudú mať na palube nič okrem jedla a spotrebného tovaru. Rusi sa budú naparovať, ale vo štvrtok alebo v piatok sa už na smrť vydesia a budú hľadať únikovú cestu z tejto šlamastiky. Jeden z tých ich vysokých diplomatov iniciuje stretnutie s nejakým chlapíkom z telky.“ A odrazu sa mi ako blesk z jasného neba zjavovali odpovede, tak ako sa mi to niekedy stane pri lúštení krížovky. Spomenul som si na to meno.

Alebo takmer. „Volá sa tuším John Scolari, tak nejako…“

„Scali? Hovoríš o Johnovi Scalim z ABC News?“

„Hej, to je on. Bude to v piatok alebo v sobotu, kým zvyšok sveta – vrátane tvojho bývalého a tvojho kamoša z Yale – bude čakať, kým mu niekto povie, aby si dal hlavu medzi nohy a pobozkal na rozlúčku vlastný zadok.“

Potešila ma, lebo sa zachichotala.

„Ten Rus povie zhruba toto…“ Predviedol som celkom slušný ruský prízvuk – naučil som sa ho, keď som počúval Marinu Oswaldovú. Ale aj Borisa a Natashu z programu Rocky a Bullwinkle. ‚Vy povjedzte vášemu prezidéntovi, že my chcéme vycúvať so cťou. Vy zaviážete sebá stiahnuť jadrové rakety z Turecka. Vy zaviážete sebá nikdy nezaútočiť na Kubu. A my povjeme okéj, my stiahneme rakety z Kuby.‘ „A to, Sadie, to aj urobia.“

Už sa nechichotala. Pozerala na mňa očami ako tenisové lopty. „Ty si to vymýšľaš, aby si ma potešil.“

Mlčal som.

„Nie, nevymýšľaš,“ šepla. „Ty tomu veríš.“

„Nesprávna odpoveď. Ja to viem. A to je veľký rozdiel.“

„George… nikto nepozná budúcnosť.“

„John Clayton tvrdí, že ju pozná, a jemu veríš. Roger z Yale tvrdí, že ju pozná, a veríš aj jemu.“

„Ty naňho žiarliš, však?“

„Tak to máš, došľaka, pravdu.“

„Nikdy som s ním nespala. Ani som s ním nechcela spať.“ A vážne doložila: „Nemohla by som spať s mužom, ktorý sa tak polieva kolínskou.“

„Dobre, že to viem. Aj tak žiarlim.“

„Mám sa ťa spýtať, odkiaľ to…“

„Nie. Lebo by som ti neodpovedal.“ Asi som jej nemal povedať ani to, čo som povedal, ale akosi som sa neovládol. Popravde, spravil by som to znovu a ochotne. „Ale niečo ti poviem a to si môžeš o niekoľko dní sama overiť. Adlai Stevenson a ruský zástupca v OSN sa posekajú na Generálnom zhromaždení. Stevenson bude ukazovať obrovské fotografie raketových základní, ktoré Rusi budujú na Kube, a bude žiadať vysvetlenie, čo to má byť, keď Moskva tvrdí, že tam nič nie je. Rus odvetí niečo ako: ‚Musíte počkať, nemôžem odpovedať, kým mi to celé nepreložia.‘ A Stevenson, ktorý vie, že ten chlap hovorí vynikajúco po anglicky, dodá čosi, čo sa zapíše do učebníc dejepisu rovnako ako veta Kráľovstvo za koňa. Povie mu, že môže čakať, kým peklo nezamrzne.“

Pozrela na mňa s veľkými pochybnosťami, obrátila sa k nočnému stolíku, uvidela na pokrkvaných ohorkoch oškvŕknutú škatuľku od winstoniek, a usúdila: „Myslím, že mi došli cigarety.“

„Do rána by si to mohla vydržať,“ odvrkol som. „Zdá sa mi, že nikotínu máš v sebe dosť na týždeň.“

„George?“ ozvala sa slabým, veľmi, veľmi plachým hláskom. „Zostaneš dnes v noci so mnou?“

„Moje auto stojí pred tvojím…“

„Keby niekto z mojich všetečných susedov niečo namietal, tak poviem, že si ma prišiel pozrieť po prezidentovom prejave a potom ti nenaskočil motor.“

Vzhľadom na momentálny stav môjho sunlinera to znelo celkom pravdepodobne. „Znamená tvoja náhla starosť o svoju povesť aj to, že si sa prestala báť jadrovej apokalypsy?“

„Neviem. Viem len toľko, že teraz nechcem byť sama. Dokonca sa s tebou aj pomilujem, ak ťa to presvedčí, aby si tu zostal, ale nemyslím, že by to tebe či mne ktovieako prospelo. Strašne ma bolí hlava.“

„Nemusíme sa milovať, zlatko. Toto nie je obchodná dohoda.“

„Nemyslela som to tak…“

„Tíško. Donesiem ti aspirín.“

„A pozri sa hore na lekárničku, okej? Niekedy si tam nechávam rezervnú škatuľku cigariet.“

Mala ju tam, ale po troch šlukoch sa jej začalo driemať. Vzal som jej cigaretu z prstov a tento klinec do rakvy som pomerne včas zadusil. Potom som vzal Sadie do náručia a položil ju na vankúše. Takto sme zaspali.

10

Keď som sa prebudil na začiatku brieždenia, mal som rozopnutý rázporok a šikovná ruka mi pátrala pod trenírkami. Obrátil som sa k nej. Pokojne ma pozorovala. „Svet je stále tu, George. Aj my. Tak poď, ale buď nežný. Stále ma bolí hlava.“

Bol som nežný a dostatočne pomalý. Obaja sme boli takí. A na konci zdvihla boky a zaborila mi prsty do lopatiek. Zovretie presne ako v ten prvý raz a potom každý ďalší.

„Čo len chceš,“ zašepkala a jej dych na uchu ma rozochvel, práve keď som vyvrcholil. „Môžeš byť, čím len chceš, môžeš robiť, čo len chceš, ale povedz, že zostaneš. A že ma stále ľúbiš.“

„Sadie… nikdy som ťa neprestal ľúbiť.“

11

Naraňajkovali sme sa u nej v kuchyni a potom som odišiel do Dallasu. Povedal som jej, že tentoraz naozaj idem do Dallasu, a hoci tam ešte nemám telefón, len čo mi ho zavedú, dám jej svoje číslo.

Prikývla. Vidličkou pichla do smaženého vajca. „Myslela som to vážne. Už sa na tú tvoju záležitosť nebudem vypytovať.“

„Tak je to najlepšie. Nepýtaj sa, neodpovedaj.“

„Ha?“

„To nič.“

„Len mi znovu povedz, že nerobíš zle, ale dobre.“

„Áno,“ prikývol som. „Som jeden z tých dobrých.“

„A raz mi to budeš môcť povedať?“

„Dúfam,“ odvetil som. „Sadie, tie fotky, čo ti poslal…“

„Dnes ráno som ich roztrhala. Už o nich nechcem hovoriť.“

„Ani nemusíme. Ale musím od teba počuť, že viac kontaktovsi s ním nemala. Že tu nebol.“

„Nebol tu. A podľa pečiatky mi tú obálku poslal zo Savannah.“

To som si všimol. Ale tiež som si všimol, že pečiatka bola takmer dva mesiace stará.

„On sa ktovieako nespolieha na osobné súboje. V duchu je statočný, ale telesne skôr zbabelý.“

To mi pripadalo ako dobré hodnotenie: zásielky s fotografiami sú učebnicovým príkladom pasívnej agresivity. Ale ona si bola istá, že Clayton ani nezistí, kde teraz býva a učí, a v tom sa pomýlila. „Správanie duševne labilných ľudí sa ťažko odhaduje, zlatko. Keby si ho zazrela, hneď volaj políciu, jasné?“

„Áno, George,“ odpovedala trochu netrpezlivo. „Musím ti však položiť ešte jednu otázku a potom už o tom nebudeme hovoriť, kým na to nebudeš pripravený. Ak to niekedy nastane.“

„Okej.“ Pokúsil som sa pripraviť na odpoveď, pretože som si bol istý, na čo sa opýta. Si z budúcnosti, George?

„Bude to znieť úplne šialene.“

„Máme za sebou šialenú noc. Hovor.“

„Si…“ Rozosmiala sa, potom pobrala taniere zo stola. Prešla s nimi k drezu a tam, obrátená chrbtom ku mne, sa spýtala: „Si človek? Teda, si z planéty Zem?“

Prešiel som k nej, objal ju a položil jej dlane na prsníky, pobozkal som ju na šiju. „Som človek do špiku kostí.“

Obrátila sa. Oči mala vážne. „Môžem sa spýtať ešte niečo?“

Vzdychol som. „Nech sa páči.“

„Kým sa musím začať obliekať do školy, zostáva mi ešte aspoň štyridsať minút. Nemáš náhodou kondóm? Myslím, že viem, čo pomáha proti boleniu hlavy.“

20. KAPITOLA

1

Takže nakoniec stačila hrozba nukleárnej vojny a dali sme sa znovu dokopy. No nie je to romantické?

Dobre, možno nie.

Deke Simmons, typ človeka, čo si do kina berie vždy náhradnú vreckovku, nám to zo srdca schvaľoval. Ellie Dockertyová nie. Všimol som si jednu zvláštnosť: ženy lepšie udržia tajomstvá, ale muži s nimi vedia lepšie žiť. Asi týždeň po kubánskej kríze Ellie zavolala Sadie do kancelárie a zavrela dvere – to nebolo dobré znamenie. Ako vždy sa bez okolkov Sadie opýtala, či o mne vie viac ako predtým.

„Nie,“ odvetila Sadie.

„Ale zase ste spolu.“

„Áno.“

„Viete vôbec, kde býva?“

„Nie, ale mám jeho telefónne číslo.“

Ellie prevrátila oči a ani sa jej to nedalo vyčítať. „Povedal vám vôbec niečo o svojej minulosti? Či už bol predtým ženatý? Lebo ja si myslím, že bol.“

Sadie mlčala.

„Nespomenul, či niekde nezanechal nemanželské dieťa? Lebo muži to občas robia, a kto to spraví raz, bez váhania to…“

„Slečna Ellie, smiem sa vrátiť do knižnice? Nechala som tam ako dozor študentku, a hoci Helen je veľmi zodpovedná, nechcem ju…“

„Choďte, choďte.“ Ellie mávla k dverám. „Myslela som si, že Georgea ste si obľúbili,“ povedala Sadie, keď vstala. „Iste,“ odvetila Ellie – tónom, ako mi neskôr Sadie povedala, z ktorého jasne kričalo, že je to už minulosť. „Mala by som ho ešte radšej – a viac by som vám ho dopriala –, keby som vedela, aké je jeho pravé meno a čo má za lubom.“

„Nepýtajte sa, neodpovedajte,“ povedala Sadie cestou k dverám.

„Čo to znamená?“

„Že ho milujem. Že mi zachránil život. Že mu za to môžem dať len svoju dôveru, a tú mu aj dám.“

Slečne Ellie patrila k ženám, o ktorých sa hovorí, že vo väčšine situácií musia mať posledné slovo, no tentoraz ho nemala.

2

V tú jeseň a zimu sme si vytvorili nové zvyky. V piatok popoludní som vždy cestoval do Jodie. Niekedy som cestou kúpil kvety v kvetinárstve v Round Hille. Inokedy som sa dal ostrihať v holičstve, ktoré bolo ideálnym miestom, keď si chcel človek zachovať prehľad o miestnych klebetách. Zároveň som si navykol na krátky účes. Pamätal som si, že mi vlasy kedysi padali do očí, no nejako som si už nespomínal, prečo som znášal také nepohodlie. Horšie bolo zvyknúť si na slipy namiesto trenírok, ale po istom čase sa miešok prestal sťažovať, že ho niečo škrtí.

Väčšinou sme jedávali v Alovej reštaurácii, potom sme šli na futbal. A keď sa skončila futbalová sezóna, bol tu basketbal. Niekedy sa k nám pridal Deke oblečený v školskom drese.

Slečna Ellie nikdy.

No aj keď náš vzťah neschvaľovala, po piatkovom zápase sme ďalej chodievali do bungalovov Candlewood. Väčšinou som tam sám prespal do sobotného večera a v nedeľu som šiel so Sadie na bohoslužby v Prvom metodistickom kostole. Delili sme sa o spevník a veľakrát sme spolu spievali verše z piesne Zber úrody. Ráno sejeme, sejeme semená milosti… v hlave mám ešte stále tú melódiu a tie dobre mienené rady.

Po kostole sme sa u nej naobedovali a potom som sa odviezol do Dallasu. Vždy keď som uháňal tou cestou, pripadala mi dlhšia a čoraz menej sa mi páčila. Napokon sa mi jedného dňa niečo pokazilo v motore, akoby sa vyjadril, že ideme zlým smerom. Chcel som to dať opraviť – ten kabriolet som skutočne miloval –, ale chlapík z autoservisu v Kileene mi oznámil, že by bolo treba vymeniť celý motor a netuší, kde ho zohnať.

Zalovil som vo svojej bezodnej (no… relatívne bezodnej) rezerve a kúpil si chevrolet z roku 1959 s frajerskými zadnými spojlermi. Bolo to dobré auto a Sadie ho zbožňovala, no mne to už nepripadalo ono.

Vianoce sme strávili spolu v Candlewoode. Na bielizník som položil konárik cezmíny a daroval jej sveter. Ona mi darovala mokasíny, ktoré mám teraz obuté. Niektoré veci vydržia.

Na druhý vianočný sviatok sme večerali u nej doma, a keď som sedel za stolom, na prístupovej ceste zastal Dekov ranch wagon. Prekvapilo ma to, lebo Sadie nevravela, že budeme mať spoločnosť. Ešte väčšmi ma prekvapilo, keď som na sedadle spolujazdca uvidel slečnu Ellie. Podľa toho, ako stála so založenými rukami a dívala sa na moje nové auto, vedel som, že nie som jediný, komu zatajili zoznam hostí. No treba uznať, že ma pozdravila so slušnou imitáciou srdečnosti a pobozkala ma na líce. Mala pletenú lyžiarsku čiapku, v ktorej vyzerala ako veľké dieťa, a s upätým úsmevom zaďakovala, keď som jej ju zložil z hlavy.

„Ani mne nič nepovedali,“ oznámil som jej.

Deke mi stisol ruku. „Veselé Vianoce, George. Som rád, že vás vidím. Bože, niečo tu rozvoniava.“

Zašiel do kuchyne. O chvíľu som počul, ako sa Sadie zasmiala a povedala: „Nepchajte prsty do jedla, Deke, to vás mama nenaučila?“

Ellie si pomaly rozopínala veľké gombíky na kabáte a celý čas zo mňa nespúšťala zrak. „Je to múdre, George?“ spýtala sa. „To, čo so Sadie robíte – je to múdre?“

Skôr ako som stihol odpovedať, prišla Sadie s moriakom, ktorému sa venovala, odkedy sme sa vrátili z Candlewoodu. Posadili sme sa a chytili sa za ruky. „Pane, požehnaj tento pokrm,“ povedala Sadie, „i každého z nás, čo sme sa tu zišli.“

Chcel som pustiť ruky, ale Sadie ma stále pevne držala ľavou rukou a Ellie pravou. „A, prosím, požehnaj Georgea a Ellie priateľstvom. Pomôž Georgeovi, nech pamätá na jej láskavosť, a Ellie nech si spomenie, že bez Georgea by malo jedno dievča z tohto mesta strašne zjazvenú tvár. Oboch ich milujem a je smutné vidieť im v očiach nedôveru. Skrze Ježiša Krista, amen.“

„Amen!“ povedal Deke srdečne. „Dobrá modlitba!“ Žmurkol na Ellie.

Myslím, že Ellie v podstate chcela odísť. Možno ju zastavila zmienka o Bobbi Jill. Alebo možno úcta, ktorú nadobudla k svojej novej knihovníčke. Možno to dokonca trochu súviselo aj so mnou. Páči sa mi tá predstava.

Sadie sa na slečnu Ellie dívala s pohľadom plným svojej starej úzkosti.

„Ten moriak vyzerá úžasne,“ povedala Ellie a podala mi svoj tanier. „Dáte mi z neho stehno, George? A nešetrite plnkou.“

Sadie bola niekedy zraniteľná a občas sa potkla aj o vlastné nohy, no zároveň vedela byť aj veľmi, veľmi odvážna.

Ako som ju len miloval.

3

Lee, Marina a June šli oslavovať Nový rok k de Mohrenschildtovcom. Zostal som sám, no keď mi Sadie zavolala a spýtala sa, či ju na Nový rok vezmem na tanec do Bountiful Grange v Jodie, zaváhal som.

„Viem, čo si myslíš,“ povedala, „ale tentoraz to bude lepšie ako minulý rok. Postaráme sa o to, George.“

A tak sme tam o ôsmej boli a znovu sme tancovali pod ovisnutými zväzkami balónov. Tento rok hrala kapela The Dominoes. Namiesto surferských gitár v štýle Dicka Dala mali štvorčlennú dychovú sekciu, ale tiež to vedeli rozpáliť. Boli tu tie isté nádoby s ružovou malinovkou a so zázvorovým punčom. Pri núdzovom východe sa zhrčili tí istí fajčiari. No bolo to lepšie ako minulý rok. Panovala úľava a šťastie. V októbri sa svet ocitol pod nukleárnym tieňom… no potom z neho vyšiel. Počul som niekoľko pochvalných poznámok, ako Kennedy zahnal zlého ruského medveďa.

Okolo deviatej počas pomalého tanca Sadie odrazu skríkla a odtrhla sa odo mňa. Bol som presvedčený, že uvidela Johna Claytona, a srdce mi vyskočilo až do krku. No bol to výkrik čistej radosti, lebo uvidela Mika Coslawa – vyparádeného v tvídovom saku – a Bobbi Jill Allnutovú. Sadie sa k nim rozbehla… a potkla sa na niečej nohe. Mike ju zachytil a rozkrútil sa s ňou. Bobbi Jill mi trochu hanblivo zamávala.

Podal som Mikovi ruku a pobozkal som Bobbi Jill na líce. Zo škaredej jazvy zostala len ružová čiarka. „Lekár vraví, že do leta to úplne zmizne,“ povedala. „Vraj sa mi rana hojí najrýchlejšie zo všetkých jeho pacientov. Vďaka vám.“

„Dostal som úlohu v Smrti obchodného cestujúceho, pán Amberson,“ povedal Mike. „Hrám Biffa.“

„Hodíš sa na to,“ povedal som. „Len si daj pozor, aby si ťa nezaškatuľkovali.“

Počas prestávky som videl, ako sa rozpráva so spevákom, a presne som vedel, čo bude nasledovať. Keď sa kapela vrátila na pódium, spevák povedal. „Máme tu jedno želanie. Sú tu George Amberson a Sadie Dunhillová? George a Sadie? Poďte dopredu, George a Sadie.“

V búrke potlesku sme kráčali k pódiu. Sadie sa smiala a červenala. Pohrozila Mikovi päsťou. Usmial sa. Z tváre mu odchádzal chlapec a na jeho miesto prichádzal muž. Trochu hanblivo, ale prichádzal. Spevák odpočítal rytmus a dychová sekcia spustila melódiu, ktorú stále počujem v snoch.

Ba-da-da… ba-da-da-dí-dam…

Vystrel som k nej ruky. Pokrútila hlavou, ale aj tak začala trochu krútiť bokmi.

„Choďte si poňho, slečna Sadie,“ zvolala Bobbi Jill. „Do toho!“

Ostatní sa pridali. „Do toho! Do toho! Do toho!“

4

O polnoci kapela zahrala Auld Lang Syne – iný aranžmán ako minulý rok, tá istá krásna pieseň – a balóny klesli dole. Všade okolo nás sa dvojice bozkávali a objímali. Spravili sme to isté.

„Všetko dobré v novom roku, G…“ Zamračene sa odtiahla. „Čo sa stalo?“

Odrazu sa mi zjavil texaský sklad učebníc, škaredá tehlová kocka s oknami ako oči. V tomto roku sa z neho mala stať americká ikona.

Nestane sa. Tak ďaleko ťa nepustím, Lee. Nikdy nebudeš v tom okne na šiestom poschodí. To sľubujem.

„George?“

„Asi ma len preskočila smrť,“ povedal som. „Všetko dobré v novom roku.“

Chystal som sa ju pobozkať, ale na okamih ma zadržala. „Už je to takmer tu, však? To, čo si prišiel urobiť.“

„Áno,“ povedal som. „Ale nie dnes večer. Lebo dnešný večer sme tu len my. Tak ma pobozkaj, miláčik. A zatancuj si so mnou.“

5

Koncom roku 1962 a začiatkom roku 1963 som mal dva životy. Ten dobrý bol v Jodie a Candlewoode v Kileene. Ten druhý v Dallase.

Lee a Marina sa znovu dali dokopy. Ich prvá zastávka v Dallase bola diera hneď za rohom od West Neely. De Mohrenschildt im pomohol so sťahovaním. Georgea Bouha nebolo vidieť. Ani ostatných ruských emigrantov. Lee ich odplašil. Nenávideli ho, napísal si Al do poznámok a pod to dodal: Tak to chcel.

Rozpadajúca sa tehlová budova na Elsbeth Street 604 bola rozdelená do štyroch alebo piatich bytov preplnených chudobnými ľuďmi, čo ťažko pracovali, veľa pili a plodili hordy usoplených a vrieskajúcich detí. V porovnaní s týmto tu vyzeral dokonca aj oswaldovský Fort Worth dobre.

Na monitorovanie úpadku ich manželstva som nepotreboval pomoc elektroniky; Marina nosila šortky, aj keď sa schladilo, akoby ho chcela dráždiť svojimi modrinami. A, samozrejme, svojím sexepílom. June medzi nimi väčšinou sedela v kočíku. Počas hádok už veľmi neplakala, len sa dívala a v ústach mala palec alebo cumeľ.

Jedného dňa v novembri 1962 som sa vrátil z knižnice a pozoroval Leeho a Marinu na rohu West Neely a Elsbeth, ako na seba kričia. Niekoľkí ľudia (o tejto hodine väčšinou ženy) vyšli na verandy a dívali sa. June sedela v kočíku, zabalená v chlpatej ružovej deke, tichá a zabudnutá.

Hádali sa po rusky, ale najnovší dôvod sporu bol jasný z Leeho vystretého ukazováka. Mala na sebe rovnú čiernu sukňu a zips na ľavom boku mala dopoly rozopnutý. Pravdepodobne sa len zachytil o látku, ale podľa toho, ako zúril, by si človek myslel, že Marina nehanebne loví mužov.

Odhrnula si vlasy, ukázala na June, potom na dom, v ktorom bývali – z pokazených odkvapov kvapkala čierna voda, na holom prednom trávniku sa váľali odpadky a plechovky od piva, a zakričala naňho po anglicky: „Klameš, že všetko dobre, a privedieš ženu a dieťa do chlieva!“

Začervenal sa až po končeky vlasov a založil si ruky na chudú hruď, akoby si ich chcel ukotviť, aby nenarobili škodu. Možno by sa mu to podarilo – aspoň tentoraz –, keby sa nezasmiala, a nezakrútila prstom okolo ucha v geste, ktoré majú zrejme spoločné všetky kultúry. Odvracala sa od neho. Strhol ju naspäť, narazil do kočíka a takmer ho prevrhol. Potom jej vrazil. Spadla na popraskaný chodník, a keď sa k nej sklonil, zakryla si tvár. „Nie, Lee, nie! Už ma nebi!“

Neudrel ju. Zdvihol ju na nohy a potriasol ňou. Hlava jej poskakovala na pleciach.

„Hej vy!“ ozval sa po mojej ľavej ruke chrapľavý hlas. „Hej, chlapče!“

Bola to starena s oporou na chodenie. Stála na verande v ružovej flanelovej nočnej košeli a cez ňu mala prehodenú prešívanú bundu. Šedivejúce vlasy sa jej ježili a spomenul som si na dvestotisícvoltovú trvalú Elsy Lanchesterovej vo Frankensteinovej neveste.

„Ten chlap bije ženu! Choďte tam a zastavte ho!“

„Nie, pani,“ povedal som. Mal som neistý hlas. Chcel som dodať: Nebudem sa pliesť medzi nich, to je ich vec, ale to by bola lož. Pravda bola taká, že som nechcel spraviť nič, čo by narušilo budúcnosť.

„Zbabelec,“ povedala.

Zavolajte políciu, takmer som povedal, ale včas som si zahryzol do jazyka. Ak to stará pani nemala v úmysle a ja by som jej to tam vložil, aj to by mohlo zmeniť smer budúcnosti. Prišli policajti? Prišli niekedy? V Alových poznámkach sa to nespomínalo. Vedel som len, že Oswalda nikdy neuväznili za domáce násilie. Predpokladám, že v tom čase a na tom mieste za to väznili pramálo mužov.

Jednou rukou ju ťahal po chodníku, druhou kočík. Starena na mňa posledný raz zazrela a išla do domu. Ostatní diváci spravili to isté. Predstavenie sa skončilo.

Z obývačky som zaostril ďalekohľad na obludnú budovu z červených tehál na druhej strane ulice. O dve hodiny, práve keď som chcel ukončiť sledovanie, vyšla Marina s ružovým kufríkom v jednej ruke a dieťaťom zabaleným v deke v druhej. Kontroverznú sukňu si vymenila za nohavice a vyzeralo to, že má dva svetre – schladilo sa. Ponáhľala sa po ulici, niekoľkokrát sa obzrela, či neuvidí Leeho. Keď som sa uistil, že za ňou nepôjde, spravil som to ja.

Došla až k umyvárni áut o štyri bloky ďalej na West Davis a zavolala z telefónneho automatu. Sadol som si na autobusovú zastávku na druhej strane ulice a rozložil si noviny. O dvadsaťminút sa objavil spoľahlivý starý George Bouhe. Úprimne sa s ním porozprávala. Zaviedol ju k autu a otvoril jej dvere. Usmiala sa a pobozkala ho do kútika úst. Som si istý, že oboje sa mu veľmi páčilo. Potom si sadol za volant a odišli.

6

V ten večer sa pred domom na Elsbeth Street rozpútala ďalšia hádka a znovu ju pozorovala väčšina obyvateľov štvrte. Mal som pocit, že v tom množstve sa stratím, tak som sa pridal.

Niekto – takmer určite Bouhe – poslal Georgea a Jeanne de Mohrenschildtovcov po ostatné Marinine veci. Bouhe zrejme usúdil, že len oni sa tam dostanú bez toho, aby bolo treba Leeho fyzicky zneškodniť.

„Nič jej nedám!“ kričal Lee bez ohľadu na načúvajúcich susedov. Vlasy sa mu zježili, tvár mal rozpálenú dočervena. Určite mu liezlo na nervy, že sa červená ako dievčatko, ktoré prichytili pri posielaní zaľúbeného listu.

De Mohrenschildt nasadil presvedčovací tón. „Rozmýšľaj, kamarát. Takto je ešte stále šanca. Ak pošle políciu…“ Mykol plecami a zdvihol ruky k nebu.

„Tak mi dajte hodinu,“ povedal Lee. Bolo mu vidieť zuby, no celý výraz už ani nemohol byť ďalej od úsmevu. „Aspoň stihnem roztrhať všetky šaty a polámať všetky hračky, ktoré tí boháči naposielali malej, aby si ju kúpili.“

„Čo sa deje?“ spýtal sa ma nejaký mládenec. Mal asi dvadsať rokov a nasadal na bicykel.

„Asi hádka.“

„Osmont, či ako sa volá, však? Tá Ruska od neho odišla? Už bolo načase. Ten chlap je blázon. Vedeli ste, že je komunista?“

„Tuším som o tom niečo počul.“

Lee pochodoval po schodoch na verandu vystretý a so zaklonenou hlavou – Napoleon tiahne od Moskvy –, keď naňho ostro zakričala Jeanne de Mohrenschildt: „Prestaňte sa správať ako hlupák!“

Lee sa k nej obrátil, oči vytreštené, prekvapené… a zranené. Pozrel na Mohrenschildta a výraz jeho tváre akoby hovoril: To si nevieš dať rady so ženou?, ale de Mohrenschildt nič. Vyzeral pobavene. Ako divák pri pohľade na celkom dobré predstavenie. Nič úžasné, nijaký Shakespeare, ale skvelá zábava na voľný čas.

Jeanne: „Ak milujete svoju ženu, Lee, prestaňte sa, preboha, správať ako rozmaznané decko. Správajte sa slušne.“

„Takto sa so mnou nemôžete rozprávať.“ V strese mu zosilnel južanský prízvuk. Z nemôžete sa stalo nemóžeté, z rozprávať sa stalo rozpráváť.

„Môžem a aj budem,“ povedala. „Dajte nám jej veci, lebo sama zavolám políciu.“

Lee povedal: „Povedz jej, nech čuší a stará sa o seba, George.“

De Mohrenschildt sa veselo zasmial. „Dnes sa staráme o teba, Lee.“ Potom zvážnel. „Strácam k tebe úctu, súdruh. Pusť nás dnu. Ak si moje priateľstvo ceníš tak, ako si cením ja tvoje, pusť nás dnu.“

Leemu klesli plecia a ustúpil nabok. Jeanne šla po schodoch, ani naňho nepozrela. No de Mohrenschildt zastal a mocne objal Leeho, ktorý bol teraz až žalostne chudý. Po chvíli mu Oswald objatie opätoval. Uvedomil som si (so zmesou ľútosti a odporu), že ten chlapec – lebo to bol vlastne chlapec – plače.

„Čo sú to,“ spýtal sa mládenec s bicyklom, „nejakí teplí čudáci?“

„Áno, čudáci,“ povedal som. „Ale nie teplí.“

7

Keď som sa ten mesiac vrátil od Sadie z jedného víkendu, zistil som, že Marina a June sa vrátili do tej diery na Elsbeth Street. Rodina chvíľu pôsobila pokojne. Lee chodil do práce – teraz namiesto hliníkových dverí robil fotografické zväčšeniny – a občas sa vrátil s kvetmi. Marina ho vítala bozkami. Raz mu ukázala predný trávnik, kde vyzbierala všetky odpadky, a zatlieskal jej. To ju rozosmialo a uvidel som, že si dala opraviť zuby. Neviem, čo s tým mal spoločné George Bouhe, ale tipujem, že veľa.

Tú scénu som pozoroval spoza rohu a opäť ma vystrašil chrapľavý hlas stareny s oporou na chodenie. „To im nevydrží.“

„Asi máte pravdu,“ povedal som. „Pravdepodobne ju zabije. Už som to videla.“ Oči pod zelektrizovanými vlasmi si ma opovržlivo premeriavali. „A vy sa do toho nezastariete, však, mladý pánko?“

„Zastariem,“ povedal som jej. „Zastariem sa, keď to bude zlé.“ Tento sľub som mienil dodržať, hoci nie v mene Mariny.

8

Deň po Sadinej večeri na druhý vianočný sviatok som mal v schránke leták od Oswalda, hoci bol podpísaný A. Hidell. Toto meno mal Al v poznámkach. A bolo odvodené od prezývky Alek, ktorou ho Marina oslovovala v Minsku.

Leták ma neznepokojil, lebo všetci na ulici dostali presne taký istý. Letáky boli vytlačené na ružovom papieri (pravdepodobne šlohnutom z Oswaldovho súčasného zamestnania) a asi desať ďalších som videl v kanáloch. Obyvatelia dallaskej štvrte Oak Cliff sa nepreslávili tým, že by odpadky hádzali do koša.

VZOPRIME SA FAŠIZMU Z KANÁLA 9!

VZOPRIME SA SEGREGACIONISTOVI

BILLYMU JAMESOVI HARGISOVI!

VZOPRIME SA FAŠISTOVI BÝVALÉMU

GENERÁLOVI EDWINOVI WALKEROVI!

Vo štvrtok večer na televíznom Kanáli 9 poskytne Billy James Hargis vo svojej takzvanej „kresťanskej krížovej výprave“ priestor Generálovi EDWINOVI WALKEROVI, pravicovému fašistovi, ktorý huckal Kennedyho, aby napadol mierumilovných obyvateľov Kuby a ktorý na celom juhu šíri NENÁVISŤ voči čiernym a prisťahovalcom. (Ak máte pochybnosti, či sú tieto informácie presné, pozrite sa do televízneho programu.) Títo dvaja zosobňujú všetko, proti čomu sme bojovali v 2. svetovej vojne a ich fašistická propaganda nemá miesto vo vysielaní. EDWIN WALKER bol jedným z rasistov, ktorí sa pokúsili zabrániť JAMESOVI MEREDITHOVI v návšteve Mississippi. Ak milujte Ameriku, nedovoľte, aby vo vysielaní dostali priestor ľudia, ktoríhlásajú NENÁVISŤ a NÁSILIE. Napíšte list! Alebo radšej príďte 27. decembra pred budovu, kde sídli Kanál 9, a protestujte!

A.Hidell

prezident dallaskej-fortworthskej pobočky

organizácie Ruky preč od Kuby

Krátko som sa zamyslel nad pravopisnými chybami, potom som zložil leták a vložil ho do škatule k svojim rukopisom.

Ak sa pred televíznou stanicou odohralo protestné zhromaždenie, na druhý deň po vysielaní sa o ňom v Heralde nič nepísalo. Pochybujem, že tam niekto prišiel, možno ani Lee nie. Ja som tam rozhodne nešiel, ale vo štvrtok večer som si zapol Kanál 9, aby som videl človeka, ktorého sa Lee – pravdepodobne on – čoskoro pokúsi zabiť.

Najprv ukázali len Hargisa, sedel za kancelárskym stolom a tváril sa, že si zapisuje dôležité poznámky, kým zbor spieval Bojovú hymnu republiky. Bol to telnatý chlap s hustými, dozadu začesanými čiernymi vlasmi. Keď zbor stíchol, odložil pero, pozrel do kamery a povedal: „Vítam vás pri sledovaní Kresťanskej krížovej výpravy. Prichádzam s dobrou správou – Ježiš vás miluje. Áno, presne tak, každého jedného z vás. Pomodlíte sa so mnou?“

Hargis minimálne desať minút húdol do ucha Všemohúcemu. Venoval sa zvyčajným témam, ďakoval Bohu za šancu šíriť jeho slovo, a radil mu, aby požehnal tých, čo poslali príspevky. Potom prešiel k veci, požiadal Boha, aby vyvolený ľud vyzbrojil mečom a štítom, nech môže poraziť komunizmus, ktorý vystrčil rožky len stopäťdesiat kilometrov od pobrežia Floridy. Požiadal Boha, aby dal prezidentovi Kennedymu múdrosť (ktorú Hargis, keďže je bližšie k veľkému šéfovi, už má) vybrať sa tam a vytrhnúť burinu bezbožnosti. Zároveň žiadal, aby Boh ukončil rastúcu komunistickú hrozbu na amerických vysokých školách – očividne s tým mala niečo spoločné folková hudba, ale Hargis tu akosi stratil niť. Nakoniec Bohu poďakoval za svojho dnešného hosťa, hrdinu z Anzia a Chosin Reservoiru, generála Edwina A. Walkera.

Walker neprišiel v uniforme, ale v kaki obleku, ktorý ju veľmi pripomínal. Puky na nohaviciach mal také ostré, že by sa s nimi dalo oholiť. Jeho kamenná tvár mi pripomenula herca v úlohách kovbojov Randolpha Scotta. Podal Hargisovi ruku a rozprávali o komunizme, ktorý bujnie nielen na vysokých školách, ale aj v sálach Kongresu a vo vedeckej komunite. Dotkli sa aj fluoridácie vody. Vykladali o Kube a Walker ju nazval „rakovinou Karibiku“.

Videl som, prečo Walker rok predtým počas kandidatúry na guvernéra Texasu pohorel. Na strednej škole by študentov unudil aj na začiatku vyučovania, keď sú najčerstvejší. No Hargis ho hladko posúval dopredu, vykrikoval „Chváľte Ježiša!“ a „Boh mi je svedkom!“, vždy keď rozhovor viazol. Prebrali chystanú kampaň na Juhu nazvanú Operácia polnočná jazda a potom Hargis vyzval Walkera, aby objasnil „isté hanlivé obvinenia zo segregacionizmu, ktoré sa objavili v newyorskej tlači aj inde“.

Walker konečne zabudol, že je v televízii, a ožil. „Vy viete, že je to len komunistická propaganda.“

„Viem!“ zvolal Hargis. „A Boh chce, aby ste to povedali.“

„Strávil som život v americkej armáde a v srdci budem vojakom až do smrti.“ (Keby to Leemu vyšlo, bol by ním ešte zhruba tri mesiace.) „Ako vojak som si vždy plnil svoju povinnosť. Keď ma prezident Eisenhower poslal do Little Rocku počas občianskych nepokojov v roku 1957 – ako viete, súviselo to s násilnou integráciou Centrálnej strednej školy –, splnil som si povinnosť. Lenže, Billy, ja som aj Boží vojak…“

„Kresťanský vojak! Chváľme Ježiša!“

„… a ako kresťan viem, že násilná integrácia je nesprávna. Je nesprávna podľa ústavy, podľa štátnych práv aj podľa Biblie.“

„Povedzte to,“ povzbudil ho Hargis a utrel si z líca slzu. Alebo to možno bol pot, čo mu prenikol cez mejkap.

„Nenávidím černošskú rasu? Tí, čo to tvrdia – a tí, čo ma vyštvali zo služby v armáde, ktorú som miloval –, sú klamári a komunisti. Vy to viete. Ľudia, s ktorými som slúžil, to vedia. Aj Boh to vie.“ Naklonil sa dopredu na hosťovskej stoličke. „Myslíte, že černošskí učitelia v Alabame, Arkansase, v Louisiane a v Texase chcú integráciu? Nechcú. Považujú ju za facku svojim vedomostiam a usilovnej práci. Myslíte, že černošskí študenti chcú chodiť do školy s belochmi, ktorí sú prirodzene lepšie vybavení na čítanie, písanie a počty? Myslíte si, že skutoční Američania chcú dopustiť pošpinenie rasy, ktoré vznikne z takéhoto miešania?“

„Samozrejme, že nechcú! Chváľte Ježiša!“

Spomenul som si na tabuľu, ktorú som videl v Severnej Karolíne, na tú, čo ukazovala k chodníku obrastenému jedovatým brečtanom. Bolo na nej napísané FAREBNÍ. Walker si nezaslúžil smrť, no šok by sa mu zišiel. Každý, kto by ním poriadne otriasol, by si vyslúžil jedno veľké „Chváľte Ježiša!“

Zamyslel som sa, ale Walker hovoril niečo, čo ma zaujalo.

„To Boh, a nie generál Edwin Walker určil postavenie čiernych vo svojom svete, keď im dal inú farbu pleti a iný talent. Talent na šport. Čo nám Biblia hovorí o tomto rozdiele a prečo bola černošská rasa odsúdená na toľkú bolesť a utrpenie? Stačí sa pozrieť na deviatu kapitolu knihy Genezis, Billy.“

„Chváľme Boha za jeho sväté slovo.“

Walker zavrel oči a zdvihol pravú ruku, akoby svedčil pred súdom: „A keď sa Noe napil vína, opil sa a obnažený ležal vo svojom stane. Cham uvidel nahotu svojho otca a povedal tovonku svojim bratom. Ale Šém a Jafet – jeden bol otcom arabskej rasy, druhý otcom bielej rasy, ja viem, že to viete, Billy, ale nevie to každý, nie každý má také vedomosti o Biblii ako my, čo sme ich získali ešte na matkiných kolenách…“

„Chváľme Boha za kresťanské matky, povedzte to!“

„Šém a Jafet sa nedívali. A keď sa Noe prebudil a zistil, čo sa stalo, povedal: ‚Nech je prekliaty Kanaán, nech je sluhom sluhov, nosičom dreva a vo…‘“

Vypol som televízor.

9

Pri pohľade na Leeho a Marinu v januári a vo februári 1963 som si spomenul na tričko, ktoré Christy občas nosila počas posledného roku nášho manželstva. Vpredu bol vyškerený pirát a pod ním nápis: Bitky budú pokračovať, kým sa nezlepší morálka. Na Elsbeth Street 604 sa v tú zimu odohralo veľa bitiek. Vo štvrti sme počuli, ako Lee kričí a Marina plače – niekedy od hnevu, niekedy od bolesti. Nikto nezasiahol, ani ja nie.

Inak, nebola jedinou ženou v Oak Cliffe, ktorú manžel pravidelne bíjal. Piatkové a sobotňajšie noci boli miestnou tradíciou. Pamätám sa, že počas týchto ponurých sivých mesiacov som si želal, aby sa táto nechutná nekonečná domáca dráma skončila a aby som mohol byť stále so Sadie. Potvrdím si, že Lee bol sám, keď sa pokúsil zabiť generála Walkera, potom uzavriem svoj projekt. To, že Oswald raz pracoval sám, ešte nevyhnutne neznamenalo, že pracoval sám aj druhý raz, ale iné mi nezostávalo. Keď odškrtnem všetky položky – alebo aspoň väčšinu z nich –, vyberiem si miesto a čas a zastrelím Leeho Oswalda rovnako chladnokrvne, ako som zastrelil Franka Dunninga.

Čas plynul. Pomaly, ale plynul. A potom jedného dňa, krátko pred tým, ako sa Oswald presťahoval do bytu na Neely Street nad mojím bytom, som videl, ako sa Marina rozpráva so starenou s oporou na chodenie a s vlasmi naježenými ako elektrifikovaná Elsa Lanchesterová. Obe sa usmievali. Starena sa jej niečo pýtala. Marina sa zasmiala, prikývla a vystrela si ruky pred brucho.

Stál som pri okne so zatiahnutými závesmi, zvieral som ďalekohľad a otvorili sa mi ústa. V Alových poznámkach sa o takomto vývoji udalostí nič nepísalo, buď preto, lebo o ňom nevedel, alebo mu na tom nezáležalo. Lenže mne áno.

Manželka muža, na ktorého zabitie som čakal štyri roky, bola tehotná.

21. KAPITOLA

1

Oswaldovci sa stali mojimi hornými susedmi druhého marca 1963. Ponosili si do domu svoj pozemský majetok, väčšinou v kartónoch od alkoholu z tej rozpadávajúcej sa tehlovej búdy na Elsbeth Street. Onedlho sa kotúče japonského magnetofónika krútili pravidelne, ale väčšinou som načúval so slúchadlami na ušiach. Aby boli tie rozhovory nado mnou normálne, nie spomalené, ale, samozrejme, aj tak som z nich veľa nerozumel.

Týždeň po tom, čo sa Oswaldovci nasťahovali do nového príbytku, som navštívil jednu zo záložní na Greenville Avenue, aby som si kúpil zbraň. Prvý revolver, ktorý mi chlapík za pultom ukázal, bol rovnaký kolt tridsaťosmička, aký som si kúpil v Derry.

„Dokonalá obrana proti lúpežníkom a vlamačom,“ povedal. „Do dvadsiatich metrov totálne presný.“

„Do pätnástich,“ opravil som ho. „Počul som, že do pätnástich.“

Nadvihol obočie. „Okej, tak povedzme, že do pätnástich. Každý…“

… kto je taký hlupák, že sa ma pokúsi obrať o prachy, sa bude musieť dostať omnoho bližšie, tak sa to hovorí.

„… kto sa na vás vrhne, bude tesne pri vás, tak čo poviete?“

Sprvoti som dostal chuť – len aby som prehlušil tú zvonivú, hoci nie celkom dokonalú harmóniu – povedať mu, že chcem niečo iné, možno štyridsaťpäťku, lenže narušiť harmóniu by asi nebol dobrý nápad. Ktovie? Vedel som toľko, že tridsaťosmička kúpená v Derry vykonala, čo mala.

„Koľko?“

„Nuž, povedzme, že za dvanásť.“

Bolo to o dva doláre viac, než som dal v Derry, ale, samozrejme, bolo to pred štyri a pol rokom. Vzhľadom na infláciu tých dvanásť vyznelo dosť férovo. Povedal som, že ak prihodí škatuľku s nábojmi, tľapneme si.

Keď si všimol, ako kladiem zbraň a muníciu do aktovky, ktorú som si na ten účel priniesol, povedal: „Synak, nemám vám predať aj puzdro? Podľa reči nie ste odtiaľto a možno to neviete, ale v Texase môžete mať zbraň pri sebe celkom legálne, nepotrebujete ani povolenie, ak nemáte záznam v registri trestov. Máte záznam v registri trestov?“

„Nie, ale neočakávam, že sa ma pokúsia olúpiť za bieleho dňa.“

Chlap sa temne usmial. „Na Greenville Avenue nikdy neviete, čo sa stane. Pred niekoľkými rokmi si neďaleko odtiaľto jeden dobrák odstrelil hlavu.“

„Naozaj?“

„Veru tak, stalo sa to pred barom Púštna ruža. Samozrejme, že kvôli žene. Tak je to zakaždým, nie?“

„Asi áno,“ pritakal som. „Hoci občas je to pre politiku.“

„Ale kdeže, synak, v skutočnosti je za všetkým vždy žena.“

Našiel som si parkovacie miesto asi štyri bloky západne od tejto záložne, a aby som sa vrátil k svojmu novému (aspoň pre mňa novému) autu, musel som prejsť popri Faith Financial, kde som v jeseni roku 1960 posledný raz stavil – na Miracle Pirates. Ostrý chlapík, ktorý mi mojich tisícdvesto babiek vyplatil, práve stál vonku a fajčil. Mal na čele zelené tienidlo. Jeho oči po mne skĺzli, nezdalo sa však, že by ma spoznal.

2

To bolo v piatok popoludní a ja som sa odviezol rovno z Greenville Avenue do Kileenu, kde sa so mnou pri bungalovoch Candlewood zišla Sadie. Strávili sme tam noc, ako bolo tej zimy naším zvykom. Na druhý deň sa odviezla späť do Jodie, kde som sa k nej zase v nedeľu pripojil a spolu sme šli do kostola. Po požehnaní, keď sme si mali podávať s ľuďmi okolo nás ruky a hovoriť „Pokoj s tebou“, sa moje myšlienky zvrtli dosť mrzutým smerom – spomenul som si na tridsaťosmičku v kufri svojho auta. Nad nedeľným obedom sa Sadie opýtala: „Koľko ešte? Koľko ešte potrvá, kým budeš musieť spraviť to, čo musíš?“

„Ak všetko pôjde tak, ako dúfam, už to nie je oveľa dlhšie ako mesiac.“

„A ak to tak nepôjde?“

Prehrabol som si prstami vlasy a prešiel som k oknu. „Tak potom neviem. Ešte niečo ťa trápi?“

„Hej,“ pokojne prikývla. „Po jedle nás čaká čerešňová bublanina. Chceš na ňu šľahačku, alebo nie?“

„Rád si dám,“ prikývol som. „Ľúbim ťa, zlatko.“

„To ti radím,“ odvetila a vybrala sa po dezert. „Lebo ja toho dosť riskujem.“

Zostal som pri okne. Po ulici sa pomaly priblížilo auto – staré, ale jaré, ako vravievali moderátori na K-Life – a znovu vo mne zazvonila tá známa harmónia. No teraz som to zvonenie počúval často a nie vždy niečo znamenalo. Zišiel mi na um jeden z Christiných anonymnoalkoholických sloganov: Strach vzniká vtedy, keď sa falošné dôkazy javia ako pravé.

Tentoraz však prišlo aj šťuknutie asociácie. Auto bolo bielo-červené a bol to Plymouth Fury, presne také, aké som videl na parkovisku Worumba, neďaleko od sušiarne, kde v roku 1958 ústila králičia nora. Spomenul som si, že som sa dotkol toho auta, aby som sa ubezpečil, že je skutočné. Toto nemalo mainskú poznávaciu značku, ale arkansaskú, no predsa len… to zvonenie… Harmonické zvonenie. Občas som mal pocit, že keby som vedel, čo to zvonenie znamená, vedel by som všetko. Asi to bola hlúposť, ale pravdivá.

Muž so žltou kartou to vedel, pomyslel som si. Vedel to a to ho aj zabilo.

Môj posledný dôkaz harmónie minulosti zablikal doľava, pri stopke zabočil a zmizol smerom k Main Street.

„Hej, ty, poď na dezert,“ zavolala spoza mňa Sadie, mykol som sa.

Anonymní alkoholici hovoria o strachu ešte čosi: keď sa bojíš, niekedy sa treba na všetko vysrať a vypadnúť.

3

Keď som sa tej noci vrátil na Neely Street, nasadil som si slúchadlá a vypočul si nové nahrávky. Očakával som ruštinu, ale tentoraz sa ozvala aj angličtina. A špľachot vody.

Marina: (po rusky)

Lee: „Nemôžem, mamička, som vo vani s June!“

(špľachot, smiech – Lee sa smeje, dieťa sa vysoko chichoce)

Lee: „Mamička, na dlážke je voda! Junie špliecha! Junie je zlá!“

Marina: „Utrite to! Ja mám rabótu! Rabótu!“ (Ale aj ona sa smeje.)

Lee: „Nemôžem, nech to utrie malá, ak…“ (prechádza do ruštiny)

Marina: (po rusky, hreší ich a zároveň sa smeje)

(špľachot, Marina si pohmkáva nejakú melódiu z rádia KLIF, je to príjemná melódia)

Lee: „Mamička, dones nám hračky!“

Marina: „Da, da, vždy musíte mať hračky.“

(hlasný špľachot, dvere na kúpeľni sú určite už celkom otvorené)

Marina: (po rusky)

Lee (hlasom vzdorovitého chlapčeka): „Mamička, zabudla si na loptičku!“

(silný špľachot – dieťa výska od radosti)

Marina: „Tak, tu hračky pre princesu a princa.“

(všetci traja sa smejú – a mne z ich radosti behá mráz po chrbte)

Lee: „Mamička, dones nám (ruské slovo). Máme na ušku vodu!“

Marina (smeje sa): „Bože, čo zase?“

Tej noci som dlho ležal, bdel a rozmýšľal o tých troch. Pre zmenu boli šťastní, a prečo nie? Číslo 214 na West Neely za veľa nestálo, ale predsa si polepšili. Možno dokonca spávajú v jednej posteli a June je konečne šťastná, nie na smrť vystrašená.

A teraz je s nimi v posteli aj štvrtý človek. Ten človiečik, čo rastie Marine v bruchu.

4

Všetko sa zrýchlilo, tak ako vtedy v Derry, ibaže teraz časová šípka ukazovala k desiatemu aprílu, nie k Halloweenu. Alove poznámky, vďaka ktorým som sa dostal až takto ďaleko, mi teraz pomáhali čoraz menej. Viedli k pokusu o atentát na Walkera,a preto sa zameriavali takmer výhradne na Leeho, na jeho kroky a činy, lenže tej zimy sa toho v ich živote dialo omnoho viac, najmä v tom Marininom.

Predovšetkým si konečne našla priateľku. Ženu. Volala sa Ruth Painová a bola kvakerka. Ovláda ruštinu, napísal lakonicky Al, lakonickejšie, ako si zvykol zaznamenávať predtým. Zoznámenie na večierku 2 (,,) /63, Marina v čase atentátu na Kennedyho s Leeom nežila, bývala u Painovej. A potom, akoby si na to spomenul až neskôr: Lee si v garáži u Painovcov ukryl M-C. Zabalenú v deke.

M-C, to bola puška objednaná z katalógu, Manlicher-Carcano, ktorou Lee plánoval zabiť generála Walkera.

Neviem, kto usporiadal večierok, kde sa Marina a Lee zoznámili s Painovcami. Neviem, kto ich zoznámil. De Mohrenschildt? Bouhe? Zrejme buď jeden, alebo druhý, pretože vtedy sa už ostatní emigranti Oswaldovcom širokým oblúkom vyhýbali. Manžel bol pohŕdavý vševed, manželka chudera, ktorá sa dala mlátiť a odmietla už ktoviekoľko šancí odpútať sa od neho.

Zato viem, že Marinina možnosť úteku prišla jedného daždivého dňa uprostred marca za volantom stejšna, bielo-červeného chevroletu. Zaparkovala pri obrubníku a pochybovačne sa obzerala, akoby si nebola istá, že je na správnej adrese. Ruth Painová bola vysoká (nie až taká ako Sadie) a až žalostne vychudnutá. Hnedasté vlasy mala ostrihané na ofinu, ktorá jej zakrývala širočizné čelo, a vzadu na cíp, čo jej vôbec nesvedčalo. Na nose pofŕkanom pehami jej sedeli okuliare bez rámov. Mne, ktorý som vyzeral medzerou medzi závesmi, pripadala ako žena, ktorá nejedáva mäso a pochoduje na demonštráciách proti atómovej bombe… a taká Ruth Painová v podstate aj bola. New age vtedy ešte nebol populárny, ale ona ho už v sebe mala.

Marina ju určite čakala, pretože zbehla zo schodov verandy s dieťaťom na rukách. June mala hlavičku zakrytú prikrývkou, aby na ňu nemrholilo. Ruth Painová sa nesmelo usmiala a opatrne prehovorila. Slová oddeľovala odmlkami. „Dobrý deň, pani Oswaldová, som Ruth Painová. Pamätáte si na mňa?“

„Da,“ prikývla Marina. „Áno.“ Potom dodala čosi po rusky. Ruth odpovedala rovnakým jazykom, hoci pomaly.

Marina ju pozvala dnu. Vyčkal som, kým som nad hlavou začul praskot ich krokov, potom som si nasadil slúchadlá pripojené k ploštici v lampe. Začul som rozhovor v angličtine a ruštine. Marina niekoľkokrát opravila Ruth Painovej chyby, občas aj so smiechom. Tak ako Paul Gregory aj táto žena sa chcela lepšie naučiť po rusky. Z častého smiechu a čoraz uvoľnenejšieho tónu rozhovoru som vyrozumel ešte niečo: že si boli navzájom sympatické.

Marine som to prial. Ak by som Oswalda po tom, čo sa pokúsi zastreliť Walkera, odstránil, Ruth Painová si ju možno vezme k sebe. Aspoň som v to dúfal.

5

Ruth prišla na Neely Street na hodinu ruštiny iba dvakrát. Potom nasadli Marina a June do jej auta a Ruth ich odviezla preč. Zrejme do svojho domu v nóbl (aspoň podľa štandardov Oak Cliffu) štvrti v Irvingu. Tá adresa v Alových poznámkach nebola – Marinino priateľstvo s Ruth ho zrejme pramálo zaujímalo, pravdepodobne očakával, že sa s Leem poráta dávno predtým, ako tá puška skončí v painovskej garáži –, ale našiel som si ju v telefónnom zozname. West Fifth Street číslo 2515.

V jedno zamračené marcové popoludnie, asi dve hodiny potom, čo Marina a Ruth odišli, objavili sa pred domom Lee a George de Mohrenschildt. Doviezli sa de Mohrenschildtovým autom. Lee vystúpil, niesol hnedé papierové vrecko s vytlačeným sombrerom a nápisom PEPINOV NAJLEPŠÍ MEXIČAN. De Mohrenschildt niesol šesť pív Dos Equis. Vystúpili po vonkajších schodoch, cestou sa zhovárali a smiali. S tlčúcim srdcom som schytil slúchadlá. Spočiatku som nepočul nič, potom jeden z nich zažal lampu. A odvtedy to bolo tak, akoby som bol s nimi v izbe – neviditeľná tretia osoba.

Prosím, nebavte sa o atentáte na Walkera, pomyslel som si. Prosím, nesťažujte mi to ešte väčšmi.

„Prepáč mi ten neporiadok,“ povedal Lee. „Po tieto dni nerobí skoro nič, len spí, pozerá telku a hovorí o tej žene, ktorú učí.“

De Mohrenschildt chvíľu hovoril o nejakých právach na ťažbu, o ktoré sa usiloval na Haiti, a ostro kritizoval Duvalierov diktátorský režim. „Večer prejdú trhoviskom nákladiaky a berú mŕtvych. Mnohokrát sú medzi nimi deti, ktoré zomreli od hladu.“

„Castro a jeho front to ukončia,“ vážne vyhlásil Lee.

„Dal by Boh, aby to bolo čím skôr.“ Ozvalo sa štrngnutie fliaš, asi ako prípitok na urýchlenie revolúcie. „Ako ide robota, súdruh? A prečo vlastne dnes popoludní nerobíš?“

Nerobím, lebo chcem byť tu, vyjadril sa Lee. Jednoduché. Zaznačil si odchod a vypadol. „Čo s tým spravia? Som najlepší fototechnik, akého kedy starý Bobby Stovall mal, a on to vie. Predák, ktorý sa volá (meno som nerozoznal – Graff? Grafe?), hovorí: ‚Prestaň sa hrať na odborára, Lee.‘ A čo mu na to vravím? Len sa smejem a ‚Okej, svinia!‘ A idem preč. Pravdaže je to sviňa a každý to o ňom vie.“

Aj tak bolo vidieť, že Lee má tú prácu rád, hoci sa sťažoval na vrchnosť a na to, že počet odpracovaných rokov zaváži viac ako talent. Raz povedal: „Vieš, že v Minsku, kde je na pracovisku rovnosť, by som to do roka celé viedol?“

„Viem, že by sa ti to podarilo, chlapče. To je úplne jasné.“

Povzbudzoval ho. Namotával ho. Bol som o tom presvedčený. Nepáčilo sa mi to.

„Videl si dnes ráno noviny?“ spýtal sa Lee.

„Nevidel som nič okrem telegramov a odkazov. Prečo podľa teba teraz sedím tu? Potreboval som sa odviazať od stola.“

„Walker to spravil,“ povedal Lee. „Pridal sa k Hargisovej križiackej výprave, alebo je to možno Walkerova križiacka výprava a pridal sa k nej Hargis. To ťažko povedať. Rozhodne idú na to. Tí dvaja trpáci prejdú celý Juh a budú ľuďom nahovárať, že černošské organizácie sú komunistické. Posunú stav hlasovacieho práva a integrácie o dvadsať rokov dozadu.“

„Samozrejme! A roznietia nenávisť. Kedy môžeme čakať prvé masakry?“

„Alebo zastrelenie Ralpha Abernathyho a doktora Kinga?“

„Samozrejme, že Kinga zastrelia,“ vyhlásil takmer rozosmiaty de Mohrenschildt. Stál som, pritískal si slúchadlá k ušiam a po tvári mi stekal pot. Toto bola naozaj nebezpečná pôda – na hranici sprisahania. „Je to len otázka času.“

Jeden z nich tým kostolným kľúčom otvoril ďalšiu fľašu mexického piva a Lee povedal: „Niekto by mal tých dvoch pankhartov zastaviť.“

„Mýliš sa, generál Walker nie je trpák,“ pokračoval prednášateľským tónom de Mohrenschildt. „Hargis, ten áno. Hargis je na smiech. Počul som, že tak ako mnohí podobní, má perverzné chúťky, ráno sa bude pchať nejakému malému dievčaťu do dierky, popoludní to isté nejakému malému chlapcovi.“

„Človeče, to je hnus!“ Leeovi na poslednom slove pubertálne preskočil hlas, potom sa zasmial.

„Ale Walker, to je celkom iná potvora. Má vysoké postavenie v Spoločnosti Johna Bircha…“

„To sú tí antisemitskí fašisti!“

„… a jedného dňa, onedlho, ju bude celú viesť. Okrem toho má dôveru a súhlas ostatných pravicových šialencov, takže sa možno znovu rozhodne kandidovať… ale tentoraz nie na guvernéra Texasu. Podozrievam ho, že si namieril vyššie. Do Senátu? Možno. Alebo dokonca do Bieleho domu?“

„To sa nikdy neuskutoční,“ zamrmlal Lee, ale neisto.

„Nie je pravdepodobné, že by sa to uskutočnilo,“ opravil ho de Mohrenschildt. „No nepodceňuj schopnosť amerických buržujov prijať pod rúškom populizmu aj fašizmus. A nepodceňuj silu televízie. Bez televízie by nebol Kennedy porazil Nixona.“

„Kennedy a jeho železná päsť,“ zamrmlal Lee. Jeho sympatie k novému prezidentovi boli na tom zrejme rovnako zle ako jeho belasé semišové topánky. „Ten si neoddýchne, kým bude Fidel srať do Batistovho bielizníka.“

„A nikdy nepodceňuj hrôzu, ktorú Amerika pociťuje, keď si predstaví spoločnosť, v ktorej sa stala zákonom rasová rovnosť.“

„Neger, neger, neger, mexikán, mexikán, mexikán!“ vybuchol Lee s takou zúrivosťou, až sa podobala úzkosti. „Nič iné v práci za celý deň ani nepočujem!“

„Verím. Keď Morning News vychvaľujú Texas, zabúdajú spomenúť, že Texas stojí na nenávisti. A ľudia ich počúvajú. Pre Walkera – vojnového hrdinu Walkera – je šašo ako Hargis len stupienkom k cieľu. Tak ako bol von Hindenberg stupienkomk Hitlerovi. Ak si Walker najme dobrých reklamných odborníkov, aby ho trochu okresali, dostane sa ďaleko. Vieš, čo si myslím? Že muž, ktorý by odpratal generála Edwina Walkera, miláčika rasistickej Ameriky, by spravil spoločnosti dobrú službu.“

Sťažka som klesol na stoličku pri stole, na ktorom ležal malý magnetofón s krútiacimi sa kotúčikmi.

„Ak si naozaj myslíš,“ začal Lee a potom sa ozvalo hlasné bzučanie, pri ktorom som si musel strhnúť z hlavy slúchadlá. Zhora nezneli nijaké poplašené či rozhnevané výkriky, žiadne rýchle kroky a podobne. Ak neboli tí dvaja takí šikovní, že v momente sa dokázali úplne pritajiť, mohol som predpokladať, že neobjavili plošticu v lampe. Znovu som si nasadil slúchadlá. Nič. Vyskúšal som diaľkový mikrofón, stál som pritom na stoličke a misku takmer tlačil k stropu. Vďaka tomu som počul, ako Lee rozpráva a de Mohrenschildt občas odpovedá, ale slová som nerozoznal.

Moje ucho v Oswaldovom byte ohluchlo.

Minulosť je zanovitá.

Prešlo ďalších desať minút ich rozhovoru – možno sa bavili o politike, možno o otravných manželkách, možno o rodiacich sa plánoch na vraždu generála Edwina Walkera –, potom zbehol de Mohrenschildt dolu schodmi a odviezol sa preč.

Nad hlavou som počul kroky – dup, dup, dup. Šiel som za nimi do svojej spálne a namieril diaľkový mikrofón k miestu, nad ktorým zastali. Nič… nič… a potom tichý, ale jednoznačný zvuk chrápania. Keď Ruth Painová o dve hodiny vysadila Marinu a June pred domom, stále spal spánkom (ne) spravodlivých. Marina ho nezobudila. Ani ja by som na jej mieste toho popudlivého sviniara nebudil.

6

Oswald od toho dňa čoraz častejšie vymeškával v práci. Ak o tom aj Marina vedela, bolo jej to jedno. Možno si to ani nevšimla. Bola úplne nadšená svojou novou priateľkou Ruth. Bil ju o niečo zriedkavejšie, niežeby došlo k zlepšeniu ich vzťahu, ale Lee bol preč takmer rovnako často ako ona. Neraz si so sebou bral fotoaparát. Vďaka Alovým poznámkam som vedel, kam ide a čo robí.

Keď raz ráno odišiel na zastávku, naskočil som do auta a vyrazil na Oak Lawn Avenue. Chcel som predbehnúť Leeho autobus a aj sa mi to podarilo. Bez problémov. Na Oak Lawn Avenue bolo dosť šikmých parkovacích boxov, ale môj červený chevrolet bol príliš nápadný a nechcel som riskovať, že ho Lee zbadá. Tak som ho zaparkoval za rohom na Wycliff Avenue, na parkovisku pred potravinami Alpha Beta. Potom som peši kráčal k Turtle Creek Boulevard. Stáli tam samé novodobé haciendy s oblúkmi a štukovými múrmi. Palmy lemovali prístupové cesty, všade sa tiahli široké trávniky, ba zazrel som aj zo dve fontány.

Pred domom číslo 4011 tlačil kosačku štíhly muž (ktorý pozoruhodne pripomínal Randolpha Scotta, herca známeho z úloh kovbojov). Edwin Walker si všimol, že naňho pozerám, a stroho mi zasalutoval, dotkol sa dlaňou boku čela. Odpovedal som rovnakým gestom. Muž, na ktorého sa chystal vystreliť Lee Oswald, sa vrátil ku koseniu, pobral som sa ďalej.

7

Ulice toho bloku v Dallase, ktorý ma zaujímal, sa volali Turtle Creek Boulevard (na nej býval generál), Wycliff Avenue (na nej som parkoval), Avondale Avenue (tam som šiel po tom, čo som si zasalutoval s Walkerom) a Oak Lawn, ulica plná menších firiem, ktorá sa tiahla priamo za generálovým domom. A práve Oak Lawn ma zaujímala najväčšmi, pretože v tú noc desiateho apríla po nej príde a aj odíde Lee Oswald.

Stál som pred obchodom Texaské topánky a čižmy, golier džínsovej bundy som mal vyhrnutý a ruky som si strčil do vreciek. Chvíľu po tom, čo som zaujal tú pozíciu, zabrzdil na rohu Oak Lawn a Wycliff Avenue autobus. Len čo sa s pleskotom otvorili dvere, vystúpili dve ženy s plátennými nákupnými taškami. Potom na chodník vkročil Lee. Niesol hnedé papierové vrecko, akoby v ňom mal desiatu či obed.

Na rohu stál veľký kamenný kostol. Lee zabočil k železnému zábradliu, ktoré sa tiahlo pred ním, prečítal si tabuľu s oznamami, vytiahol z bočného vrecka malý zápisník a niečo si poznačil. Potom zamieril mojím smerom a cestou si zápisník strčil do vrecka. To som nečakal. Al bol presvedčený, že Lee ukryje pušku neďaleko koľají na druhej strane Oak Lawn Avenue, takmer o kilometer ďalej. No možno sa v poznámkach pomýlil, pretože Lee tým smerom ani nepozrel. Bol odo mňa asi sedemdesiat či osemdesiat metrov a rýchlo sa ku mne približoval.

Všimne si ma, osloví ma, prebleslo mi hlavou. Povie: „Hej, nie ste vy ten, čo býva pod nami? Čo tu robíte?“ Ak to spraví, budúcnosť sa zvrtne a pôjde inam, ako mala.

Zadíval som sa na výklad s topánkami a čižmami, pot mi zmáčal zátylok a stiekol na chrbát. Keď som sa konečne odhodlal a pohol očami doľava, Lee zmizol. Ako mávnutím čarovného prútika.

Vyšiel som na ulicu. Škoda, že som nemal čapicu, možno aj slnečné okuliare – prečo som na to nepomyslel? Čo som to bol za pripečeného tajného agenta?

Dobehol som ku kaviarni, ktorá bola asi o pol bloku ďaleja vo výklade ponúkala RAŇAJKY PO CELÝ DEŇ. Lee v nej nebol. Za kaviarňou ústila bočná ulička. Pomaly som ňou prešiel, pozrel doprava a vtedy som ho zazrel. Vytiahol z hnedého papierového vrecka fotoaparát, ale nefotil, aspoň zatiaľ nie. Prezeral si nádoby na smeti. Dvíhal veká, nazeral dnu a potom veká kládol späť.

Vo všetkých kostiach – čo asi znamená skôr všetky inštinkty v každom kúte mozgu – som cítil, že si mám švihnúť a zmiznúť, kým sa neobráti a nezbadá ma, ale zmocnila sa ma fascinácia a chvíľu ma ešte udržala na mieste. Myslím, že by sa to stalo väčšine ľudí. Koľkokrát máme možnosť pozorovať chlapa, ktorý plánuje chladnokrvnú vraždu?

Vošiel hlbšie do bočnej uličky, potom zastal pri kovovom kruhu zapustenom v betónovej obrube. Pokúsil sa kruh zdvihnúť. Márne.

Ulička bola nedláždená a rozrytá, dlhá možno dvesto metrov. Zhruba v jej polovici sa skončili ploty z drôteného pletiva, za ktorými sa na pozemkoch ježila burina, a vystriedali ich vysoké doštené ploty pokryté popínavými rastlinami, ktoré pôsobili po tejto studenej, nehostinnej zime o niečo ošumelejšie. Lee odtisol vrstvu zelene a pomykal jednou doskou. Pohla sa a nazrel do vzniknutej diery.

Fajn je počúvať od kuchára, že pred prípravou omelety sa nutne rozbíjajú vajcia, ale mal som pocit, že som už pridlho pokúšal šťastie. A tak som sa pobral ďalej. Na konci bloku som zastal pri kostole, ktorý predtým zaujal Leeho. Bol to Kostol cirkvi svätých posledného dňa na Oak Lawn Avenue. Nástenka oznamovala, že každú nedeľu ráno sa konajú pravidelné služby Božie a že každú stredu večer o siedmej sú služby Božie pre nových veriacich, po ktorých nasleduje spoločenská hodinka. Aj s občerstvením.

Desiateho apríla bola streda a Leeho plán (ak to teda nebol plán z de Mohrenschildtovej hlavy) mi pripadal dosť jasný: schovať vopred pušku v uličke a vyčkať na koniec bohoslužieb pre nováčikov a spoločenskej hodinky. Bude počuť, ako veriaci vychádzajú z kostola, ich rozhovor a smiech, keď zamieria k autobusovej zastávke. Autobusy chodievali každú štvrťhodinu, každý, kto prišiel, sa nejakého rýchlo dočkal. Lee vystrelí, znovu strčí pušku za uvoľnenú dosku v plote (nie ku koľajniciam), potom sa zamieša medzi cirkevníkov. A keď príde najbližší autobus, naskočí a zmizne.

Pozrel som doprava a akurát som ho zazrel, ako vychádza z bočnej uličky. Fotoaparát niesol zase v papierovom vrecku. Prišiel na autobusovú zastávku a oprel sa o stĺp. Priblížil sa k nemu akýsi muž a na niečo sa ho opýtal. Onedlho sa už rozprávali. Žeby len tak trkotal s neznámym, alebo je to vari nejaký ďalší de Mohrenschildtov známy? Anonym z ulice, alebo sprisahanec? Možno je to dokonca neslávne preslávený neznámy strelec, ktorý podľa názoru konšpiračných teoretikov čakal na trávnatom pahorku pri Dealey Plaza, práve keď sa tam blížil Kennedyho sprievod. Zahriakol som sám seba, že je to šialený nápad, ale s istotou som si to vravieť nemohol. Preto to bolo peklo.

Nič, vôbec nič som nemohol vedieť s istotou a tak to malo zostať, kým na vlastné oči neuvidím, že Oswald je desiateho apríla sám. A ani to mi neumlčí všetky pochybnosti, ale postačí na ďalší postup.

Postačí to, aby som malej Junie zabil otca.

Autobus dovrčal k zastávke. Tajný agent X-19 – známy aj ako Lee Harvey Oswald, renomovaný marxista a domáci násilník – nastúpil. Keď autobus zmizol z dohľadu, vrátil som sa do bočnej uličky a prešiel až na jej koniec. Tam sa rozširovala a ústila do veľkého neoploteného dvora. Pri plniacej stanici zemného plynu tam parkoval Chevrolet, typ Biscayne z päťdesiateho siedmeho alebo ôsmeho. Vedľa stál trojnohý gril a za ním sa tiahla zadná stena veľkého tmavohnedého domu. Generálovho domu.

Pozrel som dole a v prachu uvidel čerstvo vyrytú brázdu. Na jej konci stála nádoba na smeti. Nevidel som, že by ju Lee posúval, ale vedel som, že to spravil. V noci desiateho apríla si o ňu chcel oprieť hlaveň pušky.

8

V pondelok 25. marca vyšiel Lee po Neely Street s dlhým balíčkom v hnedom papieri. Cez uzulinkú škáru medzizávesmi som zazrel veľkú červenú pečiatku REGISTROVANÁA POISTENÁ ZÁSIELKA. Prvý raz sa mi zdal nervózny a akýsi tajnostkársky, obzeral sa okolo seba a nielen v tej prízračnej komore plnej strašidelného nábytku, ktorou bola jeho hlava. Vedel som, čo v balíku má: pušku Carcano, takzvanú manlicherku, kaliber 6,5 mm, komplet aj so zameriavačom. Poslali mu ju z Kleinových športových potrieb v Chicagu. O päť minút vyšiel po vonkajšom schodisku na druhé poschodie a puška, ktorou Lee zmení dejiny, sa ocitla v šatníku nad mojou hlavou. Marina ho s ňou o šesť dní odfotografovala tesne pred mojou obývačkou, ale to som nevidel. Bola nedeľa a bol som v Jodie. Desiaty apríl sa blížil a víkendy so Sadie sa mi stali tým najdôležitejším a najdrahším v živote.

9

Prebudil som sa s myknutím, lebo som začul, že niekto si mrmle: „Ešte nie je neskoro.“ Uvedomil som si, že to mrmlem ja, a stíchol som.

Sadie zachrípnuto zašomrala čosi na protest a obrátila sa v posteli na druhú stranu. Známy vrzgot pružín ma uzamkol v tomto čase a na tomto mieste: bungalovy Candlewood, piaty apríl 1963. Na nočnom stolíku som našmátral hodinky a pozrel na svetielkujúce čísla. Bolo štvrť na tri nadránom, čo znamenalo, že je vlastne šiesteho apríla.

Ešte stále nie je neskoro.

Neskoro? Na čo? Neskoro, aby som cúvol a nechal to celé tak? Pre dobro veci, alebo pre zlo? Ktovie. Boh vie, ako ma predstava, že cúvnem, lákala. Ak by som totiž uskutočnil svoj zámer a dopadol by som pri tom zle, toto mohla byť moja posledná noc so Sadie. Naveky posledná.

Aj keby si ho musel zabiť, nemusíš to spraviť hneď.

To je pravda. Oswald sa po atentáte na generála na čas presťahuje do New Orleansu – do ďalšieho všivavého bytu, ktorý som už navštívil –, ale to bude až o dva týždne. Takže mám ešte dosť času, aby som jeho hodiny zastavil. No cítil som, že by bolo chybou pridlho čakať. Pretože by som si nachádzal dôvody, aby som čakal ešte dlhšie. Ten najlepší ležal vedľa mňa v posteli: krásny, štíhly a hladučký dôvod v podobe ženy. Možno je aj ona len ďalšou pascou, ktorú mi nastavila zanovitá minulosť, ale bolo mi to jedno, pretože som ju miloval. A vedel som si predstaviť – až príliš živo – aj taký scenár, že po zabití Oswalda budem musieť ujsť. Kam? Samozrejme, späť do Mainu. S nádejou, že budem mať pred polišmi dostatočný náskok, aby som vkĺzol do králičej nory a utiekol do budúcnosti, v ktorej bude aj Sadie Dunhillová… hm, asi osemdesiatročná. Ak sa tej osemdesiatky dožije. Vzhľadom na jej cigaretový návyk to bolo také pravdepodobné ako séria šestiek pri hode kockou.

Vstal som a prešiel k oknu. V tento víkend začiatkom jari bolo obsadených len málo bungalovov. Stál tam jeden blatom alebo možno hnojom pofŕkaný nákladiak s vlečkou plnou náradia, zrejme farmárskeho. Motorka s prívesným vozíkom. Zo dva stejšny. A ešte dvojfarebný Plymouth, model Fury. Mesiac sa kĺzal za riedke oblaky a znovu spoza nich vykúkal, takže som v tom trhanom svetle nemohol rozoznať presnú farbu spodnej polovice karosérie, ale bol som si pomerne istý, že ju poznám.

Natiahol som si nohavice, tielko a topánky. Vykĺzol som z bungalovu a prešiel krížom cez dvor. Studený vzduch ma štípal na rozohriatej pokožke, ale takmer som to necítil. Áno, bolo to to auto. Fury. Bielo-červená farba. No nepochádzalo ani z Mainu, aniz Arkansasu. Bolo z Oklahomy a v zadnom okne malo nálepku SOONERS, DO TOHO. Nazrel som dnu a uvidel na sedadle rozhádzané učebnice. Nejaký študent, možno mieri na juh, ide na jarné prázdniny k rodičom. Alebo dvaja nadržaní učitelia, ktorí využívajú liberálnu ubytovaciu politiku v Candlewoode.

Len ďalšie zvonenie harmónie minulosti, hoci tentoraz nie celkom dokonale súzvučné. Dotkol som sa kapoty ako vtedy vo Falls, a vrátil sa k bungalovu. Sadie si v spánku zhrnula prikrývku až k pásu, a keď som vošiel, prebudil ju závan studeného vzduchu. Posadila sa, zakryla si prikrývkou prsia, a keď videla, že som to ja, pustila ju.

„Nemôžeš spať, zlatko?“

„Mal som zlý sen a šiel som sa trochu nadýchať vzduchu.“

„O čom bol?“

Rozopol som si gombičky na džínsach a skopol z nôh poltopánky. „Už si nepamätám.“

„Skús to. Moja mama vraví, že ak človek svoje sny porozpráva, nestanú sa skutočnosťou.“

Vošiel som do postele len v tielku. „Moja mama zase vravievala, že sa nestanú skutočnosťou, ak pobozkáš svojho miláčika.“

„Naozaj to vravievala?“

„Nie.“

„Hm,“ zamyslene na mňa pozrela, „ale znie to realisticky. Skúsme to.“

Skúsili sme.

A potom už jeden bozk viedol k ďalším.

10

Keď sme sa pomilovali, zapálila si cigaretu. Ležal som a pozoroval dym, ako stúpa a modrie v občasnom záblesku mesačného svitu, čo prenikal pomedzi napoly zatiahnuté závesy. Na Neely Street si takto závesy nenechávam, zišlo mi na um. Na Neely Street, v mojom druhom živote, som stále sám, ale aj tak ich starostlivo zaťahujem. Teda nie vždy, len keď nepozerám von. Keď nestriehnem.

V tej chvíli som sa sám sebe ktovieako nepáčil.

„George?“

Vzdychol som. „Nevolám sa tak.“

„Viem.“

Pozrel som na ňu. Zhlboka vdýchla, bez pocitu viny si vychutnávala cigaretu, ako to v tej krajine minulosti ľudia robievali. „Nemám nijaké dôverné informácie, ak si niečo také myslíš. Ale je to logické. Veď aj ostatné zo svojej minulosti si si vymyslel. A teším sa, lebo meno George sa mi vlastne nepáči. Je také… ako to občas hovorievaš? Mimo?“

„Ako sa ti páči Jake?“

„Jake? Čiže Jacob?“

„Áno.“

„To sa mi páči.“ Obrátila sa ku mne. „Jakub v Biblii zápasil s anjelom. Aj ty zápasíš, však?“

„Asi hej, ale nie s anjelom.“ Hoci Lee Oswald nebol ani ktovieaký diabol. Rolu diabla by som pridelil skôr Georgeovi de Mohrenschildtovi. V Biblii je satan pokušiteľom, ktorý niečo ponúkne a potom sa stiahne zo scény. Dúfal som, že taký je aj de Mohrenschildt.

Sadie zahasila cigaretu. Hlas mala pokojný, ale oči sa jej zachmúrili. „Stane sa ti niečo?“

„Neviem.“

„Odídeš? Lebo ak musíš odísť, možno to neznesiem. Predtým by som to nebola povedala ani za svet, ale Reno, to bola nočná mora. A keby som ťa mala navždy stratiť…“ Pomaly pokrútila hlavou. „Neviem, či by som to zniesla.“

„Chcem sa s tebou oženiť,“ vyslovil som.

„Božemôj,“ šepla. „Práve keď som sa odhodlala povedať, že sa to nikdy nestane, Jake, alias George, vyhlási, že sa to stane hneď.“

„Hneď nie, ale ak mi budúci týždeň vyjde tak, ako dúfam… Vezmeš si ma?“

„Samozrejme. Ale musím ti položiť zopár otázočiek.“

„Napríklad, či som slobodný? Aj právne? To chceš vedieť?“

Prikývla.

„Som.“

Komicky vzdychla a usmiala sa ako dieťa. Potom zvážnela. „Môžem ti nejako pomôcť? Dovoľ mi to.“

Pri tej myšlienke ma obostrel chlad, zrejme to cítila. Stiahla spodnú peru a zahryzla do nej. „Tak to je zlé,“ zadumane povedala.

„Povedzme to takto: momentálne som blízko obrovského stroja plného ostrých zubov a stroj beží na plné obrátky. Kým sa ním musím zaoberať, nemôžeš byť po mojom boku.“

„A kedy to bude?“ spýtala sa. „Kedy… čo ja viem… príde tvoje rande s osudom?“

„O tom zatiaľ nie je rozhodnuté.“ Mal som pocit, že aj tak som jej povedal priveľa, no keď som už došiel až sem, rozhodol som sa zájsť ešte ďalej. „Túto stredu, večer, sa niečo stane. Niečo, čoho musím byť svedkom. Potom sa rozhodnem.“

„Naozaj ti nemôžem nijako pomôcť?“

„Nemyslím, zlatko.“

„Ak by sa ukázalo, že predsa len môžem…“

„Vďaka,“ prikývol som, „si zlatá. A skutočne si ma vezmeš?“

„Keď už viem, že sa voláš Jake? Samozrejme.“

11

V pondelok ráno okolo desiatej zastal stejšn pri obrubníku a Marina vyšla s Ruth Painovou. Boli v Irvingu. Mal som na pláne svoje záležitosti a práve sa chystal vyjsť z bytu, keď som začul dupot – ktosi zostupoval po vonkajších schodoch. Bol to Lee, bledý a vážny. Vlasy rozstrapatené a tvár vysypaná – nanič ukážka postpubertálneho akné. Obliekol si džínsy a absurdne veľký trenčkot, ktorý sa mu vlnil okolo lýtok. Kráčal s rukou krížom cez hrudník, akoby ho boleli rebrá.

Alebo akoby mal niečo pod tým kabátom. Pred atentátom si Lee skúsil novú pušku kdesi pri Love Fielde. To napísal Al. Bolo mi fuk, kde ju skúšal. Trápilo ma, že som sa s ním takmer stretol zoči-voči. Bez rozmýšľania som predpokladal, že som si len nevšimol, kedy odišiel do práce, a on zatiaľ…

Prečo vlastne v pondelok ráno nie je v práci?

Otázku som odsunul nabok a vyšiel von so svojou učiteľskou aktovkou. Mal som v nej naveky nedokončený román, Alove poznámky a pokračujúce zápisky o svojich dobrodružstvách v krajine minulosti.

Ak nebude Lee tej noci desiateho apríla sám, niektorý z jeho komplicov ma možno zbadá a zabije, možno to bude aj sám de Mohrenschildt. Stále som to považoval za nepravdepodobné, pravdepodobnejšie vyzeralo, že po zabití Oswalda budem musieť ujsť. Dosť pravdepodobné sa mi javilo, že ma chytia a zatknú za vraždu. Nechcel som, aby v tom prípade niekto našiel Alove poznámky či moje memoáre.

Toho ôsmeho apríla som musel odpratať svoje papiere z bytu a dosť ďaleko od toho popleteného a agresívneho mladého muža, ktorý býval nado mnou. Odviezol som sa do dallaskej banky First Corn a neprekvapilo ma, že úradník, ktorý mi pomáhal, sa viditeľne podobal na toho, s ktorým som sa dohodol v Hometown Truste v meste Lisbon Falls. Tento sa nevolal Dusen, ale Link, no aj tak vyzeral ako ten starodávny kubánsky kapelník Xavier Cugat.

Spýtal som sa, či majú bezpečnostné schránky. Onedlho už rukopisy ležali v boxe číslo 775. Odviezol som sa späť na Neely Street a zažil okamih intenzívnej paniky, keď som nemohol nájsť kľúč od boxu.

Pokoj, hovoril som si. Máš ho niekde vo vrecku, a ak náhodou nie, tvoj nový bankový kamarát Richard Link ti ochotne vystaví duplikát. Nie zadarmo, za dolár.

Akoby tá myšlienka privolala stratený kľúč, našiel som ho ukrytý v rožku vrecka pod drobnými. Natiahol som si ho na kľúčenku, nech je v bezpečí. Ak naozaj budem musieť utekať do králičej nory a po návrate do prítomnosti sa vrátim zase do minulosti, budem ho mať… aj keď všetko, čo sa za posledných štyri a pol roka stalo, sa zruší a resetuje. Rukopisy, ktoré som uložil do bezpečnostnej schránky, sa stratia v čase. A to bola zrejme dobrá správa.

Zlou správou bolo, že sa mi stratí aj Sadie.

22. KAPITOLA

1

Popoludnie desiateho apríla bolo jasné a teplé, ako krátka ukážka budúceho leta. Obliekol som si plátenné nohavice a športové sako, čo som si kúpil, keď som učil na denholmskej strednej škole. Policajná tridsaťosmička, plne nabitá, skončila v aktovke. Nespomínam si, že by som bol nervózny – keď už prišla tá chvíľa, cítil som sa ako človek zavretý v nejakom chladnom obale. Pozrel som na hodinky: tri hodiny, tridsať minút.

Chcel som opäť zaparkovať pred potravinami Alpha Beta na Wycliff Avenue. Budem tam prinajhoršom o štvrť na päť, aj keby ma v centre mesta zdržala hustá premávka. Skontrolujem tú uličku. Ak bude prázdna, ako sa v tej hodine dalo očakávať, nazriem do diery za uvoľnenou doskou. Ak mali Alove poznámky pravdu a Lee si svoju manlicherku ukryl ešte pred činom (hoci miesto skrýše neuvádzal správne), tak je puška teraz tam.

Potom sa vrátim do auta a budem pozorovať autobusovú zastávku, pre prípad, že Lee príde skôr. Keď sa u mormónov začnú služby Božie pre nováčikov, čo bude o siedmej, prejdem ku kaviarni, ktorá celý deň podáva raňajky, a nájdem si v nej miesto pri okne. Zjem jedlo, hoci nebudem hladný, budem sa v ňom prehŕňať, naťahovať čas, budem sledovať prichádzajúce autobusy a dúfať, že keď z niektorého konečne vystúpi Lee, bude sám. A že neuvidím obrovské auto Georgea de Mohrenschildta.

Aspoň taký bol môj plán.

Vzal som aktovku a znovu sa pritom pozrel na hodinky. Tri hodiny, tridsaťtri minút. Chevrolet s plnou nádržou bol pripravený. Keby som vtedy vyšiel von a nastúpil do auta, ako som plánoval, telefón by mi zazvonil v prázdnom byte. Ale nevyšiel som, pretože práve keď som siahal na kľučku, niekto zvonku zaklopal.

Otvoril som a na prahu stála Marina Oswaldová.

2

Chvíľu som na ňu civel, neschopný pohybu či slova. Najmä preto, že som ju vôbec neočakával, ale pôsobilo na mňa ešte niečo iné. Kým nestála rovno predo mnou, neuvedomil som si, ako jej veľké modré oči pripomínajú oči mojej Sadie.

Marina si moje prekvapenie buď nevšimla, alebo ho ignorovala. Mala vlastné problémy. „Prosím, prepáčte, vy videli môjho manža?“ Zahryzla si do pery a pokrútila hlavou. „Man-džela.“ Pokúsila sa o úsmev a mala pekné opravené zuby, takže sa mohla usmievať do vôle, ale nevyšlo jej to. „Prepáčte, pane, ja nie dobre anglicky. Ja Bieloruskaja.“

Počul som niečí hlas – zrejme môj –, ako sa jej pýta, či hovorí o mužovi, ktorý býva v hornom byte.

„Áno, prosím. To môj mandžel, Lee. My žijom tam. Toto naša malyška. Dieťa.“ Ukázala na June, ktorá sedela v kočíku pod schodmi a spokojne sa venovala cumlíku. „On stratil rabótu, teraz stále preč, hocikedy.“ Pokúsila sa o ďalší úsmev, a keď prižmúrila oči, z kútika toho ľavého jej vykĺzla slza a zbehla po líci.

Takže tak. Starý Bobby Stovall sa napokon bez svojho najlepšieho technika zaobišiel.

„Nevidel som ho, pani…“ Oswaldová, takmer mi vykĺzlo, no včas som sa zháčil. A to bolo dobre, veď odkiaľ som to mohol vedieť? Domov im nikto nič nedoručoval. Na verande boli dve poštové schránky, ale ani jedna s ich menom. Ani s mojím, mimochodom. A ani ja som si domov nikdy nič neobjednal.

„Oswalová,“ povedala a vystrela ruku. Potriasol som ju, čoraz väčšmi presvedčený, že sa mi to celé sníva. Ale jej malá suchá dlaň bola príliš skutočná. „Marina Oswalová, teší, pane.“

„Ľutujem, pani Oswaldová, ale dnes som ho nevidel.“ Nepravda, videl som ho, ako šiel tesne popoludní von, krátko po tom, čo Ruth Painová odviezla Marinu s malou June do Irvingu.

„Ja bojím oňho,“ povedala. „On… neviem… prepáčte. Nechcem rušiť.“ Znovu sa usmiala – tým najsladším a najsmutnejším úsmevom na svete – a pomaly si utrela slzu z tváre.

„Ak ho uvidím…“

Zrazu vyzerala vystrašene. „Nie, nič nehovorte. On nerád, keď hovorím s cudzími. Príde na večeru možno. Isto.“ Zišla po schodoch a po rusky niečo povedala dieťatku, ktoré sa zasmialo a vystieralo k matke bucľaté ruky. „Dovidenia, pane. Veľká vďaka. Nič nepoviesť?“

„Pravdaže,“ ja na to. „Mlčím ako hrob.“ Tomu neporozumela, ale s úľavou prikývla, keď som si priložil prst k perám.

Zatvoril som dvere. Pot zo mňa len tak tiekol. Kdesi som počul nie jedného motýľa, ale celý kŕdeľ. Všetky mávali krídlami.

Možno to nič nie je.

Díval som sa, ako Marina tlačí kočík po chodníku k autobusovej zastávke, kde chcela zrejme vyčkať na svojho mandžela… ktorý mal niečo za lubom. Toľko vedela aj ona. Mala to napísané na tvári.

Siahol som na kľučku, len čo mi zmizla z dohľadu, a vtedy zazvonil telefón. Takmer som ho nezdvihol, ale moje číslo mala iba hŕstka ľudí a jednou z nich bola žena, na ktorej mi veľmi záležalo.

„Haló?“

„Haló, pán Amberson,“ ozval sa muž. Mal mäkký južanský prízvuk. Neviem, či som hneď uhádol, kto to je. Nepamätám si. Myslím, že áno. „Niekto vám chce niečo povedať.“

Koncom roku 1962 a začiatkom roku 1963 som žil dva životy, jeden v Dallase, druhý v Jodie. V to popoludnie desiateho apríla o 3.39 sa tie dva životy stretli. Do ucha mi kričala Sadie.

3

Bývala v jednoposchodovom montovanom dome na Bee Tree Lane, vo štvrti pozostávajúcej zo štyroch či piatich blokov podobných príbytkov na západe Jodie. V učebnici dejepisu v roku 2011 by letecká fotografia takýchto domov mohla byť uvedená s titulkom DOMY PRE MLADÉ RODINY Z POLOVICE 20. STOROČIA. V ten deň tam prišla okolo tretej popoludní po stretnutí so študentkami, ktoré pomáhali v knižnici. Pochybujem, že si obďaleč všimla bielo-červený plymouth zaparkovaný pri obrubníku.

Na druhej strane ulice, o štyri alebo päť domov ďalej, umývala pani Hollowayová svoje auto (renault, na ktorý jej susedia podozrievavo zazerali). Sadie jej zamávala, keď vystúpila zo svojho chrobáka. Pani Hollowayová odmávala. Spájalo ich to, že ako jediné v celom bloku mali zahraničné (takmer mimozemské) automobily.

Sadie vyšla po chodníku k svojim dverám a chvíľu tam zamračene postála. Boli pootvorené. Nechala ich tak ráno? Vošla dnu a zavrela ich za sebou. Nezaklapli, pretože zámka bola vylomená, ale nevšimla si to. Vtedy si nevládala všímať nič, len stenu nad pohovkou. Jej vlastným rúžom tam boli metrovýmipísmenami načarbané dve slová. ŠPINAVÁ PIČA.

Mala utiecť, no zmätok a zúrivosť boli také silné, že nenechali miesto pre strach. Vedela, kto to urobil, ale veď Johnny bol už určite za horami, za dolami, nie? Muž, ktorého si vzala, nemal sklony k fyzickému riešeniu sporov. Pravdaže, ostrých slov padlo dosť a to jedno zaucho tiež, ale inak nič.

Okrem toho, na dlážke ležala jej bielizeň.

Zhruba vytvárala chodník od obývačky cez krátku chodbu do spálne. Bola tam všetka – spodničky, kombiné, podprsenky, nohavičky, korzet, ktorý nepotrebovala, ale občas ho nosila. A bola dorezaná. Na konci chodby dokorán otvorené kúpeľňové dvere. Vešiak na uteráky strhnutý. Na kachličkách, z ktorých predtým vytŕčal, zazrela ďalší odkaz načmáraný jej rúžom: ŠPINA VYJEBANÁ.

Aj dvere do spálne boli otvorené. Zastala v nich a netušila, že Johnny Clayton stojí za nimi s nožom v jednej a s tridsaťosmičkou Smith and Wesson Victory v druhej ruke. Revolver, ktorý mal v ten deň so sebou, mal rovnakú značku aj model ako zbraň, ktorou Lee Oswald vyhasí život dallaského policajtaJ. D. Tippita. Na posteli ležala otvorená jej malá toaletná taštička a obsah, väčšinou mejkap, sa rozsypal po prikrývke. Harmonikové dvere na šatníku boli otvorené. Niektoré šaty smutne ovísali na vešiakoch, väčšina ležala na dlážke. Všetky boli dorezané.

„Johnny, ty sviniar!“ chcela vykríknuť, ale šok ju premohol. Vládala len šepkať.

Vykročila k šatníku, ďaleko sa však nedostala. Krk jej zovrela ruka a k spánku jej pritlačila oceľovú hlaveň. „Nehni sa a nebráň sa. Ak to skúsiš, zabijem ťa.“

Aj tak sa pokúsila odtiahnuť, tresol ju po hlave revolverom. Zároveň zosilnil zovretie okolo krku. V pästi ruky, ktorá ju dusila, uvidela nôž, a prestala sa mykať. Bol to Johnny – spoznala jeho hlas –, ale v skutočnosti to nebol on. Zmenil sa.

Mala som ho poslúchnuť, pomyslela si – a myslela tým mňa. Prečo som ho neposlúchla?

Odtlačil ju do obývačky, s rukou stále okolo jej krku, potom ju zvrtol a sotil na pohovku. Padla tam s roztiahnutými nohami ako handrová bába.

„Stiahni si šaty. Chcem ti vidieť podväzky, ty kurva.“

Mal na sebe montérky (už pri pohľade na ne mala pocit, že sa jej to sníva) a vlasy si odfarbil na čudesný plavý odtieň s oranžovým nádychom. Takmer sa rozosmiala.

Posadil sa pred ňu na taburetku. Zbraňou jej mieril na brucho. „Teraz zavoláme tomu tvojmu nabijakovi.“

„Neviem, o čom to…“

„Ambersonovi. Tomu, s ktorým sa hrávaš na otecka a mamičku v tom trtkacom kempe za Kileenom. Všetko viem. Už dlho vás pozorujem.“

„Johnny, ak teraz odídeš, nezavolám políciu. Sľubujem. Aj keď si mi doničil šaty.“

„To sú šaty pre kurvu,“ mykol bradou.

„Ja ne… neviem jeho číslo.“

Adresár, ten, ktorý si zvyčajne nechávala v malej pracovni pri písacom stroji, ležal otvorený vedľa telefónu. „Ja ho viem. Je na prvej strane. Najskôr som pozrel N ako nabijak, ale tam nebol. Ja zatelefonujem, aby si si nezmyslela, že spojovateľke niečo vytáraš. Budeš hovoriť až s ním.“

„Nebudem, Johnny. Nie, ak mu chceš ublížiť.“

Nahol sa dopredu. Čudácke oranžové vlasy mu padli do očí, odhrnul si ich rukou, v ktorej držal revolver. Druhou, čo zvierala nôž, zdvihol slúchadlo. Revolverom jej stále mieril na brucho. „Je to takto, Sadie,“ povedal takmer racionálnym tónom. „Jedného z vás zabijem. Druhý môže zostať nažive. Ty rozhodneš, kto to bude.“

Každé slovo myslel vážne. Videla mu to na tvári. „A… a čo ak nebude doma?“

Zasmial sa, aká je len nedôvtipná. „Tak zomrieš ty, Sadie.“

Určite si pomyslela: Získam trochu času. Z Dallasu do Jodie to trvá najmenej tri hodiny a ešte dlhšie v hustej premávke. To je dosť času, aby sa Johnny spamätal. Možno. Alebo aby na mňa na chvíľu prestal dávať pozor, takže po ňom niečo hodím a rozbehnem sa k dverám.

Vytočil nulu a ani sa nedíval do adresára (pamäť na čísla mal vždy rýchlu a presnú), vypýtal si WEastbrook 7-5430. Počúval. Povedal: „Ďakujem vám, pani spojovateľka.“

Nastalo ticho. Kdesi, o vyše stopäťdesiat kilometrov severnejšie, zvonil telefón. Určite uvažovala, na koľko zvonení Johnny vyčká, kým zloží a strelí jej do brucha.

Potom sa jeho načúvajúca tvár zmenila. Rozjasnila sa, takmer sa trochu usmiala. Zuby mal biele ako vždy, pomyslela si, a nečudo. Vždy si ich umýval najmenej šesťkrát denne. „Haló, pán Amberson. Niekto vám chce niečo povedať.“

Vstal z taburetky a podal slúchadlo Sadie. Keď si ho priložila k uchu, švihol nožom, rýchlo ako útočiaci had, a rozsekol jej líce.

4

„Čo si jej spravil?“ skríkol som. „Čo si jej spravil, ty špina?“

„Ticho, pán Amberson.“ Znelo to pobavene. Sadie už nekričala, počul som len jej vzlyky. „Je v poriadku. Dosť krváca, ale to prestane.“ Zmĺkol, potom prehovoril tónom starostlivo zvažujúceho človeka: „Samozrejme, už nebude pekná. Teraz vyzerá presne na to, čím je: ako lacná kurva. Moja matka to o nej povedala už na začiatku a mala pravdu.“

„Pusťte ju, Clayton,“ povedal som mu. „Prosím.“

„Ja ju chcem pustiť. Poznačil som ju, tak načo mi bude? Ale niečo som jej už povedal, pán Amberson. Zabijem jedného z vás. Viete, prišiel som kvôli nej o prácu, musel som odísť a dať sa liečiť v nemocnici elektrošokmi, aby ma nezatkli.“ Odmlčal sa. „Zhodil som zo schodov dievča. Chcelo sa ma dotknúť. A za to môže táto špinavá suka, táto, ktorej tu tečie krv na kolená. A ja mám krv na rukách. Budem potrebovať dezinfekčný prostriedok.“ A zasmial sa.

„Clayton…“

„Dám vám tri a pol hodiny. Do pol ôsmej večer. Potom do nej vpálim dve guľky. Jednu do brucha a druhú do tej špinavej piče.“

V pozadí som počul Sadin výkrik: „Nechoď sem, Jacob!“

„ČUŠ!“ zahriakol ju Clayton. „ZAVRI PAPUĽU!“ A potom sa ma mrazivo konverzačným tónom spýtal: „Kto je Jacob?“

„Ja,“ povedal som. „Je to moje druhé krstné meno.“

„Volá ťa tak v posteli, keď ti fajčí vtáka, ty nabijak?“

„Clayton,“ oslovil som ho. „Johnny. Uvažujte, čo to robíte.“

„Uvažoval som nad tým vyše roka. V tej elektronemocnici mi dávali elektrošoky, viete? Povedali, že potom už nebudem mať tie sny, ale kdeže. Odvtedy sú ešte horšie.“

„Je veľmi porezaná? Dajte mi ju k telefónu.“

„Nie.“

„Ak mi s ňou dovolíte hovoriť, možno urobím, čo odo mňa chcete. Ak nie, určite to neurobím. Ste z tých elektrošokov taký oťapený, že nerozumiete, čo hovorím?“

Asi nebol. V uchu mi zašumelo, to sa na linke objavila Sadie. Mala tenký, roztrasený hlas. „Je to zlé, ale nezabije ma to.“ A hlbším hlasom: „Tesne minul oko…“

Potom už hovoril Clayton. „Vidíte? Vaša drahá pobehlica je v poriadku. Tak nakopnite ten chevrolet a švihajte sem najrýchlejšie, ako sa vám krútia kolesá, jasné? Ale dobre ma počúvajte, pán George Jacob Amberson nabijak: ak zavoláte políciu, ak tu uvidím jediné červené alebo modré svetlo, zabijem túto suku a potom aj seba. Veríte mi?“

„Verím.“

„Dobre. Vidím rovnicu, v ktorej sa premenné rovnajú: nabijak a kurva. Ja som uprostred. Ja som znak rovnosti, Amberson, ale rozhodujete tu vy. Ktorú premennú eliminujeme? Záleží na vás.“

„Nie!“ skríkla. „Nechoď sem! Ak prídeš, zabije nás o…“

Telefón mi šťukol pri uchu.

5

Dosiaľ som hovoril pravdu a budem ju hovoriť aj ďalej, hoci sa ukážem v tom najhoršom svetle: moja prvá myšlienka, keď som stŕpnutou rukou kládol slúchadlo naspäť, bola, že sa mýli, že premenné sa nerovnajú. Na jednej miske váh bola pekná stredoškolská knihovníčka. Na druhej muž, ktorý poznal budúcnosť a mal – aspoň teoreticky – moc zmeniť ju. Na sekundu sa niečo vo mne naozaj zamyslelo nad možnosťou obetovať Sadie a ísť na druhú stranu mesta do uličky medzi Oak Lawn Avenue a Turtle Creek Boulevardom, aby som zistil, či muž, ktorý zmenil americké dejiny, konal sám.

Potom som naskočil do chevroletu a vyštartoval do Jodie. Na sedemdesiatsedmičke som doslova pripichol ručičku tachometra k stovke a tam som ju celý čas udržal. Cestou som otvoril pracky na aktovke, vybral revolver a strčil si ho do vnútorného vrecka športového saka.

Uvedomil som si, že do toho musím zatiahnuť Deka. Bol starý a nestál pevne na nohách, ale nikoho iného som nemal. Určite by chcel zasiahnuť, opakoval som si. Má rád Sadie. Videl som mu to na tvári, vždy keď sa na ňu pozrel.

A už má život za sebou, povedala moja chladná myseľ. Sadie nie. Tak či onak, bude mať rovnakú šancu, akú dal ten šialenec tebe. Nemusí tam ísť.

Ale pôjde. Niekedy to, čo sa prezentuje ako voľba, vôbec voľbou nie je.

Nikdy som tak netúžil po svojom dávno zahodenom mobile ako počas tej cesty z Dallasu do Jodie. Najbližšie k nemu mal telefónny automat pri benzínke na ceste SR 109, asi trištvrte kilometra za futbalovým bilbordom. Telefón na druhom konci linky zazvonil trikrát… štyrikrát… päťkrát…

Práve keď som sa chystal zložiť, ozval sa Deke: „Haló? Haló?“ Znelo to podráždene a zadychčane.

„Deke? Tu je George.“

„Ale, chlapče!“ Dnešná verzia Billa Turcotta (toho neplánovaného pomocníka hlavného hrdinu v dávno premiérovanej, obľúbenej a teraz reprízovanej hre Vraždiaci manžel) sa zreteľne potešila. „Bol som v tej svojej malej záhradke pri dome. Takmer som sa vykašlal zdvihnúť, ale potom…“

„Ticho a počúvajte. Stalo sa niečo veľmi zlé. Stále sa to deje. Sadie je zranená. Možno vážne.“

Nastala krátka odmlka. Keď Deke znovu prehovoril, znel mladšie: ako drsný chlap, ktorým nepochybne bol pred štyridsiatimi rokmi a dvoma pohrebmi manželiek. Alebo mi to možno nahovárala len moja nádej. Dnes večer boli mojimi jedinými spojencami nádej a tento starec tesne pred sedemdesiatkou. „Hovoríte o jej manželovi, však? Je to moja vina. Myslím, že som ho zazrel, ale bolo to pred niekoľkými týždňami. A vlasy mal omnoho dlhšie ako na tom obrázku z ročenky. Ba dokonca boli inej farby. Takmer oranžové.“ Znovu sa odmlčal a potom vyštekol slovo, ktoré som z jeho úst ešte nepočul: „Kurva!“

Povedal som mu, čo Clayton chce a čo navrhujem. Bol to prostý plán. Túži minulosť po harmónii? Prosím, nech si ju má. Vedel som, že Deke možno utrpí infarkt – tak ako Turcotte –, ale to ma nemohlo zastaviť. Nemienil som sa dať zastaviť vôbec ničím. Šlo o Sadie.

Čakal som od neho otázku, či by to nebolo lepšie odovzdať polícii, ale, samozrejme, mal dosť rozumu. Doug Reems, ktorý tu v Jodie robil policajta, mal slabý zrak, na jednej nohe ortézu a bol ešte starší než Deke. Ten sa ma nespýtal ani na to, prečo som nezavolal štátnej polícii v Dallase. Keby tú otázku položil, asi by som mu povedal, že Clayton to so zabitím Sadie podľa mňa myslí vážne, postačí, ak uvidí jediný modrý záblesk. Bola to pravda, ale nebol to pravý dôvod. Chcel som si to s tým všivákom vybaviť sám.

Bol som strašne rozhnevaný.

„O koľkej vás tam očakáva, George?“

„Najneskôr o pol ôsmej.“

„A teraz je… podľa mojich hodiniek trištvrte na sedem. Takže máme trošku času. Ulica za Bee Tree sa volá tuším… Apple Lane? Alebo Apple Street? Zabudol som. Tam budete?“

„Tam. Pri dome, ktorý stojí za tým jej.“

„O päť minút sa tam s vami môžem stretnúť.“

„To hej, ak budete dupať na plyn ako šialenec. Radšej o desať. A prineste si rekvizitu, aby to uvidel z okna obývačky, ak sa tam pozrie. Čo ja viem…“

„Stačí misa s nákypom?“

„Fajn. O desať minút.“

Kým som stihol zložiť, povedal: „Máte zbraň?“

„Mám.“

Jeho odpoveď zaznela skoro ako psie vrčanie: „Výborne.“

6

Ulica za domom Doris Dunningovej sa volala Wyemore Lane. Ulica za Sadiným domom sa volala Apple Blossom Way. Dom číslo 202 na Wyemore Lane bol na predaj. Dom číslo 140 na Apple Blossom Way nemal na trávniku oznam o predaji, ale za oknami sa nesvietilo a trávnik bol neopatrovaný, posiaty púpavami. Zaparkoval som pred ním a pozrel sana hodinky. Šesť hodín, päťdesiat minút.

O dve minúty za mojím chevroletom zastal ranch wagon a Deke vystúpil. Mal džínsy, károvanú košeľu a šnúrkovú kravatu. Držal misu s nákypom, ktorá mala na boku namaľovaný kvet. Cez sklené veko presvitalo možno kilo mäsa na čínsky spôsob.

„Deke, neviem, ako vám poďa…“

„Nezaslúžim si vďačnosť, ale rýchly kopanec do zadku. V deň, keď som ho zazrel, vychádzal z pobočky Western Auto, práve keď som tam vchádzal. Určite to bol Clayton. Bolo veterno, keď vietor poriadne zadul, odvial mu vlasy zo spánkov a uvidel som tie priehlbiny. Len na sekundu. Ale vlasy… mal ich dlhé a inak sfarbené… a okrem toho bol nahodený ako kovboj… doriti.“ Pokrútil hlavou. „Starnem. Ak sa Sadie niečo stane, v živote si to neodpustím.“

„Je vám dobre? Necítite bolesť v hrudi ani nič také?“

Pozrel na mňa, akoby sa mi čistil rozum. „Budeme tu tárať o mojom zdraví, alebo skúsime vytiahnuť Sadie z tej kaše?“

„Nielen skúsime. Obíďte blok k jej domu. Kým to spravíte, ja prejdem zadom, potom sa prešmyknem cez plot a na Sadin pozemok.“ Myslel som na dunningovský dom na Kossuth Street, samozrejme, ale len čo som to povedal, spomenul som si, že na konci Sadinho maličkého pozemku naozaj rastie živý plot. Veľakrát som ho videl. „Vy len zaklopte a zavolajte niečo milé. A dosť nahlas, aby som vás počul. Vtedy už budem v kuchyni.“

„A čo ak budú zadné dvere zamknuté?“

„Sadie máva pod schodom kľúč.“

„Tak okej.“ Deke sa zamyslel, zamračil, potom zdvihol hlavu. „Viete, čo poviem? Je tu Avon, mimoriadna zásielka nákypov! A do výšky zdvihnem misu, aby ma videl aj cez obývačkové okno, ak sa pozrie von. Môže byť?“

„Jasné. Len chcem, aby ste ho na pár sekúnd zamestnali.“

„Nestrieľajte, ak by ste mohli zasiahnuť aj Sadie. Radšej naňho skočte a zložte ho. Zvládnete to. Ten, ktorého som videl, je chudý ako trlica.“

Chmúrne sme sa na seba zadívali. Taký plán by vyšiel vo filme, ale toto bola skutočnosť. A v skutočnosti sa niekedy dobrým chlapcom – aj dievčatám – pritrafí, že ich nakopú do zadku. Alebo zabijú.

7

Dvor za domom na Apple Blossom Way nebol celkom taký ako dvor za Dunningovcami, ale niečo mali spoločné. Napríklad tam bola psia búda, hoci bez nápisu SEM PATRÍ VÁŠ MILÁČIK. Namiesto nej boli nad okrúhlym vchodom neistou detskou rukou napísané slová BUTCHOU DOMČEK. A nijaké koledujúce detičky. Boli sme mimo sezóny.

Ale živý plot vyzeral presne tak isto.

Pretlačil som sa cezeň, sotva som vnímal škrabance, čo mi na rukách zanechali konáriky. Prešiel som cez Sadin dvor prikrčenými prískokmi a skúsil dvere. Zamknuté. Pohmatkal som pod schodom, kde kľúč nemohol byť, pretože minulosť sa usiluje o súlad, ale zároveň je zanovitá.

Bol tam. Vylovil som ho, strčil do zámky a pomaly, postupne som zatlačil. Z vnútornej strany dverí sa ozvalo tiché ťuknutie a potom sa zámka pohla.

Zmeravel som, čakal som piskot alarmu. Nič. V obývačke bolo zažaté svetlo, ale hlasy som nepočul. Možno bola Sadie už mŕtva a Clayton preč.

Bože, prosím, nie.

No len čo som jemne otvoril dvere, začul som ho. Hovoril hlasno a monotónne, asi ako kazateľ Billy James Hargis, keby sa napchal sedatívami. Hovoril jej, že je kurva a že mu zničila život. Alebo mu ho možno zničilo to dievča, ktoré sa ho skúsilo dotknúť, keď sa s ním rozprávalo. Pre Johnnyho Claytona boli obe rovnaké: sexom posadnuté prenášačky chorôb. Zákon na ne. A metlu, samozrejme.

Vyzul som sa a topánky odložil na linoleum. Nad drezom svietilo svetlo. Skontroloval som si tieň, či do chodby nevykukne skôr ako ja.

Vybral som z vrecka športového saka revolver a vykročil krížom cez kuchyňu, aby som stál pri dverách do obývačky, kým nezačujem Je tu Avon! Potom sa vrhnem dnu.

No nestalo sa to tak. Keď Deke zvolal, neznelo to ani trochu milo. Bol to výkrik šoku a zúrivosti. A neznel spred dverí, ale zvnútra domu.

„Ach, božemôj! Sadie!“

Potom sa už všetko dialo veľmi, veľmi rýchlo.

8

Clayton vylomil zámku na predných dverách, takže sa nezatvárali. Sadie si to nevšimla, ale Deke áno. Namiesto klopania ich len potisol a vošiel s misou na nákyp dnu. Clayton stále sedel na taburetke a mieril na Sadie revolverom, nôž si odložil na dlážku vedľa seba. Deke neskôr povedal, že ani nevedel, že Clayton má nôž. Pochybujem, či si všimol revolver. Díval sa iba na Sadie. Celú hornú polovicu modrých šiat mala hnedú ako od blata. Ruka a tá strana pohovky, kde ruka odvisla, boli tiež pokryté krvou. Ale najhorší bol pohľad na jej tvár, obrátenú k Dekovi. Ľavé líce jej viselo pod bradou vo dvoch útržkoch ako pretrhnutá záclona.

„Ach, božemôj! Sadie!“ Ten výkrik bol spontánny, výplod číreho šoku.

Clayton sa obrátil, hornú peru ohrnul v hrozivom úškľabku. Zdvihol zbraň. Zazrel som to, keď som prebehol cez dvere medzi kuchyňou a obývačkou. A zazrel som, ako Sadie vysunula nohu a kopla do taburetky. Clayton vystrelil, ale guľka letela do stropu. Keď sa pokúsil vstať, Deke hodil misu na nákyp. Pokrievka odletela. Do vzduchu vystrekla záplava rezancov, mletého mäsa, zelených papričiek a paradajkovej omáčky. Misa, stále do troch štvrtín plná, zasiahla Claytona do pravej ruky. Všetko sa vylialo von. Zbraň odletela preč.

Uvidel som krv. Potom Sadie a jej dokatovanú tvár. Vzápätí Claytona skrčeného na zakrvavenom koberci a zdvihol som svoj revolver.

„Nie!“ skríkla Sadie. „Nie, prosím ťa, nestrieľaj!“

Vyčistilo mi to myseľ, akoby som dostal zaucho. Ak ho zabijem, stanem sa objektom policajného vyšetrovania, aj keby šlo o jasnú sebaobranu. Moja totožnosť s menom George Amberson sa rozpadne a zmizne akákoľvek šanca, že v novembri zabránim atentátu. A, koniec koncov, bola by to jasná sebaobrana? Ten človek je odzbrojený.

Alebo som si to aspoň myslel, pretože ani ja som nevidel nôž.

Ukrývala ho prevrátená taburetka. No možno by som ho bol prehliadol, aj keby ležal na dlážke.

Vrátil som si revolver do vrecka a zdvihol Claytona na nohy.

„Nemôžete ma biť!“ Z pier mu fŕkali sliny. Oči sa mu pomykávali, akoby dostal epileptický záchvat. Pomočil sa – počul som cvrkot kvapiek na koberci. „Som duševne chorý, nie som zodpovedný, nemôžem niesť zodpovednosť, mám o tom papier, je v priehradke v mojom aute, ukážem vám…“

Jeho kvílenie, žalostná hrôza v jeho tvári, ktorá prevzala vládu, len čo prišiel o zbrane, to, ako mu do tváre v chumáčoch viseli prefarbené oranžovoplavé vlasy, ešte aj vôňa zapečeného mäsa… to všetko ma rozzúrilo. Ale predovšetkým ma rozzúril pohľad na Sadie, ktorá sa krčila na pohovke, premáčaná krvou. Vlasy sa jej rozpustili a na ľavej strane viseli zlepené popri zúfalo doráňanej tvári. Jazva jej zostane presne na tom mieste, kde mala Bobbi Jill slabú stopu tej svojej, a nečudo, veď minulosť sa usiluje o harmóniu, ale rana, ktorú utŕžila Sadie, vyzerala omnoho, omnoho horšie.

Plesol som mu po pravom líci tak silno, až mu z ľavého kútika úst vyfrkli sliny. „Ty magor vydrbaný! Toto je za tú metlu!“

Spakruky som mu plesol po druhom líci, až mu sliny vyfrkli tentoraz z pravého kútika úst, a jeho zavytie som si vychutnal tým trpkým, neveselým spôsobom, ktorý má človek rezervovaný len pre tie najhoršie skutky, tie, ktorých zlo je príliš veľké, takže sa nedá zmazať. Ani odpustiť. „Toto je za Sadie!“

Zovrel som ruku do päste. V akomsi inom svete kričal Deke do telefónu. A šúchal si hrudník ako predtým Turcotte? Nie. Aspoň zatiaľ nie. V istom inom svete Sadie stonala. „A toto je za mňa!“

Rozohnal som sa päsťou – sľúbil som, že poviem pravdu, do poslednej bodky –, a keď som mu zlomil nos, jeho bolestný výkrik mi znel ako hudba. Pustil som ho, zosypal sa na dlážku.

Potom som sa obrátil k Sadie.

Pokúsila sa vstať z pohovky, no padla naspäť. Chcela ku mne vystrieť ruky, ale ani to sa jej nepodarilo. Padli späť do mokrých skrvavených šiat. Oči sa jej obrátili stĺpkom, bol som si istý, že zamdlie, no držala sa. „Prišiel si,“ šepla. „Ach, Jake, prišiel si po mňa. Obaja ste prišli.“

„Bee Tree Lane!“ jačal do telefónu Deke. „Nie, číslo neviem, nepamätám si ho, ale pred domom uvidíte stáť starého chlapa s mäsovou omáčkou na topánkach, ktorý máva rukami ako divý! Rýchlo! Stratila veľa krvi!“

„Seď,“ povedal som jej. „Nesnaž sa…“

Oči sa jej rozšírili. Pozerala ponad moje plece. „Pozor! Jake, pozor!“

Obrátil som sa a už som siahal do vrecka po revolver. Aj Deke sa obrátil s telefónnym slúchadlom v oboch reumatických rukách, držal ho ako pálku. Ale hoci Clayton zdvihol nôž, ktorým znetvoril Sadie, na nikoho už zaútočiť nevládal. Iba na seba.

Aj v tejto scéne som už hral, na Greenville Avenue, krátko po mojom príchode do Texasu. Zo striptízového podniku Púštna ruža nehučal Muddy Waters, no aj tu bola ťažko zranená žena a muž krvácajúci zo zlomeného nosa, s vykasanou košeľou, čo mu visela takmer po kolená. Nedržal strelnú zbraň, ale nôž, no inak to bolo také isté.

„Nie, Clayton!“ skríkol som. „Položte to!“

Oči, viditeľné cez chumáče červených vlasov, vytreštene hľadeli na omámenú, napoly zamdletú ženu na pohovke. „Toto chceš, Sadie?“ zreval. „Ak to chceš, tu to máš!“

So zúfalým úsmevom si nôž priložil ku krku… a rezal.

PIATA ČASŤ

22. 11. 1963

23. KAPITOLA

1

Z dallaských novín Morning Star, 11. apríla 1963 (strana 1):

STREĽBA NA WALKERA

Eddie Hughes

Polícia oznámila, že neznámy páchateľ sa v stredu večer pokúsil ranou z ďalekonosnej pušky zabiť bývalého generálmajora Edwina A. Walkera v jeho dome a tohto kontroverzného aktivistu minul len o pár centimetrov.

Walker sa o 21. hodine venoval počítaniu svojich daní z príjmu, keď cez zadné okno preletela guľka a zavŕtala sa do steny vedľa neho.

Podľa polície Walkerovi zrejme zachránil život mierny pohyb.

„Niekto mal naňho dokonalý výhľad,“ povedal detektív Ira Van Cleave. „Ten, kto to spravil, ho rozhodne chcel zabiť.“

Keď na miesto činu prišli reportéri, Walker si z pravého rukáva vytiahol niekoľko úlomkov nábojnice a z vlasov si vytriasol sklo.

Walker povedal, že v pondelok sa vrátil domov do Dallasu po prvej zastávke svojej kampane Operácia polnočná jazda. Zároveň povedal reportérom…

Z dallaských novín Morning News, 12. apríla 1963 (strana 7):

DUŠEVNE CHORÝ POREZAL EXMANŽELKU,

POTOM SPÁCHAL SAMOVRAŽDU

Mack Dugas

(JODIE) 77-ročný Deacon „Deke“ Simmons v stredu večer nestihol zachrániť Sadie Dunhillovú pred zraneniami, no 28ročná obľúbená knihovníčka z denholmskej konsolidovanej strednej školy mohla dopadnúť oveľa horšie.

Miestny policajt Douglas Reems hovorí: „Keby Deke neprišiel, slečna Dunhillová by bola takmer určite mŕtva.“ Simmons na otázky reportérov odpovedal: „Nechcem o tom hovoriť, už je po všetkom.“

Podľa Reemsa premohol Simmons oveľa mladšieho Johna Claytona a vytrhol mu z ruky malý revolver. Clayton potom vytiahol nôž, s ktorým najskôr porezal svoju bývalú manželku a potom si ním podrezal hrdlo. Simmons a ďalší muž, George Amberson z Dallasu, sa mu márne pokúšali zastaviť krvácanie. Privolaný lekár konštatoval smrť.

Pána Ambersona, bývalého učiteľa z denholmskej konsolidovanej strednej školy, ktorý prišiel na miesto činu krátko po tom, ako Simmons odzbrojil Claytona, sme nezastihli, no na mieste činu Douglasovi Reemsovi povedal, že Clayton – bývalý pacient psychiatrie – zrejme svoju bývalú manželku niekoľko mesiacov sledoval. Učitelia na denholmskej konsolidovanej strednej škole o tejto hrozbe vedeli a riaditeľka Ellen Dockertyová mala k dispozícii Claytonovu fotografiu, ale páchateľ sa pohyboval v prestrojení.

Slečnu Dunhillovú previezli do ambulancie v nemocnici Parkland Memorial v Dallase a jej stav je stabilizovaný.

2

Uvidel som ju až v sobotu. Väčšinu času som strávil v čakárni s knihou, ktorú som nedokázal čítať. To však nebol problém, lebo som mal spoločnosť – na Sadie sa prišla spýtať väčšina učiteľského zboru a takmer stovka študentov – tých, ktorí ešte nemali vodičské preukazy, priviezli rodičia. Mnohí darovali krv, aby nahradili tú, čo Sadie stratila. Aktovku som mal čoskoro plnú pohľadníc a listov. Bolo tu toľko kvetov, až to v čakárni vyzeralo ako v skleníku.

Nazdával som sa, že som si už zvykol na život v minulosti, ale aj tak ma šokovala Sadina izba v nemocnici, keď ma konečne pustili dnu. Bola to prekúrená komôrka, len o málo väčšia ako šatník. Nebola tam kúpeľňa; v rohu sa krčil škaredý turecký záchod, ktorý by mohol pohodlne používať len trpaslík, a polosúkromie sa dalo vytvoriť polopriesvitným závesom. Namiesto tlačidiel na dvíhanie a sklápanie postele slúžila kľuka, z ktorej sa po dlhom používaní odlupovala biela farba. Samozrejme, že tam neboli monitory, čo by sledovali priebeh dôležitých telesných funkcií, ani televízor pre pacienta.

Z kovového stojana visela sklená fľaša – asi s fyziologickým roztokom. Viedla z nej trubička do Sadinej ruky a tam sa strácala pod objemným obväzom.

Ešte objemnejší obväz mala na ľavej strane hlavy. Na tej strane jej odstrihli časť vlasov a nadobudla tak ovisnutý, utrápený výraz… a, samozrejme, naozaj bola utrápená. Lekári jej nechali úzky otvor pre oko. Jej oči sa roztvorili, len čo začula moje kroky, a hoci bola omámená liekmi, v pohľade som jej zazrel záblesk hrôzy, až mi stislo srdce.

Potom unavene obrátila tvár k stene.

„Sadie – miláčik, to som ja.“

„Ahoj, ja,“ povedala, stále obrátená k stene.

Dotkol som sa jej pleca, ktoré jej nahé trčalo z nočnej košele, a mykla sa. „Prosím, nedívaj sa na mňa.“

„Sadie, na tom nezáleží.“

Pozrela na mňa. Dívali sa na mňa smutné oči nadopované morfínom, jedno cez otvor v obväze. Spod obväzov presvitala škaredá žltkasto-červená škvrna. Asi krv a nejaká masť.

„Záleží,“ povedala. „To nie je také ako s Bobbi Jill.“ Pokúsila sa usmiať. „Vieš, ako vyzerá bejzbalová lopta, samé červené stehy? Tak teraz vyzerá Sadie. Mám ich všade.“

„Časom zmiznú.“

„Ty to nechápeš. Prerezal sa mi cez líce až do úst.“

„Ale žiješ. A ja ťa milujem.“

„Povedz to, keď mi dajú dole obväzy,“ hlesla otupene. „Frankensteinova nevesta vyzerá v porovnaní so mnou ako Liz Taylorová.“

Chytil som ju za ruku. „Raz som čítal…“

„Ešte nie som pripravená na literárnu diskusiu, Jake.“

Pokúsila sa odvrátiť, ale držal som jej ruku. „Bolo to japonské príslovie. ‚Láske sa i jazvy po kiahňach zdajú pekné ako jamky na lícach.‘ Budem tvoju tvár milovať bez ohľadu na to, ako vyzerá. Lebo je tvoja.“

Rozplakala sa, držal som ju, kým sa neupokojila. Už som si myslel, že spí, keď povedala: „Viem, že je to moja vina, vydala som sa zaňho, ale…“

„Nie je to tvoja vina, Sadie, nevedela si to.“

„Vedela som, že s ním niečo nie je v poriadku. A aj tak som do toho šla. Asi hlavne preto, lebo to tak veľmi chcela moja mama a otec. Našťastie sem ešte neprišli. Lebo aj im to vyčítam. To je strašné, však?“

„Keď už rozdávaš vinu, nechaj niečo aj mne. Ten prekliaty plymouth som určite videl priamo aspoň dvakrát a kútikom oka možno aj častejšie.“

„To si nemusíš vyčítať. Detektív štátnej polície a texaský ranger, ktorí ma vypočúvali, vraveli, že Johnny mal v aute plný kufor poznávacích značiek, ktoré si vymieňal. Asi ich kradol v moteloch. A mal aj kopu tých nápisov…“

„Nálepiek.“ Spomenul som si na tú, čo ma zmiatla v noci v bungalovoch. SOONERS, DO TOHO. Urobil som chybu, že som opakovaný výskyt bielo-červeného plymouthu odmávol len ako ďalší prejav harmonizácie minulosti. Mal som mať viac rozumu. Aj by som ho mal, keby som polovicou mozgu nebol stále v Dallase s Leem Oswaldom a generálom Walkerom. A ak záležalo na vine, časť prislúchala aj Dekovi. Napokon, on toho človeka videl, všimol si preliačiny na spánkoch.

Nechaj to tak, pomyslel som si. Už sa stalo. Nedá sa to zmeniť.

No v skutočnosti sa to zmeniť dalo.

„Jake, vie už polícia, že nie si… ten, za koho sa vydávaš?“

Odhrnul som jej vlasy z pravej strany tváre, kde ich mala stále dlhé. „V tejto záležitosti je všetko okej.“

S Dekom nás vypočúvali tí istí policajti, ktorí Sadie vypočúvali pred tým, ako sa dostala na operačnú sálu. Detektív štátnej polície nám predniesol vlažný prejav o chlapoch, čo videli priveľa westernov. Ten druhý mu pritakával, potom nám podal ruku a povedal: „Na vašom mieste by som spravil to isté.“

„Deke ma z toho vynechal. Nechce, aby sa školská rada na budúci rok zasekla, keď ťa budú prijímať. Mne pripadá neuveriteľné, že ťa dorezal šialenec a ešte by z toho mali vzniknúť pochybnosti o tvojom morálnom profile, ale podľa Deka bude najlepšie, keď…“

„Nemôžem sa tam vrátiť. S takouto tvárou sa nemôžem postaviť pred deti.“

„Sadie, keby si vedela, koľko ich sem za tebou prišlo…“

„To je od nich milé a veľa to pre mňa znamená, no sú to presne tí študenti, pred ktorých by som sa nemohla postaviť. Nechápeš to? Asi by som zvládla tých, čo sa len smejú a hovoria si vtipy. V Georgii som pracovala v škole so ženou, ktorá mala zajačí pysk, a veľa som sa od nej naučila, keď som videla, ako sa vyrovnáva s tínedžerskou krutosťou. Nezvládla by som však tých ostatných. Tých, čo to myslia dobre. Tie ich súcitné pohľady… a odvracanie očí, pretože niektorí sa vôbec nedokážu pozrieť.“ Zhlboka sa nadýchla, až ju striaslo, potom vybuchla: „Ešte aj zúrim. Viem, že život je ťažký, a každý to vie, ale prečo musí byť aj krutý? Prečo musí takto hrýzť?“

Objal som ju. Nepoznačená polovica tváre jej horela a pulzovala. „Neviem, miláčik.“

„Prečo neexistujú druhé šance?“

Objímal som ju. Keď začala pravidelne dýchať, pustil som ju a potichu sa zdvihol na odchod. So zavretými očami mi povedala: „Vravel si, že v stredu večer musíš niekde byť, aby si bol svedkom nejakej udalosti. Zrejme si nechcel vidieť Johnnyho Claytona, keď si podrezáva hrdlo, však?“

„Nie.“

„Ušla ti tá udalosť?“

Rozmýšľal som, či mám klamať, no nespravil som to. „Áno.“

Opäť otvorila oči, no šlo jej to ťažko a nezostali otvorené dlho. „Dostaneš ešte druhú šancu?“

„Neviem. Na tom nezáleží.“

Nebola to pravda. Veľmi by na tom záležalo manželke a deťom Johna Kennedyho, záležalo by na tom jeho bratom, možno aj Martinovi Lutherovi Kingovi, takmer určite desiatkam tisíc mladých Američanov, ktorí sú teraz na strednej škole a časom ich, ak nič nezmení chod dejín, oblečú do uniforiem, odvezú na druhý koniec sveta, roztiahnu im zadky a posadia ich na veľký zelený vibrátor – Vietnam.

Zavrela oči. Vyšiel som z izby.

3

Keď som vyšiel z izby, na chodbe neboli súčasní študenti denholmskej strednej, zato tam boli dvaja jej absolventi. Mike Coslaw a Bobbi Jill Allnutová sedeli na plastových stoličkách a na kolenách im ležali časopisy, ktoré nečítali. Mike vyskočil a podal mi ruku. Bobbi Jill ma tuho objala.

„Je to veľmi zlé?“ spýtala sa. „Teda…“ končekmi prstov si prešla po blednúcej jazve, „dá sa to napraviť?“

„Neviem.“

„Rozprávali ste sa s doktorom Ellertonom?“ spýtal sa Mike. Ellerton, ktorý mal povesť najlepšieho plastického chirurga v strednom Texase, urobil zázraky s tvárou Bobbi Jill.

„Teraz poobede slúži v nemocnici. Deke, slečna Ellie a ja s ním máme stretnutie o…“ pozrel som na hodinky, „dvadsať minút. Chcete ísť s nami?“

„Prosím,“ povedala Bobbi Jill. „Viem, že on to zvládne. Je to génius.“

„Tak poďte. Uvidíme, čo dokáže génius.“

Mike mi určite čítal v tvári, lebo mi stisol rameno a povedal: „Možno to nie je také zlé, ako si myslíte, pán Amberson.“

4

Bolo to ešte horšie. Ellerton rozdal fotografie – ostré čiernobiele snímky na lesklom papieri, ktoré mi pripomenuli Weegeeho a Diane Arbusovú. Bobbi Jill zalapala po dychu a odvrátila sa. Deke ticho zastonal, akoby dostal úder. Slečna Ellie si zábery stoicky prelistovala, no z tváre jej úplne zmizla farba okrem dvoch kruhov rúžu na lícach.

Na prvom zábere Sadino líce viselo v útržkoch. To som na vlastné oči videl v stredu večer a bol som na to pripravený. Nebol som pripravený na ovisnuté ústa ako u obete porážky a na kusy mäsa pod ľavým okom. Dodávalo jej to klaunský výzor, mal som sto chutí otrieskať si hlavu o stôl v malej konferenčnej miestnosti, kam lekár zvolal našej stretnutie. Alebo možno – to by bolo lepšie – rozbehnúť sa do márnice, kde leží John Clayton, aby som mu mohol ešte pridať.

„Keď dnes večer prídu rodičia tejto mladej ženy,“ povedal Ellerton, „budem taktný a optimistický, lebo rodičia si zaslúžia takt a nádej.“ Zamračil sa. „Hoci človek by ich očakával už skôr, vzhľadom na vážnosť stavu pani Claytonovej…“

„Slečny Dunhillovej,“ povedala Ellie ticho a zúrivo. „S tým netvorom sa už rozviedla.“

„Áno, pardon, máte pravdu. No vy ste jej priatelia a myslím, že si zaslúžite menej taktu a viac pravdy.“ Pozrel nevzrušene na jednu z fotografií a krátkymi, čistými nechtami poklopal po Sadinom roztrhnutom líci. „Dá sa to zlepšiť, ale nikdy nie úplne napraviť. Aspoň nie s technológiami, aké máme momentálne k dispozícii. Možno o rok, keď sa tkanivo úplne zahojí, budem môcť opraviť najhoršie nepravidelnosti.“

Bobbi Jill tiekli po lícach slzy. Chytila za ruku Mika.

„Takéto stále poškodenie výzoru je veľmi nešťastné,“ pokračoval Ellerton, „ale sú tu aj ďalšie problémy. Presekol jej tvárový nerv. Bude mať problémy vôbec jesť ľavou stranou úst. Ovisnuté oko, ktoré vidíte na týchto fotografiách, jej zostane na celý život, a čiastočne sa jej natrhol slzný kanálik. Môže sa jej zhoršiť zrak. Dúfajme, že k tomu nedôjde.“

Vzdychol a rozhodil ruky.

„Sľubujú nám úžasné veci ako mikrochirurgiu a regeneráciu nervov, takže o dvadsať, tridsať rokov sa možno s takýmito prípadmi bude dať spraviť viac. Teraz môžem povedať len toľko, že urobím, čo bude v mojich silách, aby som napravil, čo sa napraviť dá.“

Prvý raz sa ozval Mike. Hlas mu znel zatrpknuto. „Škoda, že nežijeme v roku 1990, však?“

5

V to popoludnie vyšla z nemocnice mlčanlivá a smutná skupinka. Na kraji parkoviska sa slečna Ellie dotkla môjho rukáva. „Mala som vás počúvať, George. Veľmi ma to mrzí.“

„Nie som si istý, či by to bolo pomohlo,“ povedal som, „ale ak to chcete odčiniť, poproste Freddyho Quinlana, aby mi zavolal. To je ten realitný agent, ktorý mi pomohol, keď som prvý raz prišiel do Jodie. Chcem byť toto leto blízko pri Sadie, takže si musím niečo prenajať.“

„Môžete bývať u mňa,“ povedal Deke. „Mám kopu voľného miesta.“

Obrátil som sa k nemu. „Naozaj?“

„Urobíte mi tým láskavosť.“

„Rád vám zaplatím…“

Mávol rukou. „Prispejete na potraviny. To bude stačiť.“

Spolu s Ellie nasadli do Dekovho ranch wagona. Díval som sa, ako odchádzajú, potom som sa vybral k svojmu chevroletu, ktorý teraz pôsobil – zrejme úplne neprávom – ako auto, ktoré prináša len smolu.

Nikdy som sa s takou nechuťou nevracal na West Neely, kde budem určite počúvať, ako si Lee vybíja na Marine frustráciu, keďže netrafil generála Walkera.

„Pán Amberson?“ To povedal Mike. Bobbi Jill stála o pár krokov vzadu s rukami pevne založenými pod prsami. Vyzerala uzavreto a nešťastne.

„Áno, Mike?“

„Kto zaplatí slečne Dunhillovej pobyt v nemocnici? A všetky operácie, o ktorých hovoril? Má slečna Dunhillová zdravotné poistenie?“

„Nejaké áno.“ No zďaleka nepostačí na niečo takéto rozsiahle. Spomenul som si na jej rodičov, no znepokojovalo ma, že sa ešte neukázali. Hádam ju neobviňujú z toho, čo jej spravil Clayton… alebo áno? Ani som si to neuvedomoval, no prichádzal som zo sveta, kde sa muži k ženám zväčša správajú ako k rovnoprávnym ľudským bytostiam. Rok 1963 mi ešte nikdy tak nepripomínal cudziu krajinu ako v tomto okamihu.

„Pomôžem, ako len budem môcť,“ povedal som. Ale koľko to bude? Zásoby hotovosti mi stačili na niekoľko mesiacov, no nie na päť plastických operácií. Nechcel som sa ako stávkar vrátiť do Faith Financial na Greenville Avenue, ale zdalo sa mi, že budem musieť. Ani nie o mesiac odštartujú Kentucké dostihové derby a podľa stávkarskej sekcie v Alových poznámkach bude víťazom žrebec Chateaugay, zatiaľ absolútne nie favorit. Vložená tisícka by mi podľa pomerov vyplácaných výhier vyniesla sedem– alebo osemtisíc, čo by vystačilo na zaplatenie Sadinho pobytu v nemocnici a – pri cenách v roku 1963 – aspoň na niektoré operácie.

„Mám nápad,“ povedal Mike, potom sa obzrel cez plece. Bobbi Jill sa naňho povzbudzujúco usmiala. „Teda aj tunáka s Bobbi Jill.“

„Bez toho tunáka, Mike. Už nie si dieťa, rozprávaj ako dospelý.“

„Jasné, jasné, prepáčte. Ak by ste mohli na desať minút zájsť do kaviarne, vysvetlíme vám to.“

Išiel som. Vypili sme kávu. Vypočul som si ich nápad. A súhlasil som. Niekedy, keď minulosť harmonizuje sama so sebou, múdry človek si odkašle a pridá sa k jej snahe.

6

V hornom byte v ten večer zúrila hádka. Svojím dielom prispela aj malá June, ktorá si div nevykričala pľúca. Nenamáhal som sa odpočúvať; aj tak som vedel, že väčšina hádky bude v ruštine. Potom, okolo ôsmej, nastalo nezvyčajné ticho. Povedal som si, že sa asi uložili spať o dve hodiny skôr, ako majú vo zvyku, a bola to úľava.

Rozmýšľal som, že aj ja pôjdem spať, keď pri chodníku zastal obrovský cadillac – auto de Mohrenschildtovcov. Jeanne vykĺzla na chodník, George zase vyskočil so svojou typickou energiou. Otvoril dvere za sedadlom vodiča a vytiahol veľkého plyšového zajaca s nerealistickou purpurovou srsťou. Chvíľu som prekvapene zízal štrbinou medzi závesmi, kým mi to došlo: zajtra je Veľkonočná nedeľa.

Zamierili k vonkajším schodom. Ona kráčala, George pred ňou doslova cválal. Jeho dunivé kroky na chatrných schodoch otriasli celou budovou.

Hore som začul vystrašené hlasy, tlmené, ale zreteľne neisté. Nad mojím stropom sa ozvali rýchle kroky, až sa otriasla lampa v obývačke. Mysleli si Oswaldovci, že ich prišla zatknúť dallaská polícia? Alebo niekto z agentov FBI, čo Leeho sledovali, keď ešte s rodinou žil na Mercedes Street? Dúfal som, že ten darebák má srdce až v krku a drhne sa ním.

Ozvalo sa niekoľkonásobné klopanie na dvere a vzápätí de Mohrenschildt žoviálne zvolal: „Otvor, Lee! Otvor, ty pohan!“

Dvere sa otvorili. Nasadil som si slúchadlá, ale nič som nepočul. Potom, práve keď som sa rozhodoval, že mikrofón skúsim umiestniť do misy, buď Lee, alebo Marina zapli lampu s plošticou. Znovu fungovala, aspoň zatiaľ.

„… pre dieťa,“ vravela Jeanne.

„Vďaka,“ povedala Marina. „Veľká vďaka, Jeanne, to veľmi milé!“

„Nestoj, súdruh, nalej nám niečo!“ ozval sa de Mohrenschildt. Zrejme už v sebe zopár pohárikov má.

„Máme len čaj,“ vyhlásil Lee. Pôsobilo to podráždene a rozospato.

Marina a Jeanne sa rozprávali po rusky. Lee a de Mohrenschildt – ich ťažšie kroky sa nedali pomýliť – sa vybrali do kuchyne a vedel som, že tam ich už nebudem počuť. Ženy stáli blízko pri lampe, ich hlasy prehlušia rozhovor mužov.

Potom Jeanne po anglicky povedala: „Preboha, to je zbraň?“

Všetko zastalo – mal som pocit, že aj moje srdce.

Marina sa zasmiala. Bol to totálne umelý smiech, vysoko posadený ako na kokteilovom večierku. „Prišiel o robotu, u nás niet peniaze a blázon kúpiť pušku. Vravím mu: ‚Daj ju do skrine, ty idiot, lebo ešte potratím.‘“

„Len som si chcel zastrieľať na terč,“ povedal Lee. „U mariňákov mi to celkom šlo. Ani raz som nestrelil mimo.“

Zase nastalo ticho. Zdalo sa, že trvá večne. Potom zaburácal de Mohrenschildtov gargantuovský rehot. „No tak, nás naťahovať nemusíš! Ako to, že si ho netrafil, Lee?“

„Netuším, o čom hovoríš.“

„Generál Walker, chlapče! Niekto tomu rasistovi takmer vystrelil mozog v tom jeho dome na Turtle Creek Boulevard. Chceš povedať, že si o tom nevedel?“

„V poslednom čase nečítam noviny.“

„Ale?“ začudovala sa Jeanne. „Neležia náhodou na stoličke Times Herald?“

„No, tým myslím, že nečítam správy. Sú príliš depresívne. Len vtipy a inzeráty. Veľký brat vraví, nájdi si prácu, ak nechceš, aby tvoje dieťa hladovalo.“

„Takže ty si nestrieľal na generála?“

Naťahoval ho. Nahadzoval návnadu.

Otázka znela prečo. Lebo de Mohrenschildt by ani v najodvážnejších snoch neuveril, že mušia váha ako Ozzie mohol byť tým strelcom, čo v stredu večer vydesil bývalého vojaka… alebo preto, lebo vedel, že Lee ním bol? Z celého srdca som ľutoval, že sú pri nich ženy. Keby som mohol počúvať Leeho vyznania v tých zvláštnych rozhovoroch, ktoré s de Mohrenschildtom viedol „ako chlap s chlapom“, možno by som sa dozvedel odpovede na svoje otázky. Takto som si nemohol byť ničím istý.

„Myslíš, že by som bol taký blázon? Že by som na niekoho strieľal, keď mi ponad plece nazerá J. Edgar Hoover?“ Leeho hlas znel, akoby sa pokúšal vžiť do roly, ale veľmi mu to nešlo.

„Nikto si nemyslí, že ste na niekoho strieľali, Lee,“ upokojovala ho Jeanne. „Len sľúbte, že keď vaša malá začne chodiť, nájdete pre tú pušku, čo máte v šatníku, bezpečnejšie miesto.“

Marina na to niečo povedala po rusky, ale ja som z času na čas vídal dieťa na dvore vedľa domu, a vedel som, čo hovorí: že June už chodí.

„Junie sa darčeku poteší,“ povedal Lee, „ale my Veľkú noc neslávime. Sme ateisti.“

On možno bol, no Marina, aspoň podľa Alových poznámok, dala June zhruba v čase raketovej krízy pokrstiť. Pomohol jej spojenec a obdivovateľ George Bouhe.

„Veď aj my,“ vyhlásil de Mohrenschildt. „A preto uctievame veľkonočného zajka!“ Podišiel bližšie k lampe a jeho hurónsky smiech ma napoly ohlušil.

Hovorili ešte asi desať minút, miešali angličtinu s ruštinou. Potom Jeanne povedala: „Dobre, už vás necháme na pokoji. Tuším sme vás vytiahli z postele.“

„Nie, nie, už sme boli hore,“ protestoval Lee. „Vďaka za návštevu.“

George sa spýtal: „Čoskoro sa pozhovárame, všakže, Lee? Môžeš prísť do country clubu. Naverbujeme čašníkov do odborového zväzu.“

„Iste, iste.“ Už kráčali k dverám.

De Mohrenschildt povedal ešte niečo, ale ticho, takže som zachytil len niekoľko slov. Možno niečo ako dal naspäť alebo kryjem ti chrbát. Hoci nemyslím, že tá druhá veta bola v šesťdesiatych rokoch bežnou súčasťou slangu.

Kedy si ju dal naspäť? To sa spýtal? A myslel tým, kedy dal Lee pušku naspäť do šatníka?

Zo desaťkrát som si prehral tú pásku, ale pri spomalenej rýchlosti nahrávky sa to nedalo rozoznať. Ešte dlho po tom, čo sa Oswaldovci uložili na spánok, som v posteli bdel. O druhej ráno, keď June krátko vykríkla a matka ju znovu učičíkala do sníčkov, som bol ešte hore. Myslel som na Sadie, ktorá spí nepokojným morfínovým spánkom v nemocnici Parkland Memorial. Izba bola škaredá a posteľ úzka, no určite by som sa na nej vyspal.

Myslel som aj na de Mohrenschildta, bláznivého herca, ktorý si občas rozdrapí košeľu. Čo si to povedal, George? Čo si to na záver povedal? Bolo to Kedy si ju dal naspäť? Alebo Nehľaď tak zamračene na svet? Alebo Neboj sa a nedaj sa tým zmiasť? Alebo niečo úplne iné?

Napokon som zaspal. Snívalo sa mi, že som šiel so Sadie na jarmok. Ocitli sme sa na strelnici, kde stál Lee s puškou opretou o plece. Chlap za pultom bol George de Mohrenschildt. Lee trikrát vystrelil, ani raz nezasiahol cieľ. „Pardon, synak,“ ozval sa de Mohrenschildt, „kto nevie trafiť, nedostane nič.“

Potom sa ku mne obrátil a uškrnul sa.

„Nože poďte sem, synak, možno budete mať viac šťastia. Niekto predsa musí zabiť prezidenta, tak prečo by ste to nemohli byť vy?“ S trhnutím som sa prebudil pri prvých lúčoch svitania. Nado mnou ďalej spali Oswaldovci.

7

Veľkonočnú nedeľu som zase trávil na Dealey Plaza, sedel som na lavičke a pozeral na hrozivú tehlovú kocku skladu učebníc. Lámal som si hlavu, čo mám ďalej robiť.

Lee o desať dní odíde z Dallasu do New Orleansu, svojho rodného mesta. Nájde si prácu, bude olejovať stroje vo firme, ktorá spracúva kávu, a prenajme si byt na Magazine Street. Po dvoch týždňoch u Ruth Painovej v Irvingu tam za ním príde Marina s June. Ja nepôjdem. Nemôžem: Sadie má pred sebou dlhé uzdravovanie a neistú budúcnosť.

Zabijem Leeho niekedy v období od tejto Veľkonočnej nedele do dvadsiateho štvrtého? Mohol by som. Odkedy prišiel o miesto, väčšinu času trávil buď v byte, alebo rozdávaním prokubánskych letákov v centre Dallasu. Raz za čas šiel do verejnej knižnice, ale nepožičiaval si Ayn Randovú ani Karla Marxa – vymenil ich za westerny Zana Greya.

Keby som ho zastrelil na ulici alebo v knižnici na Young Street, bol by to recept na okamžité uväznenie, ale keby som to urobil hore v byte, kým bude Marina v Irvingu pomáhať Ruth s ruštinou? Mohol by som zaklopať na dvere, a keď otvorí, vpáliť mu guľku do hlavy. A bolo by to. Zblízka by som neriskoval, že miniem cieľ. Problém spočíval v otázke, čo by nastalo potom. Musel by som utiecť. Ak by som neutiekol, určite by ma policajti vypočuli ako prvého. Veď bývam v byte pod obeťou.

Mohol by som tvrdiť, že som tam nebol, keď sa to stalo. Do istého času by mi asi uverili, no kedy by sa im podarilo vypátrať, že George Amberson z West Neely Street je tým Georgeom Ambersonom, ktorý sa nedávno náhodou objavil na mieste krviprelievania na ulici Bee Tree Lane v Jodie? To by ich inšpirovalo k preverovaniu a preverovanie by rýchlo odhalilo, že učiteľský diplom Georgea Ambersona pochádza z oklahomskej rýchlovýrobne a že aj jeho odporúčania sú fiktívne. V tej chvíli by ma pravdepodobne zatkli. Ak by policajti zistili, že mám v banke bezpečnostnú schránku, od súdu by získali povolenie na jej prehliadku. A zrejme by to zistili. Pán Richard Link, môj bankár, by moje meno s fotografiou uvidel v novinách a prihlásil by sa. Čo by si policajti pomysleli o mojich memoároch? Že na zastrelenie Oswalda som mal motív, akokoľvek šialený.

Nie, budem musieť ujsť do králičej nory, kdesi v Oklahome alebo v Arkansase zanechať svoje auto a potom ísť autobusom alebo vlakom. A ak sa aj vrátim do roku 2011, už nikdy nebudem môcť zísť králičou norou do minulosti, pretože by som všetko resetoval. To by znamenalo, že Sadie tu opustím, samu, znetvorenú. Samozrejme, že odo mňa zdrhol, pomyslí si ona. Pekne rozprával o jazvách po kiahňach, ktoré sa láske zdajú pekné ako jamky na lícach, ale len čo sa dopočul prognózu – som škaredá a škaredá aj zostanem –, vzal nohy na plecia.

A možno mi to ani nebude vyčítať. To bola vlastne úplne najhoršia možnosť.

Ale kdeže. Nie. Existovala aj horšia. Čo keby som sa vrátil do roku 2011 a zistil, že Kennedyho toho dvadsiateho druhého novembra aj tak zastrelili? Stále som si nebol úplne istý, že Oswald pracoval sám. Ako som mohol tvrdiť, že desaťtisíc konšpiračných teoretikov sa mýli, najmä keď som mal k dispozícii len útržky informácií, ktoré vyplynuli zo všetkého môjho ňúrania a ňuchania?

Možno si otvorím Wikipédiu a dočítam sa, že strelec bol predsa len ukrytý na tom trávnatom pahorku. Alebo na streche súdnej budovy s väznicou na Houston Street, a nemal manlicherku z katalógu, ale zbraň hodnú armádneho ostrostrelca? Alebo že sa ukryl v jarku na Elm Street a periskopom sledoval príchod prezidentského sprievodu, ako tvrdili niektorí ešte vyšinutejší konšpirátori?

De Mohrenschildt mal niečo s CIA. To priznával aj Al Templeton, ktorý bol takmer stopercentne presvedčený, že Oswald konal sám. Al si bol istý, že de Mohrenschildt bol malá ryba, agentík, ktorý podával ďalej juhoamerické a stredoamerické klebety, aby mohol ďalej špekulovať s ropou. Ale čo ak bol veľká ryba? CIA nenávidela Kennedyho, odkedy odmietol vyslať americké vojská na podporu slabnúcich bojovníkov v Zálive svíň. A to, ako elegantne vykorčuľoval z raketovej krízy, iba podporilo túto nenávisť: špehovia chceli tú záležitosť využiť ako zámienku a raz a navždy ukončiť studenú vojnu, pretože boli presvedčení, že „raketová výhoda“ Rusov bola fiktívna. Veľa z týchto úvah sa dalo nájsť každý deň v novinách, niekedy medzi riadkami správ, inokedy ich úplne otvorene hlásali v komentároch.

Predpokladajme, že niektoré živly v CIA, ktoré konali na vlastnú päsť, prehovorili Georgea de Mohrenschildta, aby sa pustil do omnoho nebezpečnejšej misie. Nie aby sám zabil prezidenta, ale aby našiel niekoľko nevyrovnaných jedincov, ktorí to budú ochotní urobiť. Prijal by de Mohrenschildt takú ponuku? Myslel som si, že možno áno. S manželkou si žili na vysokej nohe, no netušil som, ako platia za cadillac, za country club a za svoj obrovský dom na Simpson Stuart Road. Keby poslúžil ako spojka medzi ohrozeným americkým prezidentom a agentúrou, ktorá mala teoreticky plniť príkazy toho prezidenta… Nuž, bola by to nebezpečná robota, ale keby bol zisk z nej potenciálne dosť vysoký, muž žijúci nad pomery by to vnímal ako silné pokušenie. A najkrajšie bolo, že by ani nemusel dostať výplatu v hotovosti. Stačili výhodné práva na ťažbu vo Venezuele, na Haiti a v Dominikánskej republike. Okrem toho, grandióznemu egocentrikovi, ako bol de Mohrenschildt, by sa taká práca celkom pozdávala. Rád bol tam, kde sa niečo dialo, a Kennedyho nemal v láske.

John Clayton zavinil, že som z účasti na atentáte na Walkeranemohol de Mohrenschildta vylúčiť. Áno, puška patrila Oswaldovi, no čo ak Lee v okamihu pravdy zistil, že nie je schopný vystreliť? Vedel som si predstaviť, ako de Mohrenschildt vychmatol Oswaldovi z roztrasených rúk manlicherku a zavrčal: Daj ju sem, urobím to sám.

Mal by de Mohrenschildt istotu, že spoza nádoby na smeti, ktorú chcel Lee použiť ako oporu, dokáže vystreliť? Jeden riadok z Alových poznámok ma presvedčil, že áno: V roku 1961 vyhral v country clube turnaj v streľbe na asfaltové holuby.

Keby som Oswalda zabil a Kennedy by aj tak zomrel, všetko by bolo zbytočné. A čo potom? Opakovať, opakovať? Zabijem znovu Franka Dunninga? Zachránim znovu Carolyn Poulinovú? Znovu sa odveziem do Dallasu?

Znovu sa zoznámim so Sadie?

Bude nepoznačená a to by bolo dobre. Vedel by som, ako vyzerá jej šialený bývalý manžel, aj s odfarbenými vlasmi, a tentoraz ho zastavím skôr, ako sa k nej priblíži. Aj to je fajn. Ale už predstava, že by som to mal zase všetko preskákať, ma vyčerpávala. Okrem toho som si nemyslel, že dokážem chladnokrvne zabiť Leeho, aspoň nie na základe nepriamych dôkazov, ktoré som mal. U Franka Dunninga som si bol istý. Lebo som to videl.

Takže aký má byť môj ďalší krok?

Bolo štvrť na päť a rozhodol som sa, že mojím ďalším krokom bude návšteva u Sadie. Vykročil som smerom k autu, ktoré som mal zaparkované na Main Street. Na rohu Main Steet a Houston Street, tesne za starou súdnou budovou, ma pochytil pocit, že ma niekto sleduje, a obzrel som sa. Na chodníku za mnou nikto nebol. Pozoroval ma sklad učebníc, všetky tie slepé okná nad Elm Street, kam zhruba o dvesto dní od tejto Veľkonočnej nedele dorazí prezidentský sprievod.

8

Na poschodí, kde ležala Sadie, pri mojom príchode práve podávali večeru: mäsový nákyp na čínsky spôsob. Jeho vôňa mi v mysli vyvolala živý obraz: krv, čo sa rozstrekla Johnovi Claytonovi po ruke, keď padol na koberec, ešteže aspoň doluznačky.

„Dobrý deň, pán Amberson,“ pozdravila ma hlavná sestra, keď som sa zapisoval. Mala bielu uniformu a pod naškrobeným čepčekom šedivejúce vlasy. K rozložitej hrudi mala pripnuté vreckové hodinky. Pozerala na mňa spoza barikády kytíc. „Včera večer tam bolo dosť kriku. Hovorím vám to, lebo ste jej snúbenec. Ste?“

„Presne tak,“ prikývol som. Rozhodne som ním chcel byť, bez ohľadu na tú dorezanú tvár.

Sestra sa ku mne naklonila pomedzi dve preplnené vázy. O vlasy sa jej obtrelo niekoľko sedmokrások. „Pozrite, ja naozaj neklebetím o pacientoch a hreším mladšie sestry, ak to robia. Ale to, ako sa k nej správali jej rodičia, naozaj nebolo správne. Dobre, možno sa im nedá vyčítať, že sa doviezli z Georgie s rodičmi toho blázna, ale…“

„Počkať. Chcete povedať, že Dunhillovci a Claytonovci šli jedným autom?“

„Asi boli kedysi, v šťastnejších časoch, zadobre, tak fajn, ja im to nezazlievam, ale povedať dcére, že kým sú u nej, ich dobrí známi Claytonovci dole podpisujú prevzatie synovho tela v márnici…“ Pokrútila hlavou. „Ocinko ani nehlesol, ale tá ženská…“

Poobzerala sa, či sme stále sami, videla, že sme, a znovu sa obrátila ku mne. Jej prostá vidiecka tvár odrážala vážnosť toho pohoršenia.

„Ani na chvíľu nezavrela ústa. Raz sa dcéry opýtala, ako sa cíti, potom donekonečna tárala o tom, akí sú Claytonovci chudáci. Vaša slečna Dunhillová držala jazyk za zubami, až kým jej matka nepovedala, že je to škoda, lebo budú zase musieť chodiť do iného kostola. Vtedy chúďa dievča stratilo nervy a začalo na nich kričať, aby vypadli.“

„Dobre urobila,“ prikývol som.

„Počula som ju, ako kričí: ‚Chcete vidieť, čo mi urobil synček vašich dobrých známych?‘ A vtedy, môj milý, vtedy som sa tam rozbehla. Skúšala si strhnúť obväzy. A matka… tá sa normálne nakláňala k nej, pán Amberson. Nedočkavo. Naozaj to chcela vidieť. Vyšupla som ich z izby a zavolala jedného, aby dal slečne Dunhillovej injekciu na upokojenie. Otec – taký krpec roztrasený – sa za svoju manželku ospravedlňoval. Vraj: ‚Ona nevedela, že to Sadie rozruší.‘ A ja mu na to: ‚A vy ste sa čo neozvali? Zhltli ste si jazyk?‘ A viete, čo povedala tá žena, tesne predtým, ako nastúpili do výťahu?“

Pokrútil som hlavou.

„Povedala: ‚Ani mu to nemôžem vyčítať, ako by som mohla? Veď sa hrával u nás na dvore a bol to taký zlatý chlapček!‘ No verili by ste tomu?“

Veril. Pretože som mal pocit, že pani Dunhillovú som už v istom zmysle stretol. Keď na West Seventh Street utekala za starším synom a vykrikovala z plných pľúc: „Stoj, Robert! Nechoď tak rýchlo! Ešte som s tebou neskončila!“

„Možno sa vám bude zdať… emocionálne rozrušená,“ povedala sestra. „Len som vám chcela vysvetliť, že má na to dôvod.“

9

Nebola emocionálne rozrušená. To by bolo lepšie. Ak existuje niečo ako pokojná depresia, mala ju Sadie v ten veľkonočný večer. Aspoňže sedela v kresle a pred sebou mala nedotknutý tanier zapečeného mäsa. Schudla, jej vysoké telo akoby sa vznášalo v bielej nemocničnej košeli, ktorú si, len čo ma zbadala, pritiahla k telu.

Ale usmiala sa – tou stranou tváre, ktorou to ešte dokázala – a nastavila mi zdravé líce na bozk. „Ahoj, George. Radšej ťa tak budem volať, dobre?“

„Možno je to lepšie. Ako sa máš, zlatko?“

„Vravia mi, že som na tom lepšie, ale mám pocit, akoby mi líce obliali benzínom a zapálili. To preto, že mi znižujú dávky analgetík. Len aby som sa, božeuchovaj, nestala narkomankou.“

„Ak potrebuješ viac, môžem sa s niekým porozprávať.“

Pokrútila hlavou. „Mám z toho hmlu v mozgu a potrebujem rozmýšľať. Okrem toho potom ťažšie ovládam emócie. S mamou a otcom sme si dali preteky v kriku.“

Bola tam len jedna stolička, ak sa nepočítala skrinka v rohu, tak som si sadol na posteľ. „Hlavná sestra ma už oboznámila. Podľa toho, čo začula, si mala právo vybuchnúť.“

„Možno, ale načo je to komu? Mama sa nikdy nezmení. Celé hodiny dokáže opisovať, ako som ju skoro zabila, no s nikým iným nesúcití. Chýba jej takt, ale aj čosi viac. Je na to nejaký výraz, neviem si naň spomenúť.“

„Empatia?“

„To je ono. A má veľmi ostrý jazyk. Môjho otca ním za tie roky osekala na pahýľ. Dnes sa už pri nej zriedka ozve.“

„Nemusíš sa s nimi už stretávať.“

„Myslím, že musím.“ Jej pokojný, ľahostajný hlas sa mi pozdával čoraz menej. „Mama vraví, že mi pripravia starú izbu, a vlastne nemám kam inam ísť.“

„Domov máš v Jodie. Aj prácu.“

„Myslím, že to sme už prebrali. Podám výpoveď.“

„Nie, Sadie, nerob to. To je veľmi zlý nápad.“

Usmiala sa, ako najlepšie mohla. „Hovoríš ako slečna Ellie. Ktorá ti ani neverila, keď si jej tvrdil, že Johnny je nebezpečný.“ Zamyslela sa a dodala: „Pravdaže, ani ja som ti neverila. Pri ňom som bola hlupaňa a hlupaňou som aj zostala, však?“

„Máš tam dom.“

„To je pravda. A hypotéku, ktorú nemôžem splácať. Budem ho musieť nechať tak.“

„Ja ho budem splácať.“

To ju prebralo. Vyzerala šokovaná. „Nemôžeš si to dovoliť!“

„Ale môžem.“ Bola to pravda… aspoň dočasne. Okrem toho, ešte stále som mohol staviť na kentucké derby a na Chateaugaya. „Sťahujem sa z Dallasu, budem bývať u Deka. Nechce odo mňa nájomné, takže peniaze na splátky za dom budú.“

Do kútika pravého oka sa jej prekotúľala slza a tam sa chvela. „Myslím, že ti uniklo to hlavné. Nemôžem sa o seba postarať, aspoň zatiaľ nie. A nemienim byť nikomu na krku, iba ak doma, kde mama najme ošetrovateľku, aby mi pomohla s tými menej peknými záležitosťami. Mám ešte nejakú hrdosť. Veľa mi jej nezostalo, ale trochu predsa.“

„Ja sa o teba postarám.“

Vytreštila oči. „Čože?“

„Dobre si počula. A keď ide o mňa, Sadie, svoju hrdosť si môžeš niekam strčiť. Náhodou ťa ľúbim. A ak ma ľúbiš, prestaneš vymýšľať kraviny a plánovať návrat k tej bosorke, ktorá ťa porodila.“

Nato sa jej podarilo chabo usmiať a potom zostala ticho sedieť. Uvažovala, ruky zložené na kolenách zakrytých tou tenkou košeľou. „Prišiel si do Texasu, aby si niečo urobil. To niečo nebola opatera školskej knihovníčky, ktorá bola taká hlúpa, že si nevšimla, v akom je nebezpečenstve.“

„Moja záležitosť v Dallase počká.“

„A môže počkať?“

„Áno.“ Presne takto jednoducho sa o tom rozhodlo. Lee pôjde do New Orleansu a ja naspäť do Jodie. Minulosť so mnou bojovala a v tomto kole si pripísala víťazstvo. „Potrebuješ čas, Sadie, a ja ho mám. Môžeme ho stráviť aj spolu, nie?“

„Nie je možné, aby si ma chcel,“ povedala sotva hlasnejšie ako šeptom. „Keď som teraz takáto.“

„Ale ja ťa chcem.“

Uprela na mňa oči, ktoré sa báli dúfať, no aj tak dúfali. „Prečo?“

„Lebo si to najlepšie, čo ma kedy postretlo.“

Zdravá strana úst sa jej roztriasla. Slza sa jej prekotúľala na líce a za ňou nasledovali ďalšie. „Keby som sa nemusela vrátiť do Savannah… keby som nemusela bývať u nich… s ňou… možno potom by som sa… čo ja viem… dala aspoň trošku do poriadku.“

Vzal som ju do náručia. „Dáš sa do poriadku oveľa väčšmi ako len trošku.“

„Jake?“ Hlas jej skreslili slzy. „Kým odídeš, mohol by si pre mňa ešte niečo urobiť?“

„Čo, zlatko?“

„Odnes ten prekliaty tanier. Z pachu toho mäsa sa mi dvíha žalúdok.“

10

Zdravotná sestra s ramenami obrancu a s hodinkami pripnutými k hrudi sa volala Rhonda McGinleyová a osemnásteho apríla trvala na tom, že Sadino kolieskové kreslo dotlačí nielen do výťahu, ale až na chodník, kde nás čakal Deke s otvorenými dverami svojho stejšna.

„Nieže vás tu ešte uvidím, srdiečko,“ vyhlásila sestra McGinleyová, keď sme pomohli Sadie nastúpiť na miesto spolujazdca.

Sadie sa roztržito usmiala a mlčala. Ak to mám povedať z mosta do prosta, bola taká plná sedatív, div nepraskla. Doktor Ellerton jej ráno prezrel líce, čo bola útrpná procedúra, ktorá si vyžiadala ďalšie lieky proti bolesti.

McGinleyová sa obrátila ku mne: „Niekoľko mesiacov bude potrebovať veľa lásky a dobrú opateru.“

„Vynasnažím sa.“

Vyštartovali sme. Pätnásť kilometrov južne od Dallasu Deke povedal: „Vezmite jej to a vyhoďte to z okna. Ja musím šoférovať.“

Sadie zaspala s tlejúcou cigaretou v prstoch. Nahol som sa ponad sedadlo a vytiahol som jej ju. Zaúpela a zamrmlala: „Nerob to, Johnny, prosím ťa, nie.“

Pozrel som Dekovi do očí. Len na sekundu, ale stačilo, aby som videl, že si myslíme to isté: Bude to dlhá cesta. Veľmi dlhá.

11

Nasťahoval som sa do Dekovho domu v španielskom štýle, ktorý stál na Sam Houston Road. Aspoň tak sme to predložili verejnosti. Popravde som sa nasťahoval k Sadie na Bee Tree Lane. Bál som sa, čo nájdeme, keď ju vovedieme dnu, a myslím, že aj Sadie sa bála, bez ohľadu na lieky, ktoré do nej napchali. Ale slečna Ellie a Jo Peetová, ktorá učila na strednej aj starostlivosť o domácnosť, najali niekoľko spoľahlivých dievčat, a tie strávili celý deň pred Sadiným návratom umývaním, leštením a drhnutím stien, aby z nich zmizla každá stopa po Claytonovi a jeho špine. Vyniesli koberec z obývačky a vystreli tam nový. Mal priemyselnú sivú farbu, žiadny vzrušujúci odtieň, ale zrejme to bola múdra voľba: sivé veci neuchovávajú veľa spomienok. Dorezané šatstvo zmizlo a namiesto neho priniesli nové.

Sadie nikdy ani slovom nespomenula nový koberec a nové šaty. Nie som si istý, či si ich vôbec všimla.

12

Bol som u nej celé dni, varil som, pracoval v jej malej záhradke (ktorá v ďalšom horúcom stredotexaskom lete schradla, ale celkom nezhynula) a čítal jej Dickensov román Pochmúrny dom. Zvykli sme si pozerať aj niekoľko popoludňajších seriálov: Tajnú búrku, Mladého doktora Malona, Tieto korene a – náš najobľúbenejší – Na pokraji noci.

Cestičku vo vlasoch si presunula zo stredu doprava, takže vznikol účes na spôsob Veronicy Lakovej, ktorý mal zakryť najhoršie jazvy, až jej konečne snímu obväzy. Nadlho to aj tak nebude – prvú plastickú operáciu, na ktorej sa mali zúčastniť štyria lekári, naplánovali na piateho augusta. Ellerton povedal, že ju čakajú ešte najmenej štyri ďalšie.

Po tom, čo sme sa so Sadie navečerali (zväčša sa aj tak len vŕtala v jedle), odviezol som sa k Dekovi, pretože malé mestá sú plné veľkých očí a dlhých jazykov. Tie veľké oči mali vidieť moje auto pred Dekovým domom ešte pred západom slnka. Len čo sa zotmelo, peši som sa vrátil tie tri kilometre k Sadie a tam som spal na novej rozťahovacej pohovke, až do piatej rána. Skoro vždy som spal prerušovane, pretože Sadie ma len zriedka nebudila výkrikmi a kŕčovitými pohybmi tela, ktorými sa vymaňovala zo zlých snov. Cez deň bol John Clayton mŕtvy.

Po zotmení ju prenasledoval s revolverom a nožom.

Vždy som šiel k nej a utišoval ju, ako som vedel. Občas sa domotkala ku mne do obývačky a vyfajčila si tam cigaretu, potom sa šuchtavo vrátila do postele a vždy si pritom pritískala vlasy k tej doráňanej strane tváre. Nedovolila mi, aby som jej vymieňal obväzy. Robievala to v kúpeľni, za zavretými dverami.

Po jednej mimoriadne hroznej nočnej more som ju našiel stáť nahú pri posteli a vzlykať. Všimol som si, ako šokujúco schudla. Nočná košeľa jej ležala pri nohách. Začula ma a obrátila sa ku mne, s jednou rukou na prsníkoch, druhou na ohanbí. Vlasy jej padli na pravé plece, kam patrili, a uvidel som jej na lícnej kosti opuchnuté jazvy, hrubé stehy a ovisnuté, dokrkvané mäso.

„Vypadni!“ okríkla ma. „Nedívaj sa na mňa, keď som takáto! Nemôžeš vypadnúť?“

„Sadie, čo sa stalo? Prečo si si vyzliekla nočnú košeľu? Čo je?“

„Pomočila som sa do postele, chápeš? Musím si vymeniť obliečky, tak ťa prosím, vypadni, nech sa môžem do niečoho obliecť!“

Prešiel som k nohám postele, chytil prikrývku, ktorá tam ležala, a zakrútil ju do nej. Keď som jeden roh vysunul vyššie ako nejaký golier, ktorý jej zakryl líce, upokojila sa.

„Choď do obývačky a daj pozor, aby si sa nepotkla. Daj si cigaretu. Ja ti posteľ prezlečiem.“

„Nie, Jake, je špinavá.“

Chytil som ju za plecia. „To by povedal Clayton a ten je mŕtvy. Čo je na tom? Trošku moču.“

„Určite to tak berieš?“

„Jasné. Ale kým odídeš…“

Odhrnul som ten provizórny golier. Mykla sa a zavrela oči, ale zostala nehybne stáť. Len-len že sa nezosypala, no aj to som pokladal za pokrok. Pobozkal som ovisnuté mäso, ktoré bolo kedysi jej lícom, a znovu som ho zahalil rožkom prikrývky.

„Ako to môžeš robiť?“ opýtala sa, stále so zavretými očami. „Je to otrasné.“

„Kdeže. Je to len ďalšia časť teba, a teba ľúbim, Sadie. Tak už choď do obývačky, vymením obliečky.“

Keď som skončil, ponúkol som jej, že si s ňou ľahnem do postele a zostanem tam, kým zaspí. Mykla sa ako vtedy, keď som odhrnul rožok prikrývky, a pokrútila hlavou. „Nemôžem, Jake. Prepáč.“

Pomaly, po troške, pomyslel som si, keď som sa v sivom svetle brieždenia vracal cez mesto k Dekovmu domu. Pomaly, po troške.

13

Dvadsiateho štvrtého apríla som povedal Dekovi, že si v Dallase musíme niečo vybaviť, a požiadal ho, aby zostal pri Sadie, kým sa okolo deviatej nevrátim. Dosť ochotne súhlasil a ja som o piatej popoludní sedel na druhej strane ulice oproti autobusovej stanici firmy Greyhound na South Polk Street, neďaleko križovatky cesty číslo 77 a ešte stále novej štvorprúdovky I-20. Čítal som (či skôr som sa tak tváril) najnovšiu bondovku – román Špión, ktorý ma miloval.

O pol šiestej zašiel na parkovisko pri termináli stejšn. Viedla ho Ruth Painová. Vystúpil Lee, prešiel dozadu a otvoril dvere. Vystúpila z nich Marina s malou June na rukách. Ruth Painová zostala za volantom.

Lee mal iba dva kusy batožiny: olivovozelený vak a čalúnené puzdro na pušku s rukoväťami. Odniesol tie veci k autobusu,ktorý už vrčal. Šofér prevzal vak aj pušku a uskladnil ich do otvoreného priečinka na batožinu, iba čo letmo pozrel na Leeho lístok.

Lee prešiel ku dverám autobusu, potom sa obrátil a objal manželku, pobozkal ju na obe líca a na ústa. Vzal na ruky malú a pošteklil ju nosom pod bradičkou. June sa rozchichotala. Lee sa smial s ňou, no v očiach som mu videl slzy. Pobozkal June na čielko, objal ju, vrátil ju Marine a bez obzretia vybehol po schodoch do autobusu.

Marina sa vrátila k stejšnu, pri ktorom čakala Ruth Painová. June vystrela ruky k staršej žene, tá ju s úsmevom objala. Chvíľu tam stáli a dívali sa, ako nastupujú cestujúci, potom sa odviezli preč.

Zostal som sedieť, až kým presne o šiestej, podľa cestovného poriadku, autobus nevyrazil na cestu. Slnko krvavo klesalo k západnému obzoru a lúče sa zablysli na okienku, za ktorým bol vypísaný cieľ cesty. Písmená sa chvíľu nedali čítať. Potom som ich rozlúštil: slová, ktoré znamenali, že Lee Harvey Oswald odišiel z môjho života, aspoň načas.

EXPRES – NEW ORLEANS

Díval som sa, ako stúpa po výjazde na východnú medzištátnu cestu I-20, potom som peši prešiel tie dva bloky k svojmu zaparkovanému autu a vyštartoval do Jodie.

14

Predmyslenie, predtucha… áno, zase. Vyplatil som májové nájomné za byt na West Neely Street, hoci som si už musel dávať pozor na každý dolár, a navyše som to ani nemal prečo robiť. Mal som len neurčitý, ale silný pocit, že si potrebujem udržať operačnú základňu v Dallase.

Dva dni pred kentuckým derby som sa odviezol na Greenville Avenue s piatimi stovkami dolárov na Chateaugaya, ale len na umiestnenie v prvej trojke. To sa mi zdalo menej nápadné ako staviť na výhru. Zaparkoval som štyri bloky od Faith Financial a zamkol si auto, čo bolo aj o jedenástej ráno v tej časti mesta nutné bezpečnostné opatrenie. Spočiatku som kráčal rezko, ale potom – tiež bez konkrétneho dôvodu – moje nohy spomalili.

Pol bloku od stávkovej kancelárie, ktorá sa maskovala ako pouličná pôžičkáreň, som zastal. Znovu som uvidel bookmakera – tentoraz bez zeleného tienidla na čele –, ako sa opiera vo dverách svojho podniku a fajčí cigaretu. Keď tam stál v záplave silného svetla a ohraničený ostrými tieňmi verají, vyzeral ako postava z obrazu Edwarda Hoppera. Určite ma vtedy nemohol zazrieť, pretože pozeral na auto zaparkované na druhej strane ulice. Bol to krémový lincoln so zelenou poznávacouznačkou. Nad číslami bol ešte nápis: SLNEČNÝ ŠTÁT. To určite nemohlo znamenať harmonizáciu minulosti. A istotne to neznamenalo, že auto patrí Eduardovi Gutierrezovi z Tampy, bookmakerovi, ktorý sa usmieval a vyhlasoval, že ide jeho Yankee. Tomu, ktorý takmer určite dal vypáliť môj dom na pobreží.

A predsa som sa zvrtol a vrátil sa k autu s piatimi stovkami, ktoré som plánoval staviť, stále vo vrecku.

Predtucha. Predmyslenie.

24. KAPITOLA

1

Vzhľadom na to, že dejiny sa rady opakujú, najmä v mojej blízkosti, iste neprekvapí, že Mike Coslaw vymyslel, ako zaplatiť účty za Sadie – reprízovať Festival v Jodie. Vyhlásil, že by sa nám malo podariť zohnať pôvodných predstaviteľov, ak hru uvedieme uprostred leta, a slovo dodržal: takmer všetci prišli. Ellie dokonca súhlasila, že zopakuje svoje energické výkony na bendže, hoci tvrdila, že ju prsty bolia ešte z predchádzajúceho vystúpenia. Zvolili sme termíny dvanásteho a trinásteho júla, no chvíľu bol celý projekt neistý.

Prvou prekážkou bola sama Sadie, ktorú tá predstava vyviedla z miery. Nazvala to „milodar“.

„Znie to ako niečo, čo si sa naučila od matky,“ riekol som jej.

Zagánila na mňa, potom sklopila oči a pritískala si vlasy k zranenému lícu. „A čo keby aj? Znamená to, že to nie je pravda?“

„Tak sa nad tým zamyslime. Hovoríš o ponaučení od ženy, ktorú po tom, čo zistila, že jej dcéru zmrzačili a takmer zabili, najväčšmi trápi zmena kostola.“

„Je to ponižujúce,“ odvetila tichšie. „Prosiť o milosrdenstvo celé mesto je ponižujúce.“

„Nebrala si to tak, keď išlo o Bobbi Jill.“

„Týraš ma, Jake. Prosím ťa, nerob to.“

Posadil som sa k nej a vzal ju za ruku. Odtiahla si ju. Znovu som jej ju chytil. Tentoraz mi ju ponechala.

„Viem, že to pre teba nie je ľahké, zlatko. Ale je čas brať aj čas dávať. Netuším, či je to v Kazateľovi, ale je to pravda. Tvoje zdravotné poistenie je smiešne nízke. Doktor Ellerton nám neúčtuje svoju prácu…“

„Nikdy som ho nežiadala…“

„Ticho, Sadie. Prosím ťa. Volá sa to práca pre verejné blaho a on ju chce robiť. Ale sú v tom zaangažovaní aj ďalší chirurgovia. Účty za operácie budú obrovitánske a moje zdroje nie sú bezodné.“

„Takmer ľutujem, že ma nezabil,“ šepla.

„To nikdy nehovor.“ Stiahla sa pred hnevom v mojom hlase a vyhŕkli jej slzy. Teraz mohla plakať len jedným okom. „Zlatko, ľudia to pre teba chcú urobiť. Dovoľ im to. Viem, že tvoja matka sa ti zabývala v hlave, tak to asi robia skoro všetky matky, ale ty jej nemôžeš dovoliť v tejto veci vyhrať.“

„Tí doktori to aj tak nenapravia. Aj tak to nebude ako predtým. Povedal mi to doktor Ellerton.“

„Dokážu napraviť veľmi veľa.“ To znelo o máličko lepšie ako Sčasti to dokážu napraviť.

Vzdychla. „Si statočnejší ako ja, Jake.“

„Si statočná až-až. Dáš sa na to?“

„Hm, dobročinné predstavenie pre Sadie Dunhillovú. Keby to zistila moja matka, poondiala by sa až po uši.“

„O dôvod viac, prečo to treba spraviť. Pošleme jej fotky.“

Na to sa usmiala, ale iba krátko. Zapálila si, hoci prsty sa jej mierne chveli, potom si znovu nahrnula vlasy k lícu. „A budem tam musieť byť? Aby videli, čo za svoje doláre kupujú? Ako prasiatko na aukcii?“

„Samozrejme, že nie. Ale pochybujem, že by niekto zamdlel. Väčšina tunajších ľudí videla aj horšie prípady.“ Ako učitelia v škole, kam chodili žiaci z farmárskych a rančerských rodín, sme horšie prípady videli na vlastné oči: napríklad Brittu Carlsonovú, ktorá utrpela hrozné popáleniny pri požiari domu, alebo Duffyho Hendricksona, ktorého ľavá ruka vyzerala ako kopyto, pretože v servise jeho otca sa pošmykla reťaz, ktorá pridŕžala motor nákladiaka.

„Na také obzeranie nie som pripravená. Asi ani nikdy nebudem.“

Z celého srdca som dúfal, že to tak nebude. Šialenci tohto sveta – typy ako Johnny Clayton a Lee Harvey Oswald – by nemali vyhrať. Ak po ich zasratých malých víťazstvách neposunie jazýček na váhach Boh, musia to spraviť obyčajní ľudia. Aspoň sa o to musia pokúsiť. Ale teraz nebol čas na kázne.

„Pomohlo by ti, keby som povedal, že v tom predstavení chce vystúpiť sám doktor Ellerton?“

Na chvíľu si zabudla uhládzať vlasy a vytreštila na mňa oči. „Čože?“

„Chce byť zadnou polovicou Berty.“ Tancujúca kobyla Berta bola z plátna a ušili ju decká z výtvarného krúžku. Počas niekoľkých skečov sa motala na javisku, ale jej veľkým číslom bol tanec s vrtením chvosta na pieseň Gena Autryho Back in the Saddle Again. (Chvost ovládal šnúrkou človek, ktorý hral zadnú polovicu Berty.) Vidiečania, ktorí sa rozhodne nepreslávili sofistikovaným humorom, sa na nej šli od smiechu potrhať.

Sadie sa rozosmiala. Videl som, že smiech ju bolí, ale nemohla si pomôcť. Klesla na pohovku a pritisla si dlaň k čelu, akoby bránila mozgu v explózii. „Dobre!“ vydýchla, keď mohla konečne znovu hovoriť. „Ale uvidím to počas kostýmovej skúšky. Na javisko ma nedostaneš, nedovolím, aby na mňa všetci civeli a šepkali si: ‚Jaj, pozrite na tú chuderku.‘ Je to jasné?“

„Absolútne jasné,“ odvetil som a pobozkal ju. Zostávala tá druhá prekážka. Presvedčiť elitného plastického chirurga z Dallasu, aby v júlovej horúčave pricestoval do Jodie a poskakoval pod zadnou polovicou pätnásťkilového plátenného kostýmu. Pretože v skutočnosti som ho o to dovtedy nežiadal.

To, ako sa ukázalo, nebol problém. Ellerton sa rozžiaril ako decko, keď som mu predostrel tú myšlienku. „Mám dokonca aj praktické skúsenosti,“ vyhlásil. „Moja žena mi už roky opakuje, že som sprostý ako konský zadok.“

2

Poslednou prekážkou bolo miesto konania. Uprostred júna, zhruba v tých dňoch, keď Leeho vykopli z prístavu v New Orleanse, pretože sa pokúšal rozdávať procastrovské letáky posádke americkej vojenskej lode Wasp, prišiel do Sadinho domu Deke. Pobozkal ju na zdravé líce (keď sa niekto ukázal, vždy odvrátila to zranené) a spýtal sa ma, či s ním nezájdem na chladené pivo.

„Len choď,“ povzbudila ma Sadie. „Ja to zvládnem.“

Deke nás zaviezol do pochybne klimatizovanej búdy s plechovou strechou nazvanou Kura z prérie. Bolo to dobrých trinásť kilometrov od mesta. Ešte nebol ani podvečer a okrem dvoch osamotených pijanov pri bare tam nesedel nikto, aj hrací automat bol tmavý. Deke mi podal dolár. „Ja platím, vy nosíte. Sedí vec?“

Zašiel som k baru a objednal dve pivá Buckhorn.

„Keby som vedel, že dovlečiete tú žbrndu, idem po pivo sám,“ šomral Deke. „Do tých fliaš štia kone.“

„Mne náhodou chutí,“ povedal som. „A o vás som si myslel, že pijete doma. Nespomenuli ste raz, že kvocient debility je v miestnych baroch na váš vkus trochu vysoký?“

„Aj tak nemám chuť na pivo, dočerta.“ Keď sme už boli sami dvaja bez Sadie, rozoznal som, že zúri. „Mám chuť vraziť Fredovi Millerovi do ksichtu a Jessicu Caltropovú kopnúť do toho chudého a nepochybne čipkami obrúbeného zadku.“

Mená aj tváre som poznal, hoci ako obyčajný učiteľský nádenník som s nimi nikdy osobne nehovoril. Miller a Caltropová tvorili dve tretiny denholmskej školskej rady.

„Pokračujte,“ vyzval som ho. „Keď ste už v takej krvilačnej nálade, nože mi vysvetlite, čo by ste najradšej spravili s Dougom Rawsonom. Nie je náhodou tým tretím členom rady on?“

„Volá sa Rawlings,“ mrzuto vzdychol Deke, „a udelím mu milosť, lebo hlasoval za nás.“

„Ale ja neviem, o čom hovoríte.“

„Na Festival v Jodie nám nedovolia použiť telocvičňu. Hoci hrať sa bude uprostred leta a stojí úplne prázdna.“

„To nemyslíte vážne!“ Sadie mi povedala, že určití ľudia v meste sa postavili proti nej, a ja som jej neveril. Naivný Jake Epping, nemôže si pomôcť, drží sa sci-fi predstáv z dvadsiateho prvého storočia.

„Synak, kiežby som len žartoval. Ako dôvod uviedli riziko požiaru. Podotkol som, že keď šlo o predstavenie v prospech študentky, ktorá utrpela zranenie pri autonehode, žiadne riziko nehrozilo, a tá stará Caltropová, tá slivka vysušená, vyhlásila: ‚Ach, áno, Deke, ale to bolo počas školského roka.‘“ Pokrútil hlavou. „Oni sa boja iného rizika. Členke pedagogického zboru rozsekal tvár blázon, ktorého si vzala za muža. Obávajú sa, že sa to dostane do novín alebo, božeuchovaj, do niektorej z dallaských televíznych staníc.“

„Prečo ich to trápi?“ spýtal som sa. „Deke, kristepane, veď ten maniak ani nebol odtiaľto. Bol z Georgie!“

„Im je to fuk. Nie je im fuk, že tu zomrel, a obávajú sa, že to vrhne zlé svetlo na školu. Aj na mesto. A na nich.“

Začul som sa, ako bľačím, čo nie je zvuk dôstojný muža v najlepších rokoch, ale neovládol som sa: „To vôbec nemá logiku!“

„Keby mohli, dali by jej výpoveď, len aby ich neuvádzala do rozpakov. Keďže ju vyhodiť nemôžu, dúfajú, že odíde sama, aby sa deti nemuseli dívať, čo jej Clayton dorobil s tvárou. Nech ich parom skára, sú to malomestskí pokrytci ako vymaľovaní, chlapče. Fred Miller pred tridsiatkou chodieval dvakrát do mesiaca vystrájať do nevestincov v Nuevo Larede. Aj častejšie, ak sa mu podarilo z ocinka vytiahnuť preddavok na vreckové. A z veľmi spoľahlivého zdroja viem, že keď bola Jessica Caltropová ešte obyčajná Jessie Trappová z ranča Sweetwater, v šestnástich pribrala a o deväť mesiacov naraz schudla. Tuším im poviem, že mám dlhšiu pamäť ako oni tie svoje všetečné raťafáky, a narobím im takú hanbu, že až, ak sa mi zachce. Ani by som sa nemusel namáhať.“

„Hádam nemôžu viniť Sadie za to, že mala za muža magora, či hej?“

„George, nebuďte ako malý. Občas sa správate, akoby ste boli včerajší. Alebo akoby ste prišli z nejakej krajiny, kde ľudia logicky uvažujú. Podľa nich je to o sexe. Ľudia ako Fred a Jessica všade vidia sex. Asi sa nazdávajú, že aj lúčne kvietky spolu kopulujú a včielky ich pritom povzbudzujú, keď sa nikto nedíva. A keď sa stane niečo také, ako sa stalo Sadie, vždy v tom vidia ženinu vinu. Nepovedia to na plné ústa, ale sú presvedčení, že muži sú zvieratá, a ak ich ženy nedokážu skrotiť, nuž, tak majú, čo si zaslúžia, synak, majú, čo si zaslúžia. Ale toto ja len tak nenechám.“

„Budete musieť,“ riekol som. „Ak nie, môže sa o tom dozvedieť Sadie. Je na tom psychicky zle a toto by ju mohlo úplne doraziť.“

„Hej,“ zamrmlal. Vytiahol si z náprsného vrecka fajku. „Hej, viem. Len si potrebujem uľaviť. Ellie sa včera rozprávala s majiteľmi siene Grange. Ochotne nám dovolia, aby sme hrali tam, a zmestí sa tam o päťdesiat divákov viac. Lebo, ako viete, je tam balkón.“

„No vidíte,“ vyhlásil som už pokojnejšie. „Chladnejšie hlavy budú mať napokon posledné slovo.“

„Je v tom jediný problém. Za dva večery pýtajú štyristo dolárov. Ja dám dvesto, dáte druhých dvesto? Ale zo vstupného si to nevynahradíte. Celé vstupné pôjde na Sadinu liečbu.“

Veľmi dobre som vedel, čo stojí a bude stáť jej liečba, veď som už zaplatil tristo dolárov za tú časť pobytu v nemocnici, ktorú jej nanič poistka nepokryla. Napriek Ellertonovej veľkodušnosti sa ostatné výdavky rýchlo hromadili. Ja som síce ešte peniaze mal, ale už som videl ich koniec.

„George? Čo poviete?“

„Každý dá polovicu,“ prikývol som.

„Tak vypite to šťankové pivo. Chcem sa vrátiť do mesta.“

3

Keď sme vychádzali z tej žalostnej putiky, upútal ma plagát v okne. Stálo tam:

POZRITE SI SÚBOJ STOROČIA NA UZAVRETOM

TELEVÍZNOM OKRUHU!

NAŽIVO Z RINGU V MADISON SQUARE GARDEN!

DALLAS POZDRAVÍ SVOJHO RODÁKA TOMA CASA

ZVANÉHO AJ KLADIVO.

PROTI NEMU SA POSTAVÍ DICK TIGER!

AULA V DALLASE

ŠTVRTOK 29. AUGUSTA

PREDPREDAJ LÍSTKOV TU

Pod nápismi boli fotografie dvoch kolohnátov s obnaženými hrudníkmi, s päsťami v rukaviciach žánrovo zdvihnutými nad hlavou. Jeden bol mladý a nepoznačený. Druhý vyzeral omnoho staršie a akoby mal niekoľkokrát zlomený nos. Ale mená ma rozhodne prekvapili. Odniekiaľ som ich poznal.

„Nech vám to ani nenapadne,“ pokrútil hlavou Deke. „Viac športu uvidíte pri psom zápase pitbula a kokeršpaniela. Starého kokeršpaniela.“

„Naozaj?“

„Tommy Case mal vždy srdce bojovníka, ale je to už štyridsaťročné srdce v štyridsaťročnom tele. Narástlo mu pivné brucho a ledva sa hýbe. Tiger je mladý a rýchly. O niekoľko rokov bude šampiónom, ak sa organizátori zápasov nepomýlia. Zatiaľ mu podsúvajú odpísaných chlapov, ako je Case, aby mu udržali sériu víťazstiev.“

Pripadalo mi to ako boj Rockyho Balbou proti ApolloviCreedovi, ale prečo nie? Život občas napodobní umenie.

Deke povedal: „Televízia, za ktorej pozeranie platíte v aule. Nech ma porantá, čo vymyslia nabudúce?“

„Nuž, to je asi závan budúcnosti,“ podotkol som.

„A zrejme bude vypredané, aspoň v Dallase, ale to nemení skutočnosť, že Tom Case je závan minulosti. Tiger si ho podá ako malého chlapca. Určite vám neprekáža, že to bude v sále Grange, George?“

„Absolútne nie.“

4

Ten jún bol zvláštny. Na jednej strane ma tešilo skúšanie so skupinou, ktorá naštudovala prvú verziu Festivalu v Jodie. Déjà vu toho najlepšieho druhu. Na druhej strane som si čoraz častejšie kládol otázku, či mám ozaj v úmysle eliminovať Leeho Harveyho Oswalda z rovnice dejín. Neveril som, že by mi na to chýbala odvaha – už som raz jedného zlého človeka zabil, dokonca chladnokrvne. Nepopierateľnou skutočnosťou však bolo, že som mal Oswalda na muške a nechal ho tak. Hovoril som si, že ide o princíp neistoty, a nie o to, že Oswald má rodinu, ale v duchu som stále videl usmiatu Marinu, ako si drží ruky pred bruchom. Musel som sa sám seba pýtať, či jej muž predsa len nebol obetným baránkom. Pripomínal som si, že v októbri sa vráti. A potom som sa musel sám seba spýtať, čo sa dovtedy zmení. Jeho žena bude stále tehotná a okno neistoty bude ďalej otvorené.

Zatiaľ som musel dozerať na Sadie a jej pomalé uzdravovanie, musel som platiť účty, vypĺňať formuláre pre poisťovňu (byrokracia bola rovnako odporná v šesťdesiatom treťom ako v dvetisíc jedenástom) a viesť skúšky. Doktor Ellerton mohol prísť iba na jednu z nich, ale pripravil sa a tanec kobyly Berty predviedol sympaticky ohnivo. Potom mi oznámil, že by rád priviedol k Sadie ešte jedného chirurga, špecialistu na tváre z nemocnice Mass General. S ťažkým srdcom som pritakal, že je to výborný nápad.

„Môžete si to dovoliť?“ spýtal sa ma. „Mark Anderson nie je lacný.“

„Zvládneme to,“ ubezpečil som ho.

Keď sa blížili dátumy predstavení, pozval som Sadie na skúšky. Milo, ale neoblomne odmietla, hoci predtým sľubovala, že aspoň na jednu kostýmovú skúšku príde. Zriedka odchádzala z domu, a ak áno, iba na zadný dvor. V škole a ani v meste nebola od tej noci, keď jej John Clayton prerezal líce a sebe krk.

5

Neskoré predpoludnie a skoré popoludnie dvanásteho júla som strávil v sále Grange pri poslednej skúške techniky.

Mike Coslaw, ktorý do roly producenta vkĺzol rovnako prirodzene ako do roly komika, mi povedal, že sobotná šou je vypredaná a dnes je to na deväťdesiat percent. „Počítajte s tým, pán učiteľ, že to tu zaplníme. Len nak s Bobbi Jill nepokazíme úvod.“

„Nech, Mike, nie nak. A určite ho nepokazíte.“

Všetko to bolo fajn. O niečo horšie bolo vidieť auto Ellen Dockertyovej, ktoré vyšlo z Bee Tree Lane presne, keď som tam zahol, a potom nájsť Sadie usadenú v obývačke so slzami na nepoznačenom líci a s vreckovkou stisnutou v pästi.

„Čo je?“ pýtal som sa. „Čo ti povedala?“

Sadie ma prekvapila, lebo sa jej podarilo usmiať. Krivo, ale nie bez istého šarmu. „Nič, čo by nebola pravda. Prosím ťa, netráp sa tým. Urobím ti sendvič a môžeš mi porozprávať, ako sa vám darilo.“

Tak som ju poslúchol. Ale trápil som sa tým, samozrejme – a trápenie som držal v sebe. Spolu s poznámkami k prehnane všímavým riaditeľom škôl. V ten večer o šiestej sa na mňa Sadie zadívala, nanovo mi uviazala kravatu a potom oprášila z pliec môjho športového saka nitky, možno skutočné, možno imaginárne. „Povedala by som ti zlom väz, ale čo keby si to aj spravil?“

Mala na sebe svoje staré džínsy a plátennú blúzku, ktorá aspoň trošku maskovala tie kilá, čo Sadie stratila. Pristihol som sa pri spomienke na tie pekné šaty, v ktorých šla na pôvodný Festival v Jodie. Pekné šaty a pod nimi pekné dievča. Dievča dnešného večera – z jednej strany stále pekné – bude počas dvíhania opony doma pozerať reprízu Cesty číslo 66.

„Čo ti je?“ spýtala sa.

„Len ľutujem, že nejdeš aj ty. Inak nič.“

Bol by som tie slová odvolal, len čo mi vyšli z úst, ale v podstate to bolo v poriadku. Prestala sa usmievať, potom sa úsmev vrátil. Ako keď slnko zájde za malý obláčik. „Ty tam budeš. A to znamená, že tam budem aj ja.“ Pozrela na mňa vážne a placho tým jedným okom, ktoré ponechala ofina v štýle Veronicy Lakovej viditeľné. „Teda ak ma ľúbiš.“

„Ľúbim ťa viac ako dosť.“

„Myslím, že áno.“ Pobozkala ma do kútika úst. „Aj ja ťa ľúbim. Takže si nezlám väzy a všetkým za mňa poďakuj.“

„Jasné. A nebojíš sa tu zostať sama?“

„Zvládnem to.“ Nebola to celkom odpoveď na moju otázku, ale bola to najlepšia odpoveď, akej bola schopná.

6

Mike mal pravdu. Celú hodinu pred začiatkom predstavenia bol piatkový večer vypredaný. Donald Bellingham, náš inšpicient, stlmil svetlá presne o ôsmej večer. Očakával som, že pocítim sklamanie po takmer nadpozemskom origináli so šľahačkovou vojnou na záver (ktorú sme chceli zopakovať, ale iba v sobotu, aby sme javisko a prvé rady v sále nemuseli umývať viac ako jedenkrát), no aj táto verzia bola skoro rovnako dobrá. Ako komediálny zlatý klinec večera sa mi javila tá tancujúca kobyla. Predvoj doktora Ellertona, tréner Borman predchnutý divokým nadšením, v jednej chvíli div nestrepal celú plátennú Bertu z pódia.

Publikum bolo presvedčené, že tých dvadsať alebo tridsať sekúnd prepletania sa medzi reflektormi patrilo k choreografii a tlieskalo odvahe účinkujúcich. Ja, ktorý som vedel, čo je vo veci, som sa prichytil pri emocionálnom paradoxe, aký sa pravdepodobne nebude opakovať. Stál som v zákulisí pri takmer zmeravenom Donaldovi Bellinghamovi, rehotal sa ako blázon a moje vydesené srdce sa mi trepotalo vysoko v krku.

Harmonizácia minulosti sa objavila pri závere. Mike a Bobbi Jill ruka v ruke prešli doprostred javiska. Bobbi Jill sa obrátila tvárou k obecenstvu a povedala: „Slečna Dunhillová pre mňa strašne veľa znamená práve vďaka svojej láskavosti a kresťanskej dobrote. Pomohla mi, keď som potrebovala pomoc, a tak ma naučila tomu, o čo sa teraz pokúsime s vami. Chceme vám všetkým poďakovať, že ste dnes večer prišli a prejavili kresťanskú dobrotu. Je tak, Mike?“

„Hej,“ prikývol. „Ste vynikajúci, ľudkovia.“

Pozrel doľava. Ukázal som na Donalda, skloneného nad magnetofónom s pravou rukou zdvihnutou – bol pripravený spustiť to. Tentoraz sa Donaldov otec nemohol nedozvedieť, že syn si požičal jednu z jeho bigbandových platní, pretože sedel v hľadisku.

Glenn Miller, ten dávno nebohý trubkár, spustil úvod skladby In the Mood a na pódiu, sprevádzaní rytmickým tlieskaním obecenstva, predviedli Mike Coslaw a Bobbi Jill Allnutová omnoho energickejší lindy hop, než som sa ja kedy odvážil s Christy alebo so Sadie. Mladosť a entuziazmus sa spojili a vytvorili nádheru. Keď som videl, ako Mike stisol Bobbi Jill ruku, ako jej dal dotykom signál, nech sa zvrtne v protismere a prešmykne sa mu pomedzi nohy, zrazu som bol zase v Derry a pozeral sa na iný pár: Bevvie a Richieho.

Je to všetko v jednom, pomyslel som si. Táto ozvena je tak blízko dokonalosti, že sa nedá odlíšiť, ktorý hlas je živý a ktorý je ten, čo sa len vracia ako prízrak.

Chvíľu bolo všetko jasné, a vždy keď sa také niečo prihodí, človek vidí, že svet sotva jestvuje. A vari o tom potajme všetci nevieme? Je to celé dokonale vybalansovaný mechanizmus výkrikov a ozvien, ktoré sa tvária ako kolesá a ozubnice, ako snové hodiny, ktoré zvonia, odbíjajú pod záhadným zrkadlom, ktoré nazývame život? Za ním? Pod ním a okolo neho? Chaos, búrky.Muži s kladivami, muži s nožmi, muži s puškami. Ženy, ktoré to, čo neovládnu, prekrútia, a to, čo nepochopia, ponížia. Univerzum hrôzy a straty obklopujúce jediné osvetlené javisko, na ktorom smrteľníci tancujú navzdory temnote.

Mike a Bobbi Jill tancovali vo svojom čase a ich časom bol rok 1963, tá éra vojenských zostrihov, konzolových televízorov a domáceho garážového rocku. Tancovali v deň, keď prezident Kennedy prisľúbil, že podpíše dohodu o zákaze jadrových testov a povedal reportérom, že „nedovolí, aby naše vojenské sily uviazli v neprehľadnej politike a starodávnychkrivdách juhovýchodnej Ázie“. Tancovali tak ako predtým Bevvie a Richie, tak ako Sadie a ja, boli krásni a ja som ich miloval nie napriek tej krehkosti, ale práve kvôli nej. Stále ich milujem.

Záver predviedli dokonalý, so zdvihnutými rukami, takmer bez dychu a obrátení tvárami k obecenstvu, ktoré poskákalo na nohy. Mike im dovolil tlieskať plných štyridsať sekúnd (neuveriteľné, ako dokážu reflektory zo skromného futbalistu vyrobiť egocentrika). Napokon to pochopil.

„Náš režisér, pán George Amberson, vám chce povedať niekoľko slov. Do tohto predstavenia vložil veľa námahy a tvorivosti, tak dúfam, že mu poriadne zatlieskate.“

Vyšiel som na javisko uprostred novej vlny aplauzu. Podal som ruku Mikovi a Bobbi Jill som pobozkal na líce. Odbehli do zákulisia. Gestom som utíšil dav a pustil sa do svojho starostlivo nacvičeného prejavu. Povedal som im, že Sadie dnes večer nemohla prísť, ale všetkým v jej mene ďakujem. Každý rečník, ktorý za niečo stojí, vie, že sa má sústrediť na konkrétnych ľudí v publiku, a ja som sa sústredil na dvoch v treťom rade, ktorí pozoruhodne pripomínali starkého a starkú z obrazu Americká gotika. Boli to Fred Miller a Jessica Caltropová, členovia školskej rady, ktorí nám nedovolili použiť telocvičňu, pretože útok Sadinho maniackeho bývalého bol nevkusný, čo znamená, že ignorovať treba ju – pokiaľ sa len dá.

Po štyroch úvodných vetách ma prerušilo prekvapené híkanie. Nasledoval potlesk – spočiatku roztrúsený, ale rýchlo sa zlial do búrky. Obecenstvo znovu vyskočilo na nohy. Netušil som, čomu tlieskajú, kým som nepocítil nad lakťom nesmelé zovretie ruky. Obrátil som sa a vedľa mňa stála Sadie vo svojich červených šatách. Vyčesala si vlasy a vypla si ich ligotavou sponou. Ukázala tvár – obe polovice. V šoku som si uvedomil, že to poškodenie, ktoré pretrvalo, nie je ani zďaleka také strašné, ako som sa obával. Možno v tom je ukrytá nejaká univerzálna pravda, ale bol som príliš omráčený, aby som nad ňou špekuloval. Samozrejme, na tú hlbokú nepravidelnú preliačinu a blednúce stopy stehov sa nedívalo ľahko. Ani na ochabnuté tkanivo a neprirodzene široké ľavé oko, ktoré už nežmurkalo presne naraz s tým pravým.

Ale usmievala sa šarmantným krivým úsmevom a v mojich očiach ju ten úsmev povýšil na trójsku Helenu. Objal som ju, ona objala mňa, smiala sa aj plakala. Pod šatami jej celé telo zunelo ako drôt vysokého napätia. Keď sme sa opäť obrátili k publiku, všetci stáli a jasali – okrem Millera a Caltropovej.

Poobzerali sa, a keď zistili, že zadky sa zrejme prilepili len im, neochotne sa pridali k ostatným.

„Ďakujem,“ povedala Sadie, len čo sa utíšili. „Ďakujem vám všetkým z celého srdca. Najmä Ellen Dockertyovej, ktorá mi povedala, že ak sem nevyjdem a nepozriem sa vám všetkým do očí, tak to budem do konca života ľutovať. A najväčšmi ďakujem…“

Nastalo to najkratšie možné zaváhanie. Som si istý, že obecenstvo si ho nevšimlo, takže som bol jediný, kto vedel, že Sadie takmer prezradila päťstovke ľudí moje pravé meno.

„… Georgeovi Ambersonovi. Ľúbim ťa, George.“

Samozrejme, že si vyslúžila burácajúci aplauz. V ťažkých časoch, keď si ani mudrci nie sú ničím istí, si vyznanie lásky získa najväčší úspech.

7

Ellen odviedla Sadie – načisto vyčerpanú – o pol jedenástej večer domov. S Mikom sme vypli svetlá v Grange o polnoci a vyšli sme do uličky. „Idete s nami oslavovať, pán učiteľ? Al spomínal, že svoju reštauráciu nechá otvorenú do druhej, a priniesol aj zo dva súdky. Na predaj alkoholu nemá licenciu, no myslím, že dnes ho nikto nezatkne.“

„Vďaka, ale som hotový,“ pokrútil som hlavou. „Uvidíme sa zajtra, Mike.“

Odviezol som sa najskôr k Dekovi. Našiel som ho sedieť na verande v pyžame a fajčiť poslednú dennú fajku.

„Mimoriadny večer,“ povedal.

„Áno.“

„Tá mladá žena ukázala, že má guráž. Za vagón guráže.“

„Veru tak.“

„Zachováte sa k nej čestne, synak?“

„Pousilujem sa.“

Prikývol. „Po tom, čo predviedla, si to zaslúži. A zatiaľ sa nemáte za čo hanbiť.“ Pozrel na moje auto. „Dnes v noci by ste už mohli pokojne zaparkovať aj pred jej domom. Myslím, že po dnešnom večere by nik v meste nedvíhal obočie.“

Možno mal pravdu, ale povedal som si, že istota je istota, tak ako toľko nocí predtým. Potreboval som ešte chvíľu vyčkať, kým sa vo mne upokoja rozbúrené emócie. Stále som ju videl v žiare reflektorov. Tie červené šaty. Tú gracióznu krivku šije. To hladké líce… a to doráňané.

Keď som došiel na Bee Tree Lane a odomkol si vchod, pohovku v obývačke som našiel nerozloženú. Stál som a zmätene na ňu pozeral, nebol som si istý, ako si to mám vysvetliť. Potom ma Sadie zavolala menom – tým skutočným. Zo spálne. Veľmi tichučko.

Lampa svietila a jemným svetlom jej zalievala holé plecia aj jednu stranu tváre. Oči jej vážne žiarili. „Myslím, že patríš sem,“ povedala. „Chcem ťa tu. Aj ty tu chceš byť?“

Vyzliekol som sa donaha a vošiel k nej. Jej ruka sa posunula pod prikrývkou, našla ma, pohladkala ma. „Si hladný? Lebo som ti pripravila kus koláča.“

„Ach, Sadie, zomieram od hladu.“

„Tak vypni svetlo.“

8

Tá noc v Sadinej posteli bola najlepšou nocou môjho života – nie preto, že zatvorila dvere za Johnom Claytonom, ale preto, že znovu otvorila dvere k nám.

Po milovaní som prvý raz za niekoľko mesiacov hlboko zaspal. Prebudil som sa o ôsmej ráno. Slnko bolo už vysoko, v kuchyniz rádia spievali Angels skladbu My Boyfriend’s Back a do nosa mi vkĺzla vôňa smaženej slaniny. Onedlho ma Sadie zavolá k stolu, ale ešte nie. Ešte nie.

Založil som si ruky za hlavu a pozrel na strop, mierne omráčený tým, aký som bol hlúpy – takmer vedome slepý – odo dňa, keď som nechal Leeho nastúpiť na autobus do New Orleansu a nezastavil som ho. Potreboval som vedieť, či mal George de Mohrenschildt s atentátom na Edwina Walkera spoločné aj viac ako to, že naň naviedol duševne labilného človeka. Nuž, mohol som to zistiť, a to pomerne jednoducho.

De Mohrenschildt to vedel, tak som sa ho mohol spýtať.

9

Sadie sa najedla tak dobre, ako sa jej to odo dňa, keď sa jej do domu vlámal Clayton, nepodarilo, a ja som si tiež neodriekal. Spoločne sme zjedli šesť vajec, k tomu hrianky a slaninu. Keď boli taniere v dreze a ona si k druhej šálke kávy zapálila cigaretu, povedal som, že sa jej chcem na niečo spýtať.

„Ak ma chceš zavolať dnes večer na predstavenie, rovno ti poviem, že dvakrát to asi nezvládnem.“

„Nie, chcem sa spýtať na niečo iné. Ale keď to spomínaš, čo ti vlastne Ellie povedala?“

„Že je čas, aby som sa prestala ľutovať a pekne sa znovu zapojila do sprievodu.“

„Dosť drsné.“

Sadie si znovu automaticky vlasmi zakryla poranenú stranu tváre. „Slečna Ellie sa nepreslávila jemnocitom a taktom. Keď mi sem vtrhla a oznámila, že je koniec povaľovania, šokovala ma. Ale mala pravdu.“ Prestala si uhládzať vlasy a prudko si ich odhrnula za ucho. „Odteraz budem vyzerať takto – dobre, možno sa to ešte mierne zlepší –, tak by som si na to mala zvyknúť. Sadie zistí, či je vnútorná krása naozaj najdôležitejšia.“

„O tom som chcel s tebou hovoriť.“

„Tak dobre.“ Vyfúkla dym cez nos.

„Predpokladajme, že ťa môžem vziať na miesto, kde ti lekári dajú do poriadku tvár – nie dokonale, ale omnoho lepšie, ako by to dokázal doktor Ellerton so svojím tímom. Išla by si so mnou? Aj keby si sa už nemohla vrátiť sem?“

Zamračila sa. „To je hypotetická otázka?“

„Ani nie.“

Pomaly a dôkladne rozmliaždila cigaretu, uvažovala. „Je to také, ako keď si šla slečna Mimi experimentálne liečiť rakovinudo Mexika? Lebo ja asi ne…“

„Hovorím o Amerike, zlatko.“

„Nuž, ak je to v Amerike, tak nerozumiem, prečo by sme nemohli…“

„To nie je všetko. Ja tam možno aj tak budem musieť ísť. S tebou či bez teba.“

„A už sa nikdy nevrátiš?“ spýtala sa vyplašene.

„Nikdy. Ani jeden z nás by sa sem vrátiť nemohol. Z dôvodov, ktoré sú príliš komplikované, aby som ich tu vysvetľoval. Asi si myslíš, že mi šibe.“

„Viem, že ti nešibe.“ Oči mala znepokojené, ale prehovorila bez váhania.

„Možno budem musieť urobiť niečo, čo by policajtom a im podobným pripadalo veľmi zlé. Nie je to zlé, ale nikto by mi to neuveril.“

„Je to… Jake, má to niečo spoločné s tým, čo si mi povedal o Adlaiovi Stevensonovi? S tým, čo hovoril? O zamrznutom pekle?“

„Do istej miery áno. No je tu jeden háčik. Aj keby som urobil, čo musím, a nechytili ma – a myslím, že je to možné –, tvoju situáciu to nemení. Tvoja tvár bude stále zjazvená – viac či menej. Na tom mieste, kam ťa môžem vziať, majú k dispozícii lekárske postupy, o akých môže doktor Ellerton iba snívať.“

„Ale už by sme sa sem nikdy nemohli vrátiť.“ Nehovorila to mne, pokúšala sa v tom vyznať.

„Tak.“ Aj bez ohľadu na ostatné dôvody, keby sme sa vrátili do deviateho septembra roku 1958, originálna verzia Sadie Dunningovej by už vtedy existovala. A to bola logická prešmyčka, o akej sa mi ani nechcelo uvažovať.

Postavila sa a prešla k oknu. Dlho tam stála chrbtom ku mne.

Čakal som. „Jake?“

„Prosím, zlatko?“

„Vieš predpovedať budúcnosť? Vieš to, však?“

Mlčal som.

Tichšie dodala: „Prišiel si sem z budúcnosti?“

Mlčal som.

Obrátila sa ku mne, mala veľmi bledú tvár. „Jake, odpovedz.“

„Áno.“ Akoby mi zo srdca spadol tridsaťkilový kameň. A zároveň som sa zľakol. O nás oboch, ale najmä o ňu.

„Ako… z akej diaľky?“

„Zlatko, naozaj chceš…“

„Áno. Tak z akej diaľky?“

„Takmer štyridsaťosem rokov.“

„A som… vtedy… mŕtva?“

„Neviem. Nechcem to vedieť. Toto je teraz. A sme tu my.“ Zamyslela sa nad tým. Pokožka okolo červených stôp po ranách zbelela, chcel som prejsť k Sadie, ale bál som sa pohnúť. Čo ak začne kričať a utečie odo mňa?

„Prečo si prišiel?“

„Aby som istému mužovi v niečom zabránil. Ak budem musieť, zabijem ho. Teda ak si budem absolútne istý, že si smrť zaslúži. Dosiaľ som tú istotu nenadobudol.“

„A v čom mu chceš zabrániť?“

„Som si dosť istý, že o štyri mesiace zabije prezidenta. Zabije Johna Ken…“

Videl som, ako sa jej podlamujú kolená, ale podarilo sa jej zostať na nohách, kým som k nej skočil a zachytil ju. Potom klesla.

10

Odniesol som ju do spálne a zašiel do kúpeľne namočiť kus látky do studenej vody. Keď som sa vrátil, už mala otvorené oči. Pozrela na mňa s výrazom, ktorý som nedokázal dešifrovať.

„Nemal som ti to povedať.“

„Možno nie,“ pripustila, ale neodtiahla sa, keď som sa posadil k nej na posteľ, a dokonca ticho slastne vzdychla, keď som jej začal prechádzať po tvári studenou látkou – obchádzal som zranené miesto, kde teraz necítila nič okrem hlbokej, tupej bolesti. Keď som skončil, vážne na mňa pozrela. „Povedz mi ešte o niečom, čo sa stane. Myslím, že to potrebujem, ak ti mám uveriť. Niečo podobné tomu Adlaiovmu výroku o zamrznutom pekle.“

„Nemôžem. Vyštudoval som anglický jazyk, nie americké dejiny. Na strednej som mal dejiny štátu Maine – to bol povinný predmet –, ale o dejinách Texasu takmer nič neviem…“ No uvedomil som si, že jedno predsa len viem. Ovládal som poslednú položku zo zápisníka Ala Templetona, pretože som si ju dvakrát overil. Pre prípad, že by ste potrebovali finálnu transfúziu hotovosti, napísal.

„Jake?“

„Viem, ktorý boxer vyhrá na budúci mesiac v zápase v Madison Square Garden. Volá sa Tom Case a v piatom kole knokautuje Dicka Tigera. Ak sa to nestane, myslím, že môžeš pokojne volať mužov v bielych plášťoch. Ale mohla by si to dovtedy udržať v tajnosti? Kadečo od toho závisí.“

„Áno, to môžem.“

11

Tak trochu som očakával, že po druhom predstavení ma Deke alebo slečna Ellie s vážnym výrazom zaženú do kúta a oznámia mi, že podľa Sadinho telefonátu som zrejme stratil rozum. Ale nestalo sa to, a keď som sa vrátil k Sadie, na stole som našiel lístok s odkazom: Ak budeš chcieť polnočné občerstvenie, zobuď ma.

Nebola polnoc, teda nie celkom, a Sadie nespala. Nasledujúcich zhruba štyridsať minút bolo nesmierne príjemných. Potom sa v tme ozvala: „Nemusím sa hneď rozhodnúť, však?“

„Nie.“

„A nemusíme sa o tom teraz rozprávať.“

„Nie.“

„Možno po tom zápase. Po tom, ktorý si mi spomenul.“

„Možno.“

„Verím ti, Jake. Neviem, či to znamená, že mi šibe, alebo nie, ale verím ti. A milujem ťa.“

„Aj ja ťa milujem.“

Oči jej v tme zažiarili – to mandľové a krásne a to poklesnuté, ale stále vidiace. „Nechcem, aby sa ti niečo stalo, a nechcem, aby si niekomu ublížil, kým si nebudeš absolútne istý, že musíš. A nikdy nikomu neublíž omylom. To nikdy. Sľubuješ?“

„Áno.“ To bolo ľahké. Veď preto Lee Oswald ešte stále dýchal.

„Budeš opatrný?“

„Áno. Budem veľmi…“

Zastavila ma bozkom. „Pretože nech už si prišiel odkiaľkoľvek, bez teba nemám žiadnu budúcnosť. A teraz poďme spať.“

12

Myslel som, že ten rozhovor bude pokračovať ráno. Netušil som, čo – teda koľko – jej poviem, až s tým začne, ale napokon som jej nemusel hovoriť nič, pretože sa nepýtala. Namiesto toho chcela vedieť, koľko vynieslo dobročinné predstavenie v prospech Sadie Dunhillovej. Keď som jej povedal, že vyše tritisíc dolárov, v čom bol započítaný aj obsah škatule na dobrovoľné príspevky pri vchode, zaklonila hlavu a z plného hrdla sa rozosmiala. Tri tisícky nepokryjú všetky jej účty, ale ten smiech stál aj za milión. A bol som rád, že nepovedala Načo sa teraz namáhať, keď sa mi o to môžu postarať aj v budúcnosti? Pretože som si nebol istý, či tam so mnou naozaj chce ísť, hoci tomu aj uverila. A pretože som si nebol istý, či ju tam naozaj chcem vziať.

Nemýľte sa, chcel som byť s ňou. Naveky alebo aspoň tak naveky, ako sa ľuďom môže podariť. No lepšie by to medzi nami asi bolo v tom šesťdesiatom treťom… a v ďalších rokoch po ňom, ktoré by nám prozreteľnosť či Boh udelili. Boli by sme spolu zrejme spokojnejší. V roku 2011 by asi bola stratená, na každé nízko posadené džínsy či počítačovú obrazovku by hľadela s úžasom a nepokojom. Nebil by som ju, nekričal by som na ňu – určite nie na svoju Sadie –, ale aj tak by sa z nej možno stala moja Marina Prusaková, žena žijúca na cudzom mieste, naveky vytrhnutá zo svojej vlasti.

13

V Jodie bol jeden človek, ktorý by mi možno vedel poradiť s využitím poslednej Alovej informácie pre tipujúcich. Freddy Quinlan, agent s nehnuteľnosťami. Každý týždeň u seba doma organizoval poker o drobné a niekoľkokrát som sa tam zúčastnil. Občas sa pri hre pochválil, ako šikovne stávkuje vo dvoch športoch: v profesionálnom futbale a basketbale. Vo svojej kancelárii si so mnou dohodol stretnutie len preto, lebo, ako povedal, bola príliš hnusná horúčava na golf.

„O čom hovoríme, George? O stredne veľkej stávke, alebo o gigantovi?“

„Mám na mysli tak päťsto dolárov.“ Hvizdol, potom sa zaklonil na stoličke a preplietol si prsty na mierne vyčnievajúcom brušku. Bolo len deväť hodín ráno, ale klimatizácia hučala naplno. V mrazivom prúde vzduchu, čo sa z nej valil, šuchotali realitné letáky naukladané do stohov. „To je vážne, George. Neprezradíte mi dobrý tip?“

Keďže mi mal spraviť láskavosť – aspoň som v to dúfal –, prezradil som mu ho. Obočie mu vyletelo tak vysoko, až sa takmer stretlo s ustupujúcou líniou vlasov.

„No pánabeka! To už môžete rovno spláchnuť hotovosť do záchoda, s prepáčením!“

„Mám dobré tušenie.“

„George, otecko vám dá dobrú radu. Case a Tiger, to nie jenormálny zápas. Je to skúšobná strela. Na tých dvoch si overia, či má zmysel vysielať zápasy na uzavretom okruhu. Neskôr možno pustia do ringu aj lepšie dvojice, ale hlavný zápas je zlý žart. Tiger určite dostane pokyny, aby starého pána šesť-sedem kôl šetril a potom uspal jednou ranou. Ibaže…“

Nahol sa ku mne. Stolička niekde naspodku nepríjemne zaškripela. „Ibaže by ste niečo vedeli.“ Znovu sa zaklonil a stisol pery. „Ale odkiaľ by ste to vedeli? Prekristapána, veď bývate v Jodie! No ak náhodou viete, kamošovi to iste pošepnete, nie?“

„Nič neviem,“ zaklamal som mu do očí – a schuti. „Mám len tušenie, ale keď som mal naposledy podobne silný pocit, stavil som na Pirates, že vo svetovej sérii porazia Yankees, a dobre som zarobil.“

„To je všetko pekné, ale viete, ako sa hovorí – aj hodiny, ktoré stoja, dvakrát denne ukazujú presný čas.“

„Tak viete mi pomôcť, Freddy?“

Venoval mi upokojujúci úsmev, ktorý znamenal, že blázon sa čoskoro rozžehná so svojimi peniazmi. „V Dallase je chlapík, ktorý sa na to ochotne dá nahovoriť. Volá sa Akiva Roth. Jeho základňou je Faith Financial na Greenville Avenue. Pred piatimi alebo šiestimi rokmi prevzal ten kšeft od otca.“ Stíšil hlas. „Hovorí sa, že má styky s mafiou.“ A ešte tichšie: „S Carlosom Marcellom.“

Presne toho som sa obával, pretože presne to sa hovorilo o Eduardovi Gutierrezovi. Znovu som si spomenul na lincoln s floridskou poznávacou značkou zaparkovaný oproti dverám Faith Financial.

„Neviem, či sa mi žiada ukazovať na takom mieste. Viete, čo ak budem chcieť ešte niekedy učiť? Už teraz ma majú v zuboch najmenej dvaja členovia školskej rady.“

„Skúste to s Frankom Fratim vo Fort Worthe. Vedie záložňu.“ Stolička opäť zaškripela, ako sa na nej nahol dopredu, aby sa mi mohol zblízka pozrieť do tváre. „Čo? Povedal som niečo nevhodné? Alebo ste vdýchli muchu?“

„Nič, len som kedysi poznal akéhosi Fratiho. A tiež mal záložňu a prijímal stávky.“

„Obaja zrejme pochádzajú z rovnakého úžerníckeho klanu v Rumunsku. Na päť stoviek sa asi dá nahovoriť, najmä ak ide o takúto málo pravdepodobnú výhru, na akú chcete staviť. Nedostanete však pomer, aký si zaslúžite. Samozrejme, ten by vám nedal ani Roth, no predsa len lepší ako Frank Frati.“

„Aha. Frank mi k tomu ako bonus neprihodí styky s mafiou, však?“

„Asi nie, ale kto už dnes vie? Ani tí menší bookmakeri sa nepreslávili salónnymi kontaktmi.“

„Pravdepodobne by som mal poslúchnuť vašu radu a tie peniaze si nechať.“

Quinlan sa zatváril zhrozene. „Nie, kdeže, to nehovorím. Len ich pekne stavte na Bears a ich víťazstvo v Národnom futbalovom pohári. Určite na tom zarobíte. To vám môžem v podstate zaručiť.“

14

Dvadsiateho druhého júla som Sadie povedal, že mám v Dallase nejaké povinnosti a zavolám k nej Deka, aby ju skontroloval. Odvetila, že ho volať nemusím, poradí si. Postupne nadobúdala starú sebaistotu. Pomaly, po troške, ale predsa.

Nepýtala sa, aké povinnosti ma v Dallase čakajú.

Mojou prvou zastávkou bola banka First Corn Bank, kde som otvoril svoju bezpečnostnú schránku a trikrát prečítal Alove poznámky, či som si dobre zapamätal to, čo som si myslel. A veru áno. Tom Case bude nečakaným víťazom, v piatom kole knokautuje Dicka Tigera. Al si ten zápas zrejme vyhľadal na internete, pretože vtedy už v Dallase – ani v senzačných šesťdesiatych – dávno nebol.

„Môžem vám pomôcť ešte s niečím, pán Amberson?“ spýtal sa ma môj bankár, keď ma odprevádzal k dverám.

Hm, môžete sa modliť, aby môj starý kamoš Al Templeton nepadol za obeť nejakej internetovej kačici.

„Možno áno. Viete, kde by som našiel obchod s kostýmami a maskami? Môj synovec bude oslavovať narodeniny a ja mám deťom robiť kúzelníka.“

Sekretárka pána Linka rýchlo prelistovala Zlaté stránky a poslala ma na istú adresu na Young Street. Tam som si mohol kúpiť, čo som potreboval. Uložil som si to do bytu na West Neely – platil som zaň nájomné, tak nech mi aspoň nejako poslúži. Nechal som tam aj svoj revolver, vyložil som ho na najvyššiu poličku šatníka. Ploštica, ktorú som hore odstránil z lampy, sa ocitla v priehradke na rukavice v mojom aute spolu so šikovným japonským magnetofónom. Cestou do Jodie sa ich zbavím niekde v kroví. Už ich nepotrebujem. Horný byt zatiaľ nikomu ďalšiemu neprenajali a v dome vládlo hrozivé ticho.

Pred odchodom z Neely Street som sa prešiel po oplotenom zadnom dvore, kde Marina pred troma mesiacmi fotila Leeho s puškou. Nebolo tam nič zaujímavé, len udupaná hlina a zopár húževnatých burín. Potom, už na odchode, som zazrel pod vonkajšími schodmi čosi červené. Bola to detská hrkálka. Vzal som ju a vložil do priehradky na rukavice k ploštici. Ale na rozdiel od ploštice som si hrkálku nechal. Sám neviem prečo.

15

Mojou druhou zastávkou bolo sídlo v rančerskom štýle na Simpson Stuart Road, kde s manželkou Jeanne býval George de Mohrenschildt. Len čo som ho uvidel, hneď mi bolo jasné, že ako miesto plánovaného stretnutia je nevhodné. Predovšetkým som si nemohol byť istý, kedy bude Jeanne doma a kedy preč, a táto konverzácia sa musela odohrať výlučne medzi štyrmi očami. Po druhé, dom nebol dostatočne odrezaný od sveta. Neďaleko stála černošská Vysoká škola Paula Quinna a určite v nej prebiehalo letné vyučovanie. Nepremávali sa tam húfy študentov, ale videl som dosť jednotlivcov, peši aj na bicykloch. Na moje účely to teda nevyhovovalo. Náš rozhovor sa totiž mohol zvrhnúť do hlučnej hádky. A možno to ani nebude rozhovor – v zmysle, ako to slovo definuje výkladový slovník.

Niečo ma zrazu upútalo. Bolo to na širokom trávniku pred domom, kde rozstrekovače vysielali do vzduchu graciózne oblúky vody a vytvárali dúhy také maličké, akoby sa dali strčiť do vrecka. Rok 1963 nebol volebný, ale začiatkom apríla – zhruba v čase, keď ktosi vystrelil na generála Edwina Walkera – skosilzástupcu piateho obvodu infarkt. Šiesteho augusta sa mali konať doplňujúce voľby na jeho post.

Bola tam tabuľka s nápisom: ZA PIATY OBVOD VOĽTE JENKINSA! ROBERT „ROBBIE“ JENKINS JE BIELY RYTIER Z DALLASU!

Podľa novinových článkov ním Jenkins bezpochyby bol, pravičiar, ktorý si rozumel s Walkerom a Walkerovým duchovným radcom Billym Jamesom Hargisom. Robbie Jenkins presadzoval práva štátu proti právam federálnej vlády, bol za rasovo „oddelené, ale rovnoprávne“ školstvo a za obnovenie blokády Kuby. Presne tej Kuby, ktorú de Mohrenschildt nazval „krásnym ostrovom“. Tá tabuľka podporila silný pocit, ktorý som z de Mohrenschildta mal. Bol to diletant, ktorý v skutočnosti nemal nijaké politické presvedčenie. Podporil každého, kto ho pobavil alebo zaplatil. Lee Oswald mu peniaze dať nemohol – bol to taký chudák, že ešte aj kostolné myši v porovnaní s ním vyzerali prachaté –, ale jeho smrteľne vážna oddanosť socializmu skombinovaná s grandióznymi ambíciami poskytli de Mohrenschildtovi pobavenia nadostač.

Jedna dedukcia bola jasná: Lee na trávnik a nepochybne huňaté koberce tohto sídla svojimi špinavými topánkami chudáka nikdy nevkročil. Toto bol de Mohrenschildtov druhý život… alebo jeden z viacerých životov. Odhadoval som, že ich má viac, len ich drží v osobitných a dobre utesnených nádobkách. To však ešte nebola odpoveď na základnú otázku: Nudil sa de Mohrenschildt až tak osudovo, že by šiel s Leem strieľať na Edwina Walkera? Nepoznal som ho tak dobre, aby som si mohol dostatočne informovane tipnúť.

Ale spoznám ho. Už som sa na to odhodlal.

16

Nápis v okne záložne, ktorá patrila Frankovi Fratimu,znel VITAJTE V CENTRE GITÁR. Bolo ich tam vystavených dosť: akustické, elektrické, dvanásťstrunné a jedna s dvoma hmatníkmi, ktorá mi pripomenula čosi, čo som videl vo videoklipe kapely Mötley Crüe. Samozrejme, boli tam aj iné úlomky doráňaných životov: prstene, brošne, retiazky, rádiá, malé spotrebiče. Žena, ktorá mi zastala cestu, bola chudá, nie tučná, mala na sebe nohavice a blúzku s golierikom značky Ship N Shore, nie fialové šaty a mokasíny, ale kamenná tvár presne zodpovedala tej, čo som videl v Derry, a z úst mi vyšli tie isté slová. Alebo aspoň dosť podobné.

„Rád by som s pánom Fratim prebral pomerne veľký obchod. V súvislosti so športom.“

„Hej? A to má byť po ľudsky stávka?“

„Ste policajtka?“

„Hej, som inšpektorka Curryová z dallaskej polície. Nevidíte tie okuliare a bravčový ksicht?“

„Práveže ani okuliare, ani bravčový ksicht, madam.“

„Preto, že som tu v prestrojení. A na čo by ste chceli staviť peniaze uprostred leta, kamarát? Niet na čo.“

„Na Casa a Tigera.“

„Na ktorého?“

„Na Casa.“

Prevrátila oči a zakričala ponad plece: „Nože poď sem, ocko, máš tu klienta!“

Frank Frati bol najmenej dvakrát taký starý ako Chaz Frati, ale podoba bola aj tak jasná. Samozrejme, že boli príbuzní. Keby som spomenul, že som raz stavil u Chaza Fratiho v meste Derry v štáte Maine, nepochybne by sme sa príjemne pozhovárali o tom, aký je svet malý.

Namiesto toho som prešiel priamo k obchodnému rokovaniu. Môžem staviť na to, že Tom Case vyhrá nad Dickom Tigerom v Madison Square Garden?

„Ale pravdaže môžete,“ prikývol Frank Frati. „Môžete si hoci aj strčiť žeravé značkovacie železo tam, kde slnko nesvieti, ale prečo by ste to robili?“

Jeho dcéra vyštekla krátkym, veselým smiechom.

„Aký pomer by ste mi dali?“

Pozrel na dcéru. Zdvihla ruky. Ľavou ukázala dva prsty, pravou jeden.

„Dva k jednej? To je absurdné.“

„Sám život je absurdný, priateľu. Ak mi neveríte, choďte si pozrieť nejakú Ionescovu hru. Odporúčam Obete povinnosti.“

Nuž aspoň ma nevolal braček ako jeho vzdialený príbuzný v Derry.

„Ale no tak, pán Frati, nože so mnou spolupracujte.“

Zdvihol akustickú gitaru, Hummingbird od Epiphonu, a začal ju ladiť. Až nenormálne rýchlo. „Tak navrhnite niečo, čo je hodné spolupráce, alebo odpáľte hen do Dallasu. Je tam jeden podnik, volá sa…“

„Ten podnik v Dallase poznám. Mám radšej Fort Worth. Kedysi som tu býval.“

„Skutočnosť, že ste sa odsťahovali, dokazuje, že máte rozum – a to by z tej stávky na Toma Casa nevyplývalo.“

„A keby som stavil na to, že Case knokautuje súpera v prvých siedmich kolách? Aký pomer by som si vyslúžil?“

Pozrel na dcéru. Tentoraz na ľavej ruke ukázala tri prsty.

„A čo tak na Casovo víťazstvo knokautom v prvých piatich kolách?“

Zaváhala a zdvihla štvrtý prst. Povedal som si, že viac tlačiť nebudem. Do knihy som mu napísal svoje meno a ukázal mu svoj vodičský preukaz – s palcom pritisnutým na adresu v Jodie, tak som to robil, keď som pred takmer troma rokmi stavil vo Faith Financial na Pirates. Potom som mu podal hotovosť, čo bola asi štvrtina zo všetkých mojich zvyšných peňazí, a do peňaženky som si vložil potvrdenku. Dve tisícky postačia na časť Sadiných výdavkov a mne do konca pobytu v Texase na živobytie. Okrem toho som ani tohto Fratiho nechcel ošklbať viac, ako bolo treba, tak ako som neošklbal ani Chaza Fratiho, aj keď na mňa poštval Billa Turcotta.

„Vrátim sa deň po tom tanci,“ povedal som. „Nech sú moje peniaze pripravené.“

Dcéra sa zasmiala a zapálila si cigaretu. „Nepovedala presne to tá zboristka arcibiskupovi?“

„Nevoláte sa čírou náhodou Marjorie?“ odvetil som otázkou.

Zmeravela s cigaretou pred sebou a s prúdom dymu vychádzajúcim spomedzi pier. „Ako viete?“ Uvidela výraz na mojej tvári a zasmiala sa. „V skutočnosti sa volám Wanda, chlapče. Dúfam, že výsledky tipujete lepšie ako mená.“

Keď som sa vracal do svojho auta, dúfal som v to isté.

25. KAPITOLA

1

Piateho augusta som zostal so Sadie, až kým ju neuložili na posteľ a neodviezli do operačnej sály. Tam na ňu čakal doktor Ellerton s ďalšími lekármi, bolo ich toľko, že by vytvorili basketbalový tím.

„Drž mi palce.“

Zohol som sa a pobozkal ju. „Budem.“

To bolo tri hodiny pred tým, ako ju odviezli naspäť do jej izby – do izby s tým istým obrazom na stene a s tým istým strašným tureckým záchodom. Tvrdo spala a chrápala, ľavú stranu tváre jej zakrýval čerstvý obväz. Rhonda McGinleyová, sestra so širokým hrudníkom a plecami, mi s ňou dovolila zostať, až kým sa trochu neprebrala, čo bolo veľké porušenie pravidiel. Návštevné hodiny sa v minulosti dodržiavali oveľa prísnejšie. Teda ak si vás neobľúbila hlavná sestra.

„Ako sa máš?“ spýtal som sa a chytil Sadie za ruku.

„Bolí to. A som ospalá.“

„Tak spi, miláčik.“

„Nabudúce to možno…“ Slová zanikli v chrčaní. Oči sa jej zavreli, no silou vôle ich otvorila. „… bude lepšie. U teba.“

Potom zaspala, mal som o čom premýšľať.

Keď som sa vrátil do čakárne, Rhonda mi povedala, že dole v kaviarni na mňa čaká doktor Ellerton.

„Necháme si ju tu ešte dnes večer a pravdepodobne aj zajtra,“ povedal. „Rozhodne nechcem, aby vznikla nejaká infekcia.“ (Nad tým posledným som, samozrejme, rozmýšľal – je to smiešne, ale nie veľmi.)

„Ako to išlo?“

„Tak dobre, ako sa dá v tomto prípade očakávať, ale poškodenie, ktoré Clayton spôsobil, je veľmi vážne. Podľa toho, ako sa pacientka zotaví, naplánujem ďalšie kolo na november alebo na december.“ Zapálil si cigaretu, vyfúkol dym a povedal: „Máme výborný chirurgický tím a urobíme, čo sa dá… ale sú určité hranice.“

„Áno. Viem.“ Bol som si istý, že viem aj niečo iné: už nebudú nijaké operácie. Aspoň nie tu. Keď pôjde Sadie najbližšie pod nôž, vôbec to nebude nôž. Bude to laser.

U mňa.

2

Keď človek na niečom ušetrí, napokon zistí, že si držgrošstvo mohol odpustiť. V byte na Neely Street som zrušil telefón, aby som ušetril osem alebo desať dolárov za mesiac, a teraz som ho odrazu chcel. No štyri bloky odtiaľ bol obchod so zmiešaným tovarom, kde bola vedľa automatu na kolu telefónna búdka. Na kúsku papiera som mal de Mohrenschildtovo číslo. Vhodil som mincu a vykrútil ho.

„Dom de Mohrenschildtovcov, prajete si?“ Nebol to Jeannin hlas. Možno telefón dvíha slúžka – márnosť, odkiaľ majú tí de Mohrenschildtovci peniaze?

„Chcel by som hovoriť s Georgeom, prosím.“

„Mrzí ma to, ale je v kancelárii, pane.“

Z náprsného vrecka som vytiahol pero. „Mohli by ste mi nadiktovať jeho číslo?“

„Áno, pane. Chapel 5-6323.“

„Vďaka.“ Zapísal som si to na opak ruky.

„Smiem sa spýtať, kto mu volal, keby ste ho nezastihli, pane?“

Zavesil som. Znovu ma obklopil chlad. Privítal som ho. Ak som potreboval chladné uvažovanie, tak práve teraz.

Vhodil som ďalšiu mincu, tentoraz sa ozvala sekretárka a oznámila mi, že som sa dovolal do firmy Centrex Corporation. Povedal som, že chcem hovoriť s pánom de Mohrenschildtom. Samozrejme, chcela vedieť prečo.

„Povedzte mu, že sa to týka Jeana-Clauda Duvaliera a Leeho Oswalda. Povedzte mu, že je to v jeho prospech.“

„Vaše meno, pane?“

Tu by asi nezabralo, keby som odvrkol Kto je zvedavý, bude skoro starý. „John Lennon.“

„Počkajte, prosím, pán Lennon, len zistím, či vás môžem prepojiť.“

Neozvala sa nahraná hudba, čo bol pokrok. Oprel som sa o stenu rozpálenej telefónnej búdky a zadíval sa na tabuľku s nápisom: AK FAJČÍTE, PROSÍM, ZAPNITE VENTILÁTOR. Nefajčil som, ale aj tak som zapol ventilátor. Veľmi to nepomohlo.

V uchu mi zaznelo také hlasné cvaknutie, až som sykol od bolesti, a sekretárka povedala: „Prepájam.“

„Haló?“ ozval sa ten zvučný herecký hlas. „Haló? Pán Lennon?“

„Haló? Je táto linka bezpečná?“

„Ako to…? Samozrejme, že je. Počkajte. Zavriem dvere.“

Nastalo ticho, potom sa vrátil. „O čo ide?“

„O Haiti, priateľu. A o vaše práva na ťažbu.“

„Čo to má spoločné s monsieurom Duvalierom a Oswaldom?“ V hlase nemal obavy, len pobavenú zvedavosť.

„Obidvoch totiž poznáte oveľa lepšie ako ja,“ povedal som. „Pokojne o nich hovorte ako o doktorovi a Leem.“

„Dnes som veľmi zaneprázdnený, pán Lennon. Ak mi nepoviete, o čo ide, obávam sa, že budem musieť…“

„Doktor môže schváliť práva na ťažbu v Haiti, ktoré sa už päť rokov usilujete získať. Viete to, lebo je pravá ruka svojho otca, riadi tamojšie milície a čaká ho otcova funkcia. Má vás rád a aj my vás máme radi…“

De Mohrenschildtov hlas odrazu menej pripomínal herca a väčšmi skutočného človeka. „Keď hovoríte my, myslíte tým…“

„My všetci vás máme radi, de Mohrenschildt, ale robia nám starosti vaše kontakty s Oswaldom.“

„Bože, veď ho sotva poznám! Nevidel som ho šesť alebo osem mesiacov!“

„Videli ste ho na Veľkonočnú nedeľu. Priniesli ste jeho dcérke plyšového zajaca.“

Nastalo veľmi dlhé ticho. Potom: „Aha, asi áno. Zabudol som na to.“

„Zabudli ste na niekoho, kto vystrelil na Edwina Walkera?“

„Čo to má spoločné so mnou? Alebo s mojou firmou?“ Jeho prekvapenej urazenosti by človek takmer aj uveril. Kľúčové slovo: takmer.

„Prosím vás,“ povedal som. „Obvinili ste vtedy Oswalda, že to urobil.“

„ŽARTOVAL SOM, DOFRASA!“

Dal som mu dve sekundy, potom som povedal: „Viete, pre akú firmu pracujem, de Mohrenschildt? Trochu vám pomôžem – nie je to Standard Oil.“

Na druhom konci linky nastalo ticho – de Mohrenschildt si v duchu preberal klamstvá, ktoré som zatiaľ vyprodukoval. Ibaže to neboli čisté klamstvá. Vedel som o plyšovom zajacovi aj o jeho otázke, ako mohol Oswald minúť cieľ, keď sa Jeanne zľakla pri pohľade na pušku. Záver bol úplne jasný. Moja firma bola tá jediná firma, čiže tajná služba, a ja som dúfal, že de Mohrenschildta momentálne trápi jediná otázka: koľko z jeho bezpochyby zaujímavého života je predmetom odpočúvania.

„Je to nedorozumenie, pán Lennon.“

„Veľmi by som vám želal, aby to tak bolo, lebo nám sa zdá, akoby ste ho na ten výstrel pripravovali. Stále ste mu rozprávali, aký je Walker rasista a že sa z neho stane ďalší americký Hitler.“

„To vôbec nie je pravda!“

Ignoroval som jeho námietku. „Ani toto však nie je naša hlavná starosť. Nás predovšetkým trápi, že desiateho apríla ste možno pána Oswalda sprevádzali.“

„Ach, mein Gott! To je šialené!“

„Ak to môžete dokázať – a ak sľúbite, že sa v budúcnosti nebudete s tým nevyspytateľným pánom Oswaldom stýkať…“

„Preboha, veď je v New Orleanse!“

„Buďte ticho,“ povedal som. „Vieme, kde je a čo robí. Rozdáva prokubánske letáky. Ak s tým rýchlo neprestane, skončí vo väzení.“ Naozaj skončí, a ani nie o týždeň. Kauciu zaňho zloží jeho strýko Dutz – ten, čo sa pozná s Carlosom Marcellom. „Čoskoro sa vráti do Dallasu, ale vy sa s ním nestretnete. Vaša hra sa skončila.“

„Vravím, že som nikdy…“

„Tie práva na Haiti môžu byť stále vaše, ale len ak nám môžete dokázať, že ste desiateho apríla neboli s Oswaldom. Môžete to spraviť?“

„No… počkajte.“ Nastalo dlhé ticho. „Áno. Áno, myslím, že môžem.“

„Tak sa stretneme.“

„Kedy?“

„Dnes večer. O deviatej. Mojim nadriadeným by sa nepáčilo, keby som vám poskytol dlhší čas na prípravu alibi.“

„Príďte ku mne. Jeanne pošlem do kina s priateľkami.“

„Mal som na mysli iné miesto. Nemusím vám vysvetľovať cestu.“ Povedal som mu, čo som mal na mysli.

„Prečo tam?“ Znelo to úprimne zmätene.

„Len príďte. A ak nechcete, aby sa na vás otec a syn Duvalierovci veľmi nahnevali, radím vám, príďte sám.“

Zavesil som.

3

Presne o šiestej som sa vrátil do nemocnice a polhodinu som posedel so Sadie. Znovu mala čistú hlavu a tvrdila, že ju to až tak nebolí. O pol siedmej som ju pobozkal na zdravé líce a povedal jej, že musím ísť.

„Týka sa to tvojej práce?“ spýtala sa. „Ten skutočnej?“

„Áno.“

„Nikomu sa nič nestane, ak to nebude absolútne nevyhnutné. Však?“

Prikývol som. „A nikdy nikomu neublížim omylom.“

„Buď opatrný.“

„Ako povrazolezec.“

Pokúsila sa o úsmev. Vyšlo z toho syknutie, lebo mäsitá ľavá strana tváre sa jej natiahla. Pozrela mi ponad plece. Obrátil som sa a vo dverách som uvidel Deka a Ellie. Boli vyobliekaní – Deke mal letný oblek, šnúrkovú kravatu a mestský kovbojský klobúk, Ellie ružové hodvábne šaty.

„Ak chcete, môžeme počkať,“ povedala Ellie.

„Nie, poďte ďalej. Práve som na odchode. Ale nezostaňte dlho, je unavená.“

Dvakrát som Sadie pobozkal – na suché pery a na vlhké čelo. Potom som sa odviezol na West Neely Street, kde som umiestnil veci, ktoré som kúpil v predajni kostýmov a žartovných predmetov. Pracoval som pomaly a opatrne pred zrkadlom v kúpeľni, často som pozeral do návodov a ľutoval, že tu nie je Sadie, aby mi pomohla.

Neobával som sa, že by sa na mňa de Mohrenschildt pozrel a povedal: Nevideli sme sa už niekde? Išlo mi iba o to, aby „Johna Lennona“ už nikdy v budúcnosti nespoznal. Podľa toho, ako dôveryhodne bude vystupovať, sa s ním možno ešte budem musieť stretnúť. Ak áno, chcem ho prekvapiť.

Najprv som si nalepil fúzy. Boli husté a vyzeral som s nimi ako zločinec vo westerne Johna Forda. Potom prišiel na rad mejkap, ktorý som použil na tvár aj na ruky, aby som nadobudol rančerské opálenie. Nasadil som si okuliare s rámom z korytnačiny. Chvíľu som rozmýšľal, že si prefarbím vlasy, ale to by vytvorilo príliš úzku paralelu s Johnom Claytonom, ktorej som nemohol čeliť. Namiesto toho som si nasadil bejzbalovú čiapku s logom tímu San Antonio Bullets. Keď som skončil, ledva som sa v zrkadle spoznal.

„Nikomu sa nič nestane, ak to nebude absolútne nevyhnutné,“ povedal som cudzincovi v zrkadle. „A nikdy niekomu neublížiš omylom. Rozumieš?“

Cudzinec prikývol, ale oči za falošnými okuliarmi zostali chladné.

Tesne pred odchodom som vzal z hornej poličky v šatníku revolver a strčil si ho do vrecka.

4

Na opustené parkovisko na konci Mercedes Street som prišiel o dvadsať minúť skôr, ale de Mohrenschildt tam už bol, jeho krikľavý ružový cadillac parkoval tesne vedľa tehlovej zadnej časti skladu Montgomery Ward. To znamenalo, že je znepokojený. Skvelé.

Poobzeral som sa a takmer som očakával, že uvidím dievčatká so švihadlami, ale v noci boli, samozrejme, doma – možno spia a v sne pospevujú tú svoju skákaciu pesničku.

Zaparkoval som vedľa de Mohrenschildtovho obrovitánskeho auta, stiahol okienko, vystrčil ľavú ruku a zakýval som naňho ukazovákom. Poď sem. De Mohrenschildt ešte chvíľu sedel na mieste, akoby nemal istotu. Potom vystúpil. Tentoraz si teatrálne nevykračoval. Vyzeral vystrašene a opatrne. Aj to bolo skvelé. Držal fascikel, ale podľa toho, aký bol spľasnutý, mi bolo jasné, že vnútri toho veľa nie je. Dúfal som, že to nie je len rekvizita. Ak áno, zatancujeme si a veru žiadny lindy hop.

Otvoril dvere, zohol sa a povedal: „Počúvajte, však ma nezastrelíte ani nič také?“

„Nie,“ odvetil som a dúfal, že to znelo unudene. „Keby som bol z FBI, tak by ste sa azda mohli obávať, ale ja odtiaľ nie som a vy to viete. Už ste s nami spolupracovali.“ Dúfal som, že Alove poznámky sú v tomto presné.

„Je v tomto aute ploštica? Máte na sebe drôty?“

„Ak si dáte pozor, čo poviete, nebudete sa musieť ničoho obávať. Nasadnite.“

Nasadol a zavrel dvere. „Čo sa týka tých ropných práv…“

„Môžete to prerokovať inokedy a s inými ľuďmi. Práva na ťažbu ropy nie sú moja špecializácia. Ja sa špecializujem na ľudí, čo sa správajú indiskrétne, a váš vzťah s Oswaldom je veľmi indiskrétny.“

„Bol som len zvedavý, to je všetko. Tomu človeku sa podarilo dezertovať do Ruska, potom sa vrátiť do Spojených štátov. Je to nedovzdelaný vidiečan, ale napodiv dosť vynaliezavý. A ešte…“ Odkašľal si. „Mám priateľa, ktorý chce pretiahnuť jeho ženu.“

„Vieme o ňom,“ povedal som a spomenul som si na Bouha – ďalšieho Georgea v takmer nekonečnej procesii nositeľov tohto mena. Ako rád by som ušiel pred ozvenou minulosti! „Mne ide len o to, či máte niečo spoločné s tým pokazeným útokom na Walkera.“

„Pozrite sa sem. Vzal som to manželke z denníka.“

Otvoril fascikel, vybral výstrižok z novín a podal mi ho. Obrátil som sa ku svetlu v chevrolete a zároveň som dúfal, že moje opálenie nebude vyzerať ako mejkap. Na druhej strane, koho by to trápilo? De Mohrenschildt by to bral len ako ďalší špiónsky trik.

Výstrižok pochádzal z novín Morning News z 12. apríla. Aj rubriku som hneď spoznal. Väčšina Dallasanov pravdepodobne čítala stranuV našom meste pozornejšie ako svetové a národné správy. Bolo tam veľa mien vysádzaných tučným písmom a veľa fotiek, na ktorých boli muži a ženy vo večerných šatách. De Mohrenschildt červeným atramentom zakrúžkoval článoček v polovici. Fotografia Georgea a Jeanne sa nedala spliesť. Mal frak a úsmev mu odhaľoval toľko zubov, koľko je klávesov na klavíri. Jeanne vystavovala na obdiv prekvapujúco hlboký výstrih, ktorý si so záujmom obzeral tretí človek pri stole. Všetci traja držali v rukách poháre so šampanským.

„Toto sú piatkové noviny,“ povedal som. „Streľba na Walkera sa odohrala ešte v stredu.“

„Články v tejto rubrike sú vždy dva dni staré. Jednak preto, lebo sa týkajú nočného života, jasné? Okrem toho… nedívajte sa len na fotku, prečítajte si text, človeče. Je to tam čierne na bielom!“

Overil som si to, no vedel som, že hovorí pravdu, len čo som uvidel meno ďalšieho človeka vysádzané tučným písmom. Harmonické echo bolo hlasné ako gitarový zosilňovač nadstavený na reverb.

Miestny naftový magnát George de Mohrenschildt s manželkou Jeanne zdvihli čašu (alebo ich možno bolo desať!) v klube Carousel v stredu večer na oslave narodenín tejto premilej dámy. Koľké narodeniny oslavovala? Tieto dve hrdličky nám to neprezradili, ale nevyzerá na viac ako dvadsaťtri (hohó!). Hostiteľom bol žoviálny impresário klubu Jack Ruby, ktorý oslávencom poslal fľašu šampanského a potom si s nimi ochotne pripil. Všetko najlepšie, Jeanne, a veľa zdravia do ďalších rokov!

„Šampanské bolo otrasné, ešte o tretej na druhý deň som mal opicu, ale ak ste teraz spokojný, stálo to za to.“

Bol som. Zároveň som bol fascinovaný. „Ako dobre poznáte toho Rubyho?“

De Mohrenschildt potiahol nosom – všetko barónske snobstvo vyjadril v jedinom nádychu cez stiahnuté nozdry. „Veľmi málo a ani po tom netúžim. Je to strelený židáčik, ktorý policajtom platí pitie, aby odvrátili zrak, keď používa päste. A to veru robí rád. Raz mu tá jeho prchká povaha spôsobí problémy. Viete, mojej Jeanne sa páčia striptérky. Vzrušujú ju…“ Pokrčil plecami, akoby chcel povedať: Kto už dnes rozumie ženám. „Takže ak ste…“ Pozrel dole, uvidel mi v ruke zbraň a zmĺkol. Vytreštil oči. Oblizol si pery. Ozval sa zvláštny mľaskavý zvuk, keď jazyk vtiahol naspäť do úst.

„Či som spokojný? To ste sa chceli spýtať?“ Štuchol som ho pištoľou a veľmi ma potešilo, ako zhíkol. Môžem konštatovať, že keď človek niekoho zabije, zmení ho to a zdrsní, ale na svoju obranu musím povedať, že ak si niekto zaslúžil poriadny strach, tak tento tu. Marguerite bola čiastočne zodpovedná za to, čo sa stalo z jej mladšieho syna, a sám Lee niesol veľkú zodpovednosť – za všetky svoje nedopečené sny o sláve –, ale de Mohrenschildt tiež zohral svoju úlohu. A bolo to vari nejaké zložité sprisahanie, ktoré dozrelo hlboko v útrobách CIA? Nie. Jednoducho sa rád bavil v prítomnosti nižších vrstiev. Zabával ho aj hnev a sklamanie, ktoré sa pražili v peci Leeho narušenej osobnosti.

„Prosím,“ zašepkal de Mohrenschildt.

„Som spokojný. Ale dobre ma počúvajte: už nikdy sa s Leem Oswaldom nestretnete. Už s ním nikdy nebudete telefonovať. Ani slovo z tohto rozhovoru nespomeniete jeho manželke, jeho matke, Georgeovi Bouhovi ani nikomu z ostatných emigrantov. Rozumiete?“

„Áno. Úplne. Aj tak ma už začínal nudiť.“

„Ani zďaleka vás nenudí tak ako vy mňa. Ak zistím, že ste sa rozprávali s Leem, zabijem vás. Kapišto?“

„Áno. A tie ropné prá…?“

„Niekto sa vám ozve. A teraz vypadnite z môjho auta.“

Rýchlo poslúchol. Keď sedel za volantom caddyho, znovu som vystrel ľavú ruku. Tentoraz som ho neprivolal, ale ukazovákom som pokynul k Mercedes Street. Išiel.

Chvíľu som tam zostal sedieť a díval sa na novinový výstrižok, ktorý si v náhlivosti zabudol zobrať. De Mohrenschildtovcia Jack Ruby so zdvihnutými pohármi. Žeby to bol napokon náznak sprisahania? Typy, ktoré veria, že strelci vyskakujú z kanálov a Oswald má dvojníkov, by si to asi mysleli, ale ja som vedel viac. Bola to len ďalšia ukážka harmónie. Toto bola krajina minulosti, plná ozvien.

Mal som pocit, že som Alovo okno neistoty skoro zavrel, že zostala len štrbinka. Oswald sa tretieho októbra vráti do Dallasu. Podľa Alových poznámok ho v polovici októbra prijmú do texaského skladu učebníc. To sa však nestane, lebo niekedy od tretieho do šestnásteho ukončím jeho nešťastný, nebezpečný život.

5

Ráno siedmeho augusta mi dovolili odviezť Sadie z nemocnice. Celou cestou do Jodie mlčala. Vedel som, že má veľké bolesti, ale väčšinu cesty mi mala priateľsky ruku na stehne. Keď sme z diaľnice číslo 77 odbočili pri bilborde s futbalistami, povedala: „V septembri sa vrátim do školy.“

„Naozaj?“

„Áno. Keď sa dokážem postaviť pred celé mesto na javisku, hádam to zvládnem pred deckami v školskej knižnici. Okrem toho mám pocit, že budeme potrebovať peniaze. Ak nemáš nejaký zdroj príjmov, o ktorom neviem, musíš byť takmer na mizine. Vďaka mne.“

„Koncom mesiaca by mi mali prísť nejaké peniaze.“

„Za ten zápas?“

Prikývol som.

„Dobre. Šepkanie a smiech budem musieť aj tak počúvať len krátko. Lebo keď odídeš, pôjdem s tebou.“ Na chvíľu zmĺkla. „Ak to ešte stále chceš.“

„Sadie, nič iné nechcem.“

Zabočili sme na Main Street. Jem Needham tam práve dokončoval rozvoz mlieka. Bill Gavery ukladal pred pekárňou čerstvé bochníky. V okoloidúcom aute Jan a Dean spievali, že v Surf City sú na každého chlapca dve dievčatá.

„Bude sa mi tam páčiť, Jake? Tam u teba?“

„Dúfam, miláčik.“

„Je to veľmi odlišné?“

Usmial som sa. „Ľudia platia viac za benzín a musia stláčať viac gombíkov. Inak je to zhruba rovnaké.“

6

Ten horúci august sa nám najviac podarilo priblížiť k svadobnej ceste a bolo to milé. Vykašľal som sa na všetko predstieranie, že bývam u Deka Simmonsa, aj keď v noci som mal stále auto na jeho prístupovej ceste.

Sadie sa po poslednom zákroku rýchlo zotavila, a hoci jej oko klesalo a líce mala stále zjazvené a prepadnuté na mieste, kde sa jej Clayton dorezal až do úst, došlo k očividnému zlepšeniu. Ellerton a jeho partia odviedli dobrú prácu.

Sedávali sme vedľa seba na gauči, ventilátor nám odfukoval vlasy z čela a čítali sme knihy – ona Skupinu, ja Nešťastného Judu. Robili sme si pikniky na zadnom dvore v tieni jej milovanej čínskej pistácie a vypili litre ľadového čaju. Sadie začala znovu obmedzovať fajčenie. Pozerali sme Rawhide, Bena Caseyho a Cestu číslo 66. Raz večer zapla Ďalšie dobrodružstvá Elleryho Queena, ale požiadal som ju, aby prepla na iný kanál.

Povedal som jej, že nemám rád napínavé filmy.

Pred spaním som jej opatrne nanášal masť na poranenú tvár, a keď sme boli v posteli… bolo to dobré. To stačí.

Jedného dňa som pred potravinami stretol zúrivo počestnú členku školskej rady Jessicu Caltropovú. Povedala mi, že by sa so mnou rada porozprávala o jednej „delikátnej záležitosti“.

„O čo ide, pani Caltropová?“ spýtal som sa. „Mám tu totiž zmrzlinu a rád by som prišiel domov skôr, ako sa roztopí.“

Venovala mi ľadový úsmev, od ktorého by si francúzska vanilková zmrzlina zachovala formu celé hodiny. „Domov pre vás znamená dom na Bee Tree Lane, pán Amberson? U tej nešťastnej slečny Dunhillovej?“

„A prečo vás to zaujíma?“

Úsmev jej ešte viac zamrzol. „Ako členka školskej rady musím dbať na to, aby sa zachovala morálka nášho učiteľského zboru. Ak so slečnou Dunhillovou spolu bývate, veľmi ma to zaujíma. Tínedžeri sa dajú ľahko ovplyvniť. Napodobňujú to, čo vidia u starších.“

„Myslíte? Po pätnástich rokoch učiteľskej praxe by som povedal, že bedlivo pozorujú správanie dospelých a potom vždy spravia pravý opak.“

„Určite by sme mohli absolvovať poučný rozhovor o tom, ako vnímate psychológiu tínedžerov, pán Amberson, ale preto som vás neoslovila, hoci som z toho trochu nesvoja.“ Nepôsobila ani trochu nesvoja. „Ak žijete v hriechu so slečnou Dunhillovou…“

„Hriech,“ povedal som. „To je zaujímavé slovo. Ježiš povedal, nech hodí kameňom, kto je bez viny. Ste bez viny, pani Caltropová?“

„Tento rozhovor nie je o mne.“

„Ale mohol by byť. Mohol by som hovoriť o vás. Mohol by som sa napríklad spýtať, ako ste sa kedysi prespali.“

Mykla sa, akoby dostala facku, a cúvla o dva kroky k tehlovej stene obchodu. Spravil som dva kroky dopredu s nákupnými taškami.

„Považujem to za odporné a urážlivé. Keby ste ešte učili, tak by som…“

„To je mi jasné, ale neučím, takže ma dobre počúvajte. Počul som, že sa vám narodilo dieťa, keď ste mali len šestnásť rokov a bývali ste na ranči Sweetwater. Neviem, či bol otcom nejaký spolužiak, tulák alebo dokonca váš vlastný otec…“

„Ste nechutný!“

Pravdaže som bol nechutný. No niekedy je to ukrutná pasia.

„Nezáleží mi na tom, kto ho splodil, no záleží mi na Sadie, ktorá teraz prežíva viac bolesti a smútku, než ste vy prežili za celý život.“ Zahnal som ju do kúta. Dívala sa na mňa a v očiach jej planula hrôza. V inom čase a na inom mieste by mi jej prišlo ľúto. No teraz nie. „Ak poviete čo i len slovo o Sadie – komukoľvek čo i len jedno slovo –, zistím, kde je teraz to vaše dieťa, a rozhlásim to po celom meste. Rozumiete?“

„Ustúpte! Chcem odísť!“

„Rozumiete?“

„Áno! Áno!“

„Dobre.“ Cúvol som. „Žite si svoj život, pani Caltropová. Predpokladám, že od vašich šestnástich ste si v ňom veľa potešenia nedopriali, no kto sa vŕta v špinavej bielizni iných, aspoňmá čo robiť. Žite si svoj život a nechajte nás žiť ten náš.“

Vykročila doľava popri tehlovej stene k parkovisku za obchodom. Oči vytreštené. Nespustila ma z dohľadu.

Príjemne som sa usmial. „Skôr ako sa dohodneme, že tento rozhovor sa vôbec neodohral, dám vám jednu radu, pani zlatá.Úprimnú radu. Milujem ju a do zamilovaného muža sa neoplatí zabŕdať. Ak sa do mňa – alebo do Sadie – zastariete, postarám sa, aby z vás bola tá najnešťastnejšia stará rafika v Texase. To vám úprimne sľubujem.“

Rozbehla sa k parkovisku. Bežala nešikovne ako človek, ktorý sa už dávno nepohyboval inak ako dôstojným krokom. V hnedej sukni do pol lýtok, v matnej blúzke telovej farby a praktických hnedých topánkach vyzerala ako stelesnenie ducha svojej doby. Vlasy sa jej uvoľňovali z drdola. Kedysi ich určite nosila rozpustené, ako muži radi vidia ženské vlasy, ale to bolo už veľmi dávno.

„Želám vám pekný deň!“ zavolal som za ňou.

7

Sadie prišla do kuchyne, keď som ukladal nákup do chladničky. „Bol si dlho preč. Už som sa začala báť.“

„Zarozprával som sa. Vieš, ako to chodí v Jodie. Vždy stretneš niekoho známeho.“ Usmiala sa. Teraz sa už usmievala trochu uvoľnenejšie. „Si milý.“

Poďakoval som a povedal jej, že aj ona je milá. Zišlo mi na um, či sa Caltropová porozpráva s Fredom Millerom, ďalším členom školskej rady, čo sa považuje za strážcu morálky v meste. Predpokladal som, že nie. Nielen preto, že som vedel o jej poklesku z mladosti, ale najmä preto, že sa mi ju podarilo vystrašiť. Vyšlo to u de Mohrenschildta a vyšlo to aj u nej. Strašiť ľudí je ťažká práca, ale niekto to robiť musí.

Sadie prešla cez kuchyňu a jednou rukou ma objala. „Čo by si povedal na víkend v bungalovoch ešte pred začiatkom školského roka? Ako za starých čias? To je od Sadie veľmi predvídavé, však?“

„No, to sa uvidí.“ Vzal som ju do náručia. „Máš na mysli zvrhlý víkend?“

Začervenala sa s výnimkou okolia jazvy. Tam pokožka zostala biela a ligotavá. „Absolútne zvrhlý, seňor.“

„Tak potom čím skôr, tým lepšie.“

8

Nebol to vlastne zvrhlý víkend, ak sa nenazdávate – ako sa zrejme nazdáva Jessica Caltropová a jej podobní –, že zvrhlý je sex. Je pravda, že sme veľa času strávili v posteli. No zároveň sme veľa času strávili vonku. Sadie bola neúnavná chodkyňa a na úbočí kopca za Candlewoodom bolo rozľahlé pole. Strávili sme tam väčšinu sobotného popoludnia. Sadie vedela vymenovať niektoré kvety – juka, mexický bodliak a ešte nejaká vtáčia juka –, ale pri iných len pokrútila hlavou, potom sa sklonila a privoňala si k nim. Kráčali sme ruka v ruke, o džínsy sa nám obtierala vysoká tráva a na vysokej texaskej oblohe sa vznášali veľké oblaky s našľahanými kopčekmi. Cez pole prechádzali dlhé pásy svetla a tieňa. V ten deň fúkal chladný vánok a vo vzduchu nebolo cítiť naftu. Na vrchu kopca sme sa obzreli. Bungalovy pôsobili v prérii maličké a bezvýznamné. Cesta vyzerala ako stuha.

Sadie sa posadila, pritiahla si kolená k hrudi a objala si píšťaly. Sadol som si vedľa nej.

„Chcem sa ťa na niečo spýtať,“ začala.

„Dobre.“

„Netýka sa to toho… vieš, odkiaľ si prišiel… o tom teraz rozmýšľať nechcem. Týka sa to človeka, ktorého máš zastaviť. Toho, ktorý zabije prezidenta.“

Zamyslel som sa nad tým. „To je chúlostivá téma, miláčik. Pamätáš sa, ako som ti povedal, že som blízko pri veľkom stroji, ktorý má ostré zuby?“

„Áno…“

„Povedal som, že nechcem, aby si stála vedľa mňa, keď sa s ním budem naťahovať. Už som povedal viac, ako som mal v úmysle, a pravdepodobne viac, než som mal. Lebo minulosť sa nechce dať zmeniť. Keď sa o to pokúsiš, vzpiera sa. A čím väčšia by mohla byť tá zmena, tým viac zápasí. Nechcem, aby si si ublížila.“

„Už som si ublížila,“ povedala potichu.

„Pýtaš sa ma, či to bola moja vina?“

„Nie, miláčik.“ Položila mi ruku na líce. „Nie.“

„Nuž, možno áno, aspoň čiastočne. Existuje čosi, čo sa nazýva efekt motýlích krídel…“ Na svahu pred nami poletovali stovky motýľov, akoby na ilustráciu tohto vyhlásenia.

„Viem, čo je to,“ povedala. „Ray Bradbury má o tom poviedku.“

„Naozaj?“

„Volá sa Zvuk hromu. Je veľmi krásna a veľmi znepokojujúca. Lenže, Jake – Johnny bol šialený ešte pred tým, ako si prišiel. A keby si sa neobjavil ty, možno by sa objavil nejaký iný muž.

Určite by nebol taký milý ako ty, ale to by som nevedela, však?

Čas je strom s mnohými konármi.“

„Čo chceš vedieť o tom chlapovi, Sadie?“

„Hlavne to, prečo nezavoláš políciu – samozrejme, anonymne – a neudáš ho.“

Odtrhol som steblo trávy a zamyslene ho žul. Ako prvé mi zišlo na um to, čo de Mohrenschildt povedal na parkovisku pred skladom Montgomery Ward: Je to nedovzdelaný vidiečan, ale napodiv vynaliezavý.

Bolo to dobré zhodnotenie. Lee ušiel z Ruska, keď sa mu zunovalo, a bude dostatočne vynaliezavý, aby ušiel zo skladu učebníc, keď zastrelí prezidenta, aj napriek takmer okamžitej reakcii polície a tajnej služby. Samozrejme, že nastala rýchla reakcia, veľa ľudí sa dívalo tým smerom, odkiaľ prišli výstrely.

Leeho vypočúvali v kuchynke na druhom poschodí, ešte predtým, ako zrýchľujúca kolóna áut dopravila zomierajúceho prezidenta do nemocnice Parkland. Policajt, ktorý ho vypočúval, si neskôr spomenul, že Oswald hovoril logicky a presvedčivo. Keď ho predák Roy Truly označil ako zamestnanca, policajt Ozzieho pustil a ponáhľal sa hore hľadať zdroj výstrelov. Je možné, že keby mu nebol prišiel do cesty pochôdzkar Tippit, Leeho by možno zatkli až o niekoľko dní alebo týždňov.

„Sadie, dallaskí policajti šokujú celý svet svojou neschopnosťou. Bol by som blázon, keby som im veril. Možno by na anonymný tip ani nezareagovali.“

„Ale prečo? Prečo nie?“

„Teraz preto, lebo ten človek ani nie je v Texase a nemá v úmysle vrátiť sa. Chce ujsť na Kubu.“

„Na Kubu? Prečo, preboha, na Kubu?“

Pokrútil som hlavou. „To je jedno, lebo mu to aj tak nevyjde. Vráti sa do Dallasu, ale nemieni zabiť prezidenta. Ani nevie, že prezident príde do Dallasu. Nevie to ešte ani Kennedy, lebo tú cestu mu ešte nenaplánovali.“

„Ale ty to vieš.“

„Áno.“

„Lebo v čase, z ktorého si sa vrátil, je to všetko v učebniciach dejepisu.“

„Áno, v hrubých rysoch. Podrobnosti som sa dozvedel od priateľa, ktorý ma sem poslal. Keď sa to skončí, jedného dňa ti to celé porozprávam, ale teraz nie. Teraz nie, lebo stroj s ostrými zubami beží na plné obrátky. Dôležité je toto: keby polícia tohto človeka vypočúvala pred polovicou novembra, bude pôsobiť absolútne nevinne, lebo je nevinný.“ Dopadol na nás ďalší obrovský tieň z oblaku a teplota dočasne klesla asi o desať stupňov. „Možno sa rozhodol až v okamihu, keď potiahol spúšť.“

„Hovoríš, akoby sa to už stalo,“ čudovala sa.

„V mojom svete sa to už stalo.“

„Čo je také dôležité na polovici novembra?“

„Šestnásteho bude v Morning News informácia, že Kennedyho kolóna pôjde po Main Street. L… ten človek si to prečíta a uvedomí si, že autá pôjdu presne okolo budovy, kde pracuje. Pravdepodobne si pomyslí, že je to znamenie od Boha. Alebo možno od ducha Karola Marxa.“

„Kde bude pracovať?“

Znovu som pokrútil hlavou. Nebolo by bezpečné, keby to vedela. Samozrejme, nič z tohto nebolo bezpečné. A predsa (už som to povedal, ale stále sa to opakuje) som pocítil úľavu, keď som sa aspoň sčasti mohol zveriť inému človeku.

„Keby sa s ním polícia porozprávala, možno by sa vystrašil a nespravil by to.“

Mala pravdu, ale bol to strašný risk. Už som raz riskoval, keď som sa rozprával s de Mohrenschildtom, no de Mohrenschildt chcel ropu. A nebolo to len mierne bububu, ale poriadne zastrašenie. No myslel som si, že bude držať basu. Zato Le…

Chytil som Sadie za ruku. „Teraz viem predpovedať len to, kam tento človek pôjde, tak ako viem predpovedať, kam pôjde vlak, lebo nemôže opustiť koľajnice. Keď do toho vstúpim, keď do toho zasiahnem, možné bude už všetko.“

„A keby si mu porozprával o sebe?“

V duchu som uvidel obraz ako z nočnej mory. Videl som Leeho, ako hovorí policajtom: Tú myšlienku mi vložil do hlavy človek menom George Amberson. Keby nie jeho, nikdy by mi to nezišlo na um.

„Podľa mňa by nevyšlo ani to.“

Tichučko sa spýtala: „Budeš ho musieť zabiť?“

Neodpovedal som. Samozrejme, aj to bola odpoveď.

„A naozaj vieš, čo sa stane?“

„Áno.“

„Tak ako vieš, že Tom Case dvadsiateho deviateho vyhrá.“

„Áno.“

„Aj keď všetci, čo sa vyznajú v boxe, hovoria, že Tiger ho roznesie na kopytách.“

Usmial som sa. „Čítala si športové stránky.“

„Áno. Čítala.“ Vybrala mi z úst steblo trávy a vložila si ho do svojich úst. „Na boxe som ešte nikdy nebola. Vezmeš ma?“

„Nie je to naživo. Je to na veľkej televíznej obrazovke.“

„Viem. Vezmeš ma?“

9

V dallaskej aule bolo v ten večer veľa pekných žien, ale Sadie si vyslúžila dosť obdivných pohľadov. Na túto príležitosť sa dôkladne upravila, no aj ten najrafinovanejší mejkap mohol len zmierniť poškodenie jej tváre, nie ho úplne zakryť. Veľmi jej pomohli šaty. Hladko obopínali krivky tela a mali hlboký výstrih.

Čerešňou na torte bol pletený klobúk, ktorý jej dala Ellen Dockertyová, keď jej Sadie povedala, že som ju pozval na súboj. Klobúk bol takmer rovnaký, aký má Ingrid Bergmanová v záverečnej scéne Casablanky. Perfektne jej sedel… samozrejme, mala ho sklonený na ľavú stranu, takže na zranené líce vrhal hlboký trojuholníkový tieň. A to zabralo lepšie ako ten najlepší mejkap. Keď vyšla zo spálne a ukázala sa mi, povedal som jej, že je absolútne úžasná. Výraz úľavy na tvári a vzrušená iskra v oku naznačili, že vie, že to nehovorím len preto, aby som ju upokojil.

Na ceste do Dallasu bola zápcha, a keď sme si sadli na svoje miesta, prebiehal už tretí z piatich súbojov – obrovský černoch a ešte väčší beloch do seba pomaly udierali päsťami za pokrikov davu. Nad lakovanou drevenou dlážkou, kde počas basketbalovej sezóny hrali (zle) Dallas Spurs, teraz nevisela jedna, ale rovno štyri veľké obrazovky. Obraz prenášali viaceré projektory, a hoci farby boli rozmazané – takmer len základné –, obrazy boli ostré. Sadie bol uchvátená. Pravdupovediac, aj ja.

„Si nervózny?“ spýtala sa.

„Áno.“

„Aj keď…“

„Aj tak. Keď som stavil, že Pirates vyhrajú v šesťdesiatom vo svetovej sérii, vedel som to. Teraz sa spolieham len na svojho priateľa, ktorý to zistil na internete.“

„A to je čo?“

„Sci-fi vecička. Ako od Raya Bradburyho.“

„Aha… dobre.“ Potom si strčila prsty do úst a zahvízdala. „Dve pivá!“

Čašník vo veste, kovbojskom klobúku a striebornom vybíjanom opasku, nám predal dve fľašky Lone Star (sklené, nie plastové) s papierovým pohárom na hrdle. Dal som mu dolár a povedal mu, aby si drobné nechal.

Sadie si vzala fľašu, priťukla si o moju a povedala: „Veľa šťastia, Jake.“

„Ak potrebujem šťastie, tak som v peknej kaši.“

Zapálila si cigaretu a pridala svoj dym k modrému závoju, čo sa vznášal okolo svetiel. Sedel som po jej pravici a z tohto pohľadu vyzerala dokonalá.

Poklopal som ju po pleci, a keď sa obrátila, zľahka som ju pobozkal na roztvorené pery. „Hej,“ povedal som, „vždy nám zostane Paríž.“

Usmiala sa. „Možno ten v Texase.“

Z davu sa ozvalo chrčanie. Čierny boxer práve zrazil bieleho na zadok.

10

Hlavný zápas sa začal o pol desiatej. Obrazovky zaplnili detaily boxerov, a keď kamera zaostrila na Toma Casa, zovrelo mi srdce. V čiernych vlasoch mal sivé pramene. Líca mu začínali splývať s bradou. Nad trenírkami mu viselo brucho. Najhoršie zo všetkého však boli šialené oči, čo vykúkali spod opuchnutých zahojených rán. Akoby si nebol celkom istý, kde sa nachádza. Asi tisícpäťsto ľudí v publiku ho väčšinou povzbudzovalo – napokon, Tom Case bol domáci –, ale počul som aj nesúhlasné hučanie. Keď tak zhrbene sedel a rukavicami sa držal lán, už teraz vyzeral ako porazený. Dick Tiger, naopak, stál, rozcvičoval sa a poskakoval v čiernych boxerských topánkach.

Sadie sa ku mne nahla a zašepkala: „Toto nevyzerá ktovieako, miláčik.“

Povedala to ešte veľmi mierne.

Vpredu dole (kde musela obrazovka pôsobiť ako obrovský útes s rozmazanými postavičkami) som zbadal Akivu Rotha, ako si vedie kočku s norkovou štólou a v slnečných okuliaroch v štýle Grety Garbo k miestu, ktoré by bolo vnútri ringu, keby sa súboj nepremietal na obrazovke. Obrátil sa k nám tučný chlap s cigarou a spýtal sa: „Komu držíte palce, krásavica?“

„Casovi!“ vyhlásila Sadie odvážne.

Tučniak s cigarou sa zasmial. „Tak to máte dobré srdce. Stavíte na to desiatku?“

„Štyri k jednej? Ak ho Case porazí?“

„Ak Case porazí Tigera? Tak na to si tľapneme.“ Vystrel ruku. Sadie mu podala svoju. Potom sa ku mne obrátila so vzdorovitým úsmevom v tom kútiku úst, ktorý stále mohla ovládať.

„Odvážne,“ povedal som.

„Kdeže,“ odvetila. „Tiger pôjde v piatom kole dole. Vidím do budúcnosti.“

11

Do ringu vošiel moderátor vo fraku a s kilom pomády na vlasoch, stiahol mikrofón na striebornej šnúre a vyvolal mená boxerov hlasom jarmočného vyvolávača. Zaznela hymna.

Muži si zložili klobúky a položili si dlane na srdcia. Cítil som, ako to moje prudko bije, minimálne stodvadsať úderov za minútu, možno aj viac. Bola tu klimatizácia, ale chrbát a podpazušia som mal vlhké od potu.

Okolo ringu prešlo dievča v plavkách a na vysokých podpätkoch, držalo kartu s veľkou číslicou.

Zazvonil gong. Tom Case sa došuchtal do ringu s rezignovaným výrazom na tvári. Dick Tiger k nemu veselo priskočil, zahnal sa pravou rukou, potom zasadil kompaktný ľavý hák, ktorý Casa skolil presne dvadsať sekúnd od začiatku súboja. Davy – ten tu a ten v Madison Square Garden, tritisíc kilometrov odtiaľto – znechutene zahučali. Z ruky, ktorú mala Sadie položenú na mojom stehne, akoby vyrazili pazúry a zaťali sa do mäsa.

„Povedzte tej desaťdolárovke, nech sa rozlúči s kamarátkami, krásavica,“ veselo sa ozval tučniak s cigarou.

Al, čo si si to, doriti, myslel?

Dick Tiger sa vrátil do svojho rohu, nonšalantne poskakoval, rozhodca počítal a dramaticky dvíhal pravú ruku. Na tri sa Case pomrvil. Na päť sa posadil. Na sedem sa zdvihol na koleno. A na deväť vstal a zdvihol rukavice. Rozhodca chytil boxerovu tvár do dlaní a niečo sa ho spýtal. Case odvetil. Rozhodca prikývol, zavolal Tigera a ustúpil nabok.

Tiger, ktorý sa už asi nevedel dočkať steakov, čo ho čakali v reštaurácii U Sardiho, sa rozbehol do boja. Case sa mu nepokúsil uniknúť – rýchlosť ho už dávno opustila, možno počas nejakého súboja v Moline v Illinois alebo v New Havene v Connecticute – ale podarilo sa mu uhnúť sa… a vydržať. Položil Tigerovi hlavu na plece ako unavený tanečník tanga a slabo mu búchal rukavicami po chrbte. Dav začal nesúhlasne pokrikovať. Keď sa ozval gong a Case sa vrátil na stoličku so sklonenou hlavou a ovisnutými rukavicami, dav hučal ešte hlasnejšie.

„Nestojí ani za fajku dymu, krásavica,“ poznamenal tučniak.

Sadie na mňa znepokojene pozrela. „Čo myslíš?“

„Myslím, že zvládol prvé kolo.“ V skutočnosti som si myslel, že niekto by mal Toma Casa pichnúť vidlami do toho ovisnutého zadku, lebo mi pripadal takmer odpísaný.

Ring znovu obišlo dievča v plavkách, tentoraz s číslicou 2.

Ozval sa zvonček. Tiger opäť zaútočil a Case sa uhol. Môj favorit stále skracoval vzdialenosť, aby mohol súpera držať, ale všimol som si, že teraz sa mu podarilo odraziť ľavý hák, aký ho v prvom kole zložil. Tiger svojmu staršiemu súperovi búšil do brucha mechanickými údermi pravej ruky, ale pod tým tukom ešte muselo zostať dosť svalov, lebo Casa to veľmi nerozhádzalo. Potom Tiger Casa odsotil a oboma rukavicami ho k sebe vyzývavo privolával. Dav jasal. Case sa naňho len díval, a tak sa Tiger posunul bližšie. Case ho hneď zovrel rukami a telom. Dav zúril. Ozval sa gong.

„Moja babka by to na Casovom mieste zvládla lepšie,“ zašomral tučniak.

„Možno,“ odvetila Sadie a zapálila si tretiu cigaretu, „ale ešte je stále na nohách, nie?“

„Už dlho nebude, zlatko. Keď najbližšie Tiger nasadí ľavý hák, Case to už nepredýcha.“ Zachechtal sa.

V treťom kole sme boli zase svedkami presúvania a držania, vo štvrtom Case na chvíľu poľavil v ostražitosti a Tiger ho zasypal údermi do hlavy pravačkou aj ľavačkou, až sa diváci postavili a ručali. Bola medzi nimi aj priateľka Akivu Rotha. Pán Roth zostal sedieť, ale aspoň zovrel priateľkin zadok pravou rukou, obsypanou prsteňmi.

Case sa zvalil na laná, pálil na Tigera pravačkou a raz trafil.Úder pôsobil slabo, ale videl som, že keď Tiger potriasol hlavou, z vlasov mu odfrkol pot. Na tvári mal prekvapený výraz. Potom sa znovu pustil do práce. Casovi krvácala rana vedľa ľavého oka. Skôr ako Tiger stihol krvácanie zväčšiť, ozval sa gong.

„Ak mi tú desiatku dáte teraz, krásavica,“ ozval sa tučko s cigarou, „s priateľom sa vyhnete dopravnej zápche.“

„Viete čo?“ odvetila Sadie. „Dám vám ešte jednu šancu odvolať to a ušetriť si štyridsať dolárov.“

Tučniak s cigarou sa zasmial. „Je krásna, a ešte jej to aj páli. Ak sak vám ten dlháň nespráva, ako sa patrí, môžete ísť domov so mnou.“

V Casovom rohu sa tréner náhlivo venoval rane pri oku, vytlačil niečo z tuby a rozotrel to končekmi prstov. Pripomínalo mi to sekundové lepidlo, ale to ešte nevynašli. Potom švihol Casa po brade mokrým uterákom. Ozval sa gong.

Dick Tiger zaútočil, zahnal sa pravačkou a zahákoval ľavačkou. Case sa jednému ľavému háku vyhol a prvý raz počas súboja Tiger zasadil staršiemu protivníkovi úder do hlavy. Casovi sa podarilo cúvnuť natoľko, aby nedostal plnou silou do brady, ale schytal do to čela. Sila úderu mu celú tvár zmenila na grimasu monštra zo strašidelného zámku. Zatackal sa dozadu. Tiger sa presunul bližšie. Dav zase jasal, dožadoval sa krvi. Vstali sme spolu s nimi. Sadie si rukami zakrývala ústa.

Tiger zahnal Casa do neutrálneho rohu a búšil doňho pravačkou aj ľavačkou. Videl som, ako Case oťažieva, svetlo v očiach mu pohasínalo. Ešte jeden ľavý hák – alebo direkt pravačkou – a zhasne úplne.

„ZRAZ HO!“ kričal tučniak s cigarou. „ZRAZ HO, DICKY! ROZMLÁŤ MU CIFERNÍK!“

Tiger ho zasiahol dole, pod pás. Pravdepodobne nie zámerne, ale rozhodca prerušil boj. Kým Tigerovi prednášal o údere pod pás, díval som sa, ako Case využije dočasnú úľavu. Videl som, že na tvári sa mu objavil výraz, ktorý som spoznával. Rovnaký mal na tvári Lee, keď zúril na Marinu pre zips na sukni. Zjavil sa vtedy, keď ho Marina obvinila, že ju aj dieťa priviedol do chlieva, a potom pohybom prsta naznačila, že mu šibe.

Pre Toma Casa to odrazu prestala byť len práca.

Rozhodca uvoľnil miesto. Tiger zaútočil, no Case sa mu tentoraz postavil na odpor. To, čo sa udialo počas nasledujúcich dvadsiatich sekúnd, bola tá najelektrizujúcejšia a najstrašnejšia vec, akej som bol v publiku svedkom. Tí dvaja len stáli tesne pri sebe a búšili jeden druhému do tváre, do hrude, do pliec, do brucha. Neuhýbali, neodskakovali. Boli ako býky na lúke. Casovi sa zlomil nos a krvácal. Tigerovi praskla spodná pera, krv mu stekala z oboch kútikov, až vyzeral ako upír po veľkej hostine.

Všetci v publiku stáli a kričali. Sadie poskakovala. Spadol jej klobúk a odhalil zjazvené líce. Nevšimla si to. Ani nikto iný. Na obrovských obrazovkách zúrila tretia svetová vojna.

Case sklonil hlavu a zasadil delovku pravačkou. Videl som Tigerovu grimasu, keď päsť narazila do kosti. O krok cúvol a Case zasadil zdvihák. Tiger obrátil hlavu, najhoršiemu sa vyhol, ale vyletel mu chránič zubov a kotúľal sa po ringu.

Case sa presunul bližšie, už zasadzoval údery ľavačkou aj pravačkou. Nebol v tom nijaký kumšt, len surová, rozhnevaná sila. Tiger zabrzdil, potkol sa na vlastnej nohe a spadol. Case nad ním zastal, akoby nevedel, čo má robiť alebo – možno – kde vlastne je. Zbadal energicky gestikulujúceho trénera a vrátil sa do rohu. Rozhodca začal odratúvať.

Na štyri sa Tiger zdvihol na koleno. Na šesť bol na nohách. Po povinnom odrátaní do osem súboj pokračoval. Pozrel som na veľké hodiny v rohu na obrazovke a videl, že do konca kola zostalo pätnásť sekúnd.

To nestačí, to nestačí.

Case sa vybral dopredu. Tiger zasadil svoj zničujúci ľavý hák. Case mykol hlavou nabok, a keď mu rukavica preletela popri tvári, zahnal sa pravačkou. Tentoraz sa znetvorila tvár Dicka Tigera, spadol a už nevstal.

Tučniak pozrel na zvyšok cigary, potom ju hodil na dlážku. „Ježiškove husličky!“

„Hurá!“ zvolala Sadie a nasadila si klobúk v správnom uhle. „Veru Ježiškove husličky, a ako pekne hrajú! Vytaste peňaženku!“

12

Kým sme sa vrátili do Jodie, z 29. augusta sa stal 30. august, ale obaja sme boli príliš rozrušení na spánok. Milovali sme sa, potom sme sa vrátili do kuchyne a v spodnej bielizni jedli jablkový koláč.

„No?“ povedal som. „Čo ty na to?“

„Už nikdy nechcem ísť na box. Je to čistý masaker. A to som vstávala a kričala s ostatnými. Na pár sekúnd – možno dokonca na celú minútu – som chcela, aby Case toho nafúkaného fičúra zabil. Potom som sa nevedela dočkať, kedy sa sem vrátime a skočíme do postele. Tentoraz nešlo o lásku, Jake. Bol to oheň.“

Nič som nepovedal. Niekedy nie je čo.

Siahla ponad stôl, vzala mi z brady omrvinku a dala mi ju do úst. „Povedz mi, že to nie je nenávisť.“

„Čo?“

„Že chceš toho človeka sám zastaviť.“ Videla, ako otváram ústa, a zdvihla ruku, aby ma umlčala. „Počula som všetko, čo si vravel, všetky tvoje dôvody, ale musíš mi povedať, či sú to skutočné dôvody, či nejde len o to, čo som videla v očiach Casovi, keď ho Tiger udrel pod pás. Môžem ťa milovať, ak si muž, a môžem ťa milovať, ak si hrdina – hoci to je z akéhosi dôvodu oveľa ťažšie –, ale asi nemôžem milovať zúrivca.“

Spomenul som si, ako sa Lee díval na svoju ženu, keď sa na ňu nehneval. Spomenul som si na rozhovor, ktorý som počul, keď sa s dcérkou špliechali vo vani. Spomenul som si na slzy pred autobusovou stanicou, keď objímal Junie a túlil si ju pod bradu, pred cestou do New Orleansu.

„Nie je to nenávisť,“ povedal som „To, čo k nemu cítim, je…“

Zmĺkol som. Dívala sa na mňa.

„Smútok nad pokazeným životom. No ľúto ti môže byť aj dobrého psa, ktorý dostane besnotu. To ešte neznamená, že ho neutratíš.“

Pozrela sa mi do očí. „Zase ťa chcem. Ale tentoraz by to malo byť z lásky, vieš? Nie preto, že sme videli dvoch chlapov, ako sa mlátia a ten náš vyhral.“

„Okej,“ povedal som. „Okej. To je dobre.“

A bolo.

13

„No aha,“ povedala dcéra Franka Fratiho, keď som v piatok napoludnie vošiel do záložne. „Je tu ten expert na box s novoanglickým prízvukom.“ Venovala mi ligotavý úsmev, potom obrátila hlavu a zakričala: „Otééc! Je tu chlapík, čo stavil na Toma Casa!“

Zozadu vyšiel Frati. „Zdravím vás, pán Amberson,“ povedal. „V životnej veľkosti a v nadpozemskej kráse. Určite je vám dnes do spevu aj do tanca.“

„Jasné,“ odvetil som. „A prečo by nemalo? Mal som šťastný zásah.“

„A ja som ho zinkasoval.“ Zo zadného vrecka ovisnutých gabardénových nohavíc vytiahol hnedú obálku, trochu väčšiu ako štandardná veľkosť. „Dvetisíc. Pokojne si ich prerátajte.“

„To je v poriadku,“ povedal som. „Dôverujem vám.“

Podával mi obálku, potom ruku stiahol a poklopkal si papierom o bradu. Jeho modré oči, vyblednuté, ale stále bystré, ma odhadovali. „A čo keby sme to rozšírili? Ide futbalová sezóna, finále.“

„O futbale neviem nič a finále medzi Dodgers a Yankees ma veľmi nezaujíma. Dajte mi to sem.“

Urobil to.

„Tešilo ma,“ povedal som mu a vyšiel z obchodu. Cítil som, ako ma sledujú ich oči, a pochytil ma ten veľmi nepríjemný pocit déjà vu. Ale prečo, to sa mi nepodarilo zistiť. Nastúpil som do auta s nádejou, že do tej časti Fort Worthu sa už nebudem musieť nikdy vrátiť. Ani na Greenville Avenue v Dallase. Ani tam, kde by som stavil u ďalšieho bookmakera menom Frati.

Tak zneli moje tri želania a všetky sa splnili.

14

Mojou ďalšou zastávkou bolo číslo 214 na West Neely Street. Zatelefonoval som domácemu a povedal mu, že august je môj posledný mesiac. Odhováral ma, opakoval mi, že takí dobrí nájomníci ako ja sa ťažko hľadajú. V tom mal zrejme pravdu – ani raz na mňa nevolali políciu, hoci sa vo štvrti vyskytovala často, najmä cez víkendy –, ale mal som podozrenie, že jeho reči vychádzajú skôr z priveľkého množstva vlastnených bytov a primalého množstva nájomníkov. Dallas zažíval jedno zo svojich periodických období útlmu.

Zastavil som sa cestou v banke a doplnil si účet o dve tisícky od Fratiho. To bolo moje šťastie. Neskôr – omnoho neskôr – som sa dozvedel, že keby som ich mal pri sebe na Neely Street, bol by som o ne istotne prišiel.

Chcel som skontrolovať tie štyri miestnosti, či som v nich nezabudol nejaké svoje veci, a venovať pritom osobitnú pozornosť mystickým bodom priťahujúcim odpad. Teda miestam za epedami, pod posteľou a za zásuvkami v sekretári. A, samozrejme, vezmem si svoj revolver, svoj policajný špeciál. Ten mi poslúži na Leeho. Už som bol odhodlaný zabiť ho čím skôr po jeho návrate do Dallasu. A nemienil som zanechať stopy za Georgeom Ambersonom.

Keď som sa blížil k Neely Street, pocit, že som zaviazol v ozvenovej komore času, veľmi zosilnel. Stále som myslel na dvoch Fratiovcov, jedného s manželkou menom Marjorie, druhého s dcérou menom Wanda.

Marjorie: To je v ľudskej reči stávka?

Wanda: A to má byť po ľudsky stávka?

Marjorie: Som J. Edgar Hoover, synak.

Wanda: Som inšpektorka Curryová z dallaskej polície.

A čo má byť? Bolo to len zvonenie, nič iné. Harmónia. Vedľajší účinok cestovania v čase.

Ale aj tak sa mi vzadu v hlave rozoznel alarm, a len čo som na Neely Street naozaj zabočil, presunul sa dopredu. História sa opakuje, minulosť sa usiluje o harmóniu, a o tom bol tento pocit… ale nielen o tom. Keď som zabočil pred dom, kde Lee spriadal svoj nedovarený plán na odkrágľovanie Edwina Walkera, tomu alarmu som už fakt načúval. Pretože odrazu znel blízko. Odrazu jačal.

Akiva Roth na zápase nebol sám. Bola s ním bábika v slnečných okuliaroch a s norkovou štólou ako Greta Garbo. August v Dallase bol na norkovú kožušinu sotva vhodný, ale hľadisko bolo klimatizované a – ako sa hovorí v mojej ére – občas človek musí zahviezdiť.

Odrátaj tie okuliare. Aj tú štólu. Čo ti zostane?

Chvíľu som tam sedel v aute, počúval tikanie klimatizácie a stále som nič nevidel. Potom mi došlo, že si stačí namiesto štóly predstaviť klasickú blúzku. A tak mi zostala Wanda Fratiová.

Chaz Frati z Derry na mňa poštval Billa Turcotta. Tá myšlienka mi dokonca prebehla hlavou, ale zahnal som ju. A to som nemal.

Koho na mňa poštval Frank Frati z Fort Worthu? Nuž, Akivu Rotha z Faith Financial určite poznal, veď Akiva Roth chodil s jeho dcérou.

Náhle som zatúžil po svojej búchačke. Veľmi nástojčivo.

Vystúpil som a vybehol po schodoch na verandu, s kľúčmi v rukách. Prehŕňal som sa v nich, keď spoza rohu Haines Avenue dohrmotala mohutná dodávka a zaparkovala pred číslom 214. Dve ľavé kolesá vyšli na chodník.

Poobzeral som sa. Nikde nikto. Ulica bola opustená. Keď človek potrebuje náhodného okoloidúceho, aby mal na koho volať o pomoc, nikdy ho nenájde. A to už nehovorím o polišoch.

Vrazil som do zámky správny kľúč a obrátil ho, aby som sa pred nimi zamkol – nech ma to už prišiel opáčiť ktokoľvek – a že zvnútra zatelefonujem na políciu. Bol som dnu a vdychoval horúci, nevetraný vzduch opusteného príbytku, keď som si spomenul, že telefón už nemám.

Po trávniku utekali veľkí chlapi. Traja. Jeden držal krátku rúru, ktorá vyzerala, že je v niečom obalená.

Nie, vlastne ich bolo dosť aj na partiu bridžu. Štvrtý bol Akiva Roth a neutekal. Kráčal prechádzkovým tempom s rukami vo vreckách a s miernym úsmevom na tvári.

Zabuchol som dvere. Skrútil som páčku zámky. Sotva som to spravil, dvere sa rozpadli. Utekal som do spálne a dostal sa asi do polovice cesty.

15

Dvaja Rothovi gauneri ma odvliekli do kuchyne. Tretí držal tú rúrku. Bola obalená pásmi tmavej plsti. Videl som to, keď ju starostlivo kládol na stôl, za ktorým som sa toľkokrát dobre najedol. Natiahol si žlté kožené rukavice.

Roth sa oprel vo dverách, stále s tým miernym úsmevom. „Eduardo Gutierrez má syfilis,“ oznámil. „Udrel mu na mozog. O osemnásť mesiacov bude mŕtvy, ale viete čo? Je mu to jedno. Zmyslel si, že sa prevtelí a vráti ako nejaký arabský emir či aký potentát. Čo vy na to?“

Odpovedať na podobné duchaplnosti, či už na koktailových večierkoch, v hromadnej doprave, v rade na lístky pred kinom, je dosť náročné, ale človek fakt nevie, čo má povedať, keď ho držia dve chlapiská a tretie sa mu chystá naložiť na frak. Tak som radšej nepovedal nič.

„Viete, nejako na vás nemôže zabudnúť. Vyhrali ste stávky, ktoré ste vyhrať nemali. Niekedy ste aj prehrali, lenže Eddie G má taký bláznivý nápad – vtedy ste vraj prehrávali náročky. Viete? A keď ste sa nabalili na derby, povedal si, že ste, ja neviem, nejaký telepat, čo vidí do budúcnosti. Viete, že vám vypálil dom?“

Ani teraz som nič nepovedal.

„A potom,“ pokračoval Roth, „keď mu tie malé červíčky začali žrať mozog, zmyslel si, že ste nejaký démon či diabol. Rozhlásil to o vás po celom Juhu, Západe aj Stredozápade. Vraj, hľadajte Ambersona a odpravte ho. Zabite ho. Nie je z tohto sveta. Cítil som to z neho, ale vtedy som na to nedal. A teraz aha, ležím tu a umieram. Môže za to on. Je to démon alebo diabol alebo nejaký iný oný. Toto tvrdí. Bláznivé reči, čo? Straší mu vo veži.“

Ja stále nič.

„Carmo, marí sa mi, že náš kamarát George nepočúva. Myslím, že si zdriemol. Treba ho prebudiť.“

Muž so žltými koženými rukavicami sa rozohnal ako Tom Case, rúra švihla od jeho bokov k môjmu ľavému lícu. V hlave mi vybuchla bolesť a chvíľu som všetko na tej strane videl cez šarlátový opar.

„Okej, teraz vyzeráte prebratejší,“ pokýval hlavou Roth. „Kde som skončil? Aha, už viem. Eddie G si z vás spravil svojho súkromného strašiaka. Všetci vieme, že to ho tak doriadil syfilis.

A keby to nehodil na vás, hodil by to na nejakého trtka z holičstva. Alebo na babu, ktorá ho v kine príliš ťahala za vtáka, keď mal šestnásť. Niekedy si nepamätá ani vlastnú adresu a musí niekoho zavolať, aby poňho prišiel. Smutné, čo? To tie červíky, čo má v gebuli. Ale všetci sa mu snažia vyhovieť, lebo Eddie bol vždy dobrý chlapec. Rozprával vtipy tak, že nám od smiechu tiekli slzy. Nikto si nemyslel, že ste skutočný, ale potom aha! Eddieho strašiak sa objaví v Dallase v mojom podniku. A čo sa stane? Strašiak staví na víťazstvo Pirates nad Yankees, čo je predsa, ako každý vie, holá nemožnosť, a to v siedmich zápasoch, na ktoré sa predsa séria, ako každý vie, nenatiahne.“

„Mal som šťastie,“ povedal som. Hlas mi znel neurčito, pretože mi opuchla ľavá strana úst. „Impulzívna stávka.“

„To je hlúposť a za hlúposť sa platí. Carmo, daj tomu sukinmu synovi jednu do kolena.“

„Nie!“ zvolal som. „Nie, prosím, nerobte to!“

Carmo sa usmial, akoby som povedal niečo milé, vzal zo stola v plsti obalenú rúru a rozohnal sa ňou na moje ľavé koleno. Niečo dole puklo. Ako keby niekto len tak pukol dosť veľkou hánkou. Zaliala ma neuveriteľná bolesť. Ale ovládol som výkrik a klesol na muža, ktorý ma držal. Zase ma vytiahli hore.

Roth stál vo dverách, ruky vo vreckách, na tvári ten šťastný mierny úsmev. „Okej. Fajn. Mimochodom, aj vám to opuchne. Ani by ste neverili, aké veľké koleno vám narastie. Ale aký požičaj, taký vráť, všakže? Počúvajte fakty, madam, počúvajte holé fakty.“ Gauneri, čo ma držali, sa zasmiali.

„Fakty znejú takto: ešte nikto oblečený tak, ako ste boli vy, neprišiel do môjho podniku s takou stávkou. Pre chlapa vo vašom oblečení je impulzívna stávka hodná tak desať dolárov, dobre, možno najviac dvadsať. Ale to víťazstvo Pirates ste uhádli, a to sú tiež len fakty. Preto si začínam myslieť, že Eddie má pravdu. Nie že ste diabol alebo démon alebo telepat, nič podobné, ale že možno poznáte človeka, ktorý niečo vie. A že Pirates jednoducho musia vyhrať v siedmom kole, pretože je to dohodnuté.“

„Roth, v bejzbale sa nič nedohaduje. Naposledy to spravili v devätnástom Red Sox. Veď to ako starý bookmaker musíte vedieť.“

Nadvihol obočie. „Vy viete, ako sa volám! Páni, možno ste fakt telepat. Ale nemám na vás celý deň.“

Pozrel na hodinky, akoby si to chcel potvrdiť. Boli veľké a hrubé, pravdepodobne rolexky.

„Keď ste si prišli po prachy, skúsil som sa mrknúť, kde bývate, ale adresu ste zakryli palcom. To je okej, robí to veľa ľudí. Nechal som to tak. Mal som už vtedy poslať za vami chlapcov, aby vás zmastili, možno aj zabili, nech má Eddie G konečne pokojnú myseľ, alebo to, čo mu z nej zostalo? Len preto, že nejaký chlap stavil na nemožnosťa vyhral odo mňa dvanásť stoviek? Na to kašlať, čo Eddie G nevie, to mu neublíži. Okrem toho, keby sa nezaoberal vami, zaoberal by sa niečím iným. Možno by si zmyslel, že Henry Ford je antikrist či ako. Carmo, zase ma nepočúva a to ma fakt štve.“

Carmo sa rozohnal rúrou a s ochromujúcou silou ma zasiahol pod rebrá. Ozvala sa bolesť, najskôr ostrá, potom ju prehltla šíriaca sa explózia horúčavy ako guľový blesk.

„Bolí to, čo?“ prehodil Carmo. „Dobre som vám dal.“

„Myslím, že ste mi vnútri niečo roztrhli,“ povedal som. Začul som chripľavé syčanie a uvedomil si, že to lapám po dychu.

„Tak to dúfam, kurva, že sa mu to podarilo,“ vyhlásil Roth. „Veď som vás nechal odísť, vy somár! Normálne som vás nechal odísť a zabudol som na vás! Potom ste sa objavili u Franka vo Fort Worthe, že stavíte na ten zápas Casa a Tigera. Znovu to isté – veľká stávka na outsidera a čo najvyšší pomer, aký si len vyjednáte. Dokonca ste si tipli aj kolo, v ktorom sa to ukončí! Takže teraz mi poviete, ako ste to vedeli. Ak to urobíte, odfotím si vás, ako momentálne vyzeráte, a Eddie G bude spokojný. Vie, že mŕtveho z vás nespraví, lebo mu to Carlos zakázal, a Carlos je jediný, koho poslúcha, ešte aj teraz. Ale ak vás uvidí dobitého… ach, no ešte stále nie ste dosť dobitý. Carmo, do toho. Daj mu do ksichtu.“

A tak mi Carmo dokatoval tvár, kým ma tí druhí dvaja držali. Zlomil mi nos, zavrel ľavé oko, vyrazil zopár zubov a roztrhol ľavé líce. Stále som si myslel: Buď zamdliem, alebo ma zabijú, to je fuk, len nech to už nebolí. Ale nezamdlel som a Carmo po čase prestal. Sťažka oddychoval a na jeho žltých kožených rukaviciach sa objavili červené striekance. Do kuchynského okna svietilo slnko a na vyblednutom linoleu vytváralo veselé obdĺžniky svetla.

„Takto je to lepšie,“ povedal Roth. „Vyber z auta polaroid, Carmo. A švihom. Chcem to tu dokončiť.“

Carmo si pred odchodom z domu stiahol rukavice a položil ich na stôl k tej olovenej rúre. Niektoré pásy plsti sa z nej uvoľnili. Boli presiaknuté krvou. Tvár mi pulzovala, ale horšie na tom bolo brucho. Tam sa horúčava stále šírila. Niečo tam bolo v absolútnom neporiadku.

„Ešte raz, Amberson. Ako ste vedeli, že je to dohodnuté? Kto vám to povedal? A pravdu.“

„Len som hádal.“ Nahováral som si, že huhnem ako človek s ťažkou nádchou, ale márne. Huhňal som ako človek, z ktorého práve div nevytĺkli dušu.

Zdvihol rúru a poklopkal si ňou po bucľatej ruke. „Kto ti to povedal, ty chuj?“

„Nikto. Gutierrez mal pravdu. Som diabol a diabli vidia do budúcnosti.“

„Dochádzajú ti príležitosti.“

„Wanda je pre teba príliš vysoká, Roth. A príliš chudá. Keď si na nej, asi vyzeráš ako žaba, ktorá trtká poleno. Alebo ste možno…“

Jeho pokojná tvár sa stiahla do zúrivej grimasy. Bola to absolútna premena a netrvala ani sekundu. Švihol mi rúrou na hlavu. Zasiahol ľavú ruku, praskla mi ako brezový konár obmrznutý ľadom. Tentoraz, keď som klesol, jeho gauneri ma nechali padnúť na zem.

„Mudrák. Kurva, jak ja neznášam týchto mudrákov.“ Znelo to ako z veľkej diaľky. Alebo výšky. Alebo z diaľky i z výšky. Konečne som sa chystal zamdlieť a bol som za to vďačný. Ale ešte som videl, ako sa Carmo vracia s polaroidom. Fotoaparát bol veľký, ten typ, z ktorého sa na takej harmonike vysúva objektív.

„Obráť ho,“ prikázal Roth. „Nech vidieť tú horšiu stranu.“ Gauneri ho poslúchli a Carmo podal Rothovi fotoaparát. Roth mu podal rúru. Vtedy Roth zdvihol fotoaparát k tvári a povedal: „Bacha, vyletí vtáčik, ty skurvenec. Venuj úsmev Eddiemu G…“

Blesk.

„… a ešte jeden záber do mojej zbierky, ktorú vlastne nemám, ale teraz si ju možno aj založím…“

Blesk.

„… a tu je posledná pre teba. Aby si si pamätal, že keď sa ťa seriózni ľudia na niečo pýtajú, mal by si im odpovedať.“

Blesk.

Tretí záber vytrhol z aparátu a šmaril ho ku mne. Pristál mi na ľavej ruke… na ktorú mi potom ešte stúpil. Zapraskali kosti. Zafikal som a zranenú ruku si pritiahol k prsiam. Zlomil mi najmenej jeden a možno aj tri prsty.

„Do šesťdesiatich sekúnd treba stiahnuť z fotky papier, inak sa ti prehreje. Teda ak dovtedy neodpadneš.“

„Mám sa ho ešte na niečo spýtať, keď sme ho už takto naklepali?“ ozval sa Carmo.

„To si robíš srandu? Kukaj, ako vyzerá. Už ani nevie, ako sa volá. Kašli naňho.“ Odvrátil sa, potom na mňa znovu pozrel. „Hej, osol. Tu máš jednu na rozlúčku.“

Vtedy ma kopol zboku do hlavy a zrejme mal oceľou obitú špicu topánky. V zornom poli mi explodovali rakety. Temenom som narazil do dlážky a bol som z toho vonku.

16

Asi som nebol mimo veľmi dlho, pretože obdĺžniky slnečného svetla na linoleu sa tuším nepohli. V ústach som mal chuť mokrej medi. Vypľul som napoly zrazenú krv aj úlomok zuba na dlážku a rozhodol sa vstať. Potreboval som sa pridržať funkčnou rukou najskôr kuchynskej stoličky, potom stola (ktorý som skoro strhol na seba), ale vcelku to šlo ľahšie, ako som si myslel. Ľavú nohu som mal stŕpnutú a nohavicu uprostred napnutú tam, kde mi, presne podľa prísľubu, napuchlo koleno, no myslel som, že to bude omnoho horšie.

Pozrel som z okna, či je už dodávka preč, potom som sa vydal na pomalú púť do spálne. Srdce mi v hrudi cválalo, ale slabo. Každý úder sa mi odrazil v zlomenom nose a vibroval v opúchajúcej ľavej polovici tváre, kde som mal určite zlomenú lícnu kosť. Aj temeno ma bolelo. Stuhla mi šija.

Mohlo to byť horšie, pripomínal som si, keď som sa šuchtal spálňou. Veď stojíš na nohách, nie? Už len zober tú búchačku, strč si ju do auta a odvez sa na pohotovosť. V zásade si okej. Asi ti je lepšie ako dnes ráno Dickovi Tigerovi.

Toto som si bol schopný opakovať, kým som nenatiahol ruku k poličke v šatníku. Keď som to urobil, niečo ma šklblo za vnútornosti… a potom… sa preklopilo. Tupá horúčava sústredená v ľavom boku vzplanula ako uhlíky, keď na ne vylejete benzín. Dostal som končeky prstov k pažbe, obrátil ju, palec zakvačil za ochranný rámik spúšte a stiahol búchačku z police. Zarachotila na dlážke a odrazila sa.

Pravdepodobne nie je nabitá. Sklonil som sa po ňu. Ľavé koleno zabolelo a podlomilo sa. Padol som na zem a znovu sa spenila tá bolesť v bruchu. Ale chytil som revolver a zvrtol valcom. Bola nabitá. Každá komora. Vložil som si ju do vrecka a pokúsil sa odplaziť do kuchyne, no bolesť v kolene bola príliš silná. A ešte horšie ma bolela hlava, bolesť šírila svoje tmavé chápadlá z malej jaskynky nad šijou.

Akýmsi plaveckým pohybom som sa po bruchu došúchal k posteli. Tam som sa opäť vzoprel za pomoci pravej ruky a pravej nohy. Ľavá ma udržala, ale koleno sa mi prestávalo ohýbať. Vedel som, že sa musím dostať z domu, a to čím skôr.

Určite som vyzeral ako krivkajúci zástupca šerifa z filmu Dym z pušky. Vliekol som sa zo spálne, cez kuchyňu a k dverám, ktoré viseli otvorené a okolo zámky z nich trčali triesky. Dokonca si spomínam, že som si pomyslel: Pán Dillon, pán Dillon, v Longbranchi máme problém!

Prekrivkal som verandou, zovrel pravou rukou zábradlie a bokom sa posúval dolu. Boli tam iba štyri schodíky, ale pri každom ma hlava rozbolela ešte o čosi prudšie. Zorné pole sa mi na krajoch zahmlievalo, a to nemohlo byť dobré. Skúsil som obrátiť hlavu, či dovidím na svoj chevrolet, no krk nespolupracoval. Podarilo sa mi obrátiť aspoň celým telom, a keď som už mal auto pred očami, uvedomil som si, že o šoférovaní môžem len snívať. V tomto stave ani len neotvorím dvere na strane spolujazdca a nevložím zbraň do priehradky. Pri skláňaní mi totiž v boku opäť exploduje bolesť a horúčava.

Z vrecka som neisto vylovil tridsaťosmičku a vrátil sa k verande. Zachytil som sa zábradlia a zbraň šuchol pod schody. To musí stačiť. Vystrel som sa a veľmi pomaličky sa šuchtal k ulici. Krôčik za krôčikom, opakoval som si. Rob len maličké krôčiky, ako dieťa.

Dohnali ma dve decká na bicykloch. Pokúšal som sa im povedať, že potrebujem pomoc, ale z opuchnutých úst mi vyšlo len akési hhhahhh. Pozreli na seba, rýchlejšie šliapli do pedálov a obišli ma.

Obrátil som sa doprava (s opuchnutým ľavým kolenom mi točenie doľava pripadalo ako najhorší možný nápad) a ďalej sa tackal po chodníku. Zorné pole sa ešte zúžilo, mal som pocit, akoby som pozeral cez strieľňu alebo do ústia tunela. V tej chvíli som si spomenul na padnutý komín železiarní v Derry.

Dovleč sa na Haines Avenue, pomyslel som si. Tam chodia autá. Aspoň tam sa musíš dostať.

Ale netušil som, či tam vôbec smerujem. Nedokázal som si spomenúť, kde tá ulica je. Viditeľný svet sa scvrkol na ostrý krúžok s priemerom asi pätnásť centimetrov. Trešťala mi hlava, v bruchu mi zúril lesný požiar. Keď som padol, ten pohyb mi pripadal spomalený a chodník mäkučký ako páperový vankúš.

Kým som stihol zamdlieť, niečo do mňa štuchlo. Niečo tvrdé a kovové. Asi pätnásť kilometrov nado mnou zaznel hlas: „Hej, ty! Chlapče? Čo je s tebou?“

Obrátil som sa. Minul som na to posledné sily, ale podarilo sa. Nado mnou sa týčila tá starena, ktorá ma nazvala zbabelcom, keď som v deň škandálu so zipsom na sukni odmietol zasiahnuť do sporu Leeho a Mariny. A možno to bol ten istý deň, pretože starena mala napriek augustovej horúčave na sebe tú istú ružovú flanelovú nočnú košeľu a prešívanú bundu. Azda preto, že mi v tom zvyšku mysle stále víril box, jej vlasy mi nepripomínali elektrifikovanú Frankensteinovu nevestu, ale Dona Kinga.Štuchla ma jednou nohou svojej kovovej opory na chodenie.

„Božemôj dobrý,“ hlesla. „Kto vás zbil?“

Ten príbeh bol dlhý a nemohol som jej ho porozprávať. Tma sa okolo mňa sťahovala, bol som rád, lebo bolesť hlavy bola na nevydržanie. Ala dostala rakovina pľúc, pomyslel som si. Mňa dostal Akiva Roth. Tak či onak, je koniec hry. Oswald vyhrá. A nevyhrá. Nie, ak sa do toho ešte budem môcť zastarieť.

Pozbieral som silu a oslovil tvár nado mnou, jediný jasný bod v blížiacej sa tme. „Volajte… deväť… jeden… jeden…“

„A to je čo?“

No jasné, že to nepozná. Núdzovú linku ešte nevymysleli. Tak som vydržal pri vedomí ešte chvíľu, pre posledný pokus: „Sanitku.“

Možno som to aj zopakoval, ale istý si tým nie som. Vtedy ma totiž zhltla tma.

17

Odvtedy mi vŕta v hlave, či mi auto šlohli decká alebo Rothovi gauneri. A kedy sa to stalo. Tak či onak, zlodeji ho nepredali ani neroztrieskali. Deke Simmons mi ho bol prevziať o týždeň na polícii. A bolo v omnoho lepšom stave ako ja. Cesty v čase sú plné paradoxov.

26. KAPITOLA

Nasledovalo jedenásť týždňov, počas ktorých som opäť žil dva životy. Vonkajší, o ktorom som ledva vedel, a druhý, ktorý som poznal až pridobre. Ten vnútorný, kde sa mi často snívalo o mužovi so žltou kartou.

Vo vonkajšom živote stála dáma s oporou na chodenie (Alberta Hitchinsonová, ktorú potom vyhľadala Sadie a navštívila ju s kyticou kvetov) nado mnou na chodníku a kričala, kým nevyšiel sused, nezhodnotil situáciu a nezavolal sanitku, čo ma odviezla do nemocnice. Doktor, ktorý ma ošetroval, sa volal Malcolm Perry, ten istý mal neskôr ošetrovať Johna F. Kennedyho aj Leeho Harveyho Oswalda, oboch krátko pred smrťou. So mnou mal viac šťastia, ale bolo to tesné.

Mal som zlomené zuby, zlomený nos, zlomenú lícnu kosť, prasknuté ľavé koleno, zlomenú ľavú ruku, vykĺbené kosti prstov a vnútorné zranenia v bruchu. Okrem toho som utrpel poranenie mozgu a práve to Perryho najväčšmi znepokojovalo.

Povedali mi, že som sa prebral a zavýjal od bolesti, keď mi prehmatávali brucho, ale na to si nespomínam. Cievkovali ma a vzápätí som močil to, čo sa v boxerských kruhoch nazýva klaret. Životné funkcie som mal najskôr stabilné, potom začali klesať. Zistili moju krvnú skupinu, našli darcov a dostal som štyri jednotky krvi… ktoré, ako mi neskôr povedala Sadie, takmer stonásobne nahradili občania Jodie. Koncom septembra prišli húfne darovať krv v rámci celomestskej akcie. Musela mi to povedať niekoľkokrát, pretože som stále zabúdal. Operovali mi brucho, ale najskôr ma vyšetril neurológ a lumbálnou punkciou zhodnotil funkčnosť miechy. Také vecičky ako CT a magnetická rezonancia sa v krajine minulosti nevyskytujú.

Okrem toho mi povedali, že som sa rozprával s dvoma sestrami, ktoré ma na vyšetrenie pripravovali. Povedal som im, že moja manželka je alkoholička. Jedna z nich pritakala, že je to nanič, a spýtala sa ma, ako sa volám. Ja na to, že ryba menom Wanda, a srdečne som sa zasmial. Vtedy som opäť zamdlel.

Mal som pretrhnutú slezinu. Museli mi ju odstrániť. Keď som bol ešte mimo a moja slezina sa poberala tam, kam sa poberajú už neužitočné a nie úplne stopercentne nutné orgány, odovzdali ma ortopédom. Tí mi dali zlomenú ruku do dlahy a zlomenú nohu do sadry. V nasledujúcich týždňoch ju podpísalo mnoho ľudí. Niektoré mená som spoznával, väčšinu nie.

Dávali mi sedatíva, stabilizovali mi hlavu a posteľ zdvihli v presne tridsaťstupňovom uhle. Fenobarbital mi nedávali preto, lebo som bol pri vedomí (hoci Sadie tvrdila, že som si občas mrmlal), ale preto, že sa báli, aby som sa naraz neprebral a nespôsobil si ďalšie zranenia. Perry a ďalší doktori (o mojich pokrokoch sa pravidelne chodieval presvedčiť aj Ellerton) narábali s mojím dobitým bruchom ako s nevybuchnutou bombou.

Do dnešného dňa si nie som celkom istý, čo je to hematokrit a hemoglobín, ale tie moje sa začali opäť zvyšovať a to každého tešilo. O tri dni mi znovu vyšetrili miechu lumbálnou punkciou. Tentoraz sa v tekutine objavila stará krv, a pri lumbálnych punkciách je stará krv lepšia ako čerstvá. Bol to náznak, že som utrpel vážne zranenie mozgu, ale nemuseli mi vŕtať do lebky dieru, čo bola vzhľadom na ostatné boje prebiehajúce na frontoch môjho tela riskantná procedúra.

Ale minulosť je zanovitá a bráni sa pred zmenou. Päť dní po mojom prijatí začalo tkanivo okolo operačnej rany na bruchu červenieť a ohrievať sa. Na druhý deň sa rana otvorila a vyletela mi horúčka. Môj stav, ktorý po druhej lumbálnej punkcii premenovali z kritického na vážny, sa vrátil do kolónky kritickosti. Podľa záznamov mi „na pokyn doktora Perryho podali sedatíva a neurologicky som reagoval minimálne“.

Siedmeho septembra som sa nakrátko prebral. Alebo mi to aspoň tak povedali. Pri mojej posteli sedela žena, pekná aj so zjazvenou tvárou, a starec s kovbojským klobúkom na kolenách.

„Vieš, ako sa voláš?“ spýtala sa ma žena.

„Kto je zvedavý, bude skoro starý,“ odpovedal som.

A tak strávil pán Jake George Epping-Amberson, zvaný aj Kto je zvedavý, bude skoro starý, v nemocnici sedem týždňov, potom ho previezli do rehabilitačného strediska – malého ubytovacieho komplexu pre chorých – na severe Dallasu. Počas tých siedmich týždňov som dostával do žily antibiotiká, pretože infekcia sa rozložila tam, kde bývala moja slezina. Zo zlomenej ruky mi zložili dlahu a nahradili ju dlhou sadrou, ktorá sa tiež zaplnila mne neznámymi menami. Krátko pred odchodom do rehabilitačného strediska Eden Fallows som za dobré hojenie získal krátku sadru. Zhruba vtedy rehabilitačný pracovník začal s mučením kolena, aby mu vrátil akú-takú pohyblivosť. Povedali mi, že som pri tom veľa kričal, ale nepamätám si to.

Malcolm Perry a ostatný personál Parklandskej nemocnice mi zachránili život, o tom vôbec nepochybujem. Okrem toho mi dali nezamýšľaný a nevítaný dar, ktorý mi vydržal ešte aj v Eden Fallows. A to sekundárnu infekciu zapríčinenú tým, že mi do tela pumpovali antibiotiká proti tej primárnej. Hmlisto si spomínam na vracanie a celé dni presedené na mise. Raz som si pomyslel Musím ísť do lekárne v Derry za pánom Keenom. Potrebujem kaopektat. Ale kto bol pán Keene a kde bolo Derry?

Z nemocnice ma pustili, keď som v sebe udržal jedlo, no v Eden Fallows mi trvalo ešte dva týždne, kým mi prešli hnačky. Vtedy sa už blížil koniec októbra. Sadie (jej meno som si zvyčajne pamätal, len občas mi vyfučalo z hlavy) mi priniesla halloweensku tekvičku z papiera. Táto spomienka je veľmi jasná, pretože som pri pohľade na ňu kričal. Boli to výkriky človeka, ktorý zabudol na niečo životne dôležité.

„Čo je?“ spýtala sa ma. „O čo ide, zlatko? Čo sa stalo? Ide o Kennedyho? Myslíš na Kennedyho?“

„On ich všetkých zabije kladivom!“ kričal som na ňu.

„Na Halloween! Večer! Musím ho zastaviť!“

„Koho?“ Chytila ma za poletujúce ruky a vystrašene na mňa pozerala. „Koho musíš zastaviť?“

Ale nespomenul som si a potom som zaspal. Veľa som spával, a nie iba pre to pomaly sa hojace poranenie mozgu. Bol som vyčerpaný a bol som v podstate len tieňom samého seba. V deň, keď ma zmlátili, som vážil osemdesiattri kilogramov. Keď ma pustili z nemocnice a ubytovali v Eden Fallows, vážil som šesťdesiatdva.

To bol vonkajší život Jaka Eppinga, muža, ktorého strašne zbili a potom v nemocnici takmer zomrel. Môj vonkajší život tvorila tma, hlasy a záblesky porozumenia, ktoré vyzerali naozaj ako blesky: oslepili ma svojou žiarou a zmizli, kým som stihol zazrieť niečo viac z krajiny, ktorú osvetlili. Väčšinou som tápal, ale z času na čas som pri tom tápaní narazil na seba.

A videl som napríklad toto: Bolo mi pekelne horúco a nejaká žena mi vkladala do úst kúsky ľadu, ktoré nebesky chladili. Bolato ŽENA S JAZVOU, ktorá sa niekedy volala Sadie.

Ocitol som sa na tureckom záchode v kúte miestnosti a netušil som, ako som sa tam dostal, vytekali zo mňa galóny vodnatých páliacich výkalov, bok ma svrbel a bolel, koleno sa hlasno ozývalo. Spomínam si, že vtedy som si prial, aby ma niekto zabil.

Pokúšal som sa vyliezť z postele, pretože som musel urobiť niečo strašne dôležité. Zdalo sa mi, že od toho závisí celý svet.Bol tam MUŽ S KOVBOJSKÝM KLOBÚKOM. Chytil ma a pomohol mi vrátiť sa do postele, kým som padol na dlážku. „Ešte nie, synak,“ povedal. „Ani zďaleka na to ešte nemáš silu.“

Hovoril som – alebo som sa pokúšal hovoriť – s dvoma uniformovanými policajtmi, ktorí sa ma prišli pýtať na tú bitku. Jeden z nich mal menovku TIPPIT. Pokúšal som sa mu povedať, že je v nebezpečenstve. A aby si zapamätal dátum piateho novembra. Mesiac bol správny, ale deň nie. Na skutočný dátum sa mi nepodarilo rozpamätať a začal som si v zúfalstve päsťou otĺkať tú svoju sprostú hlavu. Policajti zmätene pozerali jeden na druhého. Ten druhý zavolal sestru. Sestra prišla s doktorom, doktor mi pichol injekciu a odletel som.

Počúval som Sadie, ktorá mi čítala, najskôr Nešťastného Judu a potom Tess z rodu d’Urbervillovcov. Tie príbehy som už poznal a ich opätovné počúvanie ma upokojovalo. V istej chvíli pri čítaní Tess som si na niečo spomenul.

„Tessicu Caltropovú som donútil, aby nám dala pokoj.“

Sadie zdvihla pohľad. „Myslíš Jessicu? Jessicu Caltropovú? Urobil si to? A ako? Pamätáš sa?“

Nepamätal som sa. Bolo to preč.

Pozeral som na Sadie, ako stojí pri mojom malom okne a pozerá do dažďa. Plače.

Ale väčšinou som bol stratený a tápal som.

MUŽ S KOVBOJSKÝM KLOBÚKOM bol Deke, ale raz som si ho pomýlil s mojím starkým, a to ma fakt vydesilo, lebo starký Epping bol mŕtvy a…

Epping, tak sa volám. To si pamätaj, povedal som si, ale spočiatku sa mi to nedarilo.

Niekoľkokrát za mnou prišla STARŠIA ŽENA S ČERVENÝM RÚŽOM. Občas som sa nazdával, že sa volá slečna Mimi, inokedy som ju v duchu volal slečna Ellie, a raz som si bol úplne istý, že je to Irene Ryanová, ktorá hrala vo Vidiečanoch z Beverly Hills starkú Clampettovú. Povedal som jej, že som hodil mobil do rybníka. „Teraz tam spí s rybami. A veru by som ho mal rád naspäť.“

Prišiel MLADÝ PÁR. Sadie povedala: „Aha, prišli Mike a Bobbi Jill.“

„Mike Kolesar,“ povedal som.

MLADÝ MUŽ povedal: „To ste skoro uhádli, pán učiteľ.“ Usmial sa. A zároveň mu po líci zbehla slza.

Keď za mnou do Eden Fallows neskôr chodievali Deke a Sadie, sedávali pri mne na pohovke. Sadie ma chytila za ruku a spýtala sa: „Ako sa ten človek volá, Jake? Nikdy si mi nepovedal jeho meno. Ako ho môžeme zastaviť, ak nevieme, kto to je a kde bude?“

„Ja ho zapravím,“ povedal som. Skúsil som to znovu. Snažil som sa, až ma rozbolelo temeno, ale neprestal som. „Zastavím.“

„Bez našej pomoci teraz nezastavíte ani vošku na kapustnom liste,“ vyhlásil Deke.

Ale Sadie mi bola príliš drahá a Deke bol príliš starý. Vlastne mu to vôbec nemala prezradiť. No možno na tom nebolo nič zlé, lebo tomu nikdy celkom neuveril.

„Ak sa do toho zapletiete, zastaví vás muž so žltou kartou,“ povedal som. „Som jediný, koho zastaviť nemôže.“

„Kto je muž so žltou kartou?“ spýtala sa Sadie, nahla sa ku mne a chytila ma za obe ruky.

„Nepamätám si, ale mňa nedokáže zastaviť, pretože sem nepatrím.“

Už ma však takmer zastavil. Alebo ak nie on, tak niečo iné. Doktor Perry povedal, že moja amnézia je len plytká a dočasná, a mal pravdu… ale iba do istej miery. Ak som sa príliš úporne pokúšal rozpamätať na tie najdôležitejšie veci, hlava ma ostro rozbolela, z krívania sa stalo potkýnanie a zahmlilo sa mi pred očami. A najhoršie bolo, že som mal sklony často len tak zaspať. Sadie sa doktora Perryho opýtala, či je to narkolepsia. Odvetil, že zrejme nie, ale zdal sa mi ustarostený.

„A keď naňho zavoláte, alebo ním potrasiete, prebudí sa?“

„Vždy,“ prikývla Sadie.

„Stáva sa to najmä vtedy, keď je rozrušený, lebo si nevie na niečo spomenúť?“

Sadie znovu prikývla.

„V tom prípade som si takmer istý, že to prejde, tak ako prešla aj amnézia.“

Napokon – pomaly, po troškách – sa môj vnútorný svet začal spájať s tým vonkajším. Bol som Jacob Epping. Bol som učiteľ a nejako som sa vrátil v čase, aby som zabránil atentátu na prezidenta Kennedyho. Spočiatku som tú predstavu skúšal odmietnuť, ale o rokoch medzi tými dvoma obdobiami som vedel priveľa a neboli to vízie. Boli to spomienky. Rolling Stones, Clintonov škandál s Lewinskou, Dvojičky v plameňoch. Christy, moja bývalá žena, obeť aj tyranka.

Jednej noci, keď sme spolu so Sadie pozerali v televízii seriál o vojakoch Boj, som si spomenul, čo som urobil Frankovi Dunningovi.

„Sadie, skôr ako som prišiel do Texasu, zabil som človeka. Bolo to na cintoríne. Musel som. Chystal sa vyvraždiť celú svoju rodinu.“

Pozrela na mňa s vytreštenými očami a otvorenými ústami. „Vypni televízor,“ požiadal som ju. „Ten chlap, ktorý hrá seržanta Saundersa – nespomínam si na jeho meno – príde o hlavu. Gilotínuje ho vrtuľník. Prosím, Sadie, vypni to.“

Vyhovela mi a kľakla si predo mňa.

„Kto zabije Kennedyho? Kde pri tom bude?“

Lámal som si hlavu a nezaspal som, ale ani som sa nerozpamätal. Prišiel som z Mainu na Floridu, na to som si už spomenul. Vo fordke, typ sunliner, parádne autíčko. Z Floridy som šiel do New Orleansu, a keď som odtiaľ odišiel, prišiel som do Texasu. Spomenul som si, že pri prechode cez hranicu medzi štátmi som počúval v rádiu skladbu Earth Angel, stodvadsiatkou som sa hnal po diaľnici číslo dvadsať. Spomenul som si aj natabuľu: VÍTA VÁS TEXAS. A na bilbord s reklamou na gril U Sonnyho. Ale potom už bola vo filme diera. Na druhej strane sa vynárali spomienky na učenie a život v Jodie. Svetlejšie momenty, keď som tancoval so Sadie a keď som s ňou ležal v posteli v bungalovoch Candlewood. Sadie mi povedala, že som býval aj vo Fort Worthe a v Dallase, ale netušila kde – mala len dve tamojšie telefónne čísla, ktoré už aj tak nefungovali. Ani ja som nevedel, kde to bolo, hoci sa mi marilo, že jedna ulica sa volala Cadillac Street. Prezrela automapu a konštatovala, že žiadna Cadillac Street sa ani v jednom z týchto miest nenachádza.

Už som sa rozpamätával na mnoho vecí, ale nie na meno atentátnika a odkiaľ sa pokúsi zabiť prezidenta. A prečo? Pretože minulosť mi to nechcela vyjaviť. Zanovitá minulosť.

„Ten atentátnik má dcéru. Myslím, že sa volá April.“

„Jake, na niečo sa ťa opýtam. Možno sa nahneváš, ale keďže od toho toľko závisí – podľa teba osud celého sveta –, musím sa opýtať.“

„Pýtaj sa.“ Nemal som pocit, že by mi mohla položiť otázku, ktorá ma rozhnevá.

„Klameš mi?“

„Nie,“ povedal som. Bola to pravda. Vtedy.

„Povedala som Dekovi, že musíme zavolať na políciu. On mi ukázal článok z Morning News, že policajti už zaznamenali dvesto hrozieb smrťou a tipy na potenciálnych atentátnikov. Vraj sa Kennedyho pred návštevou Texasu pokúšajú odstrašiť rovnako pravičiari z Dallasu a Fort Worthu ako ľavičiari zo San Antonia. Vraj dallaskí policajti odovzdávajú všetky hrozby a tipy rovno FBI a tá nerobí nič. Podľa Deka nenávidí J. Edgar Hoover nášho prezidenta skoro najviac na svete. Väčšmi neznáša iba jeho brata Bobbyho.“

Mne bolo fuk, koho J. Edgar Hoover nenávidí. „Veríš mi?“

„Áno,“ vzdychla. „Takže Vic Morrow naozaj zomrie?“

Aha, tak sa volal. „Áno.“

„Pri nakrúcaní tohto seriálu?“

„Nie, jedného filmu.“

Zaliali ju slzy. „Jake, prosím ťa, ty neumieraj. Len chcem, aby si sa zotavil.“

Často som mával zlé sny. Z rôznych miest – niekedy som bol na prázdnej ulici, ktorá pripomínala Main Street v Lisbon Falls, inokedy na cintoríne, kde som zastrelil Franka Dunninga, alebo v kuchyni Andyho Culluma, nového šampióna v cribbage, ale obyčajne som sa ocitol v podniku Ala Templetona. Sedeli sme v boxe a zo steny na nás hľadeli fotky miestnych osobností. Al bol chorý – umieral –, no oči mal jasné a bystré.

„Muž so žltou kartou je zosobnenie zanovitej minulosti,“ povedal Al. „To viete, všakže?“

Vedel som to.

„Myslel si, že po tej nakladačke zomriete, ale nezomreli ste. Myslel si, že zomriete, keď dostanete tie infekcie, ale nezomreli ste. Teraz vás nepustí k spomienkam – k tým kľúčovým –, pretože vie, že má poslednú možnosť zastaviť vás.“

„Ako to môže vedieť? Je mŕtvy.“

Al pokrútil hlavou. „Nie, mŕtvy som ja.“

„A kto to je? Ako mohol ožiť? Veď si podrezal krk a tá karta sčernela! Sám som to videl!“

„Neviem, kamarát. Viem len toľko, že vás nemôže zastaviť, ak sa nedáte. Musíte sa prebojovať k tým spomienkam.“

„Tak mi pomôžte!“ skríkol som a zovrel jeho tvrdú pazúrovitú ruku. „Povedzte mi, ako sa ten človek volá! Chapman? Manson? Tie mená mi niečo hovoria, ale na toto mi nesedia. Vy ste ma sem dostali, tak mi pomáhajte!“

V tom okamihu Al vo sne otvorí ústa, chce mi pomôcť, zasiahne však muž so žltou kartou. Ak sme na Main Street, vyjde zo Zeleného frontu alebo z Kennebec Fruit. Ak sme na cintoríne, vstane z otvoreného hrobu ako hororový zombík. Ak sme v reštaurácii, rozrazí dvere. Karta, ktorú má za klobúkom, je čierna, takže vyzerá ako hranatá diera do sveta. Je mŕtvy, rozkladá sa. Prastarý zvrchník má fľakatý od plesní. V očných jamkách sa krútia klbká červov.

„Nemôže vám nič povedať, lebo dnes sa platí dvakrát!“ zvreskne muž so žltou kartou, ktorý sa zmenil na muža s čiernou kartou.

Obraciam sa k Alovi, lenže z Ala je kostlivec s cigaretou zaseknutou medzi zubami a ja sa prebúdzam zaliaty potom. Siaham po spomienkach, no spomienky tam jednoducho nie sú.

Deke mi priniesol články z novín o chystanej Kennedyho návšteve – v nádeji, že mi nakopnú pamäť. Ale nič. Raz, keď som ležal na pohovke (práve som sa preberal z náhleho spánku), som začul, ako sa tí dvaja opäť dohadujú, či majú volať na políciu. Deke povedal, že anonymný tip by nebrali do úvahy, a keby sa niekto prihlásil menom, všetci by sme si narobili problémy.

„Mne je to jedno!“ kričala Sadie. „Viem, že podľa vás mu šibe, ale čo ak má pravdu? Ako sa budete cítiť, ak sa Kennedy vráti z Dallasu do Washingtonu v rakve?“

„Ak do toho zatiahnete policajtov, zamerajú sa na Jaka, srdiečko. A podľa toho, čo vravíte, predtým, ako prišiel sem, zabil v Novom Anglicku človeka.“

Sadie, Sadie, nemala si mu to hovoriť.

Prestala sa škriepiť, ale nevzdala to. Občas sa to zo mňa pokúsila dostať prekvapením, tak ako sa dá prekvapením liečiť štikútanie. Nezabralo to.

„Čo len s tebou budem robiť?“ smutne vzdychla.

„Neviem.“

„Skús sa k tomu dostať nejako inak. Prikradni sa k tej spomienke.“

„Skúšal som to. Myslím, že ten chlap bol v armáde. V pechote alebo pri mariňákoch.“ Pošúchal som si temeno, kde sa znovu ozvala bolesť. „Alebo bol v námorníctve? Kurník, Christy, fakt neviem.“

„Sadie, som Sadie.“

„A nepovedal som to?“

Pokrútila hlavou a pokúsila sa usmiať.

Dvanásteho, v ten utorok po Dni veteránov, uverejnili Morning News dlhý úvodník o chystanej Kennedyho návšteve a jej význame pre mesto. „Väčšina obyvateľov zrejme uvíta tohto mladého a neskúseného prezidenta s otvoreným náručím,“ písalo sa tam. „Všade vládne vzrušenie. O to väčšie, že s ním príde aj jeho pekná a charizmatická manželka.“

„Nesnívalo sa ti v noci o mužovi so žltou kartou?“ spýtala sa ma Sadie, keď prišla. Na sviatok bola v Jodie, aby pozalievala kvety a „ukázala sa“.

Pokrútil som hlavou. „Zlatko, si tu omnoho častejšie ako v Jodie. Ako si na tom s prácou?“

„Slečna Ellie mi dala čiastočný úväzok. Nejako to zvládnem, a keď odídem s tebou… keď tam odídeme spolu… asi len budem musieť vyčkať, ako to dopadne.“

Uhla pohľadom a hneď sa začala zapodievať cigaretou. Videl som, že ju pridlho vyklepáva na stolík a potom sa pohráva so zápalkami. A došlo mi čosi nemilé: aj Sadie mala pochybnosti. Predpovedal som mierové zakončenie raketovej kubánskej krízy, vedel som, že v piatom kole pôjde k zemi Dick Tiger… a predsa stále pochybovala. A nemohol som jej to zazlievať. Na jej mieste by som tiež pochyboval.

Potom sa usmiala. „Ale zato ma v škole zastupuje úžasný človek a stavím sa, že uhádneš, kto to je.“

Usmial som sa. „Je to…“ A nespomenul som si na meno. Videl som ho pred sebou, tú ošľahanú opálenú tvár, kovbojský klobúk, šnúrku pod golierom… ale v to utorkové ráno som sa k menu ani nepriblížil. Rozbolela ma hlava, tam vzadu, kde sa stretla s dlážkou – ale s akou a v akom dome? Došľaka, ako to, že sa neviem rozpamätať?

O desať dní príde Kennedy a ja si neviem vybaviť ani meno tohto starého chlapa.

„Snaž sa, Jake.“

„Veď sa snažím,“ vzdychol som. „Snažím sa, Sadie!“

„Počkaj. Mám nápad.“

Položila do zárezu v popolníku svoju tlejúcu cigaretu, vstala, vyšla pred dvere, zavrela ich za sebou. Potom ich otvorila a ozvala sa hlasom, ktorý bol komicky drsný a hlboký a vravel to, čo pri každej návšteve hovoril ten starý chlap: „Ako sa dnes máme, synak? Dobre sme sa najedli?“

„Deke,“ povedal som. „Deke Simmons. Bol ženatý so slečnou Mimi, ale umrela v Mexiku. Pripravili sme smútočné zhromaždenie na jej pamiatku.“

A bolesť hlavy ako zázrakom zmizla.

Sadie zatlieskala a prebehla ku mne. Dostal som dlhý krásny bozk.

„Vidíš?“ opýtala sa ma, keď sa odtiahla. „Zvládneš to. Ešte nie je neskoro. Ako sa ten človek volá, Jake? Ako sa volá ten blázon?“

Ale stále som si nespomínal.

Šestnásteho novembra uverejnili noviny Times Herald trasu Kennedyho kolóny. Začínala sa na Love Field a končila sa pri Trade Marte, kde prehovorí k mestskej rade a pozvaným hosťom. Mal vzdať hold Študentskému výskumnému centru a poblahoželať Dallasu k tomu, ako sa za posledných desať rokov ekonomicky zmohol. No Times Herald ochotne informovali všetkých, ktorí to ešte nevedeli, že pravý dôvod prejavu je čisto politický. Texas stál vo voľbách v roku 1960 za Kennedym, ale vyhliadky na šesťdesiaty štvrtý rok vyzerali chabo, aj napriek tomu, že viceprezident Johnson bol odtiaľto. Cynici viceprezidentovi stále vyčítali jeho podozrivé víťazstvo z roku 1948, keď ho do Senátu dostal rozdiel osemdesiatich siedmich hlasov. Bola to dávna, no stále živá minulosť. Texasania jednoducho nemali Lyndona Johnsona radi. Kennedy mal za úlohu – a Jackie, samozrejme, s ním – pomôcť Lyndonovi a texaskému guvernérovi Johnovi Connollymu pri verbovaní verných.

„Pozri sa sem,“ povedala Sadie a prešla prstom po nakreslenej trase. „Celé bloky domov na Main Street. Potom na Houston Street. Všade tam stoja vysoké budovy. Bude ten muž striehnuť na Main Street? Vlastne nič iné mu nezostáva, čo povieš?“

Takmer som ju nepočúval, lebo som zazrel niečo iné. „Aha, Sadie, kolóna pôjde po ulici Turtle Creek Boulevard!“

Oči jej horeli. „Tam sa to má stať?“

Pochybovačne som pokrútil hlavou. Zrejme nie, ale o tej ulici som niečo vedel a muselo to súvisieť s mužom, ktorého som prišiel zastaviť. Keď som o tom uvažoval, niečo vystúpilo na hladinu.

„Chcel ukryť pušku a neskôr sa po ňu vrátiť.“

„Kde ju chcel ukryť?“

„To je jedno, lebo sa to už stalo. To už je minulosť.“ Priložil som si dlane k tvári, lebo svetlo v izbe mi zrazu pripadalo príliš silné.

„Teraz na to prestaň myslieť,“ povedala a vychmatla mi noviny. „Uvoľni sa, inak ťa znovu rozbolí hlava a budeš potrebovať tabletku. Si z nich omámený.“

„Hej,“ povedal som. „Viem.“

„Potrebuješ kávu. Silnú kávu.“

Išla mi ju do kuchyne uvariť. Keď sa vrátila, chrápal som. Prespal som takmer tri hodiny a možno by som bol v krajine snov zostal ešte dlhšie, keby mnou nezatriasla. „Čo je to posledné, na čo si z Dallasu spomínaš?“

„Na nič.“

„A kde si býval? V hoteli? V normálnom, alebo pre motoristov? V prenajatej izbe?“

Zjavila sa mi zahmlená spomienka na dvor a mnoho okien. Aj na vrátnika? Možno. Potom zmizla. Znovu sa ozvala bolesť hlavy.

„Neviem. Pamätám si len to, ako som po dvadsiatke prekračoval hranice medzi štátmi a videl reklamu na gril. A to bolo na kilometre ďaleko od Dallasu.“

„Viem, lenže až tak ďaleko ísť nemusíme, lebo ak si šiel po dvadsiatke, tak si na nej aj zostal.“ Pozrela na hodinky. „Dnes je už neskoro, ale zajtra, to je nedeľa, sa prevezieme.“

„Asi to nezaberie.“ No aj tak som pocítil záchvev nádeje.

Zostala tej noci u mňa a ráno sme odišli z Dallasu po ceste, ktorú väčšina miestnych nazývala Včelia diaľnica. Mierili sme na východ, k Louisiane. Sadie šoférovala môj chevrolet, ktorý bol v poriadku, stačilo vymeniť vylomený zámok zapaľovania. Deke sa o to postaral. Zaviezla nás do Terrellu, tam z dvadsiatky odbočila a obrátila sa na prašnom parkovisku plnom jám pri kostole. Volal sa Kostol svätej krvi Spasiteľa, hlásal nápis na nástenke. Pod názvom boli biele písmená so zvesťou veriacim.Malo tam byť: UŽ STE DNES ČÍTALI SLOVO VŠEMOHÚCEHO BOHA? No niektoré písmená popadali a výsledok znel: U TE DNES TALI SLO MOH CEHO BOHA?

Trochu rozochvene na mňa pozrela. „Odvezieš nás naspäť, zlatko?“

Zdalo sa mi, že to dokážem. Bola to rovná cesta a chevrolet mal automatickú prevodovku. Ľavou meravou nohou nebudem musieť ani pohnúť. Ale…

„Sadie?“ oslovil som ju, keď som sa prvý raz od augusta posadil za volant a posunul sedadlo čo najďalej.

„No?“

„Ak zaspím, chyť volant a vypni motor.“

Nervózne sa usmiala. „Ver mi, že to urobím.“

Skontroloval som, či mám voľnú cestu, a vyrazil som. Spočiatku som sa neodvážil ísť rýchlejšie ako päťdesiatkou, ale bolo nedeľné poludnie a cestu sme mali v podstate pre seba. Uvoľnil som sa.

„Vyčisti si myseľ, Jake. Nesnaž sa na nič spomenúť, nech to príde samo.“

„Kiežby som mal svoj sunliner,“ povedal som.

„Tvár sa, že je to tvoj sunliner, a nechaj ho ísť, kam chce.“

„Okej, ale…“

„Nijaké ale. Je krásny deň. Ideš na nové miesto a nemusíš sa trápiť, či Kennedyho zabijú, pretože to sa ešte dlho nestane. Celé roky.“

Áno, deň bol pekný. A ani som nezaspal, hoci som bol dosť unavený – takto ďaleko som od tej bitky nebol. Myseľ sa mi vracala k tomu kostolu pri ceste. Zrejme tam chodievali černosi. A zrejme spievali žalmy spôsobom, ktorý si bieli nikdy neosvoja, a SLOVO VŠEMOHÚCEHO BOHA čítali s výkrikmi haleluja a chváľte Ježiša.

Už sme vchádzali do Dallasu. Odbočoval som doprava a doľava, možno častejšie doprava, lebo ľavú ruku som mal stále slabú a krútenie tým smerom ma bolelo, aj pri posilňovači riadenia. Onedlho som sa v tých uliciach stratil.

Tak dobre, stratil som sa, pomyslel som si. Potrebujem, aby miniekto ukázal smer. Tak ako ten chalan v New Orleanse. Do hotela Mesačný kameň.

Ale nebol to hotel Mesačný kameň. Bol to hotel Monteleone. A ten hotel, v ktorom som býval po príchode do Dallasu, sa volal… sa volal…

Zdalo sa mi, že to znovu odletí, ako mi občas vykĺzlo aj Sadino meno. Ale potom som zbadal vrátnika a všetky tie jagavé okná pozerajúce na Commerce Street. A bolo to.

Býval som v hoteli Adolphus. Áno. Pretože bol blízko…

A zase nič. Táto časť bola stále odblokovaná.

„Zlatko? V poriadku?“

„Hej. Prečo?“

„Lebo si sa trochu mykol.“

„To noha. Dostal som do nej kŕč.“

„Nepripadá ti to tu známe?“

„Nie,“ pokrútil som hlavou. „Vôbec nič.“

Vzdychla. „A ďalší nápad leží na márach. Asi by sme sa mali vrátiť. Mám šoférovať?“

„Možno áno.“ Prekrivkal som k strane spolujazdca a stále si opakoval: hotel Adolphus. Keď sa vrátiš do Eden Fallows, zapíš si to. Aby si na to nezabudol.

Keď sme sa vrátili do maličkej trojizbovej bunky s rampami na vozík, s nemocničnou posteľou a s držiakmi na stenách na oboch stranách pri záchode, Sadie mi povedala, že by som si mal na chvíľu ľahnúť. „A vezmi si aj tabletku.“

Vošiel som do spálne, vyzul si topánky – šlo to pomaly – a ľahol si. No tabletku som si nevzal. Chcel som si udržať jasnú myseľ. Chcel som si ju už odteraz stále udržiavať jasnú. Kennedy mal byť už o päť dní v Dallase.

Býval si v hoteli Adolphus, lebo stál neďaleko niečoho. Ale čoho?

Nuž, bol blízko pri trase prezidentovho sprievodu, ktorú zverejnili noviny, a to mi zúžilo pátranie na… nuž, na dvetisíc budov. Nehovoriac o sochách, pamätníkoch a múroch, za ktorými sa tiež mohol ukryť prípadný ostreľovač. Koľko je na tej trase bočných uličiek? Desiatky. Koľko nadchodov s čistými dráhami pre strelu? West Mockingbird Lane, Lemmon Avenue, Turtle Creek Boulevard? Kolóna prejde popri nich. Koľko ich ešte medzi Main Street a Houston Street je?

Musíš si spomenúť, kto to je, alebo odkiaľ bude strieľať.

Ak zistím jedno, budem vedieť aj druhé. To mi bolo jasné. Ale moja myseľ sa vracala len k tomu kostolíku, pri ktorom sme sa obracali. Svätá krv spasiteľa na Včelej diaľnici. Mnohí ľudia videliv Kennedym spasiteľa. Al Templeton rozhodne. On…

Oči sa mi rozšírili a prestal som dýchať.

V druhej miestnosti zazvonil telefón a počul som, že Sadie dvíha slúchadlo. Hovorila potichu, lebo si myslela, že spím.

SLOVO VŠEMOHÚCEHO BOHA.

Ešte stále som mal slová, ktoré síce neboli všemohúce, ale v niečom mi pomôcť mohli. Čítal som ich už dnes? Nie. Kedy som ich čítal naposledy?

Alove poznámky. Mal som jeho zápisník!

Ale kde? Kde je?

Otvorili sa dvere na spálni. Dnu nazrela Sadie. „Jake? Spíš?“

„Nie,“ odvetil som. „Len ticho ležím.“

„Spomenul si si na niečo?“

„Nie,“ povedal som. „Prepáč.“

„Ešte je čas.“

„Áno. Každý deň si na niečo spomeniem.“

„Miláčik, volal Deke. V škole je nejaký vírus a dostal to aj on. Poprosil ma, či by som mohla prísť zajtra a v utorok. Možno aj v stredu.“

„Choď,“ povedal som. „Ak nepôjdeš, odrobí to sám. A už to nie je mladík.“ V mysli mi blikali slová ako na neónovom nápise: SLOVO VŠEMOHÚCEHO BOHA.

Posadila sa ku mne na posteľ. „Určite?“

„Jasné. Budem mať spoločnosť. Zajtra prídu zdravotné sestry.“ Ich hlavnou úlohou bolo presvedčiť sa, že neblúznim, to by totiž mohlo znamenať, že mám predsa len krvácanie do mozgu.

„Jasné. O deviatej. Keby si zabudol, je to v kalendári. A doktor Ellerton…“

„Príde na obed. Pamätám sa.“

„Dobre, Jake. To je dobre.“

„Povedal, že prinesie sendviče. A mliečne kokteily. Chce ma vykŕmiť.“

„Veď to aj potrebuješ.“

„A v stredu mám terapiu. Ráno mučenie nôh, poobede mučenie rúk.“

„Nerada ťa nechávam samého tak blízko pri…“

„Keby som si na niečo spomenul, zavolám ti, Sadie.“

Chytila ma za ruku a zohla sa ku mne natoľko, že som cítil jej parfum a jemnú vôňu tabaku v jej dychu. „Sľubuješ?“

„Áno. Samozrejme.“

„Vrátim sa najneskôr v stredu večer. Ak Deke nemôže prísť vo štvrtok, knižnica bude musieť zostať zatvorená.“

„Zvládnem to.“

Zľahka ma pobozkala, vyšla z miestnosti, potom sa obrátila. „Takmer dúfam, že Deke je v poriadku a toto celé je len ilúzia. Neznesiem predstavu, že o tom vieme, a aj tak to nedokážemezastaviť. Že možno len budeme sedieť v obývačke a pozerať televíziu, kým niekto…“

„Budem na to pamätať,“ povedal som.

„Naozaj, Jake?“

„Musím.“

Prikývla, no aj v tieňoch súmraku som jej videl na tvári pochybnosti. „Kým odídem, ešte stihneme večeru. Zavri oči a nechaj účinkovať tabletku. Vyspi sa trochu.“

Zavrel som oči, bol som si istý, že nezaspím. A to bolo v poriadku, lebo som potreboval rozmýšľať. Po chvíli som cítil, ako sa v kuchyni niečo varí. Voňalo to úžasne. Keď som prvý raz prišiel z nemocnice a každých desať minút som vracal alebo sedel na záchode, všetky vône sa mi hnusili. Teraz sa to zlepšilo.

Zadriemal som. Videl som, ako v jednom z reštauračných boxov sedí Al a na ľavé obočie mu klesá papierová čiapka. Zo steny na nás hľadeli mestské osobnosti, ale Harry Dunning tam už nebol. Zachránil som ho. Ten druhý raz som ho možno zachránil aj pred Vietnamom. Nedalo sa to zistiť.

Ešte stále vám je v pätách, kamarát? spýtal sa Al.

Áno, ešte stále.

Ale už ste blízko.

Ešte nie celkom. Netuším, kam som dal ten váš zápisník.

Dali ste ho niekam na bezpečné miesto. Pomôže to trochu?

Chcel som povedať, že nie, potom som si pomyslel: Alovo slovo je v bezpečí. V bezpečí. Lebo…

Otvoril som oči a prvý raz za celé týždne sa mi na tvári zjavil veľký úsmev.

Je v bezpečnostnej schránke.

Otvorili sa dvere. „Si hladný? Je to ešte teplé.“

„Prosím?“

„Jake, spal si vyše dvoch hodín.“

Posadil som sa a zložil nohy na dlážku. „Tak sa najedzme.“

27. KAPITOLA

1

17.11. 1963 (nedeľa)

Sadie chcela po večeri umyť riady, no povedal som jej, aby si namiesto toho zbalila svoj kufrík na jednu noc. Bol malý a modrý, so zaoblenými rohmi.

„Ale tvoje koleno…“

„Moje koleno zopár tanierov znesie. Ty sa potrebuješ už aj vybrať na cestu, ak si chceš v noci pospať.“

O desať minút bol riad umytý, moje prsty vráskavé od vody a Sadie stála pri dverách. S kufríkom a s vlasmi, čo sa jej kučeravili okolo tváre, mi pripadala taká krásna ako ešte nikdy.

„Jake? Povedz mi o budúcnosti aspoň jednu dobrú vec.“

Zišlo mi ich na um prekvapivo málo. Mobily? Nie. Samovražední atentátnici? Asi skôr nie. Topiace sa ľadovce na póloch? No, radšej inokedy.

Potom som sa usmial. „Za cenu jednej otázky ti dám dve odpovede. Studená vojna sa skončila a prezidentom je černoch.“

Usmiala sa, potom si všimla, že nežartujem. Klesla jej sánka. „Chceš mi povedať, že v Bielom dome sedí černoch?“

„Veru tak. Ale za mojich čias sa radšej označujú ako africkí Američania.“

„To myslíš vážne?“

„Hej.“

„Božemôj!“

„Presne to isté povedalo dosť ľudí deň po voľbách.“

„A… robí to dobre?“

„Názory sa rôznia. Ak chceš počuť môj, podľa mňa to robí asi tak dobre, ako sa vzhľadom na zložité okolnosti dalo čakať.“

„Myslím, že s týmto vedomím sa vypravím do Jodie.“ Roztržito sa zasmiala. „A poveziem sa ako v snách.“

Zišla po rampe, hodila kufrík do skrýše, čo slúžila jej chrobákovi ako kufor, a poslala mi vzdušný bozk. Chcela nastúpiť, ale nemohol som ju len tak pustiť. Utekať som nevládal – doktor Perry povedal, že to môžem skúšať o osem mesiacov, možno až o rok –, no dokrivkal som k nej po rampe tak rýchlo, ako to len šlo.

„Počkaj, Sadie, počkaj ešte!“

Pán Kenopensky sedel vedľa v kolieskovom kresle, zababušený do bundy a s tranzistorovým rádiom v lone. Na chodníku sa Norma Whittenová svojím pomalým krokom posúvala k poštovej schránke na rohu a dve drevené tyče pri tom používala skôr ako lyžiarske palice než ako barly. Obrátila sa a zamávala, pokúsila sa meravú časť tváre nadvihnúť do úsmevu.

Sadie na mňa v súmraku spýtavo pozrela.

„Len som ti chcel ešte niečo povedať. Chcel som ti povedať, že si fakt čertovsky najlepšia z toho všetkého, čo sa mi kedy prihodilo.“

Zasmiala sa a objala ma. „Detto, pane, ale ste milý.“

Dlho sme sa bozkávali a boli by sme sa aj dlhšie, ale sprava sa ozval suchý plieskavý zvuk. Pán Kenopensky nám aplaudoval.

Sadie sa odtiahla a chytila ma za zápästia. „Zavoláš mi, však? Dáš mi… ako to hovorievaš? Dáš mi echo?“

„Presne tak to hovorievam a to aj urobím.“ Nemal som ani náhodou v úmysle dať jej echo. Ani jej, ani Dekovi, ani policajtom.

„Pretože toto sám nezvládneš, Jake. Si prislabý.“

„Viem,“ povedal som. A pomyslel som si: Dúfam, že nebudem. „Zavolaj mi, aby som vedel, že si sa bezpečne vrátila.“

Keď jej chrobák zahol za roh a tam zmizol, pán Kenopensky povedal: „Dobre si tú prepeličku strážte, Amberson. Tá za to stojí.“

„Viem.“ Stál som na chodníku dosť dlho, aby som sa presvedčil, či slečna Whittenová dorazila späť od schránky bez pádu.

Podarilo sa jej to.

Potom som sa vrátil dnu.

2

Ako prvé som vzal z bielizníka krúžok s kľúčmi a začal ich preberať. Prekvapilo ma, že mi ich Sadie nikdy neukázala s nádejou, že mi azda nakopnú pamäť… ale, samozrejme, nemohla myslieť na všetko. Bol ich presný tucet. O väčšine som netušil, kam patria, hoci som si bol dosť istý, že kľúč značky Schlage je od dverí môjho domu v… v Sabattuse? Zdalo sa mi, že by to mohla byť pravda, no istý som si nebol.

Bol tam aj jeden malý kľúčik. S pečiatkou FC 775. Jednoznačne od bezpečnostnej schránky, ale v ktorej banke? First Commercial? Skratka by sedela, aj názov by znel dosť bankársky, nebolo to však ono.

Zatvoril som oči a pozrel do tmy. Vyčkával som, bol som si takmer istý, že to, čo chcem zistiť, sa mi zjaví… a prišlo to. Uvidel som šekovú knižku viazanú v imitácii krokodílej kože. Videl som sám seba, ako ju otváram. Bolo to až prekvapivo ľahké. A na prvom šeku stálo nielen moje meno z krajiny minulosti, ale ešte aj moja tamojšia adresa.

W. Neely St. 214, byt č. 1, Dallas, TX

Pomyslel som si: Odtiaľ mi predsa ukradli auto.

A ešte: Oswald. Meno toho atentátnika je Králik Oswald.

Márnosť, jasné, že nie. Je to človek, nie komiksová postava. Ale podobalo sa to.

„Idem si po vás, pán Králik,“ zahlásil som. „Ešte stále som vás nespustil z očí.“

3

Telefón zazvonil krátko pred pol desiatou. Sadie šťastne došla domov. „Nepredpokladám, že si sa na niečo rozpamätal, však? Prepáč, som otrava.“

„Nerozpamätal som sa. A ty si na celom svete to najmenej podobné otrave.“ A mala mať na celom svete najmenej spoločné s Králikom Oswaldom, ak to dokážem zariadiť. Nehovoriac už o jeho manželke, ktorá sa možno volá Mary, a o jeho malej dcérke, ktorá sa istotne volá April. „Však si žartoval, keď si mi vravel, že v Bielom dome je farebný?“ Usmial som sa. „Len počkaj. Onedlho uvidíš sama.“

4

18.11. 1963 (pondelok)

Zdravotné sestry, jedna stará a hrozivá, druhá mladá a pekná, prišli presne o deviatej ráno. Urobili, čo mali. Keď staršia usúdila, že zo mňa dostala dostatok grimás, mykania a stonov, podala mi papierovú obálku s dvoma tabletkami. „Proti bolesti.“

„Naozaj nemyslím…“

„Berte,“ povedala tá málovravná žena. „Zadarmo.“

Hodil som si ich do úst, do líca, preglgol som vodu a potom som sa vypýtal na záchod. Tam som ich vypľul.

Keď som sa vrátil do kuchyne, staršia zdravotná sestra povedala: „Robíte pokroky. Neprežeňte to.“

„To rozhodne nie.“

„Chytili ich?“

„Pardon, nerozumiem.“

„Tých hnusákov, čo vás stĺkli.“

„Ehm… ešte nie.“

„Robili ste niečo, čo ste nemali?“

Venoval som jej svoj najširší úsmev – ten, s ktorým som podľa Christy vyzeral ako nadrogovaný moderátor súťažného programu. „Už si nespomínam.“

5

Na obed prišiel doktor Ellerton a priniesol obrovské sendviče s rozbifom, k nim chrumkavé hranolčeky okúpané v oleji a sľubované mliečne koktaily. Zjedol som, koľko som vládal, čiže dosť. Vracal sa mi apetít.

„Mike nadhodil, že by mali usporiadať tretie varieté,“ povedal. „Tentoraz by sa zbierali peniaze pre vás. Ale napokon prevládli rozumnejšie hlavy. Malé mesto nemôže donekonečna dávať.“ Zapálil si cigaretu, hodil zápalku do popolníka na stole a schuti si šlukol. „Je nejaká šanca, že polícia chytí tých gaunerov, čo si vás podali? Čo steo tom počuli?“

„Nič, ale pochybujem, že k tomu dôjde. Vybielili mi peňaženku, ukradli mi auto a zdrhli.“

„A čo ste vlastne v tej časti Dallasu robili? Prísne vzaté, nemá najlepšiu povesť.“

Nuž, zdá sa, že som tam býval.

„Nespomínam si. Možno som bol u niekoho na návšteve.“

„Odpočívate dosť? Nenamáhate si príliš koleno?“

„Nie.“ Hoci som mal tušenie, že onedlho si ho ponamáham.

„Ešte stále znenazdajky zaspávate?“

„To sa dosť zlepšilo.“

„Výborne. Myslím…“

Zazvonil telefón. „To bude Sadie,“ povedal som. „Voláva mi cez obedňajšiu prestávku.“

„Aj tak už musím ísť. Rád vidím, že ste pribrali, George. Pozdravte odo mňa tú peknú dámu.“

Vyhovel som mu. Sadie sa ma spýtala, či sa mi vynárajú nejaké významné spomienky.

Z toho opatrného vyjadrenia som tušil, že volá zo zborovne a bude musieť pani Coleridgeovej vyplatiť medzimestský hovor. Pani Coleridgeová bola nielen šikovná účtovníčka, ale mala aj dobrý sluch.

Povedal som, že nie, žiadne nové spomienky sa neobjavili, ale podriemem si a možno sa niečo vynorí, keď sa prebudím.

Dodal som, že ju ľúbim (fajn zmena, povedať konečne čistú pravdu), popýtal som sa, ako sa darí Dekovi, poprial jej pekný zvyšok dňa a zložil som. Ale nepodriemal som si. Vzal som kľúče od auta, aktovku a odviezol sa do centra mesta. Úpenlivo som dúfal, že pri návrate si v tej aktovke niečo donesiem.

6

Auto som riadil pomaly a opatrne, ale keď som vkročil do First Corn Bank a predložil kľúč od bezpečnostnej schránky, koleno ma aj tak protivne bolelo.

Z kancelárie mi vyšiel v ústrety môj bankár a v hlave sa mi hneď rozsvietilo jeho meno: Richard Link. Oči sa mu v obave rozšírili, keď som k nemu dokrivkal. „Čo sa vám stalo, pán Amberson?“

„Autonehoda.“ Dúfal som, že tú správičku v policajnej rubrike Morning News buď nečítal, alebo mu dávno vyfučala z hlavy. Ani ja som ju nevidel, no uverejnili ju: Pána Georgea Ambersona z Jodie zbili a okradli, našli ho v bezvedomí a previezli do Parklandskej nemocnice. „Ale už sa to všetko pekne hojí.“

„To rád počujem.“

Bezpečnostné schránky sa nachádzali v suteréne. Po schodoch som zišiel zvláštnou sériou skokov. Použili sme naše kľúče a Link mi schránku preniesol do jednej priehradky. Položil ju na uzučký pásik stola, akurát dosť veľký, aby ju udržal, potom ukázal na tlačidlo na stene.

„Keď skončíte, zazvoňte na Melvina. Pomôže vám.“

Zaďakoval som, a keď odišiel, zatiahol som závesy na dverách svojej priehradky. Schránku sme spolu odomkli, stále však bola zavretá. Uprel som na ňu pohľad a srdce sa mi prudko rozbúchalo. Bola v nej budúcnosť Johna Kennedyho.

Otvoril som ju. Hore bol zväzok bankoviek a rozličné veci z bytu na Neely Street, aj moja šeková knižka z First Corn Bank. Nižšie ležal štós popísaných hárkov spojený dvoma gumičkami. Na titulnej stránke stál názov VRAŽEDNÉ MESTO. Meno autora tam nebolo, ale vedel som, že dielo je moje. Pod rukopisom bol modrý zápisník – Alove slová. Držal som ho v rukách, náhle plný strašnej istoty, že keď ho otvorím, všetky stránky budú prázdne. Pretože ich vymazal muž so žltou kartou.

Prosím, len to nie.

Otvoril som zápisník. Z prvej strany na mňa pozerala fotografia. Úzka, takmer, ale nie celkom pekná tvár. Pery vykrivené v úsmeve, ktorý som tak dobre poznal – nevidel som ho vari na vlastné oči? Bol to úsmev, ktorý hovorí: Viem, čo sa deje, a ty to nevieš, ty úbožiak.

Lee Harvey Oswald. Krpatý niktoš, ktorý sa chystal zmeniť svet.

7

Sedel som v tej priehradke a valili sa na mňa spomienky. Ledva som lapal dych. Ivy a Rosette na Mercedes Street. S priezviskom Templeton, presne ako Al.

Dievčatká so švihadlom: Hop a skok a vozvysok.

Tichý Mike (svätý Mike) v Satelitnej elektronike.

George de Mohrenschildt si trhá košeľu ako Superman.

Billy James Hargi a generál Edwin A. Walker.

Marina Oswaldová, krásna atentátnikova rukojemníčka, na prahu môjho bytu v dome číslo 214 na West Neely Street: Prosím, prepáčte, vy videli môjho manža?

Texaský sklad učebníc.

Šieste poschodie, juhovýchodné okno. To s najlepším výhľadom na Dealey Plaza a na Elm Street, kde zahýba ku Triple Underpass.

Roztriasol som sa. Zovrel som si predlaktia a pevne si prekrížil ruky na prsiach. Tá ľavá – ktorú dolámala plsťou obalená olovená rúra – ma pritom zabolela. Ale bolo mi to jedno. Vlastne som bol rád, tá bolesť ma totiž pripojila k svetu.

Keď triaška pomaly utíchla, vložil som si nedokončený rukopis, vzácny modrý zápisník a všetko ostatné do aktovky. Siahol som k tlačidlu, ktoré privolá Melvina, potom som ešte zašmátral celkom vzadu v bezpečnostnej schránke. Našiel som tam dve veci. Prvou bola lacná obrúčka zo záložne, ktorú som si kúpil, aby som mohol rozprávať v Satelitnej elektronike o nevernej manželke. Druhá bola červená detská hrkálka, ktorá patrila Oswaldovej dcérke (volala sa June, nie April). Hrkálku som si dal do aktovky, prsteň do hodinkového vrecka na nohaviciach. Cestou domov ho zahodím. A keď na to príde čas, Sadie dostane omnoho krajší.

8

Klopanie na sklo. Potom hlas: „… v poriadku? Pane, ste v poriadku?“

Otvoril som oči, najskôr som netušil, kde som. Pozrel som doľava a uvidel, ako na bočné okienko môjho chevroletu klope uniformovaný pochôdzkar. A vtedy mi svitlo. Na polceste do Eden Fallows, uťahaný, nadšený a vydesený, som zrazu pocítil to známe: Zaspím, zaspím… Ihneď som zabočil na parkovisko. Stalo sa to okolo druhej popoludní. Teraz mohlo byť podľa začínajúceho šera okolo štvrtej.

Stiahol som okno a povedal: „Prepáčte, ale odrazu ma pochytila obrovská ospanlivosť a zdalo sa mi, že tu môžem bezpečne zaparkovať.“

Prikývol. „Hej, hej, to sa človeku po pijatike stáva. Koľko ste si dali, kým ste skočili za volant?“

„Ani jeden. Pred niekoľkými mesiacmi som utrpel zranenie hlavy.“ Zakrútil som krkom, aby uvidel miesto, kde mi zostala lysina.

Napoly som ho presvedčil, no predsa ma požiadal, aby som mu dýchol do tváre. To zariadilo druhú polovicu presvedčivosti.

„Ukážte mi preukaz,“ povedal.

Podal som mu svoj texaský vodičák.

„Hádam len nechcete šoférovať až do Jodie?“

„To nie, pane. Len do severnej časti Dallasu. Bývam v rehabilitačnom stredisku Eden Fallows.“

Potil som sa. Dúfal som, že ak si to všimne, pripíše to môjmu spaniu v uzavretom aute v pomerne teplý novembrový deň. Zároveň som dúfal – vrúcne –, že nebude chcieť vidieť, čo je v aktovke na dlhom sedadle vedľa mňa. V roku 2011 by som takú žiadosť mohol odmietnuť a vyhlásiť, že spanie v aute nepredstavuje primeraný dôvod na osobnú prehliadku. Dopekla, veď to parkovisko nebolo ani platené. Lenže v roku 1963 sa poliš jednoducho mohol hrabať každému vo veciach. U mňa by nenašiel drogy, ale našiel by pohodenú hotovosť, rukopis s názvom, čo súvisí s vraždou, a zápisník plný bláznovstiev a čudáctiev o Dallase a Kennedym. Odviezli by ma na výsluch na najbližšiu policajnú stanicu, alebo rovno späť do nemocnice, tentoraz na psychiatrické vyšetrenie? Vyberte si alebo si hoďte mincou.

Chvíľu stál, vysoký chlap s rumennou tvárou, poliš od hlavy po päty, pokojne som si ho vedel predstaviť na obálke Saturday Evening Postu. Potom mi vrátil vodičák. „Dobre, pán Amberson. Vráťte sa do toho svojho rehabilitačného oného a navrhujem vám, aby ste auto na noc pekne zaparkovali, len čo tam dorazíte. Darmo ste si zdriemli, vyzeráte hotový.“

„Presne to mám v úmysle.“

Na odchode som ho videl v spätnom zrkadle, ako ma pozoruje. A bol som si istý, že skôr ako mu zmiznem z dohľadu, znovu zaspím. Tentoraz bez výstrahy, jednoducho vybehnem z cesty na chodník, a kým skončím vo výklade obchodu s nábytkom, možno skosím jedného alebo aj troch chodcov.

Keď som konečne zaparkoval pred mojím malým domčekom s rampou vedúcou ku vchodu, bolela ma hlava, slzili mi oči a v kolene ma trhalo… ale spomienky na Oswalda zostali zreteľné a pevné. Hodil som aktovku na kuchynský stôl a zavolal Sadie.

„Skúšala som sa ti dovolať, len čo som sa vrátila zo školy, ale nebol si tam,“ povedala. „Bála som sa o teba.“

„Bol som u susedov, hral som s pánom Kenopenským cribbage.“ Tie lži boli nutné. Na to som nesmel zabudnúť. A musel som ich sypať bez váhania, lebo ma poznala.

„Tak to je fajn.“ A potom bez zmeny tónu, bez pauzy, vypálila: „Ako sa volá? Ako sa ten muž volá?“

Lee Oswald. Takže napokon to zo mňa takmer vymámila.

„Ja… stále neviem.“

„Zaváhal si. Počula som to.“

Čakal som obvinenie, zovrel som telefónne slúchadlo, až to zabolelo.

„Tentoraz ti to takmer skočilo do hlavy, však?“

„Niečo sa mi tam mihlo,“ opatrne som pripustil.

Ešte pätnásť minút sme sa rozprávali a pozeral som na aktovku s Alovými poznámkami. Požiadala ma, aby som jej ešte večer zavolal. Sľúbil som jej to.

9

Rozhodol som sa, že počkám a modrý zápisník si otvorím až po televíznych správach. Nepredpokladal som, že v ňom nájdem niečo, čo by mi už teraz ktovieako pomohlo. Alove záverečné zápisky boli stručné a chvatné. Nečakal, že misia Oswald potrvá tak dlho. Ani ja nie. Dostať sa k tomu malému šibnutému rebelantovi bolo ako kráčať po ceste zapratanej popadanými konármi, a to ešte stále zostávala možnosť, že na jej konci sa minulosť predsa len ochráni pred zmenou. Ale Dunninga som zastavil, a to mi dodalo nádej. Už sa mi v hlave rodil plán, vďaka ktorému možno zastavím Oswalda a neskončím ani v base, ani na elektrickom kreslev Huntsville. Mal som totiž prečo túžiť po slobode. Ten najlepší z dôvodov bol teraz večer v Jodie a zrejme núkal Deka Simmonsa kuracou polievkou.

Metodicky som prešiel malý invalidný bytík a zbieral v ňom svoje veci. Nechcel som, aby tu George Amberson zanechal okrem starého písacieho stroja po odchode nejaké stopy. Dúfal som, že odísť mi postačí až v stredu, ale ak Sadie povie, že Deke je už na tom lepšie a chce sa za mnou v utorok večer vrátiť, budem musieť urýchliť vývoj. A kde sa ukryjem, kým vykonám, čo som prišiel vykonať? Dobrá otázka.

Správy v televízii oznámila zvučka, zavýjajúca trúbka. Na obrazovke sa objavil komentátor Chet Huntley. „Po víkende na Floride, kde sledoval skúšobné vypálenie rakety Polaris a navštívil svojho chorľavého otca, mal prezident Kennedy pracovne nabitý pondelok – za deväť hodín predniesol päť prejavov.“

Pred čakajúcim a jasajúcim davom pristál vrtuľník – Marine One. Na druhom zábere bol Kennedy, ako sa blíži k davu stojacemu za prenosnou bariérou, jednou rukou si prihládza rozviate vlasy, druhou upravuje kravatu. Kráčal o niekoľko krokov pred ľuďmi z tajnej služby a tí museli klusať, aby ho dohonili. Fascinovane som sa díval, ako sa prešmykol cez medzeru v bariére a ponoril sa do čakajúcej masy ľudí, podávajúc si ruky napravo i naľavo. Agenti zmätene uháňali za ním.

„Takto to vyzeralo v Tampe,“ pokračoval Huntley, „kde si Kennedy takmer desať minút potriasal ruky s davom. Robí mužom, ktorí majú dbať na jeho bezpečnosť, starosti, ale sami vidíte, ako sa z toho ľudia tešia. A on tiež, David – tento prezident, údajne taký povznesený, si politiku aj s jej náročnými požiadavkami očividne vychutnáva.“

Kennedy sa už presúval k svojej limuzíne, stále si podával ruky a občas prijal dámske objatie. Čakal ho kabriolet, presne taký istý, akým sa z Love Fieldu odvezie na svoje rande s Oswaldovou guľkou. Možno to aj bol ten istý. Rozostrený čiernobiely film na sekundu zachytil v dave známu tvár. Posadil som sa na pohovku a díval sa, ako si prezident Spojených štátov podáva ruku s mojím bývalým bookmakerom z Tampy.

Nemal som ako vedieť, či mal Roth s tým syfilisom pravdu, alebo len opakoval nejaké klebety, ale Eduardo Gutierrez veľmi schudol, zredli mu vlasy a jeho oči vyzerali zmätené, akoby si nebol istý, kde je a kto je. Tak ako Kennedyho tajný kontingent aj muži okolo neho mali na sebe aj napriek floridskej horúčave široké oblekové saká. Bol to kratučký záber a potom sa kamera zamerala na Kennedyho v odchádzajúcom otvorenom aute, v ktorom bol taký zraniteľný. Stále mával, usmieval sa, blýskal zubami.

A znovu bol na obrazovke Huntley, s pobaveným úsmevom na zvráskavenej tvári. „Tomu dňu nechýbala komika, David. Keď prezident vstupoval do plesovej sály hotela International Inn, kde na jeho prejav čakala miestna obchodná komora… nuž, len si to vypočuj.“

A znovu záznam diania. Kennedy vchádzal a mával stojacemu obecenstvu, a práve vtedy spustil postarší pán v tirolskom klobúčiku a kožených nohaviciach pieseň Hail to the Chief na akordeóne väčšom, než bol sám. Prezident sa prekvapene zastavil a potom zdvihol obe ruky v priateľskom geste, ktoré hovorilo: Márnosť šedivá! Prvý raz som ho uvidel tak, ako som vídal Oswalda – ako skutočného človeka. V tom prekvapenom pohľade, v tých zdvihnutých rukách som uvidel ešte niečo krajšie ako zmysel pre humor: zmysel pre základnú absurditu života.

Aj David Brinkley sa usmieval. „Ak bude Kennedy znovu zvolený, toho pána azda pozvú, aby zahral na inauguračnom plese. A radšej než Hail to the Chief nech spustí nejakú pivnúpolku. A zatiaľ sa v Ženeve…“

Vypol som televízor, vrátil sa k pohovke a otvoril si Alov zápisník. Prelistoval som ho celý a stále som mal pred očami to prezidentovo prekvapenie. A úsmev. Zmysel pre humor, zmysel pre absurditu. Muž v okne na šiestom poschodí skladu učebníc nemal ani jedno, ani druhé. Oswald to opakovane potvrdzoval a taký človek nemal čo meniť dejiny.

10

Prekvapilo ma, že posledných šesť stránok v Alovom zápisníku je venovaných Leeho presunom po New Orleanse a jeho márnym pokusom dostať sa cez Mexiko na Kubu. Len posledná strana bola o predohre k atentátu a tie záverečné zápisy boli príliš povrchné. Al tú časť príbehu určite poznal spamäti a zrejme si povedal, že ak som Oswalda do tretieho novembrového týždňa nedostal, už bude na zásah neskoro.

3.10. 1963: O je zase v Texase. S Marinou žijú „akože“ oddelene. Ona u Ruth Painovej, O tam však chodieva, najmä cez víkendy. Ruth mu cez suseda (Buella Fraziera) zohnala prácu v sklade učebníc. Ruth hovorí, že O je „príjemný mladý muž“.

O býva celý pracovný týždeň v Dallase. V penzióne.

10. 1963: O začína pracovať v sklade. Prenáša knihy, vykladá dodávky a pod.10. 1963: O má 24 rokov. Ruth a Marina mu usporiadajú oslavu. O im ďakuje. Plače.10. 1963. Narodila sa druhá dcéra: Audrey Rachel. Ruth vezie Marinu do Parklandskej nem., O je v práci. Puška je uložená v garáži u Painovej, zabalená v deke.Za O opakovane chodí agent FBI James Hosty. Prispieva tým k jeho paranoji.11. 1963: O prichádza k Painovej. Prosí Marinu, aby sa dali znovu dokopy. M odmieta. Posledná kvapka pre O.11. 1963: O nechá všetky peniaze na šatníku pre Marinu. Aj obrúčku. Ide z Irvingu do skladu kníh s Buellom Frazierom. Má niečo zabalené v hnedom papieri. Buell sa na to spýta. „Garniže do nového bytu,“ povie mu O. Zrejme je to rozobratá puška Man-Carc. Buell zastane na verejnom parkovisku dva bloky od skladu – 3 minúty pešo.

15.50: O si v rohu urobí ostreľovačské hniezdo, kartónmi sa zakryje pred robotníkmi na druhej strane, čo kladú dlažbu. Obed. Je tam len on. Všetci sa dívajú na prezidenta.

11.55: O zloží a nabije pušku.

12.29: Na Dealey Plaza prichádza kolóna.

12:30: O trikrát vystrelí. Tretí výstrel zabije JFK.

Informácia, ktorú som najviac potreboval – adresa Oswaldovej ubytovne – v Alových poznámkach nie je. Potlačil som nutkanie šmariť zápisník o stenu. Vstal som, obliekol si kabát a vyšiel von. Bola takmer úplná tma, ale na oblohu vychádzal trojštvrťový mesiac. V jeho svetle som videl pána Kenopenského zohnutého v invalidnom vozíku. V lone mu ležalo tranzistorové rádio.

Zišiel som na rampu a nahol sa. „Pán Kenopensky? Je všetko v poriadku?“

Na okamih neodpovedal ani sa nepohol a bol som presvedčený, že je mŕtvy. Potom zdvihol hlavu a usmial sa. „Len si počúvam muziku, synak. Na KMAT-e hrajú večer swing a ja si vždy zaspomínam. Kedysi som tancoval ako divý, hoci dnes by to človek na mňa nepovedal. Nie je ten mesiac úžasný?“

Bol úžasný. Chvíľu sme sa naň bez slova dívali a rozmýšľal som nad úlohou, ktorá ma čaká. Nevedel som, kde dnes Oswald nocuje, ale vedel som, kde má pušku: v garáži Ruth Painovej, zabalenú v deke. Čo keby som tam šiel a vzal ju? Možno by som sa ani nemusel vlámať. Toto bola krajina minulosti, kde si na vidieku občas nezamykajú ani domy, nieto ešte garáže.

Ale čo ak sa Al mýlil? Napokon, skrýšu pred pokusom o atentát na Walkera neodhadol správne. No i keby tam puška bola… „Nad čím rozmýšľate, synak?“ spýtal sa pán Kenopensky.

„Vyzeráte zničený. Dúfam, že nejde o dievča…“

„Nie.“ Aspoň zatiaľ nie. „Viete mi poradiť?“

„Jasné. Na to sú dobrí starí chreni, ktorí už nevedia mávať lasom ani sa udržať v sedle.“

„Predstavte si, že viete, že niekto chce spraviť niečo zlé. Že je na to odhodlaný. Keby ste takého človeka zastavili – povedzme, že by ste ho od toho odhovorili –, myslíte, že by sa o to pokúsil znovu, alebo by ten okamih navždy pominul?“

„Ťažko povedať. Myslíte, že ten, kto zjazvil tvár vašej slečny, sa vráti a pokúsi sa to dokončiť?“

„Niečo také.“

„Magor.“ Nebola to otázka.

„Áno.“

„Rozumní ľudia si často dajú povedať,“ pokračoval pán Kenopensky. „Magori málokedy. Videl som to za starých čias, keď ešte nebola elektrina a telefóny. Varujete ich, a vrátia sa. Zmlátite ich, a zaútočia od chrbta – najprv na vás, potom na toho, po kom idú. Posadíte ich do basy, sedia a čakajú, kým ich pustia. Magorov je najbezpečnejšie nadlho posadiť za mreže. Alebo ich zabiť.“

„Aj ja si to myslím.“

„Nedovoľte mu, aby jej úplne zničil krásu, ak to má v úmysle. Ak vám na nej záleží tak veľmi, ako sa zdá, máte zodpovednosť.“

To som rozhodne mal, hoci problémom už nebol Clayton. Vrátil som sa do svojho malého bytu, uvaril si silnú čiernu kávu a posadil sa s náčrtníkom. Môj plán bol teraz trochu jasnejší a chcel som začať s detailmi.

Namiesto toho som si len čmáral. Potom som zaspal.

Keď som sa zobudil, bola už takmer polnoc a líce ma bolelo na mieste, kde sa mi odtlačil plátenný obrus. Pozrel som na kresbu v náčrtníku. Nevedel som, či som ju nakreslil pred tým, ako som zaspal, alebo po zobudení a potom som na ňu zabudol.

Bola to zbraň. Nie puška typu Mannlicher-Carcano, ale pištoľ. Moja pištoľ. Tá, ktorú som odhodil pod schody na verandu na West Neely 214. Pravdepodobne tam ešte je. Dúfal som, že tam ešte je.

Budem ju potrebovať.

11

19.11. 1963 (utorok)

Ráno zatelefonovala Sadie a povedala, že Dekovi je trochu lepšie, no chce ho presvedčiť, aby zostal doma aj zajtra. „Inak pôjde do školy a choroba sa mu vráti. Ale zajtra ráno si zbalím tašku a hneď po šiestej hodine vyrazím za tebou.“

Šiesta hodina sa končila desať minút po jednej. To znamenalo, že z Eden Fallows budem musieť odísť najneskôr o štvrtej. Len keby som vedel kam. „Teším sa na teba.“

„Máš pridusený hlas. Zase ťa bolí hlava?“

„Trochu,“ odvetil som. Bola to pravda.

„Ľahni si a daj si na oči studený obklad.“

„Dobre.“ Vôbec som to nemal v úmysle.

„Prišiel si na niečo?“

Vlastne áno. Prišiel som na to, že nestačí zobrať Leemu pušku. A zastreliť ho u Painovej nie je dobrý nápad. Nielen preto, že by ma pravdepodobne chytili. Keď som počítal aj Ruthiných dvoch potomkov, v dome boli štyri deti. Mohol by som sa o to pokúsiť, keď Lee pôjde z neďalekej autobusovej zastávky, lenže vtedy ho povezie Buell Frazier, sused, ktorý mu na žiadosť Ruth Painovej zohnal prácu.

„Nie,“ povedal som. „Ešte nie.“

„Niečo vymyslíme. Počkaj a uvidíš.“

12

Viezol som sa autom cez mesto (stále pomaly, ale s rastúcou istotou) na West Neely Street a rozmýšľal, čo spravím, ak bude byt na prízemí obsadený. Asi si kúpim novú búchačku… No chcel som policajný špeciál .38, už len preto, že som mal rovnaký v Derry a tam sa misia podarila.

Podľa moderátora Franka Blaira v programe Today sa Kennedy presunul do Miami, kde ho pozdravil veľký dav Kubáncov. Niektorí mávali transparentmi NECH ŽIJE JFK, ďalší saoháňali nápisom KENNEDY ZRADIL NAŠU VEC. Ak sa nič nezmení, zostáva mu sedemdesiatdva hodín života. Oswald, ktorému zostáva len o málo viac, bude v sklade učebníc, možno bude nakladať kartóny do nákladného výťahu alebo v kuchynke piť kávu.

Asi by sa mi tam podarilo dostať – prísť k nemu a odstreliť ho –, ale nasadili by mi putá a zvalili by ma na zem. Ak budem mať šťastie, tak až po vražednom výstrele. Ak nebudem mať šťastie, tak ešte predtým. Tak či onak, Sadie Dunhillovú by som najbližšie uvidel cez drôtené sklo. Keby som sa musel odovzdať polícii, aby som zastavil Oswalda – obetovať sa, v reči hrdinov –, asi by som to spravil. No ja som to nechcel spraviť takto. Chcel som aj Sadie a to ostatné.

Na trávniku pred domom na West Neely 214 stál gril a na verande nové hojdacie kreslo, ale závesy boli zatiahnuté a na prístupovej ceste chýbalo auto. Zaparkoval som vpredu, povedal si, že odvážnemu šťastie praje, a vyšiel som po schodoch. Zastal som na mieste, kde desiateho apríla stála Marina, keď prišla za mnou, a zaklopal som tak ako vtedy ona. Ak niekto otvorí, budem Frank Anderson, ktorý predáva Encyklopédiu Britannicu (na časopis Grit som bol pristarý). Keby pani domáca prejavila záujem, sľúbim, že sa zajtra vrátim a prinesiem výtlačky na ukážku.

Nikto neotvoril. Možno aj pani chodí do práce. Možno leží v spálni, ktorá bola donedávna moja, a vyspáva opicu. Bolo mi to šum a fuk, ako hovorievame v krajine minulosti. Dom bol tichý, to bolo dôležité, a chodník opustený. Nebolo vidieť dokonca ani pani Albertu Hitchinsovú, jednočlennú občiansku hliadku s oporou na chodenie.

Krívajúc som zišiel z verandy, vykročil po chodníku, obrátil sa, ako keby som na niečo zabudol, a nazrel pod schody. Bola tam tridsaťosmička, napoly zaborená v listoch a trčala jej krátka hlaveň. Kľakol som si na zdravé koleno, schmatol ju a vložil si ju do bočného vrecka saka. Poobzeral som sa, nikoho som nevidel. Dokríval som k autu, vložil pištoľ do priehradky na rukavice, a odviezol sa preč.

13

Nevrátil som sa do rehabilitačného centra, ale vybral sa do centra Dallasu a zastavil sa v poľovníckom obchode. Kúpil som si čistiace potreby a škatuľku nových nábojov. Naozaj som nepotreboval, aby tridsaťosmička zlyhala alebo mi vybuchla do tváre.

Mojou ďalšou zastávkou bol hotel Adolphus. Vrátnik mi povedal, že do budúceho týždňa nemajú voľné izby – všetky hotely v Dallase sú plné kvôli návšteve prezidenta –, ale za dolárové všimné mi ochotne dovolil zaparkovať na hotelovom parkovisku. „Ale do štvrtej musí to auto preč. Vtedy sa začne nával.“

Potom bolo poludnie. Bol som len tri alebo štyri bloky od Dealey Plaza, no neponáhľal som sa. Bol som unavený a hlava ma bolela aj napriek liekom. Texasania pri jazde často vytrubujú a každé zatrúbenie sa mi zarezávalo do mozgu. Často som odpočíval, opieral som sa o budovy a stál som na jednej nohe ako volavka. Taxikár mimo služby sa ma spýtal, či mi niečo nie je, ubezpečil som ho, že nie. Bol som rozrušený a zúfalý. Človek s boľavým kolenom by nemal niesť na pleciach budúcnosť celého sveta.

Zadok som vďačne zložil na rovnakú lavičku, kde som sedel v roku 1960, len zopár dní po tom, ako som prišiel do Dallasu. Brest, ktorý mi vtedy poskytoval tieň, bol teraz holý. Vystrel som si zranené koleno, vzdychol od úľavy, potom som sústredil pozornosť na škaredú tehlovú kocku – sklad učebníc. Okná, z ktorých bol výhľad na Houston Street a Elm Street, sa ligotali v chladnom popoludňajšom slnku. Poznáme to tajomstvo, hovorili. Preslávime sa, najmä to na najjužnejšom rohu na šiestom poschodí. Preslávime sa a ty nám v tom nezabrániš. Budovu obklopovala atmosféra hlúpej zlomyseľnosti. Alebo som si to myslel len ja? Pozoroval som niekoľkých ľudí, ako prechádzajú cez Elm Street, aby obišli budovu na druhej strane. V tej kocke bol teraz Lee a bol som si istý, že rozmýšľa podobne ako ja: Môžem to spraviť? Spravím to? Je to môj osud?

Robert už nie je tvoj brat, pomyslel som si. Teraz som tvoj brat ja, Lee, tvoj brat v zbrani. Len o tom nevieš.

Na koľajniciach za skladom zahúkala lokomotíva. Vzlietol kŕdeľ holubov. Zakrúžili nad logom Hertz na streche skladu, potom zamierili k Fort Worthu.

Keby som ho zabil pred dvadsiatym druhým, Kennedy by bol možno zachránený, ale takmer určite by som na dvadsať alebo tridsať rokov skončil vo väzení alebo na psychiatrii. No keby som ho zabil dvadsiateho druhého? Možno keď bude skladať pušku?

Čakať tak dlho by bolo strašné riziko a z celej sily som sa tomu usiloval vyhnúť, ale zdalo sa mi, že by sa to dalo a že je to pravdepodobne moja najlepšia šanca. Bolo by to bezpečnejšie, keby som mal pomocníka, no mohla mi pomôcť iba Sadie a tú som do veci nechcel zatiahnuť. Pochmúrne som si uvedomil, že to nespravím, ani keby to znamenalo, že Kennedy musí zomrieť, alebo musím ísť do väzenia. Už si vytrpela dosť.

Pomaly som vykročil k hotelu, kde som nechal auto. Posledný raz som sa cez plece pozrel na sklad. Díval sa na mňa. Nepochyboval som o tom. Samozrejme, že sa to skončí tu, a bol som blázon, keď som si predstavoval niečo iné. Ťahalo ma to k tomu tehlovému hebedu ako kravu k linke v bitúnku.

14

20.11. 1963 (streda)

Na svitaní som sa s tlčúcim srdcom strhol zo sna, na ktorý som si nepamätal.

Vie to.

Čo vie?

Že si klamal a tvrdil, že si nespomínaš.

„Nie,“ povedal som. Hlas som mal zachrípnutý od spánku.

Áno. Povedala ti, že odíde po šiestej hodine, aby si nevedel, že plánuje odísť oveľa skôr. Dozvieš sa to, až keď príde. Možno je už na ceste. Budeš uprostred rannej terapie a ona dokvitne.

Neveril som tomu, ale vyznievalo to ako nezvratný výsledok.

Tak čo som mal spraviť? Aj to, že som v stredu v ranných lúčoch sedel na posteli, pôsobilo ako nezvratný výsledok. Akoby to moje podvedomie celý čas vedelo. Minulosť má rezonanciu, ozvenu.

No najprv ma čakala ešte jedna práca na ošúchanom písacom stroji. Nepríjemná práca.

15

20. novembra 1963

Drahá Sadie!

Klamal som Ti. Myslím, že si to istý čas tušila. Myslím, že sa tu dnes do obeda ukážeš. Preto ma neuvidíš, až kým JFK pozajtra nepríde do Dallasu.

Ak to vyjde, ako dúfam, čaká nás dlhý a šťastný život niekde inde. Najprv to tam na Teba bude pôsobiť cudzo, ale myslím, že si na to zvykneš. Pomôžem Ti. Milujem Ťa, a preto nemôžem dovoliť, aby si sa do tohto zaplietla.

Prosím Ťa, ver mi, prosím Ťa, buď trpezlivá, a prosím Ťa, nech Ťa neprekvapí, keď si v novinách prečítaš moje meno a uvidíš moju fotku – ak to vyjde tak, ako chcem, pravdepodobne sa to stane. A najmä – nepokúšaj sa ma hľadať.

Z celého srdca

Jake

P. S.: Spáľ tento list.

16

Zbalil som si svoj život Georgea Ambersona do kufra chevroletu s vyklápacími dverami, na dverách nechal odkaz pre terapeutku a odišiel s pocitom ťažoby a smútku za domovom. Sadie odišla z Jodie ešte skôr, ako som si myslel – pred svitaním. Ja som odišiel z Eden Fallows o deviatej. O štvrť na desať zaparkovala chrobáka na chodníku, prečítala si odkaz pre terapeutku a otvorila si kľúčom, ktorý som jej dal. O valec písacieho stroja bola opretá obálka s jej menom. Roztrhla ju, prečítala si list, posadila sa na pohovku pred vypnutým televízorom a plakala. Plakala, ešte keď prišla terapeutka… ale list spálila, ako som ju požiadal.

17

Na Mercedes Street bolo pod zatiahnutou oblohou väčšinou ticho. Dievčatká so švihadlom nebolo vidieť – boli v škole, možno sústredene počúvali, ako im učiteľka rozpráva o chystanej návšteve prezidenta –, ale ako som čakal, na vetchom zábradlí verandy znovu visel nápis NA PRENÁJOM. Bolo tam telefónne číslo. Zašiel som na parkovisko pri sklade Montgomery Ward a zavolal naň z telefónnej búdky pri nakladacej rampe. Bol som si istý, že chlap, ktorý sa ozval s lakonickým „Haló, Merritt“, je ten istý, čo prenajal dom na čísle 2703 Leemu a Marine. Stále som v duchu videl jeho stetson a krikľavé vyšívané čižmy.

Povedal som mu, čo chce, a on sa neveriaco zasmial. „Na pár dní neprenajímam. Je to slušný domček.“

„Je to diera,“ povedal som. „Už som bol dnu. Poznám to.“

„Tak počkať…“

„Nie, vy počkajte. Dám vám päťdesiat dolárov, aby som sa v tej diere mohol zložiť na víkend. To je nájomné takmer za celý mesiac a v pondelok si tam zase môžete dať oznam.“

„A prečo by ste…“

„Lebo príde Kennedy a všetky hotely v Dallase a Fort Worthe sú obsadené. Meral som dlhú cestu, aby som ho videl, a nemienim táboriť vo Fair Parku alebo na Dealey Plaza.“

Počul som cvaknutie zapaľovača – Merritt nad tým rozmýšľal.

„Čas beží,“ povedal som. „Tik-tak.“

„Ako sa voláte, človeče?“

„George Amberson.“ Takmer som ľutoval, že som sa nenasťahoval bez tohto telefonátu. Skoro som to spravil, ale naozaj som netúžil po návšteve od fortworthskej polície. Pochyboval som, že na ulici, kde na oslavách sviatkov občas odpaľujú do vzduchu sliepky, ľudí až tak trápia ilegálni obyvatelia, no nechcel som riskovať. Už som nechodil okolo domčeka z karát – ja som v ňom býval.

„Stretneme sa pred domom o takú pol-, trištvrtehodinu.“

„Budem dnu,“ povedal som. „Mám kľúč.“

Zase ticho. Potom: „Odkiaľ ho máte?“

Nemienil som bonzovať na Ivy, aj keď bola stále v Mozelle. „Od Leeho. Od Leeho Oswalda. Dal mi ho, aby som mu mohol polievať kvety.“

„Ten sopliak mal kvety?“

Zavesil som a vrátil sa autom k číslu 2703. Môj dočasný domáci, možno hnaný zvedavosťou, sa vo svojom chrysleri doviezol už o pätnásť minút. Mal stetson a krikľavé čižmy. Sedel som v prednej miestnosti, počúval hašteriacich sa duchov ľudí, ktorí ešte žili. Mali toho na srdci veľa.

Merritt sa chcel vypytovať na Oswalda – naozaj je to hnusný komunista? Povedal som, že nie, je to dobrý chlapec z Louisiany a pracuje v budove, z ktorej bude v piatok výhľad na prezidentskú kolónu. Povedal som, že dúfam, že Lee sa so mnou podelí o vyhliadku.

„Skurvený Kennedy!“ takmer skríkol Merritt. „To je jasný komunista. Toho chuja by mal niekto odkrágľovať.“

„Aj ja vám želám pekný deň,“ povedal som a otvoril dvere.

Išiel, ale nepáčilo sa mu to. Bol zvyknutý, že nájomníci sa pred ním trasú a plazia. Na popraskanom betónovom chodníku sa obrátil. „Nechajte to tu v rovnakom stave, v akom ste to našli, jasné?“

Poobzeral som sa po obývačke s rozstrapkaným kobercom, popraskanou omietkou a pokazeným kreslom. „Bez problémov,“ odvetil som.

Sadol som si a znovu sa pokúsil naladiť na duchov: Lee a Marina, Marguerite a George de Mohrenschildt. Namiesto toho som rýchlo zaspal. Keď som sa prebudil, zdalo sa mi, že pospevovanie, ktoré počujem, musí pochádzať z odchádzajúceho sna.

Hop a skok a vozvysok…

Počul som to, aj keď som otvoril oči. Išiel som k oknu a pozrel von. Dievčatá so švihadlom boli trochu vyššie a staršie, ale boli to rozhodne ony, môj zbor z gréckej tragédie. Dievča uprostred malo vyrážky, hoci od akné ju delili ešte minimálne štyri roky. Možno to bola rubeola.

„Daj si ešte jeden skok…“

„Aj vy si dajte,“ zašomral som a išiel do kúpeľne opláchnuť si tvár. Voda, ktorá sa vydrala z vodovodu, bola hrdzavá, ale natoľko studená, že ma prebrala. Rozbité hodinky som nahradil lacnými timexami, teraz ukazovali pol tretej. Nebol som hladný, ale potreboval som niečo zjesť, a tak som sa odviezol do podniku Mr. Lees Bar-B-Q. Cestou naspäť som sa zastavil v lekárni po ďalšie balenie práškov proti bolesti hlavy. Kúpil som si aj dve brožované detektívky od Johna D. MacDonalda.

Dievčatká so švihadlom zmizli. Na Mercedes Street, zvyčajne hlučnej, zavládlo zvláštne ticho. Ako keď sa má v divadle zdvihnúť opona pred posledným dejstvom, pomyslel som si. Vošiel som dnu a chcel sa najesť, no hoci rebierka boli šťavnaté a jemné, väčšinu som vyhodil.

18

Pokúsil som sa spať v hlavnej spálni, ale duchovia Leeho a Mariny tu boli ešte príliš živí. Krátko po polnoci som sa presunul do menšej spálne. Na stenách sa stále črtali kresby dievčat od Rosette Templetonovej a z akéhosi dôvodu ma ich rovnaké svetre (zelená bola zrejme Rosettina obľúbená pastelka) a veľké čierne topánky upokojovali. Pomyslel som si, že pri pohľade na tieto dievčatá by sa Sadie usmiala, najmä na to s korunkou Miss America.

„Milujem ťa, zlatko,“ povedal som a zaspal.

19

21.11. 1963 (štvrtok)

Po raňajkách som netúžil o nič viac, ako som včera večer túžil po večeri, ale o 11.00 som zúfalo potreboval kávu. Asi tak liter. Zobral som jeden nový paperback – volal sa Zabuchni veľké dvere – a odviezol sa k podniku Happy Egg na Braddock Highway. Televízor za pultom bol zapnutý a díval som sa na reportáž o blížiacom sa príchode Kennedyho do San Antonia, kde ho majú privítať Lyndon a Lady Bird Johnsonovci. Zúčastní sa aj guvernér John Connally a jeho manželka Nellie.

Na pozadí záberov Kennedyho s manželkou, ktorí kráčali po plošine vojenskej základne Andrews vo Washingtone k modrobielemu prezidentskému špeciálu, rozprávala korešpondentka. Zdalo sa, akoby si mala od vzrušenia každú chvíľu cvrknúť do nohavičiek. Hovorila o novom „jemnom“ účese Jackie, zvýraznenom „elegantnou čiernou baretkou“, a o ladných líniách jej „dvojradového kostýmu s opaskom od jej obľúbeného návrhára Olega Cassiniho“. Cassini bol možno naozaj obľúbený návrhár pani Kennedyovej, no vedel som, že v lietadle má zbalený ďalší kostým. Od Coco Chanelovej. Bol z ružovej vlny a dopĺňal ho čierny golier. A, samozrejme, ružový klobúčik. Tento kostým sa bude hodiť k ružiam, ktoré dostane na Love Field, no už nie ku krvi, ktorá jej ostrieka sukňu, pančuchy i lodičky.

20

Vrátil som sa na Mercedes Street a čítal paperbacky. Čakal som, že zanovitá minulosť ma bude otravovať ako neodbytná mucha – že mi spadne strecha alebo sa v zemi otvorí trhlina a dom číslo 2703 zapadne do hĺbky. Vyčistil som tridsaťosmičku, nabil ju, potom som vybral náboje a znovu som ju vyčistil. Takmer som dúfal, že upadnem do ďalšieho náhleho spánku – aspoň by mi ušiel čas –, ale to sa nestalo. Minúty sa vliekli, neochotne sa menili na hodiny a každá približovala Kennedyho ku križovatke Houston Street a Elm Street.

Dnes mi nehrozia náhle driemoty, pomyslel som si. To sa stane zajtra. Keď príde rozhodujúca chvíľa, upadnem do bezvedomia. Keď otvorím oči, plán bude skutkom a minulosť bude ochránená pred zmenou.

Mohlo sa to stať. Vedel som to. Ak to tak bude, čaká ma rozhodovanie: nájsť Sadie a oženiť sa s ňou, alebo sa vrátiť a začať to celé odznova. Keď som nad tým porozmýšľal, zistil som, že v skutočnosti nijaké rozhodovanie nebude. Nemal som silu vrátiť sa a začať odznova. Bude to tak alebo onak. Posledný výstrel starého zálesáka.

V ten večer Kennedyovci, Johnsonovci a Connallyovci večerali v Houstone na večierku, ktorý zorganizovala Liga juhoamerických občanov. Menu bolo argentínske: ensalada rusa a omáčka známa ako guiso. Po večeri mala prejav Jackie – po španielsky. Ja som jedol burgery a hranolčeky… alebo som sa o to aspoň pokúšal. Po niekoľkých hltoch aj toto jedlo putovalo do kontajnera za domom.

Prečítal som obidva MacDonaldove romány. Rozmýšľal som, že si z kufra auta vyberiem svoju nedokončenú knihu, ale pri predstave, že ju čítam, mi prišlo nevoľno. Napokon som len sedel v napoly rozbitom kresle, až kým sa vonku nezotmelo. Potom som šiel do izby, kde spávala Rosette Templetonová a June Oswaldová. Ľahol som si bez topánok a oblečený a hlavu si položil na vankúš z obývačky. Dvere som nechal otvorené a svetlo v obývačke zažaté. V jeho žiare som videl pastelkové dievčatá v zelených svetroch. Vedel som, že ma čaká noc, popri ktorej bude dlhý deň, čo mám za sebou, vyzerať krátky; budem ležať s chodidlami zvesenými takmer na dlážku, až kým cez okno nepreniknú prvé lúče dňa dvadsiateho druhého novembra.

Bola dlhá. Mučili ma otázky – prečo, prečo malo byť niečo inak – a myšlienky na Sadie. Tie boli najhoršie. Pocit, že mi chýba a že ju chcem, zaťal tak hlboko, až sa zmenil na telesnú nevoľnosť. Potom, asi dlho po polnoci (prestal som sa dívať na hodinky, pomalý pohyb ručičiek bol príliš depresívny), som upadol do bezsenného a hlbokého spánku. Bohvie, ako dlho by som bol na druhý deň spal, keby ma nezobudili. Niekto mnou jemne zatriasol.

„No tak, Jake. Otvor oči.“

Poslúchol som, ale keď som uvidel, kto sedí vedľa mňa na posteli, najprv som bol presvedčený, že predsa len snívam. Inak to byť nemohlo. Potom som vystrel ruku, dotkol sa jej nohy v belasých džínsach a pocítil som pod dlaňou látku. Vlasy mala zopnuté, tvár takmer bez mejkapu, jazvu na ľavom líci jasnú a zreteľnú. Sadie ma našla.

28. KAPITOLA

1

22.11. 1963 (piatok)

Vystrel som sa a objal ju, ani som nad tým neuvažoval. Objatie mi čo najtuhšie opätovala. Potom som ju pobozkal a zacítil na perách zmiešaninu chutí tabaku a Avonu. Rúž chutil slabšie, od nervozity si ho skoro celý zotrela, ako si hrýzla do pier. Cítil som šampón, dezodorant a pod nimi mastný pot strachu. A predovšetkým som sa jej dotýkal: jej boku, prsníka a líca preseknutého jazvou. Bola tam.

„Koľko je hodín?“ Moje verné timexy zastali.

„Štvrť na deväť.“

„Žartuješ? To je nemožné!“

„Je to tak. A ani ma to neprekvapuje, aj keď teba asi áno. Kedy si sa naposledy poriadne vyspal? Nemyslím taký spánok, keď na dve hodiny odpadneš.“

Stále som sa pokúšal vyrovnať s myšlienkou, že Sadie je tu, vo Fort Worthe, v dome, kde bývali Lee a Marina. Ako je to možné? Preboha živého, ako? A to ešte nebolo všetko. Vo Fort Worthe bol aj Kennedy a v tejto chvíli prednášal rýchly prejav miestnej obchodnej komore v hoteli Texas.

„Mám kufor v aute,“ povedala. „Pôjdeme to, nech je to už čokoľvek, urobiť mojím volkswagenom, alebo tvojím chevroletom? Chrobák sa možno hodí lepšie, pretože sa s ním ľahšie zaparkuje. A ak nevyrazíme teraz, veľa voľných miest aj tak nezostane. Skalpovači sú už na mieste a mávajú zástavami. Videla som ich.“

„Sadie…“ Pokrútil som hlavou, aby sa mi v nej rozjasnilo, a vzal som do rúk topánky. Uvažoval som, myšlienok bolo dosť, ale vírili dookola ako papier v cyklóne, takže som nedokázal zachytiť ani jedinú.

„Som tu,“ povedala.

Áno. A v tom bol práve problém. „So mnou ísť nemôžeš. Je to príliš nebezpečné. Veď som ti to vysvetľoval, azda som to neurobil dosť jasne? Keď sa človek pokúša meniť minulosť, minulosť hryzie. A ak jej dáš šancu, vytrhne ti hrtan.“

„Vysvetlil si mi to jasne už vtedy. Ale sám to nezvládneš. Ber to reálne, Jake. Pribral si zopár kíl, no stále si ako hlísta. Pri chôdzi krívaš – a veľmi. Každých dvesto, tristo krokov musíš zastať a dopriať kolenu oddych. Čo by si urobil, keby si musel utekať?“

Mlčal som. Ale počúval som ju. A pritom som si naťahoval a nastavoval hodinky.

„A to ešte nie je najhoršie. Ty si… márnosť! Čo to robíš?“ Zovrel som jej stehno.

„Overujem si, či si skutočná. Stále tomu totiž celkom neverím.“ Prejde niečo vyše troch hodín a lietadlo s prezidentom pristane na Love Field. A niekto podá Jackie Kennedyovej ruže. Pri ďalších texaských zastávkach bude dostávať žlté, ale kytica v Dallase má byť červená.

„Som skutočná a som tu. Počúvaj, Jake. Najhoršie nie je to, že si stále doráňaný. Najhoršie je, že často z ničoho nič upadáš do spánku. Na to si nepomyslel?“

Ale áno a neraz.

„Ak je minulosť taká zlovoľná, ako tvrdíš, nezdá sa ti, že presne toto sa ti prihodí, ak sa aj náhodou dostaneš dosť blízko k mužovi, ktorého prenasleduješ, skôr ako potiahne spúšť?“

Minulosť nebola zlovoľná, nie v prísnom zmysle toho slova, ale chápal som, čo má Sadie na mysli a nemal som proti tomu argumenty.

„Naozaj netušíš, do čoho si sa zaplietla.“

„Viem to. A ty zabúdaš na niečo nesmierne dôležité.“ Chytila ma za ruky a pozrela mi do očí. „Nie som len tvoje dievča, Jake… ak teda ešte stále som tvoje dievča…“

„Presne preto som taký zhrozený, že si sa tu objavila.“

„Hovoríš, že nejaký muž zastrelí prezidenta, a ja ti mám dôvod veriť, lebo všetko, čo si predpovedal, sa splnilo. Už aj Deke sa dal tak napoly presvedčiť. Povedal: ‚George vedel, že Kennedy pôjde do Texasu, skôr ako to vedel sám Kennedy. Vedel deň aj hodinu. A vedel, že príde s manželkou.‘ Ale ty to všetko hovoríš, akoby si bol jediný na svete, komu na tom záleží. Nie je to tak. Dekovi na tom záleží. Aj teraz by tu bol, keby nemal vysokú horúčku. A mne na tom tiež záleží. Kennedyho som nevolila, ale náhodou som Američanka, a preto to nie je hocijaký prezident, ale môj prezident. Znie to prehnane?“

„Nie.“

„Fajn.“ Prudko žmurkala. „Nemienim nejakému šialencovi dovoliť, aby ho zastrelil, a rozhodne nemienim zaspať.“

„Sadie…“

„Dovoľ mi dopovedať. Nemáme veľa času, takže nastraž uši. Sú nastražené?“

„Áno, pani učiteľka.“

„Fajn. Mňa sa nezbavíš. Nezbavíš. Idem s tebou. Ak ma nepustíš do svojho auta, pôjdem za tebou v tom svojom.“

„Ježiš,“ vzdychol som a ani som nevedel, či je to modlitba alebo rúhanie.

„Ak sa niekedy vezmeme, budem ťa poslúchať, ak budeš ku mne dobrý. Vychovali ma v tom, že to je povinnosť manželky.“ (Ach, ty dieťa šesťdesiatych rokov, pomyslel som si.) „Som pripravená zanechať všetko, čo poznám, a putovať s tebou do budúcnosti. Pretože ťa ľúbim, a pretože verím, že budúcnosť, o ktorej hovoríš, naozaj existuje. Asi ti už nikdy nedám ultimátum, ale teraz ti ho dávam. Pôjdeš do toho jedine so mnou. Inak nie.“

Zamyslel som sa nad tým. Veľmi dôkladne. Položil som si otázku, či to Sadie myslí vážne. Odpoveď bola taká očividná ako jazva na jej líci.

Sadie si zatiaľ obzerala kresby dievčat na stene. „Kto to podľa teba nakreslil? Zvláštne, ale sú dosť dobré.“

„Kreslila ich Rosette,“ povedal som. „Rosette Templetonová. Vrátila sa s mamou do Mozelle, keď mal jej otec nehodu.“

„A potom si sa sem nasťahoval ty?“

„Nie sem, ale oproti, na druhú stranu ulice. Sem sa nasťahovali istí Oswaldovci. Malá rodinka.“

„Tak sa volá, Jake? Volá sa Oswald?“

„Áno. Lee Oswald.“

„Berieš ma so sebou?“

„A mám na výber?“

Usmiala sa a priložila mi dlaň k lícu. Kým som neuvidel v jej úsmeve úľavu, netušil som, ako sa asi bála, odkedy ma prebrala zo spánku. „Nie, zlatko,“ pokrútila hlavou. „Na slobodnú voľbu to teraz nevyzerá. Preto sa to volá ultimátum.“

2

Jej kufor sme preložili do môjho auta. Ak zastavíme Oswalda (a nezatknú nás), neskôr sa vrátime k jej autu a môže sa ním odviezť do Jodie, kde ho pekne odstaví pred svoj dom, aby tam parkovalo a vyzeralo úplne normálne. Ak to nedopadne dobre – ak zlyháme, alebo ak nás budú prenasledovať za vraždu Leeho Oswalda –, budeme sa musieť vydať na útek. V chevrolete, obyčajnej dodávke, môžeme ujsť rýchlejšie a ďalej ako v nápadnom nemeckom autíčku.

Zbraň si všimla, keď som si ju zasúval do vnútorného vrecka športového saka, a povedala: „Nie. Vonkajšie vrecko bude lepšie.“

Nadvihol som obočie.

„Odtiaľ ti ju rýchlo vytiahnem, ak sa náhodou z ničoho nič unavíš a budeš si chcieť pospať.“

Kráčali sme po chodníku a Sadie si prehodila kabelku cez plece. Na dnes predpovedali dážď, ale mne sa zdalo, že tentoraz sa meteorológovia parádne sekli. Obloha sa vyjasňovala.

Kým stihla Sadie nastúpiť do môjho auta, ozval sa za mnou hlas: „To je vaša priateľka, pane?“

Obrátil som sa. Stálo tam dievčatko so švihadlom, to s akné. Ale nebolo to akné, nebola to rubeola, a nemusel som sa jej pýtať, prečo nie je v škole. Boli to kiahne. „Áno.“

„Je pekná. Okrem toho,“ vydala chichotavý zvuk, ktorý zaznel zvláštne šarmantne, „na tvári.“

Sadie sa usmiala. A moja úcta k jej guráži rástla a rástla… a už nikdy sa nezmenšila. „Ako sa voláš, zlatko?“

„Sadie,“ odvetilo dievčatko so švihadlom. „Sadie Van Owenová. A vy?“

„Nuž, asi mi neuveríš, ale aj ja sa volám Sadie.“

Dieťa si ju premeralo s cynickou nedôverou, úplne bežnou na tomto mieste a medzi malými výtržníčkami. „Neexistuje!“

„Ale áno. Som Sadie Dunhillová.“ Obrátila sa ku mne. „To je náhoda, súhlasíš, George?“

Nesúhlasil som a nemal som o tom chuť diskutovať. „Na niečo sa vás musím spýtať, slečna Sadie Van Owenová. Viete, slečinka, kde na Winscott Road zastávajú autobusy, všakže?“

Prevrátila oči, akože Ty si myslíš, že som úplná koza? „Jasné. A ozaj, vy dvaja ste už mali kiahne?“

Sadie prikývla.

„Aj ja som mal,“ povedal som, „takže nám nič nehrozí. Vieš, ktorý autobus chodí do centra Dallasu?“

„Trojka.“

„A ako často chodieva?“

„Myslím, že každú polhodinu, ale možno aj každých pätnásť minút. Načo vám je autobus, keď máte auto? Vlastne dve autá?“

Veľká Sadie na mňa pozrela s výrazom, ktorý obsahoval presne tú istú otázku. „Mám na to svoje dôvody,“ povedal som. „A mimochodom, môj foter jazdí na ponorke.“

Sadie Van Owenová sa široko usmiala. „To poznáte?“

„Už roky,“ prikývol som. „Naskoč, Sadie. Musíme vyraziť.“

Pozrel som si na nové hodinky. O dvadsať minút bude deväť hodín.

3

„Povedz, prečo ťa zaujímajú autobusy?“ spýtala sa Sadie.

„Ty mi najskôr povedz, ako si ma našla.“

„Keď som prišla do Eden Fallows a nebol si tam, spálila som tvoj odkaz, ako si odo mňa žiadal, a opýtala som sa toho tvojho starého suseda.“

„Pána Kenopenského.“

„Áno. Ale nič nevedel. To ti už na schodoch sedela terapeutka. Nebola rada, že si zmizol. Povedala, že sa vymenila s Doreen, aby sa Doreen mohla ísť pozrieť na Kennedyho.“

Zastávka autobusov na Winscott Road bola rovno pred nami. Spomalil som, aby som si všimol, či je v malom prístrešku vedľa stĺpa cestovný poriadok, ale nebol tam. Zatiahol som na parkovacie miesto asi sto metrov pred obchodom.

„Čo to robíš?“

„Poisťujem sa. Ak do deviatej nedorazí autobus, pôjdeme ďalej. A ty rozprávaj.“

„Volala som do hotelov v centre Dallasu, ale nik so mnou nechcel hovoriť. Všetci sú strašne zaneprázdnení. Zatelefonovala som Dekovi a on zatelefonoval policajtom. Povedal im, že niekto sa chystá zastreliť prezidenta a že to má zo spoľahlivého zdroja.“

Doteraz som v spätnom zrkadle striehol na príchod autobusu, ale v tejto chvíli som šokovane pozrel na Sadie. A predsa som Deka do istej miery obdivoval. Netušil som, akej časti z toho, čo mu povedala Sadie, uveril, no aj tak šiel s kožou na trh. „A čo sa stalo? Povedal im, ako sa volá?“

„Nestihol. Zložili mu. Vtedy som asi úplne uverila tomu, že minulosť sa chráni pred zmenou, ako si povedal. A presne takto to berieš, nie? Ako živú učebnicu dejepisu.“

„Už dávno nie.“

Dofučal autobus, žltý so zeleným pásom. V okienku vpredu mal vypísané: 3 MAIN STREET DALLAS 3. Zastavil a dvere vpredu aj vzadu sa otvorili na harmonikových pántoch. Nastúpili dvaja či traja ľudia, no v nijakom prípade si nemohli sadnúť: keď nás autobus pomaly predišiel, videl som, že sedadlá sú plné. Zazrel som dnu ženu s kennedyovskými odznakmi vo vlasoch. Veselo mi zamávala, a hoci sa nám oči stretli iba na sekundu, vnímal som jej vzrušenie, radosť a očakávanie.

Zaradil som rýchlosť a vyštartoval za autobusom. Vzadu, čiastočne zakrytá hnedým hnusným dymom z výfuku, sa usmievala dievčina z reklamy na Clariol a vyhlasovala, že keby bola živá, chcela by byť blondína. Sadie teatrálne zamávala. „Br! Nechoď tak tesne za ním, strašne smrdí!“

„Niečo na tom bude, keď sa ozýva dievča, čo denne vydymí škatuľku cigariet,“ povedal som, ale mala pravdu, dieselový smrad bol odporný. Spomalil som. Nemusel som sa na autobus lepiť, keď som už vedel, že Sadie so švihadlom mi povedala správne číslo. Autobusy možno v bežný deň chodievajú každú polhodinu, ale toto nebol bežný deň.

„Potom som si ešte poplakala, lebo som si pomyslela, že si naozaj odišiel. Bála som sa o teba a zároveň som ťa nenávidela.“

Tomu som rozumel, no keďže som mal pocit, že som konal správne, radšej som mlčal.

„Znovu som volala Dekovi. Opýtal sa ma, či si nespomínal, že si mal ešte iný byt, tajný byt, možno v Dallase, ale pravdepodobne vo Fort Worthe. Povedala som mu, že si na nič také konkrétne nespomínam. Tvrdil, že ak si to spomínal, tak zrejme v nemocnici, keď si bol ešte popletený. A aby som sa dobre zamyslela. Akoby som dovtedy nerozmýšľala. Vrátila som sa za pánom Kenopenským, či si náhodou niečo nepovedal jemu. Už bol takmer čas večere a stmievalo sa. Povedal, že nie, ale potom prišiel jeho syn s jedlom na večeru a pozvali ma k stolu. Starý pán sa rozhovoril – má celú zásobu historiek zo starých čias…“

„Viem.“ Autobus zahol na východ, na Vickery Boulevard. Blikol som a sledoval ho, ale obďaleč, aby sme nemuseli dýchať dieselové výpary. „Počul som ich aspoň tri tucty. Samé kovbojské historky.“

„Počúvať ho bolo to najlepšie, čo som vtedy mohla urobiť, pretože som si na chvíľu prestala lámať hlavu, a niekedy, keď sa človek uvoľní, v hlave sa mu všetko pekne vznáša a kadečo vystúpi na hladinu. Cestou späť do tvojho bytu som si náhle spomenula, čo si vravel: že si istý čas býval na ulici Cadillac Street. A vedel si, že to meno nie je úplne presné.“

„Bože dobrý. Celkom som na to zabudol.“

„To bola moja posledná šanca. Znovu som zatelefonovala Dekovi. Nemal podrobné mapy mesta, ale vedel, že v školskej knižnici nejaké sú. Odviezol sa tam, asi div nehavaroval pre záchvaty kašľa, pretože je stále dosť chorý, mapy našiel a zavolal mi z riaditeľne. V Dallase objavil istú Ford Avenue a potom Chrysler Park a niekoľko ulíc s názvom Dodge Street. No nejako mu to nesedelo ku cadillacu, ak vieš, čo myslím. Potom našiel vo Fort Worthe ulicu nazvanú Mercedes Street. Hneď som sa tam chcela vybrať, ale povedal mi, že ak vyčkám do rána, budem mať viac šancí zazrieť tvoje auto.“

Zovrela mi predlaktie. Mala studenú ruku.

„Bola to najdlhšia noc v mojom živote, ty protivný chlap. Sotva som oka zažmúrila.“

„Ja som spal asi aj za teba, hoci som zaspal až nadránom. Keby si sem nebola prišla, mohol som prespať celý ten poondiaty atentát.“

To by bol teda pekne zúfalý záver.

„Mercedes Street má štyri bloky a viezla som sa po nej dosť dlho. Potom som zazrela jej koniec, pri parkovisku, ktoré je za akousi veľkou budovou, čo pripomína zadnú stenu obchodného domu.“

„Skoro si uhádla. Je to skladisko obchodného domu Montgomery Ward.“

„Ale po tebe stále nebolo ani chýru, ani slychu. Neviem ti ani opísať, aká som bola zničená.A potom…“ Usmiala sa. Aj napriek jazve bol ten úsmev krásny. „Potom som uvidela červený chevrolet s tými smiešnymi zadnými plutvami, čo vyzerajú akoženské obočie. Žiaril ako neónový nápis. Od radosti som vykríkla a trepala päsťou po prístrojovej doske chudáka chrobáka, až ma rozbolela ruka. A tak som tu a…“

Vpravo vpredu sa ozvalo tiché zadunenie a praskot. Odrazu sme mierili na stĺp pouličnej lampy. Na podvozku niečo hlasno buchotalo. Obrátil som volant. Bol nepríjemne uvoľnený, ale podarilo sa mi natoľko ovládnuť voz, že sme sa vyhli čelnej zrážke so stĺpom. Na Sadinej strane sme sa oň obtreli, až to protivne zaškripotalo – kov sa šúchal o kov. Dvere sa jej prehli dovnútra a ja som ju na sedadle strhol k sebe. Zastali sme s dverami previsnutými nad chodníkom a s autom nahnutým doprava. To nebol iba defekt, pomyslel som si. To bolo smrteľné zranenie, dočerta.

Sadie na mňa omámene pozrela. Zasmial som sa. Ako som už poznamenal, niekedy človeku nič iné nezostáva.

„Vitaj v minulosti, Sadie,“ povedal som. „Takto si tu žijeme.“

4

Svojimi dverami nemohla vystúpiť, tie by sa dali otvoriť možno tak páčidlom. Prešmykla sa teda popri volante a vyšla mojou stranou. Dívalo sa na nás niekoľko ľudí, ale nie veľa.

„Fíha, čo sa stalo?“ spýtala sa nás žena s detským kočíkom.

Odpoveď som uvidel, len čo som prešiel pred auto. Odlomilo sa pravé predné koleso. Ležalo o nejakých šesť metrov za nami na konci zakrivenej brázdy v asfalte. Na slnku sa jagal ostrý pahýľ osky.

„Odletelo mi koleso,“ povedal som žene s kočíkom.

„Ach bože,“ zareagovala.

„Čo budeme robiť?“ ticho sa spýtala Sadie.

„Poistili sme sa a teraz si poistku uplatníme. K najbližšej zastávke!“

„Môj kufor…“

Áno, pomyslel som si,a Alov zápisník. A moje rukopisy – nanič román, úplne nedôležitý, a významné pamäti. A moja dostupná hotovosť. Pozrel som na hodinky. Štvrť na desať. Jackie si už v hoteli Texas oblieka ružový kostým. Ešte nejaká tá hodina politických rečí a sprievod sa pohne ku Carswellovej leteckej základni, kde stojí veľké lietadlo. Vzhľadom na vzdialenosť medzi Fort Worthom a Dallasom piloti sotva stihnú vtiahnuť kolesá do podvozku.

Pokúšal som sa rozmýšľať.

„Nechcete použiť môj telefón a niekomu zavolať?“ spýtala sa žena s kočíkom. „Bývam tu neďaleko, na tejto ulici.“ Obzrela si nás, všimla si, že krívam, a Sadie má na líci jazvu. „Ste zranení?“

„Nie, nič nám nie je,“ odpovedal som. Chytil som Sadie za ruku. „Mohli by ste zatelefonovať do autoservisu, aby nás odtiahli? Viem, že od vás žiadam veľa, ale naozaj sa veľmi ponáhľame.“

„Vravela som mu, že ten predok sa nám nejako kyvoce,“ sypala s južanským prízvukom Sadie. „Bohu vďaka, že sme neboli na diaľnici, moja.“ Mója.

„Asi o dva bloky tu máme Esso,“ ukázala žena na sever. „Asi by som tam mohla prejsť s malým…“

„Ach, to by ste nám zachránili život!“ zatiahla Sadie. Otvorila kabelku, vytiahla z nej peňaženku a vylovila dvadsiatku. „Toto im dajte, pekne vás prosím. Neradi vás obťažujeme, ale ak neuvidím Kennedyho, tak ma vystrie!“ Matka s kočíkom sa usmiala.

„Jajaj, za toto by vám odtiahli aj dve autá. Ak máte v kabelke papier, napíšem vám potvrdenku…“

„To je v poriadku,“ povedal som. „Veríme vám. Ale možno dám lístok za stierač.“

Sadie na mňa spýtavo pozerala… no už držala pero a zápisníks kresbou škúliaceho žiačika na obálke. ZASE ŠKOLA! stálo tam pod omráčeným úsmevom postavičky. NAŠA MILOVANÁ ŠKOLIČKA!

Od toho lístka záviselo veľmi veľa, ale nemal som kedy uvažovať, ako správu sformulujem. Len som ju narýchlo načmáral a zasunul pod stierač. O chvíľu sme zmizli za rohom.

5

„Jake? Nie je ti nič?“

„Nie. A tebe?“

„Udreli ma tie dvere a na pleci mi asi vznikne modrina, ale inak som v poriadku. Keby sme boli do toho stĺpa narazili, asi by som nebola. Ani ty. Pre koho si písal ten lístok?“

„Pre toho, kto odtiahne ten chevrolet.“ A modlil som sa, aby ten dotyčný urobil, čo od neho chcem. „Tým sa môžeme zapodievať, až keď sa vrátime.“

Ak sa vrátime.

Najbližšia autobusová zastávka bola o pol bloku ďalej. Stáli tam tri černošky, tri belošky a jeden Hispánec, tak pekne rasovo vyvážená zmes, až to vyzeralo ako skupinová fotka hlavných predstaviteľov z nejakého seriálu – z mojej budúcnosti. Pripojili sme sa k nim. Sadol som si na lavičku pod prístreškom k žene, ktorej heroické proporcie obopínala biela uniforma z umelého hodvábu, čo priam kričala do sveta: gazdiná nejakých zazobaných belochov. Na prsiach však mala odznak s nápisom: JFK AJ V ROKU 1964.

„Bolí vás noha, pane?“ spýtala sa ma.

„Hej.“ Vo vrecku saka som mal štyri balíčky práškov proti bolesti hlavy. Strčil som ruku vedľa revolvera, nahmatal dva balíčky, roztrhol ich a nasypal si obsah do úst.

„Ak ich budete takto hltať, odnesú si to vaše obličky,“ povedala prísne.

„Viem. Ale musím udržať nohu v chode, kým neuvidím prezidenta.“

Naširoko sa usmiala. „Ach, tak to chápem.“

Sadie stála na obrubníku a s úzkosťou pozerala, či sa už neblíži trojka.

„Dnes sú autobusy spomalené,“ povedala mi gazdiná, „ale onedlho sa tu jeden objaví. Ani mne dnes Kennedy neujde!“

Pol desiatej pomaly preč, a autobus nikde, aspoň bolesť v kolene stíchla na tupé pulzovanie. Nech Pán požehná prášky.

Prišla k nám Sadie. „Jake, možno by sme mali…“

„Už ide trojka,“ vyhlásila gazdiná a vstala. Bola to neuveriteľná dáma, ebenová, aspoň o palec vyššia od Sadie, s dokonale rovnými a lesklými vlasmi. „Hej, už idem, obsadím si miesto rovno na Dealey Plaza. Mám v taške sendviče. A keď zakričím, bude ma prezident počuť?“

„Stavím sa, že áno,“ ja na to.

Zasmiala sa. „Veru tak! Aj on, aj Jackie!“

Autobus bol plný, ale ľudia zo zastávky sa predsa natlačili dnu. Sadie a ja sme boli poslední a šofér, ktorý vyzeral strhaný ako burzový maklér v čierny piatok, vystrel ruku. „Už dosť! Som plný! Veď sa tam tlačia ako sardinky! Počkajte na ďalší spoj!“

Sadie na mňa zničene pozrela, no kým som stihol niečo povedať, zastala sa nás tá veľká černoška. „Ale čoby, len ich pekne pusťte. Ten muž má boľavú nohu a tá pani má tiež svoje problémy, ako vidíte. Okrem toho, jeden je chudší ako druhý, veľa miesta nezaberú. Pustite ich, inak vysadím ja vás a odšoférujem tento autobus sama. A veruže by som to dokázala. Učila som sa na tatkovom bulldogu.“

Šofér k nej zdvihol zrak, ako sa tak týčila nad ním, prevrátil oči a kývol na nás, nech teda nastúpime. Keď som siahol po mince, aby som ich strčil do schránky na cestovné, zakryl otvor na nej mäsitou dlaňou. „Kašlite na peniaze, len sa rýchlo popracte za tú bielu čiaru. Ak to dokážete.“ Pokrútil hlavou. „Nechápem, prečo dnes neposilnili spoje.“ A šklbol chrómovou pákou. Dvere, predné i zadné, sa s plesnutím zavreli. Pneumatické brzdy zafučali a už sme sa posúvali vpred, pomaly, ale isto.

A môj anjel ešte neskončil. Černoška sa pustila do dvoch robotníkov, jedného čierneho, druhého bieleho, ktorí sedeli za šoférom s obedármi na kolenách. „Vstávajte a uvoľnite miesta tomuto pánovi a tejto dáme! Už aj! Nevidíte, že má krivú nohu? A aj tak chce vidieť Kennedyho!“

„Madam, to nie je potrebné,“ ozval som sa.

Nevšímala si ma. „Vstávajte, vy dvaja! Čo vás vychovali v kôlni?“

Vstali a pretlačili sa do už aj tak načisto zlisovaného davu v uličke. Čierny robotník na gazdinú mrzko zagánil. „Je šesťdesiaty tretí, a ja ešte stále uvoľňujem miesto belochovi!“

„Len sa nepototo,“ ozval sa jeho biely kamarát.

Černoch mi pozrel do tváre a mykol sa. Neviem, čo tam uvidel, no hneď ukázal prstom na dve voľné miesta. „Sadajte, človeče, lebo vás šľahne o zem.“

Posadil som sa k oknu. Sadie ticho zaďakovala a sadla si vedľa mňa. Autobus sa knísavo prebíjal ďalej ako starý slon, ktorý sa ešte stále dokáže vybičovať do klusu, ak mu na to poskytnú dosť času. Gazdiná si ochranársky zastala k nám, chytila sa remennej slučky a v zákrutách knísala bokmi. A mala čím knísať. Znovu som pozrel na hodinky. Ručičky akoby skákali k desiatej hodine a onedlho budú aj za ňou.

Sadie sa o mňa oprela, vlasmi ma pošteklila na líci a na krku. „Kam ideme a čo urobíme, keď tam prídeme?“

Chcel som sa obrátiť k nej, ale namiesto toho som upieral zrak pred seba, striehol som na ďalšie problémy. Na ďalší úder od minulosti. Boli sme na West Division Street, ktorá bola zároveň cestou číslo 180. Onedlho sa ocitneme v Arlingtone, kde budú raz hrávať Texas Rangers Busha mladšieho. Ak všetko dobre dopadne, do Dallasu vstúpime okolo pol jedenástej, dve hodiny predtým, ako Oswald vrazí do svojej prekliatej talianskej pušky prvý náboj. Lenže keď sa človek pokúša meniť minulosť, málokedy ide všetko hladko.

„Len rob to, čo ti poviem. A neuvoľni sa.“

6

Prešli sme južne popri Irvingu, kde sa Leeho manželka zotavovala po narodení ich druhého dieťaťa, čo prišlo na svet iba pred mesiacom. Premávka bola pomalá a smrdela. Polovica cestujúcich v našom preplnenom autobuse fajčila. Vonku (kde bol vzduch azda o niečo čistejší) upchávali cesty prichádzajúce vozidlá.Videli sme jedno auto s nápisom MÁME ŤA RADI, JACKIE za zadným sklom a iné s odporúčaním ZMIZNI Z TEXASU, TYKOMUNISTICKÝ POTKAN na rovnako mieste. Autobus sa knísal a zasekával. Na zastávkach čakali čoraz väčšie skupinky ľudí a hrozili päsťami, keď šofér ani nespomalil.

O štvrť na jedenásť sme sa dostali na Harry Hines Boulevard a prešli popri smerovke ukazujúcej k Love Fieldu. O tri minúty nato došlo k nehode. Už som dúfal, že sa to nestane, ale aj tak som striehol a čakal, a keď sa nákladiak prehnal na červenú križovatkou Hinesovho bulváru a Inwood Avenue, bol som na to aspoň sčasti pripravený. Niečo podobné som už zažil – cestou k cintorínu Longview v Derry.

Chytil som Sadie za krk a stiahol som jej hlavu k lonu. „Dole!“

O sekundu nás hodilo o priehradku, čo oddeľovala šoféra od cestujúcich. Popraskalo sklo. Zaškrípal kov. Tí, čo stáli, leteli dopredu v jačiacom chumáči končatín, kabeliek a klobúkov. Biely robotník, ktorý povedal čiernemu, aby sa nepototo, sa prehnutý zvalil na skrinku s cestovným, ktorá bola na začiatku uličky. Veľká gazdiná jednoducho zmizla, pochovala ju lavína ľudských tiel.

Sadie krvácala z nosa a pod pravým okom sa jej dvíhalaopuchlina ako kysnúce chlebové cesto. Šofér ležal na boku zavolantom. Široké predné okno sa roztrieštilo a výhľad na cestu zmizol, namiesto neho bolo vidieť len kov s hrdzavými škvrnami. Prečítal som si nápis STAVEBNÉ PRÁCE DALL. Smrad horúceho asfaltu, ktorý viezlo to auto, bol strašne silný.

Obrátil som Sadie k sebe. „Si v poriadku? Máš jasnú hlavu?“

„Som okej, iba otrasená. Ale keby si nebol vykríkol, tak som na tom horšie.“

Z ľudskej hromady vpredu sa ozývali stony a bolestné výkriky. Oddelil sa odtiaľ muž so zlomenou rukou a potriasol vodičom, ktorý sa zvalil zo sedadla. Uprostred čela mal zabodnutý sklený črep.

„Kriste!“ zvolal muž so zlomenou rukou. „Myslím, že je po ňom, bohajeho!“

Sadie sa pretisla k mužovi, ktorý narazil na skrinku s cestovným, a pomohla mu prejsť tam, kde sme sedeli my. Bol biely ako stena a stonal. Asi sa tá skrinka stretla s jeho rozkrokom, bola presne v rovnakej výške. Jeho černošský priateľ mi pomohol postaviť na nohy gazdinú, ale keby nebola pri vedomí a nespolupracovala, sotva by sme s ňou pohli. Stopäťdesiat kíl je stopäťdesiat kíl. Zo spánku sa jej valila krv a tá biela uniforma už asi nikdy nemala nastúpiť do práce. Opýtal som sa jej, či je v poriadku.

„Asi hej, ale poriadne mi to dalo do gebule. Bože!“

Za nami sa strhol krik. Onedlho sa ľudia začnú nekontrolovateľne hrnúť von. Zastal som si pred Sadie a povedal jej, aby ma oboma rukami chytila okolo pása. Vzhľadom na stav svojho kolena mala asi skôr chrániť ona mňa, ale inštinkt je inštinkt.

„Musíme tých ľudí dostať von z autobusu,“ povedal som černošskému robotníkovi. „Skúste kľučku.“

Skúsil, no nepohla sa. „Zaseknutá!“

Ale figu, pomyslel som si. Figu je zaseknutá. Drží ju minulosť. A nemohol som mu ani pomôcť, mal som len jednu funkčnú ruku. Gazdiná – s polovicou uniformy sfarbenou od krvi – sa pretlačila popri mne, div ma nezrazila z nôh. Sadina ruka sa mi vyšmykla, ale potom sa ma znovu zachytila. Gazdinej sa posunul klobúk a na gázovom závoji svietili kvapky krvi ako koráliky. Vyzeralo to groteskne dekoratívne, ako drobné bobuľky cezmíny. Vrátila si klobúk do správnej polohy, potom spoločne s čiernym robotníkom zovrela kľučku na dverách. „Napočítam do troch, potom za tú potvoru zaťaháme,“ oznámila mu. „Pripravený?“

Prikývol.

„Raz… dva… tri!“

Trhli kľučkou – alebo skôr ona trhla, a tak prudko, až si pod jednou pazuchou rozdrapila uniformu. Dvere sa otvorili. Za nami sa ozvali slabé radostné výkriky.

„Ďakuje…“ ozvala sa Sadie, ale už som sa dal do pohybu.

„Rýchlo, aby nás nepošliapali. Drž sa ma.“ Z autobusu sme vystúpili prví a Sadie som obrátil tvárou k Dallasu. „Poďme.“

„Jake, títo ľudia potrebujú pomoc!“

„A tá je už určite na ceste. Neobzeraj sa, pozeraj len dopredu, lebo odtiaľ nám hrozí ďalší problém.“

„Koľko problémov? Koľko ich ešte bude?“

„Toľko, koľko nám ich minulosť stihne hodiť do cesty.“

7

Dvadsať minút sme sa plahočili, kým sme prešli tie štyri bloky od miesta, kde zlý osud postretol náš autobus číslo tri. Koleno mi opúchalo a pulzovalo s každým sťahom srdca. Prišli sme k lavičke a Sadie mi povedala, aby som sa posadil.

„Nemáme čas.“

„Neodvrávaj.“ Nečakane ma posotila a dopadol som na lavičku, ktorá mala vzadu inzerát miestneho pohrebného ústavu. Sadie rezko prikývla, akoby mala za sebou nepríjemnú povinnosť. Vkročila na vozovku Harry Hines Boulevard, cestou otvorila kabelku a hrabala sa v nej. Pulzovanie v kolene náhle utíchlo, pretože srdce mi vyletelo až do krku a dočasne zastalo.

S trúbením ju obišlo auto. Minulo ju sotva o tridsať centimetrov. Šofér hrozil päsťou, potom ešte pre istotu vystrčil prostredník. Keď som na ňu zavolal, aby sa vrátila, ani na mňa nepozrela. Autá švihali popri nej, vietor jej odhŕňal vlasy zo zjazvenej tváre a ona vyťahovala peňaženku. Pokojná ako jarné ránko. Vybrala si, čo chcela, peňaženku vložila naspäť do kabelky a zdvihla nad hlavu zelený papier. Vyzerala ako stredoškolská roztlieskavačka pred zápasom.

„Päťdesiat dolárov!“ zakričala. „Päťdesiat dolárov za odvoz do Dallasu! Na Main Street! Na Main Street! Musím vidieť Kennedyho! Päťdesiat dolárov!“

Pomyslel som si, že to nezaberie. Že ju akurát tak zrazí tá zanovitá minulosť v podobe au…

Zrazu pred ňou zaškrípali brzdy hrdzavého studebakera. Motor klepal a rinčal. Namiesto jedného reflektora zívala prázdna jama. Vystúpil z neho chlapík vo voľných nohaviciach a tričku na ramienka. Na hlave (a pekne stiahnutý na uši) mu sedel kovbojský klobúk zo zeleného súkna s indiánskym perom za páskou. Usmieval sa. Vystavoval na obdiv najmenej šesť medzier po chýbajúcich zuboch. Stačil mi jeden pohľad a pomyslel som si: A problém je tu.

„Madam, vy ste šibnutá,“ vyhlásil kovboj zo studebakera.

„Chcete tých päťdesiat dolárov, alebo nie? Len nás odvezte do Dallasu.“

Muž zaškúlil na bankovku a prudko odbočujúce, trúbiace autá nevnímal rovnako ako Sadie. Strhol si klobúk, plesol si ním o gate, čo mu viseli na chudých bokoch, potom si ho zase narazil na hlavu, až mu okraj zastal na odstávajúcich ušiach. „Madam, to nie je päťdesiatka, to je desiatka.“

„Zvyšok mám v kabelke.“

„Tak si ju môžem rovno vziať, nie?“ Chňapol po jej veľkej kabelke a zachytil jedno ucho. Zišiel som z obrubníka, ale pomyslel som si, že ju okradne a zmizne, kým k nim stihnem dôjsť. A aj keby som to stihol, asi by ma stĺkol ako žito. Bol chudý, zato stále ťažší ako ja. Navyše mal dve zdravé ruky.

Sadie držala. Ťahala opačným smerom a kabelka sa roztvorila ako zmučené ústa. Siahla voľnou rukou do nej a vytiahla mäsiarsky nôž, ktorý mi bol povedomý. Švihla čepeľou a rozsekla mužovi predlaktie. Rana sa začínala nad zápästím a končila sa v špinavej jamke nad lakťovou kosťou. Od bolesti a prekvapenia vykríkol, pustil ucho kabelky a tackavo zaspätkoval. Stále na ňu civel. „Ty suka šibnutá, ty si ma porezala!“

Vrhol sa k otvoreným dverám svojho auta, ktorého motor s klopkaním skapínal a nie a nie skapať. Sadie vykročila k nemu a švihla nožom tesne pred jeho tvárou. Vlasy jej padli do očí. Pery mala zaťaté do pochmúrnej čiary. Na chodník stekala krv z kovbojovej zranenej ruky. Autá prúdili popri nás a, div divúci, začul som výkrik: „Len mu dajte, panička!“

Kovboj ustúpil k chodníku a očami stále visel na noži. Sadie na mňa nepozrela, ale povedala: „Teraz ty, Jake.“

Sekundu som nerozumel, potom som si spomenul na tridsaťosmičku. Vytiahol som ju z vrecka a namieril naňho. „Vidíš, chlapče? Je nabitá.“

„Ste rovnako šibnutý ako ona.“ Ruku si pritískal k hrudníku, špinil si tričko krvou. Sadie sa rozbehla k studebakeru a otvorila dvere na strane spolujazdca. Ponad strechu pozrela na mňa a netrpezlivo, až zlostne na mňa kývla rukou. Nebol by som veril, že ju dokážem ešte väčšmi milovať, ale v tej chvíli som pochopil, že áno.

„Mal si nás buď odviezť, alebo si nemal ani zastaviť,“ povedal som tomu dobrákovi. „A teraz sa pozrieme, ako vieš utekať. Pohni sa, inak ti prestrelím nohu a už si nezabeháš.“

„Ty sviňa prašivá!“ vyštekol.

„Isteže, presne to som. A ty si prašivý zlodej, ktorý bude mať onedlho dieru v haksni.“ Natiahol som zbraň. Kovboj ma už radšej nepokúšal. Zvrtol sa a uháňal na západ so sklonenou hlavou a s rukou pritisnutou k prsiam. Klial a zanechával za sebou krvavú stopu.

„A nezastav sa, kým neprídeš na Love Field!“ zavolal som za ním. „Tým smerom je to päť kilometrov! Pozdravuj prezidenta!“

„Naskoč, Jake. A štartuj, kým dorazia policajti.“

Vkĺzol som za volant studebakera, hoci koleno protestovalo. Auto malo štandardnú prevodovku, čo znamenalo stúpať boľavou nohou na spojku. Posunul som si sedadlo čo najväčšmi dozadu a začul som za sebou praskot a rinčanie odpadkov. Potom som vyrazil.

„Ten nôž,“ ozval som sa. „To je…“

„Ten, ktorým ma porezal Johnny. Po vyšetrovaní mi ho šerif Jones vrátil. Myslel si, že je môj, a asi mal aj pravdu. Ale nie z domu v Jodie. Som si takmer istá, že si ho Johnny doniesol z nášho domu v Savannah. Odvtedy ho stále nosím v kabelke. Pretože som chcela mať niečo na sebaobranu, pre prípad, že…“ Oči jej zvlhli. „A toto je taký prípad, však? Presne taký.“

„Vlož si ho naspäť do kabelky.“ Dupol som na spojku, ktorá bola strašne tuhá, a podarilo sa mi zaradiť dvojku. Auto smrdelo ako desať rokov nečistený kurín.

„Všetko vnútri mi zakrvaví.“

„Aj tak si ho tam daj. Nemôžeš pobiehať s nožom, najmä keď sa do mesta chystá prezident. Zlatko, toto bolo neuveriteľne statočné.“

Odložila nôž a utierala si oči päsťami, ako dievčatko, čo si rozbilo kolená. „Koľko je hodín?“

„O desať minút jedenásť. O štyridsať minút pristane Kennedy na Love Fielde.“

„Všetko je proti nám,“ vzdychla. „Však?“

Pozrel som na ňu. „Už to chápeš.“

8

Došli sme na North Pearl Street a tam sa motor studebakera odporúčal: spod kapoty sa vyvalila para. Na cestu dopadlo čosi kovové. Sadie zúrivo vykríkla, buchla si po stehne päsťou a pridala niekoľko nadávok, ale mne sa takmer uľavilo. Aspoň sa už nemusím naťahovať so spojkou. Pákou som zaradil neutrál a presunul dymiace auto k okraju cesty. Spočinulo pred vchodom do uličky s nápisom na dlažbe: NEPARKOVAŤ. Ale tento priestupok mi pripadal dosť miniatúrny po ozbrojenom prepadnutí a lúpeži auta.

Vystúpil som a krivkal k obrubníku, kde už stála Sadie. „Koľko je hodín?“ spýtala sa.

„Jedenásť dvadsať.“

„Koľko cesty nám ešte zostáva?“

„Ten sklad učebníc stojí na rohu Houston a Elm Street. To je päť kilometrov. Možno aj viac.“ Sotva som to vyriekol, keď za nami zaručali prúdové motory. Pozreli sme hore a uvideli klesajúce prezidentské lietadlo.

Sadie si unavene odhrnula z tváre vlasy. „Čo urobíme?“

„Zatiaľ pôjdeme peši.“

„Daj mi ruku okolo pliec. Podopriem ťa.“

„Netreba, zlatko.“

Ale o blok ďalej to už potrebné bolo.

9

Dospeli sme ku križovatke North Pearl a Ross Avenue presne o jedenásť tridsať, zhruba vtedy, keď sa Kennedy zastavil pri oficiálnom uvítacom výbore, v ktorom bola, samozrejme, aj tá žena s kyticou červených ruží. Rohu ulice pred nami dominovala katedrála Santuario de Guadalupe. Na schodoch, pod sochou svätice s roztvorenou náručou, sedel muž s drevenými barlami pri jednom boku a s emailovou kuchynskou rajnicoupri druhom. O rajnicu sa opieral nápis: SOM MRZÁK! PROSÍM PRISPEJTE AKO VIETE BUĎTE AKO DOBRÝ SAMARITÁN BOH VÁS MILUJE.

„Jake, kde máš ty barly?“

„V Eden Fallowse, v šatníku v spálni.“

„Ty si si zabudol barly?“

Ženy vedia klásť super rečnícke otázky, všakže?

„V poslednom čase ich používam už zriedkavejšie. Na kratšie vzdialenosti ich nepotrebujem.“ Znelo to o máličko lepšie ako priznať, že som sa len túžil dostať z tej rehabilitačnej ustanovizne, skôr ako príde Sadie.

„Teraz by sa ti rozhodne zišli.“

So závideniahodnou ľahkosťou sa rozbehla a oslovila žobráka na kostolných schodoch. Kým som tam dokrivkal, už sa dohadovali. „Takéto barly stoja deväť dolárov, a vy chcete za jednu päťdesiat?“

„Aspoň jednu potrebujem, aby som sa dostal domov,“ logicky argumentoval. „A tuná váš kamoš vyzerá, že ju potrebuje, aby sa dostal aj o meter ďalej.“

„A čo je s Božou láskou? A s dobrým samaritánom?“

„Nuž,“ žobrák si zamyslene pošúchal zarastenú bradu, „Boh vás naozaj miluje, ale ja som len starý kripel. Ak sa vám moje podmienky nepáčia, pokojne spravte, ako spravil ten farizej, a obíďte ma. Ja by som to na vašom mieste urobil.“

„To verím. A čo keby som vám ich jednoducho vzala, keď ste taký nenásytný?“

„No, asi by ste mohli, ale to by vás už Boh nemiloval,“ odpovedal a rozosmial sa. Na chudáka starého kripla bol pozoruhodne veselý. Zuby mal o čosi lepšie ako kovboj zo studebakera, ale nie oveľa.

„Daj mu tie peniaze,“ povedal som jej. „Potrebujem len jednu.“

„Ach, pravdaže mu ich dám. Len nie som rada, keď ma niekto obtiahne.“

„Madam, tak to je pre celú mužskú časť ľudstva škoda, ak dovolíte.“

„Pozor na ústa,“ zavrčal som. „Hovoríte o mojej snúbenici.“ Už bolo jedenásť štyridsať.

Žobrák si ma nevšímal. Pozeral na Sadie a jej peňaženku. „Je na nej krv. To ste sa porezali pri holení, pani zlatá?“

„Radím vám, do telky sa zatiaľ hlásiť nechoďte. Komik z vás tak skoro nebude,“ odsekla Sadie a vytiahla desiatku, ktorou vtedy mávala na autá. K nej pripojila dve dvadsiatky. „Berte,“ povedala. „A som na mizine. Ste spokojný?“

„Pomohli ste chudákovi kriplovi,“ oznámil jej žobrák, „takže spokojná by ste mali byť vy.“

„To teda nie som!“ skríkla Sadie. „A bodaj by vám z tej škaredej gebule vypadli tie škuľavé očiská!“

Žobrák mi venoval múdry pohľad typu len medzi nami mužmi. „Radšej si ju odvezte domov, pánko, lebo tuším sa jej onedlho začne tá mesačná oná.“

Zastrčil som si barlu pod pravú ruku – ľudia, ktorí mali s kosťami šťastie, si myslia, že jedna barla sa podkladá pod slabšiu stranu tela, ale to sa mýlia – a ľavou som chytil Sadie za lakeť. „Poď už. Nemáme čas.“

Keď sme vykročili, Sadie si plesla po zadku obtiahnutom džínsami a obzrela sa ponad plece. „Môžeš ma vieš čo!“

Žobrák zavolal: „Len tú ritku dones sem, moja, a nakloň ju ku mne, za to ti účtovať nebudem!“

10

Kráčali sme ďalej… teda Sadie kráčala a ja som hopkal opretý o barlu. Takto mi to šlo stonásobne lepšie, ale aj tak sme pri tom prekliatom sklade učebníc nemohli byť pred pol jednou.

Pred nami bolo lešenie. Klenulo sa nad chodníkom. Naznačil som Sadie, aby prešla cez ulicu.

„Jake, prečo sa…“

„Pretože by na nás spadlo. Ver mi.“

„Potrebujeme, aby nás niekto odviezol. Naozaj… Jake? Prečo zastavuješ?“

Zastal som, pretože život je pieseň a minulosť sa usiluje o harmóniu. Zvyčajne tá harmónia ani nič neznamená (aspoň vtedy som si to myslel), ale neohrozený turista v krajine minulosti ju môže aspoň z času na čas využiť. Z celého srdca som sa modlil, aby toto bola taká možnosť.

Na rohu ulíc North Pearl a San Jacinto stála fordka. Sunliner, kabriolet z roku 1954. Ten môj bol červený a tento tmavomodrý ako polnoc, ale aj tak… možno…

Pobehol som k nemu a skúsil dvere na strane spolujazdca. Zamknuté. Ako inak? Niekedy má človek šťastie, ale až takéto? To nikdy.

„Chceš naštartovať drôtmi?“

Netušil som, ako sa to robí, ale zato som tušil, že to bude ťažšie, ako to vyzerá v telke. Zdvihol som barlu a jej horným koncom som opakovane trieskal po okne, až sa rozbilo a prepadlo dovnútra. Nik sa na nás nedíval, lebo na chodníku nikto nebol. Všetko dianie sa presunulo na juhovýchod. Odtiaľ sme počuli hučanie davu, čo sa ako príboj hromadil na Main Street v očakávaní príchodu prezidenta Kennedyho.

Bezpečnostné sklo ovislo na ráme. Obrátil som barlu a ostrým koncom s gumovou špičkou som ho vtlačil dnu. Jeden z nás bude musieť sedieť vzadu. Teda ak to vôbec vyjde. V Derry som si dal spraviť kópiu kľúča od svojho sunlinera a prilepil si ju na dno priehradky, pod papiere. Možno to tento šofér urobil tiež. Ak táto konkrétna harmónia siaha až tak ďaleko. Bola to maličká šanca… ale šanca, že ma Sadie nájde na Mercedes Street, bola ako možnosť nájsť ihlu v kope sena, a napokon sa to stalo. Palcom som stlačil chrómový gombík na priehradke a začal v nej šmátrať.

Harmónia, ty svinstvo jedno svinské. Drž tú harmóniu. Prosím ťa, aspoň teraz mi trochu pomôž…

„Jake? Prečo si myslíš…“

Prsty na niečo narazili a vylovili tenkú škatuľku od cukríkov. Keď som ju otvoril, našiel som nie jeden, ale štyri kľúče. Netušil som, na čo slúžia tie zvyšné tri, ale nepochyboval som, ktorý budem potrebovať. Bol by som ho našiel aj potme, už podľa tvaru.

Páni moji, toto auto som fakt zbožňoval.

„Bingo,“ povedal som a takmer som spadol na zem, keď ma objala. „Sadaj za volant, zlatko. Ja idem dozadu a vystriem si koleno.“

11

Vedel som, že Main Street skúšať nemôžeme – bude prehradená zátarasami a policajnými autami. „Choď čo najdlhšie po Pacific a potom vkĺzni do bočných uličiek. Dávaj pozor, aby sme mali hluk davu stále po ľavej strane, a bude to v poriadku.“

„Koľko máme času?“

„Polhodinu.“ Popravde to bolo dvadsaťpäť minút, ale polhodina znela lepšie. Okrem toho, nechcel som, aby kaskadérskou jazdou riskovala nehodu. Čas sme stále mali – aspoň teoreticky –, ale stačila by jediná nehoda, a boli by sme hotoví.

Nepredviedla kaskadérsku jazdu, ale aj tak šoférovala neohrozene. V jednej ulici sme prišli k padnutému stromu, ktorý ju blokoval (to sa dalo čakať), vyliezla s autom na obrubník a obišla strom po chodníku. Dostali sme sa až po križovatku North Record Street a Havermill Street. Ďalej to nešlo, pretože posledné dva bloky na tej druhej – až po priesečník s Elm Street – neexistovali. Zmenili sa na parkovisko. Muž mávajúci oranžovou zástavkou signalizoval, aby sme sa pohli ďalej.

„Päť babiek,“ povedal. „K Main Street sú to dve minúty peši, takže času máte dosť, ľudkovia.“ Ale s pochybnosťou v očiach pozrel na moju barlu.

„Už som naozaj na mizine,“ povedala Sadie. „Hovorila som pravdu.“

Vytiahol som peňaženku a dal mu päť dolárov. „Zájdite za henten chrysler. Pekne tam zapadne.“

Sadie mu hodila kľúče. „Vy ho tam zavezte. Poď, zlatko.“

„Hej, nie tam!“ kričal strážca parkoviska. „Tamto je Elm Street! Vy potrebujete ísť na Main Street! Tadiaľ bude prichádzať!“

„Vieme, čo robíme!“ zavolala naňho Sadie. Len som dúfal, že hovorí pravdu. Prešli sme pomedzi tesne zaparkované autá, Sadie vpredu, s barlou som sa musel krútiť a prepletať, aby som nenarážal do spätných zrkadiel a zároveň príliš nezaostal. Už som počul lokomotívy a hrmotiace nákladné vozne v železničnom depe za skladom učebníc.

„Jake, zanechávame stopu ako stádo antilop.“

„Viem. A mám plán.“ To som prehnal, ale znelo to dobre.

Vyšli sme na Elm Street a ja som ukázal na budovy na druhej strane cesty, o dva bloky ďalej. „Tam. Tam to je.“

Pozrela na červenú kocku s civejúcimi oknami, potom ku mne obrátila zmätenú, vytreštenú tvár. Všimol som si – takmer nezúčastnene – veľké biele bodky, zimomriavky, čo jej naskákali na krku. „Jake, tá budova je strašná!“

„Viem.“

„Ale… čo s ňou je?“

„Všetko možné. Sadie, musíme sa ponáhľať. Už nám takmer vypršal čas.“

12

Prešli sme šikmo cez cestu na Elm Street a aj s barlou som sa takmer vychytil do behu. Najväčšia časť davu bola na Main Street, ale ďalší diváci naplnili Dealey Plaza a lemovali Elm Street pred skladom učebníc. Zaplnili okraj cesty až k Triple Underpass. Dievčatá sedeli na pleciach svojich chlapcov. Deti, ktoré budú možno o chvíľu v panike kričať, si šťastne špinili tvár zmrzlinou. Videl som chlapa, čo predával nanuky, a ženu s vysokým účesom, čo za dolár ponúkala fotky Jacka a Jackie v slávnostnom oblečení.

Kým sme došli do tieňa skladu, tiekol zo mňa pot, podpazušie mi tŕplo od ustavičného tlaku barly a ľavé koleno mi zvierala ohnivá obruč. Ledva som ho vládal zohnúť. Pozrel som hore a uvidel, ako sa z niektorých okien vykláňajú zamestnanci skladu. V okne v juhovýchodom rohu šiesteho poschodia som nevidel nikoho, no Lee tam určite striehne.

Pozrel som na hodinky. Dvanásť dvadsať. O postupe kolóny sme mali prehľad podľa silnejúceho hluku na Lower Main Street.

Sadie skúsila otvoriť dvere, potom na mňa vrhla zúfalý pohľad. „Zamknuté!“

Vnútri som uvidel černocha so švihácky nasadenou robotníckou čapicou. Fajčil cigaretu. Al mal v zápisníku veľa poznámok na okraji a ku koncu si len tak poznačil mená niekoľkých Leeho kolegov. Podrobne som ich neštudoval, lebo som si nevedel predstaviť, načo by mi boli. Vedľa jedného mena – nepochyboval som, že patrilo chlapovi v čiapke – Al napísal: Prvý, ktorého podozrievali (pravdepodobne preto, lebo je černoch). Bolo to nezvyčajné meno, ale aj tak som si naň nevedel spomenúť, buď preto, že mi ho Roth a jeho hrdlorezi (spolu s ďalšími spomienkami) vytĺkli z hlavy, alebo preto, že som mu nevenoval dostatočnú pozornosť.

Alebo jednoducho preto, že minulosť je zanovitá. A záležalo na tom? Jednoducho mi nezišlo na um. To meno neexistovalo.

Sadie zabúchala na dvere. Chlap v čiapke stál a pasívne ju pozoroval. Potiahol si z cigarety, potom na ňu spakruky mávol, akoby vravel: Choďte ďalej, slečna, choďte ďalej.

„Jake, vymysli niečo. PROSÍM!“

Dvanásť dvadsaťjeden.

Áno, nezvyčajné meno, ale prečo bolo nezvyčajné? Prekvapene som zistil, že to vlastne viem.

„Lebo bolo dievčenské,“ povedal som.

Sadie sa ku mne obrátila. Líca mala červené okrem jazvy, ktorá sa bielo škerila. „Čo?“

Odrazu som búchal na sklo. „Bonnie!“ zvolal som. „Hej, Bonnie Ray! Pustite nás dnu! My poznáme Leeho! Leeho! LEEHO OSWALDA!“

Začul meno a neznesiteľne pomaly prešiel cez chodbu.

„Nevedel som, že ten vycivený hajzlík má aj nejakých kamarátov,“ povedal Bonnie Ray Williams, keď otvoril dvere. Potom odstúpil a nahrnuli sme sa dnu. „Asi je v kuchynke a díva sa na prezidenta spolu s…“

„Počúvajte,“ povedal som. „Nie som jeho priateľ a nie je v kuchynke. Je na šiestom poschodí. Myslím, že chce zastreliť prezidenta Kennedyho.“

Urastený černoch sa veselo zasmial. Odhodil ohorok na dlážku a zadupal ho pracovnou topánkou. „Ten krpec by nemal odvahu utopiť ani mačatá vo vreci. Furt sedí v kúte a číta knihy.“

„Vravím vám…“

„Idem hore. Ak chcete, môžete ísť so mnou. Ale už netárajte somariny o Leele. Tak ho voláme. Leela. Zastreliť prezidenta! Pche!“ Mávol rukou a vykročil.

Pomyslel som si: Patríš do Derry, Bonnie Ray. Tam nikto nikdy nevidí, čo má priamo pred nosom.

„Schody,“ povedal som Sadie.

„Výťah by…“

Ukončil by naše šance.

„Zasekol by sa medzi poschodiami. Schody.“

Chytil som ju za ruku a potiahol. Úzke schodisko tvorili úzke schody vyšliapané rokmi používania. Po ľavej strane bolo hrdzavé zábradlie. Pod schodmi sa Sadie zvrtla. „Daj mi pištoľ.“

„Nie.“

„Nestihneš to. Ja áno. Daj mi pištoľ.“

Takmer som sa vzdal. Niežeby som mal pocit, že si zaslúžim držať tú pištoľ; keď už nadišiel bol zlomu, nezáležalo na tom, kto zastaví Oswalda, len nech to niekto urobí. No boli sme iba na krok od hučiaceho stroja minulosti a nemienil som riskovať, že Sadie spraví posledný krok predo mnou a jeho ozubené kolesá ju vtiahnu do seba.

Usmial som sa, naklonil a pobozkal ju. „Nechytíš ma,“ povedal som a rozbehol sa po schodoch. Cez plece som zvolal: „Ak zaspím, je tvoj!“

13

„Vy ste šialenci,“ mierne sa ohradzoval Bonnie Ray Williams. Potom sa ozval tichý dupot – to za mnou utekala Sadie. Zaprel som sa pravou rukou – už som sa o barlu neopieral, ale doslova som na nej visel – a ľavou som sa ťahal po zábradlí. Pištoľ vo vrecku saka sa hojdala a udierala ma do stehna. Koleno mi šlo roztrhnúť. Nech sa trhá.

Keď som došiel na druhé poschodie, ukradomky som pozrel na hodinky. Bolo dvanásť dvadsaťpäť. Nie, dvadsaťšesť. Počul som, že sa približuje hukot davu, ako vlna, čo sa o chvíľu zlomí. Kolóna prešla cez križovatku Main a Ervay, Main a Arkad, Main a Field. O dve minúty – najviac o tri – dôjde na Houston Street, odbočí doprava a prejde popri dallaskom súde rýchlosťou dvadsaťpäť kilometrov za hodinu. A potom sa prezident Spojených štátov amerických stane ľahkým terčom. Silný zameriavač na puške Mannlicher-Carcano ukáže Kennedyovcov a Connallyovcov takých veľkých, ako bývajú herci na plátne lisbonského autokina. No Lee ešte trochu počká. Nebol samovrah, chcel sa odtiaľto dostať. Keby vystrelil priskoro, ochranka v aute na začiatku kolóny by zbadala záblesk z pušky a opätovala by streľbu. Počká, kým to auto – a prezidentská limuzína – odbočia doľava na Elm Street. Nebol to len ostreľovač, pálil od chrbta.

Ešte som mal tri minúty.

Alebo možno dve a pol.

Vzal som útokom schody medzi druhým a tretím poschodím, ignoroval bolesť v kolene, teperil sa hore ako maratónec na konci dlhého behu. A presne to som aj bol.

Zdola som počul, ako Bonnie Ray vykrikuje čosi ako šialenec, Leela a strieľať.

Do polovice schodov na tretie poschodie som cítil, že Sadie mi je v pätách ako jazdec, čo poháňa koňa do rýchlejšieho behu, no potom trochu zaostala. Počul som, ako dychčí, a pomyslel si: priveľa cigariet, miláčik. Koleno ma už nebolelo, bolesť dočasne utopil nával adrenalínu, ľavú nohu som držal čo naviac vystretú, využíval som barlu.

Zákruta. Na štvrté poschodie. Už som tiež dychčal a schody pôsobili strmšie. Ako hora. Opierka žobrákovej barly bola lepkavá od potu. V hlave mi dunelo, v ušiach mi zvonilo prevolávanie davu. Pred vytrešteným pohľadom svojej predstavivosti som uvidel približujúcu sa kolónu: auto s ochrankou, potom prezidentskú limuzínu a po jej boku na motorkách Harley-Davidson dallaských policajtov s bielymi prilbami zapnutými pod bradou a so slnečnými okuliarmi na nose.

Ďalšia zákruta. Barla sa mi šmýka, musím si ju posunúť. Zase hore. Barla búcha na schodoch. Zacítil som sladkú vôňu pilín z prerábania na šiestom poschodí: robotníci vymieňajú starú drevenú dlážku za novú. Nie však na Leeho strane. Lee má celú juhovýchodnú stranu pre seba.

Došiel som na piate poschodie a vybral poslednú zákrutu. Otvorenými ústami som lapal dych, na telo sa mi lepila premočená košeľa. V očiach ma štípal pot, vyháňal som ho žmurkaním.

Schody na šieste poschodie blokovali kartóny s knihami, označené pečiatkami CESTOU-NECESTOU a ČÍTANKA PRE 4. A 5. ROČNÍK. Postavil som sa na pravú nohu a jeden kartón som zhodil koncom barly. Za sebou som počul Sadie, bola medzi štvrtým a piatym poschodím. Takže sa zdalo, že som dobre spravil, keď som si nechal pištoľ, hoci ktovie? Skúsenosť mi hovorila, že keď človek vie, že zodpovedá za zmenu budúcnosti, beží rýchlejšie.

Prešmykol som sa cez medzeru, ktorú som si vytvoril. Na sekundu som musel presunúť celú váhu na ľavú nohu. Zavyl som od bolesti. Chytil som sa zábradlia, aby som sa nezvalil na schody. Pozrel som na hodinky. Ukazovali dvanásť dvadsaťosem, no čo ak meškajú? Dav hučal.

„Jake… preboha ponáhľaj sa…“ Sadie, stále na schodoch na piate poschodie. Vyrazil som na poslednú sériu schodov a hukot davu prechádzal do obrovského ticha. Keď som sa vydriapal na vrchol, počul som len chrčanie vlastného dychu a páliace údery preťaženého srdca.

14

Šieste poschodie skladu učebníc tvoril tmavý štvorec s ostrovčekmi kartónov s knihami. Na miestach, kde vymieňali dlážku, bolo zapnuté osvetlenie. Na tej strane, kde Lee Harvey Oswald mienil o sto alebo ešte menej sekúnd vstúpiť do dejín, bolo zhasnuté. Na Elm Street pozeralo sedem okien, päť v strede bolo veľkých a poloblúkových, krajné boli hranaté.Šieste poschodie bolo okolo schodiska tmavé, no v oblasti, odkiaľ bol výhľad na Elm Street, sa vznášalo hmlisté svetlo. Vďaka pilinám z prerábanej dlážky vyzerali slnečné lúče, čo prenikali cez okná, dostatočne hrubé, aby presekli človeka. No lúče, čo svietili cez okno na juhovýchodnej strane, blokovala barikáda z naukladaných kartónov s knihami. Ostreľovačské hniezdo bolo na druhom konci poschodia, na uhlopriečke smerujúcej od severozápadu k juhovýchodu.

Za barikádou stál pri okne v slnečnom svetle človek so zbraňou. Nakláňal sa a pozeral von. Okno bolo otvorené. Ľahký vánok mu pohyboval vlasmi aj golierom košele. Začal dvíhať pušku.

Krívajúc som sa rozbehol, vyhýbal sa naukladaným kartónom a už som siahal do vrecka po tridsaťosmičku.

„Lee!“ zvolal som. „Prestaň, ty idiot!“

Obrátil hlavu a pozrel na mňa, mal vytreštené oči a otvorené ústa. Na okamih to bol len Lee – chlap, ktorý sa smial a hral sa s Junie vo vani, chlap, čo niekedy objal svoju manželku a pobozkal ju na dohora obrátenú tvár – a potom sa jeho úzky a tak trochu upätý úsmev stiahol do úškľabku, pera odhalila horné zuby. Keď sa to stalo, zmenil sa na niečo monštruózne. Pochybujem, že mi to uveríte, ale prisahám, že je to pravda. Prestal byť človekom, stal sa démonickým duchom, ktorý bude od toho dňa mátať Ameriku, zneužívať jej moc a kaziť jej každý dobrý úmysel.

Ak to dopustím.

Znovu sa ozval hluk davu, tisíce ľudí odušu tlieskalo, skandovalo a prevolávalo na slávu. Počul som ich a počul ich aj Oswald. Vedel, čo to znamená: teraz alebo nikdy. Zvrtol sa k oknu a oprel si pažbu o plece.

Mal som pištoľ, rovnakú, akou som zabil Franka Dunninga. Nielen podobnú – v tom okamihu to bola tá istá zbraň. Myslel som si to vtedy a myslím si to aj teraz. Kladivko sa pokúsilo zachytiť v leme vrecka, ale tridsaťosmičku som aj tak vyslobodil a roztrhol pritom látku.

Vystrelil som. Strela letela vysoko, iba čo vykmasla drevo z horného okenného rámu, no stačila na záchranu života Johna Kennedyho. Oswald sa pri zadunení výstrelu mykol, guľka z pušky Mannlicher-Carcano zamierila nahor a rozbila okno na budove súdu.

Zdola sa ozvalo jačanie a preľaknuté výkriky. Lee sa znovu obrátil ku mne, namiesto tváre mal masku hnevu, nenávisti a sklamania. Zdvihol pušku a tentoraz nemieril na prezidenta Spojených štátov. Natiahol zbraň – šťuk-šťuk – znovu som naňho vystrelil. Hoci som bol v troch štvrtinách miestnosti, ani nie osem metrov od neho, opäť som minul. Videl som, ako sa mu na boku zachvela košeľa, no to bolo všetko.

Barla sa mi zachytila medzi škatuľami. Prevážil som sa doľava, zamával pravou rukou, v ktorej som mal pištoľ, aby som udržal rovnováhu, no nemal som šancu. Na okamih som si spomenul, ako mi deň, keď som sa zoznámil so Sadie, doslova spadla do náručia. Vedel som, čo sa stane. História sa neopakuje, ale harmonizuje, a väčšinou je z toho diabolská hudba. Tentoraz som sa potkol ja a to bol zásadný rozdiel.

Už som ju nepočul na schodoch… ale stále som počul jej rýchle kroky.

„Sadie, k zemi!“ zvolal som, no výkrik zanikol v brechote Oswaldovej pušky.

Počul som, ako nado mnou prefičala guľka. Počul som jej výkrik.

Potom sa ozvali ďalšie výstrely, tentoraz zvonku. Prezidentská limuzína zrýchlila, hnala sa k Triple Underpass, dva manželské páry sa v nej krčili a objímali. No auto s ochrankou zabrzdilo na opačnej strane Elm Street neďaleko Dealey Plaza. Policajti na motorkách zastali uprostred cesty a minimálne štyridsať ľudí ukazovalo na okno na šiestom poschodí, kde sa zreteľne črtal chudý muž v modrej košeli.

Počul som čľapot, akoby do bahna padali krúpy. Boli to guľky, ktoré minuli okno a zasiahli tehly nad ním alebo na opačnej strane. Mnohé neminuli. Videl som, ako sa Leemu napla košeľa, akoby mu do nej zadul vietor – červený vietor, čo mu v látke urobil diery: jednu nad pravou bradavkou,jednu na hrudnej kosti, tretiu v okolí pupka. Štvrtá mu roztrhla krk. V hmlistom svetle s víriacimi pilinami tancoval ako bábka a z tváre mu ani teraz nezmizol ten strašný úškrn. Môžem povedať, že na konci to nebol človek; bolo to niečo iné. To, čo sa do nás dostane, keď poslúchneme našich najhorších anjelov.

Jednu stropnú lampu zasiahla guľka, rozprskla žiarovku a lampa odvisla. Iná guľka odtrhla temeno potenciálneho atentátnika, presne tak ako jedna z Leeho guliek odtrhla temeno Kennedymu vo svete, z ktorého som prišiel. Klesol na vlastnú barikádu zo škatúľ a zvalil ich na dlážku.

Zdola sa ozvali výkriky. Niekto zvolal: „Zásah, videl som, ako ho zasiahli!“

Bežiace, stúpajúce kroky. Tridsaťosmičku som hodil k Leeho telu. Mal som toľko duchaprítomnosti, že som vedel – keby ma muži, čo utekajú hore po schodoch, našli so zbraňou, strašne by ma zbili, možno aj zabili. Chcel som sa zdvihnúť, no koleno ma neudržalo. Asi to bolo dobre. Možno ma nebolo vidieť z Elm Street, keby ma videli, pálili by na mňa. A tak som preliezol k miestu, kde ležala Sadie, zapieral som sa o dlane a ľavú nohu som za sebou vliekol ako kotvu.

Blúzku mala vpredu premáčanú od krvi, ale videl som aj dieru. Bola presne uprostred hrude, tesne nad svahom prsníkov. Aj z úst jej prúdila krv. Dusila sa ňou. Zasunul som pod ňu ruky a nadvihol ju. Celý čas na mňa upierala oči. V hmlistom šere žiarili.

„Jake,“ zachrčala.

„Nie, miláčik, nerozprávaj.“

No nedala si povedať – a kedy si dala? „Jake, prezident!“

„Je v bezpečí.“ Keď sa limuzína hnala preč, nevidel som ho, či je celý, ale videl som, ako sa Lee mykol, keď vypálil svoj jediný výstrel na ulicu, a to mi stačilo. A Sadie by som bol v každom prípade povedal, že je v bezpečí.

Zavreli sa jej oči, potom sa znovu otvorili. Kroky zneli veľmi blízko, otáčali sa na piatom poschodí, vychádzali na poslednýúsek schodov. Úplne dole dav jačal od vzrušenia a zmätku.

„Jake.“

„Čo, miláčik?“

Usmiala sa. „Ako sme tancovali!“

Keď prišiel Bonnie Ray a ostatní, sedel som na dlážke a držal ju v náručí. Prebehli popri mne. Neviem, koľko ich bolo. Možno štyria. Alebo ôsmi. Alebo desiati. Ani som na nich nepozrel. Objímal som ju, pritískal si jej hlavu na hruď, až mi jej krv zmáčala košeľu. Mŕtva. Moja Sadie. Tak napokon do toho stroja spadla.

Nikdy som nebol plačko, ale plakal by takmer každý chlap,čo stratil ženu, ktorú miluje, nemyslíte? Áno. No ja som neplakal.

Lebo som vedel, čo treba urobiť.

ŠIESTA ČASŤ

MUŽ SO ZELENOU KARTOU

29. KAPITOLA

1

Nezatkli ma, ale vzali ma do väzby a v policajnom aute odviezli na dallaskú policajnú stanicu. Na poslednom úseku cesty ľudia – niektorí z nich reportéri, väčšinou obyčajní občania – búchali na okná a nazerali dnu. Klinicky, akoby z odstupu mi zišlo na im, že ma možno vyvlečú z auta a zlynčujú za pokus o vraždu prezidenta. Bolo mi to fuk. Najviac ma trápila moja zakrvavená košeľa. Chcel som si ju vyzliecť, zároveň som ju túžil nosiť naveky. Bola to Sadina krv.

Policajti na predných sedadlách mi nekládli nijaké otázky. Asi im to niekto zakázal. Keby sa ma na niečo spýtali, neodpovedal by som. Rozmýšľal som. Dokázal som to, lebo ma znovu obklopoval chlad. Obliekol som si ho ako brnenie. Mohol by som to napraviť. Napravím to. No najprv ma čaká jeden rozhovor.

2

Strčili ma do miestnosti, ktorá bola biela ako ľad. Stál tam stôl a tri tvrdé stoličky. Na jednu som si sadol. Vonku zvonili telefóny a rachotili telegrafy. Ľudia chodili sem a tam, nahlas sa rozprávali, niekedy kričali, inokedy sa smiali. Smiech znel hystericky. Tak sa smejú muži, keď vedia, že unikli len o vlások. Keď sa takpovediac uhli guľke. Možno sa takto smial Edwin Walker v ten večer desiateho apríla, keď sa rozprával s reportérmi a vytriasal si z vlasov rozbité sklo.

Tí istí dvaja policajti, ktorí ma priviezli zo skladu učebníc, ma prehľadali a vzali mi veci. Spýtal som sa, či môžem užiť posledné prášky proti bolesti hlavy. Dvaja policajti sa radili, potom roztrhli posledné dva sáčky s práškom a vysypali ich na stôl, na ktorom boli povyrývané iniciály a spálené miesta po cigaretách. Jeden z nich si naslinil prst, ochutnal prášok a prikývol. „Chcete vodu?“

„Nie.“ Zhrnul som prášok a nasypal som si ho do úst. Bol horký. To mi vyhovovalo.

Jeden policajt odišiel. Druhý si vypýtal moju krvavú košeľu, tak som si ju voľky-nevoľky vyzliekol a podal mu ju. Potom som naňho ukázal prstom. „Viem, že je to dôkaz, ale správajte sa k nej s úctou. Je to krv ženy, ktorú som miloval. Pre vás to možno veľa neznamená, no zároveň je to krv ženy, ktorá pomohla zabrániť vražde prezidenta Kennedyho, a to by už pre vás niečo znamenať malo.“

„Chceme len odobrať vzorku krvi.“

„V poriadku. Ale zapíšte ju na zoznam mojich osobných vecí. Chcem ju naspäť.“

„Jasné.“

Druhý policajt sa vrátil s bielym spodným tričkom. Vyzeralo ako to, ktoré mal na sebe – alebo by bol mal na sebe – Oswald na policajnom zábere krátko po tom, ako ho zatkli v texaskom divadle.

3

Do malej vyšetrovacej miestnosti som prišiel dvadsať minút po jednej. Asi o hodinu (presný čas neviem, lebo na stene neboli hodiny, a moje nové timexy mi zobrali spolu s ostatnými osobnými vecami) mi tí istí dvaja policajti priviedli spoločnosť. Bol to vlastne starý známy: doktor Malcolm Perry s veľkou čiernou lekárskou kabelou. Premeral som si ho s miernym údivom. Prišiel za mnou sem na policajnú stanicu, lebo nemusel byť v Parklandskej nemocnici a vyťahovať Johnovi Kennedymu z mozgu časti guľky a úlomky kostí. Rieka dejín už tiekla novým smerom.

„Dobrý deň, doktor Perry.“

Prikývol. „Pán Amberson.“ Keď ma videl naposledy, volal ma George. Keby som mal nejaké pochybnosti o tom, či som podozrivý, toto by ich potvrdilo. Ja som ich však nemal. Bol som tu a vedel som, čo sa stane. Bonnie Ray Williams im už povedal dosť.

„Počul som, že ste si poranili koleno.“

„Žiaľ, áno.“

„Pozrime sa na to.“

Pokúsil sa vyhrnúť mi nohavice na ľavej nohe a nemohol. Kĺb bol príliš napuchnutý. Keď vytiahol nožnice, obaja policajti podišli bližšie, vytasili pištole a držali ich namierené do zeme, s prstom na kryte spúšte. Doktor Perry na nich mierne prekvapene pozrel, potom mi prestrihol nohavicu pozdĺž švu. Pozrel sa, dotkol sa, vytiahol injekčnú striekačku a odčerpal tekutinu.Škrípal som zubami a čakal, kým sa to skončí. Potom sa prehrabal v kabele, vybral elastický obväz a pevne koleno obviazal. Trochu sa mi uľavilo.

„Môžem vám dať niečo na potlačenie bolesti, ak páni policajti nebudú proti.“

Neboli, ale ja som bol. Čakala ma najdôležitejšia hodina môjho – a Sadinho – života. Keď príde, nechcel som mať mozog zahmlený liekmi.

„Máte nejaké Goodyho prášky proti bolesti hlavy?“

Perry pokrčil nosom, akoby zacítil niečo pokazené. „Mám aspirín a emprín. Emprín je trochu silnejší.“

„Tak mi ho dajte. Doktor Perry?“

Zdvihol ku mne pohľad od kabely.

„So Sadie sme nespravili nič zlé. Obetovala život za vlasť… a ja by som bol obetoval za ňu ten svoj. Len som nedostal šancu.“

„Ak je to tak, dovoľte mi, aby som vám poďakoval ako prvý. V mene celej krajiny.“

„Prezident. Kde je teraz? Viete to?“

Doktor Perry pozrel na policajtov so spýtavo zdvihnutým obočím. Policajti si vymenili pohľad, potom jeden povedal: „Išiel do Austinu predniesť prejav na večeri, presne podľa plánu. Neviem, či to znamená, že je šialene odvážny, alebo len hlúpy.“

Možno, pomyslel som si, havaruje Air Force One a zabije Kennedyho a všetkých ostatných na palube. Možno ho skolí infarkt alebo porážka. Možno mu tú jeho peknú hlavu odstrelí nejaký iný hajzlík. Pôsobí zanovitá minulosť proti veciam, čo sa zmenili, tak ako pracuje proti nositeľovi zmeny? To som nevedel. A ani ma to netrápilo. Svoju úlohu som splnil. To, čo sa odteraz stane Kennedymu, už nie je v mojich rukách.

„Počul som v rádiu, že Jackie s ním nie je,“ povedal Perry potichu. „Poslal ju na viceprezidentov ranč v Johnson City. Podľa plánu za ňou prezident pôjde cez víkend. Ak je pravda, čo vravíte, George…“

„Myslím, že to by stačilo, pán doktor,“ povedal jeden policajt. Mne to rozhodne stačilo; pre Perryho som bol znovu George.

Doktor Perry – ktorý disponoval svojím dielom lekárskej arogancie – ho ignoroval. „Ak je pravda, čo vravíte, potom vás zrejme v blízkej budúcnosti čaká cesta do Washingtonu. A zrejme aj odovzdávanie medaily v ružovej záhrade pri Bielom dome.“

Keď odišiel, znovu som zostal sám. Ibaže nie celkom; bola tu aj Sadie. Ako sme tancovali, povedala tesne predtým, než opustila tento svet. Stačilo zavrieť oči a videl som ju v rade s ostatnými dievčatami, ako trasie plecami a tancuje madison. V tejto spomienke sa smiala, vlasy jej viali a tvár mala dokonalú. Chirurgické postupy v roku 2011 by mohli napraviť mnohé z toho, čo jej tvári spôsobil John Clayton, no mal som pocit, že poznám ešte lepší postup. Ak ho budem môcť použiť.

4

Nechali ma dusiť sa vo vlastnej boľavej šťave dve hodiny, kým sa znovu otvorili dvere vyšetrovacej miestnosti. Vošli dvaja muži. Jeden mal pod bielym stetsonom tvár ako baset a predstavil sa ako kapitán Will Fritz z dallaskej polície. Mal aktovku – ale nie moju, takže to bolo v poriadku.

Druhý mal mohutné čeľuste, pijanskú pleť a krátke tmavé vlasy, čo sa ligotali od pomády. Oči mal ostré, zvedavé a trochu ustarostené. Z vnútorného vrecka saka vybral náprsnú tašku o otvoril ju. „James Hosty, pán Amberson. Federálny úrad pre vyšetrovanie.“

Máte dobrý dôvod vyzerať ustarostene, pomyslel som si. Vy ste mali monitorovať Leeho, však, agent Hosty?

Will Fritz povedal: „Rád by som vám položil zopár otázok, pán Amberson.“

„Áno,“ odvetil som. „A ja by som odtiaľto rád vypadol. K ľuďom, ktorí zachránili prezidenta Spojených štátov, sa väčšinou nesprávajú ako k zločincom.“

„Ale, ale,“ povedal agent Hosty. „Poslali sme vám predsa lekára. A nie hocijakého lekára, ale vášho.“

„Pýtajte sa,“ povedal som.

A pripravil som sa na tanec.

5

Fritz otvoril aktovku a vytiahol plastové vrecúško s nálepkou o dôkazovom materiáli. Vnútri bola moja tridsaťosmička. „Toto sme našli ležať vedľa barikády zo škatúľ, ktorú postavil Oswald, pán Amberson. Čo myslíte, je jeho?“

„Nie, to je policajný špeciál. Je môj. Lee mal tridsaťosmičku, ale model Victory. Ak ho nemal pri sebe, pravdepodobne ho nájdete uňho doma.“

Fritz a Hosty si vymenili prekvapené pohľady, potom pozreli na mňa.

„Takže priznávate, že ste poznali Oswalda,“ povedal Fritz.

„Áno, no nie veľmi dobre. Nevedel som, kde býva, inak by som šiel priamo tam.“

„Zhodou okolností,“ povedal Hosty, „mal izbu na Beckley Street. Bol prihlásený na meno O. H. Lee. Zdá sa, že mal ďalšie pseudonymy. Alek Hidell. Na to meno mu chodila pošta.“

„Manželka a dieťa s ním neboli?“ spýtal som sa.

Hosty sa usmial. Čeľuste sa mu tak na každej strane rozšírili asi o kilometer. „Kto tu kladie otázky, pán Amberson?“

„My obaja,“ odvetil som. „Riskoval som život, aby som zachránil prezidenta, moja snúbenica svoj život obetovala, takže myslím, že mám právo klásť otázky.“

Potom som počkal, akí budú drsní. Ak budú vážne drsní, tak naozaj veria, že som do toho namočený. Ak budú v pohode, tak si to nemyslia, ale chcú mať istotu. Napokon boli niekde medzi.

Fritz pichol prstom do vrecka s pištoľou. „Poviem vám, čo sa možno stalo, pán Amberson. Nevravím, že sa to stalo, ale budete ma musieť presvedčiť o opaku.“

„Uhm. Volali ste Sadiným rodičom? Žijú v Savannah. Mali by ste zavolať aj Deaconovi Simmonsovi a Ellen Dockertyovej v Jodie. Sú ako jej adoptívni rodičia.“ Zamyslel som sa nad tým. „Vlastne ako jej a aj moji adoptívni rodičia. Chystal som sa poprosiť Deka, aby mi bol na svadbe svedkom.“

Fitz si to nevšímal. „Možno ste vy a vaša priateľka do toho boli namočení spolu s Oswaldom. A na konci ste sa možno zľakli.“

Večne populárna konšpiračná teória. Žiadny útulný domov by bez nej nebol úplný.

„Možno ste si v poslednej minúte uvedomili, že sa chystáte zabiť najmocnejšieho človeka na celom svete,“ povedal Hosty. „Mali ste okamih jasnozrivosti. A tak ste Leeho zastavili. Ak to bolo takto, vyslúžili by ste si veľa zhovievavosti.“

Áno. Zhovievavosť, čiže štyridsať, možno päťdesiat rokov v leavenworthskej väznici a každý deň cestoviny, namiesto smrti v texaskom elektrickom kresle.

„Tak prečo sme tam s ním neboli, agent Hosty? Prečo sme búchali na dvere, aby nás pustili dnu?“

Hosty pokrčil plecami. To mi povedzte vy.

„A keby sme plánovali atentát, museli by ste ma s ním vidieť. Pretože viem, že ste ho minimálne čiastočne sledovali.“ Naklonil som sa dopredu. „Prečo ste ho nezastavili, Hosty? Bola to vaša úloha.“

Cúvol, akoby som sa naňho zahnal päsťou. Očervenel v tvári.

Minimálne na okamih sa môj žiaľ premenil na zlomyseľné potešenie. „FBI ho sledoval, lebo dezertoval do Ruska, potom dezertoval do Spojených štátov, potom sa pokúsil dezertovať na Kubu. Niekoľko mesiacov pred dnešným divadlom hrôzy rozdával na ulici profidelovské letáky.“

„Ako to všetko viete?“ štekol Hosty.

„Lebo mi to povedal. Čo sa potom stalo? Do Dallasu príde prezident, ktorý robí všetko pre to, aby Castrovi zrazil hrebienok. Lee pracoval v sklade učebníc a mal výborný výhľad na kolónu. Vedeli ste to a nič ste nespravili.“

Fritz hľadel na Hostyho s výrazom, ktorý by sa dal označiť ako zhrozenie. Hosty určite ľutoval, že dallaský policajt je teraz s nami v miestnosti, ale čo mal robiť? Fritz bol na vlastnej policajnej stanici.

„Nepovažovali sme ho za hrozbu,“ povedal Hosty meravo.

„Nuž, očividne tou hrozbou bol. Čo bolo v liste, ktorý vám dal, Hosty? Viem, že Lee šiel do vašej kancelárie a nechal vám odkaz, keď mu oznámili, že tam nie ste, ale nechcel mi povedať, čo v ňom bolo. Hovoríme o človeku, čo zabil ženu, ktorú milujem, takže myslím, že si to zaslúžim vedieť. Oznámil vám, že spraví niečo, pri čom svet padne na zadok a všimne si to? Stavím sa, že áno.“

„Nebolo to nič také!“

„Tak mi ten list ukážte. Vyzývam vás.“

„Akákoľvek komunikácia od pána Oswalda sa týka len FBI.“

„Myslím, že mi ho nemôžete ukázať. Stavím sa, že popol z listu pláva v záchode vo vašej kancelárii, podľa príkazov pána Hoovera.“

Ak ešte nepláva, tak bude. Bolo to v Alových poznámkach. „Ak ste taký nevinný,“ povedal Fritz, „povedzte mi, odkiaľ ste poznali Oswalda a prečo ste mali pištoľ.“

„A prečo mala tá slečna zakrvavený mäsiarsky nôž,“ dodal Hosty.

To ma rozzúrilo. „Tá slečna mala krv všade!“ zvolal som. „Na šatách, na topánkach, v kabelke! Ten hajzel ju strelil do hrude, nevšimli ste si?“

Fritz: „Upokojte sa, pán Amberson. Nikto vás z ničoho neobviňuje.“ Čiže: Ešte nie.

Zhlboka som sa nadýchol. „Rozprávali ste sa s doktorom Perrym? Poslali ste ho, aby ma vyšetril a pozrel sa mi na koleno, takže určite áno. Preto viete, že v auguste ma zmlátili tak, že som to ledva prežil. Tú bitku objednal – a podieľal sa na nej – bookmaker Akiva Roth. Myslím, že mi nechcel až tak veľmi ublížiť, ale asi som ho rozzúril. Už sa nepamätám. Od toho dňa si veľa vecí nepamätám.“

„Prečo ste to nenahlásili?“

„Lebo som bol v kóme, detektív Fritz. Keď som sa z nej prebral, moja pamäť bola fuč. Potom som si spomenul, ako Roth hovoril, že je jedna ruka s bookmakerom z Tampy, s ktorým som robil obchod, a s mafiánom z New Orleansu menom Carlos Marcello. Zdalo sa mi, že ísť na políciu by bolo riskantné.“

„Chcete naznačiť, že dallaská polícia je skorumpovaná?“ Nevedel som, či je Fritzov hnev skutočný alebo hraný, a veľmi mi na tom nezáležalo.

„Pozerám Nedotknuteľných a viem, že mafia nemá rada práskačov. Kúpil som si pištoľ na osobnú obranu – ako mi to zabezpečuje druhý dodatok k ústave – a mal som ju so sebou.“ Ukázal som na vrecko s dôkazom. „Túto zbraň.“

Hosty: „Kde ste ju kúpili?“

„Nepamätám sa.“

Fritz: „Tá amnézia vám prišla celkom vhod, však? Ako z nejakého televízneho seriálu.“

„Porozprávajte sa s Perrym,“ odvetil som. „A pozrite sa mi na koleno. Zhoršil som si zranenie, keď som bežal na šieste poschodie, aby som zachránil život prezidentovi. To poviem novinárom. A ešte im poviem, že za to, že som si splnil povinnosť amerického občana, ste ma vypočúvali v horúcej miestnôstke a nedali ste mi ani pohár vody.“

„Chcete vodu?“ spýtal sa Fritz a pochopil som, že to už môže byť v poriadku, ak sa nedopustím chyby. Prezident o vlások unikol atentátu. Títo dvaja muži – nehovoriac o šéfovi dallaskej polície Jessem Currym – budú pod obrovským tlakom, aby ukázali verejnosti hrdinu. Keďže Sadie bola mŕtva, mali mňa.

„Nie,“ povedal som, „ale hodila by sa kokakola.“

6

Keď som čakal na kolu, spomenul som si, ako Sadie vravela: Zanechávame stopu ako stádo antilop. Bola to pravda. No možno by som to mohol využiť vo svoj prospech. Ak teda istý šofér odťahovača z istej benzínovej stanice Esso vo Fort Worthe urobil to, o čo som ho požiadal v odkaze pod stieračom chevroletu.

Fritz si zapálil cigaretu a posunul škatuľku ku mne. Pokrútil som hlavou a vzal si ju naspäť. „Povedzte nám, ako ste ho spoznali,“ povedal.

Porozprával som im, že som sa s Leem zoznámil na Mercedes Street. Počúval som jeho reči o fašisticko-imperialistickej Amerike a o úžasnom socialistickom štáte, ktorý vznikne na Kube. Vyhlasoval, že Kuba je ideál. Ruska sa zmocnili naničhodní byrokrati, a preto odtiaľ odišiel. Na Kube je strýko Fidel. Lee priamo nepovedal, že strýko Fidel vie robiť zázraky, ale z jeho rečí to vyplývalo.

„Považoval som ho za blázna, ale obľúbil som si jeho rodinu.“ Bola to pravda. Naozaj som si obľúbil jeho rodinu a naozaj som ho považoval za blázna.

„Ako sa vlastne učiteľ ako vy ocitne v takej diere vo Fort Worthe?“ spýtal sa Fritz.

„Pokúšal som sa napísať román. Zistil som, že to nedokážem, keď zároveň učím na škole. Mercedes Street bola diera, ale bývanie ma vyšlo lacno. Predpokladal som, že kniha mi zaberie najmenej rok, a tak som si musel dobre rozrátať úspory. Keď som z tej štvrte upadal do depresie, predstavoval som si, že bývam niekde v strešnom byte na ľavom brehu.“

Fritz: „Tvorili vaše úspory aj peniaze, ktoré ste vyhrali pri stávkovaní?“

Ja: „V tejto otázke sa odvolávam na piaty dodatok k ústave.“

Will Fritz sa na tom dokonca zasmial.

Hosty: „Takže ste sa zoznámili s Oswaldom a spriatelili ste sa s ním?“

„Relatívne. So šialencami sa človek nepriatelí. Aspoň ja nie.“

„Pokračujte.“

„Lee s rodinou sa odsťahoval, ja som zostal. Potom mi jedného dňa zavolal, že s Marinou bývajú na Elsbeth Street v Dallase. Vravel, že je to lepšia štvrť a je tam slušné nájomné.“ Povedal som Fritzovi a Hostymu, že vtedy som už bol z Mercedes Street unavený, a tak som sa vybral do Dallasu, išiel som na obed s Oswaldom vo Woolworthe, potom som sa prešiel po štvrti. Prenajal som si prízemný byt na West Neely Street 214, a keď sa uvoľnil horný byt, povedal som o tom Leemu. Dlhoval som mu láskavosť.

„Jeho manželke sa na Elsbeth Street nepáčilo,“ povedal som. „Dom na West Neely Street bol hneď za rohom a bol oveľa krajší. Tak sa tam nasťahovali.“

Netušil som, ako podrobne si toto rozprávanie overia, do akej miery bude sedieť časová postupnosť a čo im povie Marina, no tieto veci pre mňa neboli dôležité. Potreboval som len čas. Ten mi mohla poskytnúť aj napoly uveriteľná verzia udalostí, keďže agent Hosty mal vlastný dôvod zaobchádzať so mnou v rukavičkách. Keby som vykričal, čo som vedel o jeho vzťahu s Oswaldom, na zvyšok kariéry by mohol zmrznúť niekde vo Fargu.

„Potom sa niečo stalo a zbystril som pozornosť. Bolo to v apríli. Okolo Veľkej noci. Sedel som v kuchyni za stolom, pracoval na knihe a pred domom zastalo luxusné auto – myslím, že cadillac – a vystúpili z neho dvaja ľudia. Muž a žena. Vyobliekaní. Priniesli plyšovú hračku pre Junie. To je…“

Fritz: „Vieme, kto je June Oswaldová.“

„Vyšli hore a počul som, ako ten chlap – mal nemecký prízvuk a zvučný hlas – hovorí: ‚Ako to, že si netrafil?‘“

Hosty sa naklonil dopredu, oči mal vytreštené tak, ako sa len dalo v tej mäsitej tvári. „Čože?“

„Počuli ste ma. A tak som pozrel do novín a hádajte, čo som našiel? Pred piatimi dňami niekto strieľal na generála vo výslužbe. Na veľkého pravičiara. Presne na typ, aké Lee nenávidel.“

„Čo ste spravili?“

„Nič. Vedel som, že má pištoľ – raz mi ju ukázal –, ale v novinách sa písalo, že atentátnik strieľal na Walkera z pušky. Okrem toho, vtedy som všetku pozornosť venoval svojej priateľke. Pýtali ste sa ma, prečo mala v kabelke nôž. Odpoveď je jednoduchá – bála sa. Aj ju napadli, ibaže nie pán Roth. Zaútočil na ňu bývalý manžel. Strašne ju znetvoril.“

„Videli sme jazvu,“ povedal Hosty, „a prijmite úprimnú sústrasť, Amberson.“

„Ďakujem.“ Nevyzeráš veľmi súcitne, pomyslel som si. „Bol to ten istý nôž, ktorým ju napadol jej bývalý – volal sa John Clayton. Nosila ho všade so sebou.“ Spomenul som si, ako povedala: Pretože som chcela mať niečo na sebaobranu, pre prípad, že… Spomenul som si, že dodala: A toto je taký prípad, však?

Na chvíľu som si rukami zakryl tvár. Čakali. Spustil som ruky do lona a pokračoval bezfarebným hlasom detektíva Joea Fridaya. Len fakty, madam.

„Nechal som si byt na West Neely Street, ale v lete som trávil väčšinu času v Jodie a staral sa o Sadie. V podstate som sa vykašľal na knihu, rozmýšľal som, že sa znovu prihlásim na miesto učiteľa na denholmskej strednej. Potom som narazil na Akivu Rotha a jeho hrdlorezov. Aj ja som skončil v nemocnici. Keď ma prepustili, šiel som do rehabilitačného centra Eden Fallows.“

„Poznám to tam,“ povedal Fritz. „Asistované bývanie.“

„Áno a moja hlavná asistentka bola Sadie. Ja som sa o ňu staral, keď ju dorezal jej bývalý manžel, ona sa o mňa starala, keď ma zmlátil Roth so svojimi kumpánmi. Tak to chodí. Vzniká tak… čo ja viem… akási harmónia.“

„Veci sa nikdy nedejú bezdôvodne,“ povedal Hosty vážnym hlasom a chvíľu som mal sto chutí nahnúť sa nad stôl a vraziť mu do tej červenej a mäsitej tváre. Nie však preto, že by sa mýlil. Podľa môjho skromného názoru sa veci naozaj dejú z istého dôvodu, ale páči sa nám ten dôvod? Málokedy.

„Koncom októbra mi doktor Perry dovolil šoférovať na krátke vzdialenosti.“ Bola to vyslovená lož, no istý čas si to možno u doktora Perryho neoveria… a ak si ma vyberú ako pravého amerického hrdinu, možno si to neoveria vôbec. „Tento týždeň v utorok som šiel do Dallasu pozrieť sa na dom na West Neely Street. V podstate len tak. Zišlo mi na um, či sa mi pri pohľade na ten byt nevrátia ďalšie spomienky.“

Naozaj som zašiel na West Neely Street, ale v skutočnosti po pištoľ, čo bola pod schodmi na verandu.

„Potom som sa rozhodol, že sa naobedujem vo Woolworthe, ako za starých čias. A koho tam nevidím? Lee si pri pulte dáva tuniakový sendvič. Posadil som sa a spýtal sa, ako sa mu darí, a on mi povedal, že ho aj s manželkou otravuje FBI. Povedal: ‚Ja tie svine naučím, aby sa už do mňa nesrali. Ak budeš v piatok poobede pozerať televíziu, možno niečo uvidíš.‘“

„Bože,“ povedal Fritz. „Spojili ste si to s príchodom prezidenta?“

„Najprv nie. Kennedyho cesty som nikdy podrobne nesledoval, som republikán.“ Dve klamstvá v jednej vete. „Okrem toho, Lee prešiel rovno k svojej obľúbenej téme.“

Hosty: „Kuba.“

„Presne tak. Kuba a nech žije Fidel. Ani sa nespýtal, prečokrívam. Úplne bol pohltený vlastnými úvahami. Ale to bol celý Lee. Kúpil som mu puding – ten majú vo Woolworthe dobrý a len za štvrtiak – a spýtal sa ho, kde pracuje. Povedal mi, že v sklade učebníc na Elm Street. Povedal to s veľkým úsmevom, akoby vykladať nákladiaky a prenášať škatule bola najlepšia robota pod slnkom.“

Povedal som, že som si jeho reči nevšímal, lebo ma bolela noha a začínala ma bolieť hlava. Odviezol som sa do Eden Followsa pospal si. No keď som sa zobudil, spomenul som si, ako sa ten Nemec Leeho spýtal, prečo netrafil. Zapol som televízor a hovorili o prezidentskej návšteve. Vtedy sa ma zmocnil strach. Prehrabal som sa v kope novín v obývačke, našiel trasu kolóny a videl som, že vedie priamo popri sklade učebníc.

„V stredu som nad tým celý deň rozmýšľal.“ Nakláňali sa nad stôl, hltali každé moje slovo. Hosty si robil poznámky, ani sa pri tom nedíval do zápisníka. Zišlo mi na um, či ich po sebe prečíta. „Povedal som si: Možno to fakt myslel vážne. Potom som si povedal: Nie, Lee len trepe. Stále dookola. Včera ráno som zatelefonoval Sadie, všetko jej porozprával a spýtal sa jej, čo si o tom myslí. Zavolala Dekovi – Dekovi Simmonsovi, tomu človeku, ktorého som nazval jej adoptívnym otcom –, potom brnkla mne. Povedala, že by som to mal oznámiť na polícii.“

Ozval sa Fritz: „Nechcem vám jatriť rany, synak, ale keby ste to spravili, vaša priateľka by ešte žila.“

„Počkajte. Ešte neviete, čo bolo ďalej.“ Samozrejme, to som nevedel ani ja, vymýšľal som si za pochodu. „Povedal som jej a Dekovi, aby z toho políciu vynechali, lebo ak je Lee nevinný, bude v keli. Musíte pochopiť, že ten človek sa ledva držal nad vodou. Mercedes Street bola diera a West Neely bola len o málo lepšia, hoci mne to stačilo – som slobodný a pracoval som na knihe. A mal som nejaké peniaze v banke. No Lee… mal krásnu ženu a dve dcéry, druhá sa práve narodila, a ledva mal z čoho zaplatiť strechu nad hlavou. Nebol to zlý človek…“

Vtedy som pocítil nutkanie dotknúť sa nosa, či mi nerastie ako klamárovi v tej rozprávke.

„… ale bol to totálny magor. Mal plnú hlavu blbostí, preto si nevedel udržať zamestnanie. Povedal, že keď si našiel prácu, federáli mu vždy narobili problémy. Vraj sa to stalo aj v tlačiarni.“

„To sú táraniny,“ povedal Hosty. „Ten chlapec obviňoval všetkých za problémy, ktoré si vyrobil sám. No v niečom sa zhodneme, Amberson. Bol to totálny magor a aj mne bolo ľúto jeho manželky a detí. Veľmi.“

„Áno? Fajn. Takže, mal zamestnanie a nechcel som, aby oň prišiel, ak si len tak naprázdno pustil hubu na špacír… to totiž robil pravidelne. Povedal som Sadie, že zajtra pôjdem do skladu učebníc – čiže dnes – a len sa naňho mrknem. Povedala, že pôjde so mnou. Nechcel som ju tam, lebo ak Leemu preskočilo a chystal sa niečo urobiť, mohlo to byť nebezpečné.“

„Pôsobil, že mu preskočilo, keď ste sa s ním stretli na obede?“ spýtal sa Fritz.

„Nie, bol pokojný, ale on bol taký vždy.“ Nahol som sa k nemu. „Teraz dávajte dobrý pozor, detektív Fritz. Viem, že chcela ísť bez ohľadu na to, čo jej poviem. Počul som jej to v hlase. Tak som šiel. Spravil som to, aby som ju ochránil. Pre prípad, že…“

A toto je taký prípad, však? zašepkal mi v hlave Sadin hlas. Bude tam žiť, kým ju znovu neuvidím živú. Odprisahal som, že ju živú uvidím, aj keby sa malo stať čokoľvek.

„Myslel som, že noc strávim v hoteli, ale tie boli plné. Potom som si spomenul na Mercedes Street. Vrátil som kľúč od bytu na čísle 2706, kde som býval, ale stále som mal kľúč od bytu na čísle 2703 na druhej strane, kde býval Lee. Dal mi ho, aby som mu mohol polievať kvety.“

Hosty: „On mal kvety?“

Stále som sa sústreďoval na Willa Fritza. „Sadie sa zľakla, keď zistila, že som odišiel z Eden Fallows. Aj Deke. A tak zavolal na políciu. Nie raz, ale niekoľkokrát. Policajt, ktorý to zdvihol, mu zakaždým povedal, aby prestal tárať, a zavesil. Neviem, či niekto tie telefonáty nahrával, ale Deke vám o nich povie, a nemá dôvod klamať.“

Teraz očervenel Fritz. „Keby ste vedeli, koľko vyhrážok prezidentovi sme zaznamenali…“

„Viem si to predstaviť. A máte primálo ľudí. Len mi nehovorte, že keby som zavolal na políciu, Sadie by ešte žila. To mi nehovorte, dobre?“

Nič nepovedal.

„Ako ste ju našli?“ spýtal sa Hosty.

O tom som klamať nemusel a ani som neklamal. No potom sa ma spýtali na cestu z Mercedes Street vo Fort Worthe ku skladu učebníc v Dallase. V tejto časti môjho rozprávania najväčšmi číhalo nebezpečenstvo. Netrápil ma kovboj so studebakerom; Sadie ho síce porezala, ale až keď sa jej pokúsil ukradnúť peňaženku. Auto mlelo z posledného a mal som pocit, že kovboj možno ani nenahlásil jeho krádež. Samozrejme, že sme ukradli ďalšie, ale vzhľadom na to, akú sme mali súrnu úlohu, by ma polícia v tejto veci určite neobvinila. Trápil ma červený chevrolet so zadnými plutvami, čo vyzerajú ako ženské obrvy. Kufor s dvoma kuframi by sa dal vysvetliť; predtým sme trávili hriešne víkendy v bungalovoch Candlewood. No keby nazreli do zápisníka Ala Templetona… ani som na to nechcel myslieť.

Ozvalo sa nedbanlivé zaklopanie na dvere vyšetrovacej miestnosti a dnu strčil hlavu jeden z policajtov, čo ma priviedli na policajnú stanicu. Za volantom policajného auta a keď mi s kolegom brali osobné veci mal kamennú tvár a pôsobil nebezpečne, policajt ako vystrihnutý z televíznej kriminálky. Teraz bol neistý, od vzrušenia vytriešťal oči a videl som, že nemá viac ako dvadsaťtri a ešte zápasí so zvyškami adolescentného akné. Za ním naťahovalo krk veľa ľudí – niektorí v uniformách, niektorí nie –, aby na mňa dovideli. Fritz a Hosty sa netrpezlivo obrátili k nepozvanému hosťovi.

„Páni, prepáčte, že vás vyrušujem, ale pán Amberson má telefonát.“

Hostymu sa do mäsitej tváre rýchlo vrátila červeň. „Synak, my tu vypočúvame. Nech volá hoci aj prezident Spojených štátov, mne je to fuk.“

Policajt preglgol. Ohryzok mu poskakoval ako opička na šnúrke. „Uhm, páni… volá prezident Spojených štátov.“

Napokon im to zrejme fuk nebolo.

7

Odviedli ma chodbou do kancelárie šéfa policajnej stanice Curryho. Fritz ma držal pod jednou pazuchou, Hosty pod druhou. Keďže podopierali asi tridsať kíl mojej váhy, takmer som nekríval. Boli tam reportéri, televízne kamery a silné svetlá, ktoré určite zvýšili teplotu na tridsaťosem stupňov. Títo ľudia – len o stupienok vyššie ako obyčajní paparazzovia – nemali čo hľadať na policajnej stanici tesne po pokuse o atentát, ale neprekvapilo ma to. V inej časovej osi sa tam vovalili hneď po Oswaldovom zatknutía nikto ich nevyhodil. Pokiaľ mi bolo známe, nikto to ani nenavrhol.

Hosty a Fritz sa s kamennými tvárami pretisli cez dav. Ozývali sa otázky adresované im aj mne. Hosty zvolal: „Pán Amberson vám poskytne vyhlásenie, až keď s ním skončí polícia!“

„Kedy to bude?“ zvolal niekto.

„Zajtra, pozajtra, možno na budúci týždeň!“

Ozvalo sa šomranie. Hosty sa usmial.

„Možno budúci týždeň. Teraz naňho čaká na linke prezidentKennedy, takže ustúpte!“

Ustúpili, no hundrali ako moriaky.

V kancelárii šéfa Curryho bol jediným chladiacim zariadením ventilátor na poličke s knihami, ale aj tento pohybujúci sa vzduch bol po pobyte vo vyšetrovacej miestnosti a po mediálnej mikrovlnke na chodbe požehnaním. Na stole bol položený veľký čierny telefón. Vedľa neho ležal spis s vytlačeným nápisom LEE H. OSWALD. Bol tenký.

Zdvihol som slúchadlo. „Haló?“

Po chrbte mi prebehli zimomriavky, keď som začul ten nosový novoanglický hlas. Nebyť Sadie a mňa, tento človek by teraz ležal v márnici. „Pán Amberson? Tu je Jack Kennedy. Ja… ehm… počul som, že aj s manželkou vám vďačíme za to… že… sme nažive. Počul som, že ste prišli o drahého človeka.“ Drahý vyslovil ako duahý, ako som to aj ja počúval od raného detstva.

„Jej meno je Sadie Dunhillová, pán prezident. Oswald ju zastrelil.“

„Prijmite, prosím… ehm… úprimnú sústrasť, pán Amberson. Smiem vás oslovovať… ehm… George?“

„Nech sa páči.“ Pomyslel som si: Tento rozhovor nie je skutočný. Je to sen.

„Vlasť jej určite vyjadrí veľkú vďaku… a vám veľkú sústrasť. Je mi cťou… ehm… vyjadriť oboje ako prvý.“

„Ďakujem, pán prezident.“ Zvieralo mi srdce a ledva som šepkal. Videl som jej oči, také jasné, keď mi zomierala v náručí. Jake, ako sme tancovali. Zaujímajú prezidentov takéto veci? Vedia o nich vôbec? Tí najlepší možno áno. Možno preto slúžia.

„Ehm… chce vám poďakovať… ešte niekto, George. Moja manželka tu teraz nie je, ale… ehm… chce vám dnes večer zavolať.“

„Pán prezident, netuším, kde dnes večer budem.“

„Nájde vás. Je veľmi… ehm… vytrvalá, keď chce niekomu poďakovať. George, povedzte mi, ako sa máte?“

Povedal som mu, že som v poriadku, čo nebola pravda. Sľúbil, že sa so mnou zakrátko stretne v Bielom dome, a ja som mu poďakoval, no nemyslel som si, že sa návšteva v Bielom dome odohrá. Počas celého snového rozhovoru, zatiaľ čo mi na spotenú tvár fúkal ventilátor a bublinkové sklo na dverách kancelárie šéfa Curryho sa ligotalo od nadprirodzeného svetla televíznych reflektorov za ním, mi v hlave vírili tri slová.

Som v bezpečí. Som v bezpečí. Som v bezpečí.

Prezident Spojených štátov zavolal z Austinu, aby mi poďakoval za záchranu života, a bol som v bezpečí. Mohol som spraviť, čo som potreboval.

8

Päť minút po skončení neuveriteľného rozhovoru s Johnom Fitzgeraldom Kennedym ma Hosty a Fritz odviedli zadným schodiskom dole na parkovisko, kde v iných dejinách Oswalda zastrelil Jack Ruby. Vtedy tam bolo plno ľudí, ktorí očakávali prevoz atentátnika do väzenia. Teraz bolo parkovisko také prázdne, že na ňom dunela ozvena našich krokov. Moji sprievodcovia ma odviezli do hotela Adolphus a neprekvapilo ma, že som sa ocitol v izbe, kde som býval, keď som prvý raz prišiel do Dallasu. Ako sa do hory volá, tak sa vraj z hory ozýva, a hoci netuším, ktorý záhadný ľudový génius takéto múdrosti vymýšľa, rozhodne sa nemýlil, pokiaľ ide o cestovanie v čase.

Fritz mi povedal, že policajti sú na chodbe a dolu len pre moju ochranu a na odohnanie novinárov. (Uhm.) Podal mi ruku. Aj agent Hosty mi podal ruku, a keď to spravil, pocítil som, že z jeho do mojej dlane prešiel zložený papierik. „Odpočiňte si,“ povedal. „Zaslúžite si to.“

Keď odišli, rozložil som papierik. Bola to stránka z jeho zápisníka. Napísal tri vety, pravdepodobne vtedy, keď som telefonoval s Jackom Kennedym.

Máte napichnutý telefón. Prídem za vami o 21.00. Tento list spáľte a popol spláchnite.

Spálil som list, ako Sadie spálila môj, potom som zdvihol slúchadlo a odkrútil kryt. Vnútri bol na drôtoch pripevnený modrý valček, nie väčší ako tužková batéria. Pobavilo ma, že je na nej japonský nápis – a spomenul som si na svojho starého kamoša Tichého Mika.

Uvoľnil som valček, strčil si ho do vrecka, nasadil kryt a vykrútil nulu. Keď som vyslovil svoje meno, na opačnom konci linky u spojovateľky nastalo dlhé ticho. Už som chcel zavesiť a skúsiť to ešte raz, keď sa spojovateľka rozplakala a ďakovala mi, že som zachránil prezidenta. Povedala, že ak niečo potrebujem od hocikoho v hoteli, stačí zavolať, volá sa Marie a urobí čokoľvek, aby mi vyjadrila vďačnosť.

„Na začiatok by ste ma mohli prepojiť do Jodie,“ povedal som a nadiktoval jej Dekovo číslo.

„Samozrejme, pán Amberson. Nech vám Boh žehná, pane. Prepájam vás.“

Telefón dvakrát zavrčal, potom Deke zdvihol. Hlas mal ťažký a hrdelný, akoby ešte viac prechladol. „Ak je to ďalší prekliaty reportér…“

„Nie je. To som ja, George.“ Po chvíli som dodal: „Jake.“

„Jake,“ povedal trúchlivo a potom sa rozplakal. Počkal som, zvieral som telefón tak pevne, až ma bolela ruka. V spánkoch mi pulzovalo. Končil sa deň, ale svetlo, čo sem prúdilo cez okno, bolo stále príliš jasné. V diaľke som počul hukot hromu. Napokon povedal: „Ste v poriadku?“

„Áno. Ale Sadie…“

„Viem. Je to v správach. Počul som to, keď som išiel do Fort Worthu.“

Takže žena s kočíkom a šofér odťahovača z benzínky Esso spravili, v čo som dúfal. Vďaka Bohu za to. Niežeby to zrazu vyzeralo dôležité, keď som sedel a počúval, ako sa zlomený starec pokúša ovládnuť slzy.

„Deke… viníte ma z toho? Pochopil by som to.“

„Nie,“ povedal napokon. „Ani Ellie vás neviní. Keď si Sadie niečo vzala do hlavy, tak to spravila. Ak ste boli na Mercedes Street vo Fort Worthe, tak to ja som jej povedal, ako vás nájde.“

„Bol som tam.“

„Zastrelil ju ten sviniar? V správach hovorili, že to spravil on.“

„Áno. Chcel zastreliť mňa, ale tá moja noha… potkol som sa o škatuľu a spadol som. Bola tesne za mnou.“

„Bože.“ Hlas mu trochu zosilnel. „Ale aspoň zomrela za správnu vec. Toho sa budem držať. Aj vy sa toho držte.“

„Bez nej by som tam nedostal. Keby ste ju videli… aká bola rozhodná… aká odvážna…“

„Bože,“ zopakoval. Znelo to ako vzdych. Pôsobil zrazu veľmi, veľmi staro. „Bola to všetko pravda. Všetko, čo ste povedali. A všetko, čo povedala o vás. Naozaj ste z budúcnosti, však?“

Aký som bol rád, že mám tú plošticu vo vrecku! Pochyboval som, že stihli rozmiestniť ploštice aj po izbe, ale aj tak som prikryl dlaňou slúchadlo a stíšil som hlas. „O tom ani slovo pred políciou a pred reportérmi.“

„Božeuchovaj!“ Akoby ho už tá predstava pobúrila. „Už by ste sa nikdy nenadýchli slobodného vzduchu!“

„Vybrali ste z kufra chevroletu našu batožinu? Aj keď…“

„Jasné. Vedel som, že je to dôležité, lebo len čo som o tom počul, bolo mi jasné, že ste podozrivý.“

„Myslím, že to bude v priadku,“ povedal som, „ale musíte otvoriť moju aktovku a… máte spaľovaciu piecku?“

„Áno, za garážou.“

„V aktovke je modrý zápisník, dajte ho do pece a spáľte ho. Urobíte to pre mňa?“A pre Sadie. Ide o nás oboch.

„Áno, spravím. Jake, úprimnú sústrasť.“

„Aj vám. Vám aj slečne Ellie.“

„Nie je to férový obchod!“ vyprskol. „Je mi jedno, že prezident je okej, aj tak to nie je férový obchod!“

„Nie,“ povedal som. „Nie je. Ale, Deke… nešlo len o prezidenta. Ide o všetko zlé, čo by sa stalo, keby zomrel.“

„Asi vás budem musieť vziať za slovo. Ale je to ťažké.“

„Viem.“

Spraví škola smútočné zhromaždenie tak ako za slečnu Mimi? Samozrejme. Televízne stanice tam pošlú svoje štáby a v Amerike nezostane ani jedno oko suché. Ale keď sa šou skončí, Sadie zostane mŕtva.

Ak to nezmením. Znamenalo by to prejsť cez všetko ešte raz, no pre Sadie by som to spravil. Aj keby na mňa na tom večierku raz pozrela a povedala si, že som pre ňu pristarý (hoci by som spravil všetko, čo je v mojich silách, aby si to rozmyslela). Malo to aj jednu pozitívnu stránku: keď teraz viem, že Lee bol naozaj osamelý strelec, nebudem musieť tak dlho čakať, kým ho kopnem do zadku.

„Jake? Ešte ste tam?“

„Áno. A nezabudnite, že ma musíte volať George, dobre?“

„Žiadne strachy. Možno som starý, ale mozog mi ešte funguje. Uvidím vás ešte niekedy?“ Nie, ak mi agent Hosty povie to, čo chcem počuť, pomyslel som si.

„Ak nie, tak vedzte, že sa veci vyvinuli najlepšie, ako sa dalo.“

„Dobre, Jake… George… na konci… na konci niečo povedala?“

Nechcel som mu prezradiť jej posledné slová, tie patrili len nám dvom, ale niečo som mu povedať musel. On to povie Ellie a Ellie to povie všetkým Sadiným priateľom v Jodie. Mala ich veľa.

„Spýtala sa ma, či je prezident v bezpečí. Keď som jej povedal, že áno, zavrela oči a odišla.“

Deke sa znovu rozplakal. Pulzovala mi tvár. Slzy by mi priniesli úľavu, ale oči som mal suché ako kamene.

„Dovidenia,“ povedal som. „Dovidenia, starý kamarát.“

Jemne som zložil a potom ešte sedel a díval sa, ako cez okno preniká červené svetlo dallaského západu slnka. Keď zore zahoria, dobré dni sa rodia, no ja som počul len ďalší rachot hromu. O päť minút, keď som sa už dokázal ovládnuť, znovu som zdvihol slúchadlo svojho odpichnutého telefónu a znovu som vykrútil nulu. Povedal som Marie, že si ľahnem, a poprosil ju, aby ma večer o ôsmej zobudila. Zároveň som ju poprosil, aby mi dovtedy neprepájala telefón.

„O to sa už postarali,“ povedala vzrušene. „Policajný šéf prikázal, že do izby vám nikto nesmie volať.“ Stíšila hlas. „Bol to blázon, pán Amberson? Jasné, že bol, ale vyzeral tak?“

Spomenul som si na vyhýbavé oči a démonický úškľabok.“Áno,“ odvetil som. „Rozhodne. O ôsmej, Marie. Dovtedy nič.“

Zavesil som, skôr ako mohla ešte niečo povedať. Potom som si vyzul topánky (na ľavej nohe to bol pomalý a bolestivý proces), ľahol si na posteľ a oči si zakryl predlaktím. Videl som Sadie, ako tancuje madison. Videl som Sadie, ako ma pozýva dnu, ako sa ma pýta, či mám chuť na kus koláča. Videl som ju vo svojom náručí, ako mi do tváre hľadia jej jasné umierajúce oči.

Rozmýšľal som nad králičou norou a nad tým, že keď cez ňu človek prejde, vždy sa všetko resetuje.

Napokon som zaspal.

9

Hosty zaklopal presne o deviatej. Otvoril som dvere a vkĺzol dnu. V jednej ruke mal aktovku (nie moju, takže to bolo v poriadku). V druhej fľašu šampanského, dobrú značku, Moet et Chandon, dokonca s červeno-modro-bielou stužkou na hrdle. Vyzeral veľmi unavene.

„Amberson,“ povedal.

„Hosty,“ odvetil som.

Zavrel dvere, potom ukázal na telefón. Vybral som z vrecka plošticu a ukázal ju. Prikývol.

„Iné tu nie sú?“ spýtal som sa.

„Nie. Tá ploštica patrí dallaskej polícii a toto je teraz náš prípad. Príkazy idú priamo od Hoovera. Ak sa niekto spýta na plošticu v telefóne, našli ste ju sám.“

„Okej.“

Zdvihol šampanské. „Pozornosť od vedenia. Trvali na tom, aby som ju priniesol. Chcete si pripiť na prezidenta Spojených štátov?“

Vzhľadom na to, že moja krásna Sadie teraz leží v márnici, nemal som záujem pripiť si na nič. Uspel som a úspech mi v ústach chutil ako popol.

„Nie.“

„Ani ja, ale som rád, že prežil. Chcete vedieť jedno tajomstvo?“

„Jasné.“

„Hlasoval som zaňho. Možno ako jediný agent FBI.“

Nič som nepovedal.

Hosty sa posadil na jedno z dvoch kresiel a z úst sa mu vydral hlboký vzdych úľavy. Aktovku si zložil medzi chodidlá, potom obrátil fľašu, aby si mohol prečítať etiketu. „Tisícdeväťsto päťdesiatosem. Znalci vína by asi vedeli povedať, či to bol dobrý rok, ale ja som skôr na pivo.“

„Aj ja.“

„Tak by ste si možno dali Lone Star, čo pre vás držia dole. Je tam celá prepravka a zarámovaný list od pivovaru s prísľubom, že vám budú posielať mesačne jednu prepravku. Je tam aj ďalšie šampanské. Videl som aspoň desať fliaš. Posielal ich každý od Dallaskej obchodnej komory až po Mestskú komisiu pre cestovný ruch. Čaká vás tam zabalený farebný televízor Zenith, zlatý pečatný prsteň s obrázkom prezidenta od Calloways Fine Jewellry, poukážka na tri obleky zadarmo z Dallas Menswear a ešte všetko možné vrátane kľúčov od mesta. Manažment hotela vám na tie veci vyhradil izbu na prvom poschodí a odhadujem, že zajtra ráno budú musieť vyhradiť ďalšiu. A to jedlo! Ľudia prinášajú koláče, zákusky, rezne, kurence a toľko mexickej stravy, že by vám to stačilo na päť rokov. Posielame ich preč a môžem vám povedať, že sa im nechce. Pred hotelom sú ženy, ktoré… povedzme, že aj Jack Kennedy by vám ich závidel, a to je legendárny sukničkár. Keby ste vedeli, čo má riaditeľ v spisoch o jeho sexuálnom živote, neverili by ste.“

„Možno by vás prekvapilo, čomu všetkému som schopný uveriť.“

„Dallas vás miluje, Amberson. Čo Dallas, celá krajina vás miluje.“ Zasmial sa. Smiech prešiel do kašľa. Keď ho prešiel, zapálil si cigaretu. Potom pozrel na hodinky. „O deviatej hodine siedmej minúte večer dvadsiateho druhého novembra 1963 ste miláčikom Ameriky.“

„A čo vy, Hosty? Milujete ma? A riaditeľ Hoover?“

Šlukol si a položil cigaretu bokom do popolníka, potom sa nahol dopredu a prebodol ma pohľadom. Oči mal hlboko posadené v záhyboch tváre a boli unavené, no napriek tomu veľmi jasné a sústredené.

„Pozrite sa na mňa, Amberson. Pozrite sa mi do očí. Potom mi povedzte, či ste do toho boli alebo neboli zapletený spolu s Oswaldom. A povedzte pravdu, lebo ja rozoznám lož.“

Vzhľadom na to, ako totálne nezvládol Oswalda, som tomu neveril, ale veril som, že on tomu verí. A tak som sa mu zadíval do očí a povedal som: „Nebol.“

Chvíľu nič nepovedal. Potom vzdychol, oprel sa v kresle a zdvihol cigaretu. „Nie. Neboli ste.“ Nozdrami vyfúkol dym. „Tak pre koho potom pracujete? Pre CIA? Alebo pre Rusov? Ja to tak nevidím, ale riaditeľ je presvedčený, že Rusi by vďačne obetovali značné zdroje, aby zabránili atentátu, ktorý by vyvolal veľký medzinárodný incident. Možno dokonca tretiu svetovú vojnu. Najmä keď sa ľudia dozvedia, že Oswald strávil istý čas v Rusku.“ Povedal Ruzku, tak ako to vyslovil teleevanjelista Hargis v tom svojom programe. Možno si tak Hosty predstavoval žart.

Povedal som: „Pre nikoho nepracujem. Som obyčajný človek, Hosty.“

Ukázal na mňa cigaretou. „Počkajte minútku.“ Otvoril aktovku a vybral spis ešte tenší ako ten Oswaldov, ktorý som videl v Curryho kancelárii. Tento bude môj a zhrubne… no nie tak rýchlo, ako by zhrubol v počítačovom dvadsiatom prvom storočí.

„Pred Dallasom ste boli na Floride. V Sunset Pointe.“

„Áno.“

„Boli ste zastupujúcim učiteľom v sarastoskom školskom systéme.“

„Sedí.“

„Sme presvedčení, že predtým ste strávili istý čas v… v Derren? V Derrene v Maine?“

„V Derry.“

„Čo presne ste tam robili?“

„Začal som tam písať knihu.“

„Uhm, a predtým?“

„Čo sa pritrafilo.“

„Koľko viete o mojom kontakte s Oswaldom, Amberson?“

Mlčal som.

„Nebojte sa. Len tak medzi nami dievčatami.“

„Dosť na to, aby som narobil problémy vám aj vášmu riaditeľovi.“

„Ak?“

„Poviem to takto. Veľkosť problémov, ktoré vám spôsobím, bude priamo úmerná veľkosti problémov, ktoré spôsobíte vy mne.“

„Dalo by sa povedať, že keby ste sa rozhodli spôsobiť problémy, vymysleli by ste si to, čo by ste presne nevedeli… a na našu škodu?“

Nič som nepovedal.

Pokračoval, akoby sa rozprával sám so sebou: „Neprekvapuje ma, že ste písali knihu. Mali ste v tom pokračovať, Amberson. Pravdepodobne by z nej bol bestseller. Viete si dobre vymýšľať, to vám uznávam. Dnes poobede ste boli veľmi presvedčivý. A viete veci, ktoré nemáte odkiaľ vedieť, takže si myslíme, že nie ste radový občan. No tak, kto vás najal? Angleton zo CIA? Bol to on, však? Sviniar je to, ten maniak na ruže.“

„Som sám,“ povedal som, „a pravdepodobne neviem toľko, koľko si myslíte. No viem toľko, aby sa FBI bálo, že bude vyzerať náramne zle. Napríklad, že mi Lee rozprával, ako vám povedal, že zastrelí Kennedyho.“

Hosty tak silno zahasil cigaretu, až z nej vyleteli iskry. Niektoré mu pristáli na ruke, ale akoby to ani necítil. „Dofrasa, to je lož!“

„Viem,“ povedal som. „A poviem ju s vážnou tvárou. Ak ma prinútite. Už padol návrh, aby ste sa ma zbavili, Hosty?“

„Takéto komiksové príbehy si nechajte. Nezabíjame ľudí.“

„Povedzte to bratom Diemovcom vo Vietname.“

Díval sa na mňa tak, ako sa človek díva na zdanlivo neškodnú myš, ktorá ho odrazu pohrýzla. A veľkými zubami. „Ako viete, že Amerika má niečo spoločné s bratmi Diemovcami? Podľa toho, čo som čítal v novinách, máme čisté ruky.“

„Držme sa témy. Ide o to, že teraz som príliš populárny, aby ste ma zabili. Alebo sa mýlim?“

„Nikto vás nechce zabiť, Amberson. A nikto nechce vo vašom príbehu narobiť diery.“ Neveselo sa zasmial. „Keby sme s tým začali, všetko by sa rozpáralo. Také je to tenké.“

„Jej špecialitou boli bleskové romániky,“ povedal som.

„Ha?“

„H. H. Munro. Známy aj ako Saki. Tá poviedka sa volá Otvorené okno. Vyhľadajte si ju. Je veľmi poučná, pokiaľ ide o umenie rýchleho klamania.“

Premeral si ma, v jeho prefíkaných očkách sa zračili starosti. „Vôbec vám nerozumiem. To ma trápi.“ Na západe smerom k Midlandu, kde ropné veže bez prestania pracovali a plynová žiara zatieňovala hviezdy, zase zarachotil hrom.

„Čo odo mňa chcete?“ spýtal som sa.

„Myslím, že keď popátrame po vašej minulosti ďalej od Derrenu alebo Derry, či čo to je, nič nenájdeme. Akoby ste sa tam odrazu zjavili.“

Bolo to tak blízko k pravde, až mi takmer vyrazilo dych.

„Chceme, aby ste sa vrátili do tej ničoty, z ktorej ste prišli. Bulvár bude zase roztáčať špekulácie a konšpiračné teórie, ale môžeme vám garantovať, že z toho vyjdete v dobrom. Teda ak vám na takom niečom niekedy záležalo. Marina Oswaldová vašu verziu podporí do posledného slova.“

„Predpokladám, že ste s ňou už hovorili.“

„Predpokladáte správne. Vie, že ak neprijme našu hru, čaká ju deportácia. Páni novinári si vás ktovieako neobzreli. Fotky v zajtrajších novinách budú rozmazané.“

Vedel som, že má pravdu. Pred objektívmi fotoaparátov som sa ocitol len na okamih, keď som šiel chodbou do kancelárie policajného šéfa Curryho, a Fritz a Hosty, obaja urastení chlapi, ma držali pod pazuchami a blokovali najlepšie fotografické uhly. Hlavu som mal sklonenú, lebo svetlá boli príliš jasné. Existovala kopa fotiek, na ktorých som v Jodie – dokonca portrét v ročenke, keď som tam učil na plný úväzok –, ale v tejto ére pred formátom JPEG, ba dokonca ešte pred faxom, potrvá do utorka alebo stredy budúceho týždňa, kým fotky nájdu a budú ich môcť uverejniť.

„Poviem vám príbeh,“ začal Hosty. „Však máte rád príbehy?

Také, ako je to vaše Otvorené okno.“

„Som učiteľ angličtiny. Milujem príbehy.“

„George Amberson je taký otupený žiaľom nad stratou svojej priateľky…“

„Snúbenice.“

„Snúbenice, presne tak, ešte lepšie. Je taký užialený, že sa na všetko vykašle a jednoducho zmizne. Nechce mať nič spoločné s publicitou, so šampanským zadarmo, s medailami od prezidenta alebo so slávnostnými sprievodmi. Túži len vypadnúť a v súkromí oplakávať svoju stratu. Takýto príbeh majú Američania radi. Stále ho vídajú v televízii. Nevolá sa Otvorené okno, ale Skromný hrdina. A je tu ešte agent FBI, ktorý je ochotný potvrdiť každé slovo a dokonca prečítať vyjadrenie, ktoré ste po sebe zanechali. Ako to znie?“

Znelo to ako rajská hudba, ale zachoval som tvár hráča pokru. „Musíte si byť úplne istí, že viem zmiznúť.“

„Sme.“

„A myslíte to vážne, že na riaditeľov príkaz nezmiznem na dne Trinity River?“

„Nič také.“ Usmial sa. Malo ma to upokojiť, no spomenul som si na starú hlášku zo svojich tínedžerských rokov: Neboj sa, neotehotnieš, v štrnástich som mal mumps.

„Lebo som možno zanechal poistku, agent Hosty.“

Mykol viečkom. Bol to jediný znak, že ho tá myšlienka znepokojila. „Myslíme si, že viete zmiznúť, lebo veríme… povedzme, že keď odídete z Dallasu, môžete si zavolať pomoc.“

„Nijaká tlačová konferencia?“

„To je posledné, čo by sme chceli.“

Znovu otvoril aktovku. Vybral z nej zápisník na podložke. Podal mi ju aj s perom, ktoré si vybral z náprsného vrecka. „Napíšte mi list, Amberson. Zajtra ráno ho nájdeme spolu s Fritzom, keď vás prídeme vyzdvihnúť, ale môžete ho adresovať: Každému, koho sa to týka. Dajte si záležať. Musí to byť geniálne. To zvládnete, nie?“

„Jasné,“ povedal som. „Mojou špecialitou sú bleskové romániky.“

Neveselo sa usmial a zdvihol fľašu šampanského. „Kým sa budete venovať romániku, možno ho ochutnám. Čaká vás náročná noc. Veľa kilometrov, kým si budete môcť pospať.“

10

Písal som opatrne, ale netrvalo to dlho. Mal som pocit, že v takýchto prípadoch (niežeby teda v celých dejinách sveta presne takýto prípad nastal) je lepšia stručnosť. Stále som mal na pamäti Hostyho predstavu skromného hrdinu. Bol som vďačný, že som si aspoň zopár hodín pospal. Ten krátky oddych bol plný zlých snov, no relatívne mi vyčistil hlavu.

Keď som skončil, Hosty pil tretí pohár šampanského. Vybral z aktovky niekoľko predmetov a poukladal ich na stolík. Podal som mu písaciu podložku a čítal, čo som napísal. Vonku znovu zahrmelo a oblohu na okamih ožiaril blesk, ale mal som pocit, že búrka je stále vzdialená.

Kým Hosty čítal, prezrel som si veci na stolíku. Boli tam moje timexy, jediný predmet, ktorý mi z akéhosi dôvodu nevrátili spolu s ostatnými osobnými vecami, keď som odchádzal z policajnej stanice. Ďalej tam boli okuliare s rámom z korytnačiny. Zdvihol som ich a vyskúšal si ich. Šošovky boli z obyčajného skla. Bol tam kľúč s dutou rúrkou namiesto drážok. Obálka s čímsi, čo vyzeralo ako tisíc dolárov v použitých dvadsiatkach a päťdesiatkach. Sieťka na vlasy. A biely úbor vo dvoch častiach – nohavice a tunika. Bavlnená látka vyzerala taká tenká, aký bol podľa Hostyho slov môj príbeh.

„Ten list je dobrý,“ povedal Hosty a položil písaciu podložku. „Smutný ako Richard Kimble v Utečencovi. Pozeráte ten seriál?“

Videl som jeho filmovú verziu s Tommym Leem Jonesom, ale o tom som mu asi povedať nemohol. „Nie.“

„Napokon, aj vy budete utečenec, ale len pred novinármi a americkou verejnosťou, ktorá o vás bude chcieť všetko vedieť – počnúc tým, aký džús ráno pijete, a končiac veľkosťou vašich trenírok. Zaujímate ľud, Amberson, ale nezaujímate políciu. Nezastrelili ste svoju priateľku, nezastrelili ste ani Oswalda.“

„Pokúšal som sa o to. Keby som neminul, ešte by žila.“

„To by som si veľmi nekládol za vinu. Bol to veľký priestor a tridsaťosmička nie je z diaľky veľmi presná.“

To bola pravda. Človek musí strieľať aspoň z piatich metrov. Tak mi to povedali, a nielen raz. Nepriznal som to však. Mal som pocit, že moja krátka známosť so špeciálnym agentom Jamesom Hostym sa takmer skončila. V podstate som sa už nevedel dočkať jej konca.

„Ste čistý. Musíte sa len dostať niekam, kde vás vyzdvihnú vaši ľudia a odvezú vás do krajiny-nekrajiny. Zvládnete to?“

Krajina-nekrajina bola v mojom prípade králičia nora, ktorá ma prenesie o štyridsaťosem rokov do budúcnosti. Za predpokladu, že králičia nora tam stále je.

„Verím, že to zvládnem.“

„Dúfam, lebo ak sa nám pokúsite ublížiť, dvojnásobne sa to vráti. Pán Hoover… povedzme, že riaditeľ nemá vo zvyku odpúšťať.“

„Povedzte mi, ako sa dostanem z hotela.“

„Oblečiete si tieto kuchárske handry, nasadíte si okuliare a sieťku. Kľúč je od výťahu pre zamestnancov. Odveziete sa na B-1. Prejdete rovno cez kuchyňu a von zadným vchodom. Zatiaľ je všetko jasné?“

„Áno.“

„Bude tam na vás čakať naše auto. Sadnete si dozadu. Nebudete sa rozprávať so šoférom. Nie je to limuzína. Pôjdete na autobusovú stanicu. Šofér vám môže ponúknuť tri lístky: Tampa o jedenásť štyridsať, Little Rock o jedenásť päťdesiat alebo Albuquerque dvadsať minút po polnoci. Nechcem vedieť, ktorý si vyberiete. Potrebujete vedieť toľko, že tu sa náš kontakt končí. Odteraz je na vašej zodpovednosti, aby vás nikto nevidel. A, samozrejme, na zodpovednosti tých, pre ktorých pracujete.“

„Samozrejme.“

Zazvonil telefón. „Ak je to nejaký premúdrený reportér, čo zistil, ako sa sem dovolať, zbavte sa ho,“ povedal Hosty. „Ak poviete čo i len slovo o tom, že som tu, podrežem vás.“

Predpokladal som, že žartuje, no nebol som si úplne istý. Zdvihol som slúchadlo. „Neviem, kto volá, ale momentálne som veľmi unavený, takže…“

Ženský zadychčaný hlas na druhom konci linky povedal, že ma dlho nezdrží. Hostymu som nečujne vyslovil meno Jackie Kennedyová. Prikývol a ešte si nalial šampanské. Obrátil som sa Hostymu chrbtom, akoby to znamenalo, že nebude môcť počuť rozhovor.

„Pani Kennedyová, naozaj ste nemuseli telefonovať,“ povedal som, „ale je mi cťou, že vás počujem.“

„Chcela som vám poďakovať za to, čo ste spravili,“ povedala. „Viem, že manžel vám už poďakoval v našom mene, ale… Pán Amberson…“ Prvá dáma sa rozplakala. „Chcela som vám poďakovať v mene našich detí, ktoré dnes večer mohli cez telefón zaželať dobrú noc svojej mame a otcovi.“

Carolyn a John-John. Až doteraz som si na nich nespomenul.

„Pani Kennedyová, rado sa stalo.“

„Viem, že mladá žena, ktorá zomrela, sa mala stať vašou manželkou.“

„Áno.“

„Musíte byť zničený. Prijmite, prosím, moju úprimnú sústrasť – viem, že to nestačí, ale iné vám poskytnúť nemôžem.“

„Vďaka.“

„Keby som to mohla zmeniť… keby som mohla vrátiť čas…“

Nie, pomyslel som si. To je moja robota, pani Jackie.

„Rozumiem. Ďakujem.“

Ešte sme sa chvíľu rozprávali. Tento telefonát bol oveľa ťažší ako ten s Kennedym na policajnej stanici. Čiastočne preto, lebo ten pôsobil ako sen a tento nie, ale hlavne preto, že som v hlase Jacqueline Kennedyovej počul pozostatky strachu. Myslím, že presne pochopila, že unikli len o vlások. U Kennedyho som to necítil. Akoby veril, že je večný šťastlivec, požehnaný človek, možno dokonca nesmrteľný. Pamätám sa, že ku koncu rozhovoru som ju poprosil, aby jej manžel do konca pôsobenia v prezidentskom úrade necestoval v otvorených automobiloch. Počas rozhovoru s Jacqueline Kennedyovou Hosty odišiel. Zostali po ňom len dva ohorky v popolníku, nedopitý pohár šampanského a ďalší odkaz vedľa písacej podložky s mojím listom adresovaným tomu, koho sa to týka.

Predtým, ako pôjdete na autobusovú stanicu, zbavte sa ploštice, bolo tam napísané. A pod tým: Veľa šťastia, Amberson. Úprimnú sústrasť. H.

Možno to myslel úprimne, ale sústrasť je lacná, nie? Sústrasť je veľmi lacná.

11

Obliekol som si kuchársky úbor a odviezol sa výťahom na B-1, bolo v ňom cítiť kuraciu polievku, mäsovú omáčku a whisky. Keď sa otvorili dvere, rýchlo som prešiel cez kuchyňu plnú vôní a pary. Myslím, že na mňa nikto ani nepozrel.

Vyšiel som do uličky, kde sa dvaja opilci prehrabávali v kontajneri. Ani oni na mňa nepozreli, hoci zdvihli hlavy, keď oblohu na okamih ožiaril blesk. Na konci uličky čakal s bežiacim motorom nenápadný ford sedan. Nasadol som dozadu a vyrazili sme. Človek za volantom povedal počas cesty na autobusovú stanicu len jednu vetu: „Vyzerá to na dážď.“

Ponúkol mi tri lístky, akoby rozdával karty. Vybral som si lístok do Little Rocku. Mal som asi hodinu. Vošiel som do obchodu so suvenírmi a kúpil si lacný kufor. Ak všetko dobre pôjde, napokon doň budem mať čo dať. Veľa nepotrebujem; vo svojom dome v Sabattuse som mal kopu šiat, a hoci tento domov bol takmer o päťdesiat rokov ďalej, dúfal som, že skôr ako o týždeň sa tam dostanem. Einsteinovi by sa páčil paradox, ktorý mi v tom stave únavy a žiaľu ani nezišiel na um: vzhľadom na efekt motýlích krídel ten dom už takmer určite nebude môj. Ak tam vôbec bude.

Kúpil som si noviny, špeciálne vydanie Heraldu. Bola tam jediná fotografia, ktorú možno urobil profesionál, ale pravdepodobnejšie nejaký okoloidúci. Kennedy sa na nej skláňal nad ženou, s ktorou som pred chvíľou telefonoval, nad ženou, ktorá nemala na ružovom kostýme krvavé škvrny, keď dnes večer konečne vystúpila z lietadla.

John F. Kennedy chráni vlastným telom manželku a prezidentská limuzína sa ženie preč od miesta, kde takmer došlo k národnej katastrofe, hlásal titulok. Nad tým bol palcový titulok. Bolo tam dosť miesta, lebo to bolo len jedno slovo:

ZACHRÁNENÍ!

Obrátil som na stranu 2 a čakala ma ďalšia fotografia. Bola na nej Sadie, vyzerala neskutočne mlado a neskutočne krásne. Usmievala sa. Mám celý život pred sebou, hovoril ten úsmev.

Sedel som na jednej z drevených sedačiek. Okolo chodili neskorí cestujúci, plakali bábätká, údržbári s taškami sa smiali, biznismeni si dávali čistiť topánky a reproduktory ohlasovali príchody a odchody autobusov. Opatrne som zložil noviny popri okrajoch fotky, aby som ju mohol zo strany vytrhnúť a nepoškodiť jej tvár. Keď sa mi to podarilo, dlho som sa na tú fotku díval, potom som ju poskladal a uložil do peňaženky. Zvyšok novín som odhodil. Nebolo tam nič, čo by som chcel čítať.

O jedenásť dvadsať ohlásili nástup do Little Rocku a zaradil som sa do zástupu, čo sa vytvoril pri dverách autobusu. Okrem falošných okuliarov som sa nepokúšal ukryť si tvár, ale nik sa na mňa zvedavo nedíval; bol som len ďalšia bunka v krvnom riečisku verejnej dopravy, o nič dôležitejšia ako ostatné.

Dnes večer som vám zmenil život, pomyslel som si pri pohľade na ľudí, čo tam na konci dňa boli, no v tej predstave nebol triumf ani údiv; akoby nemala nijaký emocionálny náboj, ani pozitívny, ani negatívny.

Nastúpil som do autobusu a sadol si dozadu. Predo mnou sedelo veľa mužov v uniformách, pravdepodobne mali namierené do vojenskej leteckej základne v Little Rocku. Nebyť toho, čo som dnes spravil, niektorí z nich by zomreli vo Vietname. Ostatní by sa vrátili domov zmrzačení. A teraz? Ktovie?

Autobus sa pohol. Keď sme odišli z Dallasu, hrom bol hlasnejší a blesk jasnejší, ale stále nepršalo. Pri Sulphur Springs sme hroziacu búrku zanechali za sebou a na oblohe svietili desiatky tisíc hviezd, jasných ako kúsky ľadu a dvojnásobne studených. Chvíľu som sa na ne díval, potom som sa oprel, zavrel oči a počúval, ako sa pneumatiky odvaľujú po diaľnici.

Sadie, spievali pneumatiky. Sadie, Sadie, Sadie.

Asi po druhej ráno som napokon zaspal.

12

V Little Rocku som si kúpil lístok na poludňajší autobus do Pittsburghu s jednou zastávkou v Indianapolise. Naraňajkoval som sa v staničnej reštaurácii a sedel som pri starcovi, ktorý mal pred sebou vyložené tranzistorové rádio. Bolo veľké a pokryté ligotavými ciferníkmi. Hlavné správy sa, samozrejme, venovali pokusu o atentát… a Sadie. Zo Sadie bola veľká senzácia. Čakal ju štátny pohreb na Arlingtonskom národnom cintoríne. Špekulovalo sa, že pohrebnú reč prednesie sám JFK. Snúbenec slečny Dunhillovej, George Amberson, mal vystúpiť pred novinármi doobeda o desiatej, no vystúpenie sa presunulo na podvečer – bez udania dôvodu. Hosty mi poskytol toľko priestoru na útek, koľko sa dalo. To mi vyhovovalo. Samozrejme, aj jemu. A jeho drahému riaditeľovi.

„Dnešné ranné správy z Texasu sa netýkajú len nášho prezidenta a jeho hrdinských záchrancov,“ vyhlásilo starcovo rádio. Znehybnel som so šálkou čiernej kávy na polceste medzi tanierikom a svojimi perami. V ústach som pocítil kyslú chuť, ktorú som už poznal. Psychológ by ju možno označil ako presque vu – tušenie, ktoré majú niektorí ľudia, keď sa má odohrať niečo zvláštne –, ale ja som mal pre to oveľa skromnejšie slovo: harmónia.

„Krátko po jednej hodine rannej sa vo Fort Worthe uprostred búrky strhlo tornádo a zničilo sklad firmy Montgomery Ward a niekoľko domov. Dvaja ľudia zomreli, štyria sú nezvestní.“

Nepochyboval som, že dva z tých domov boli na adrese Mercedes Street 2703 a 2706; nahnevaný vietor ich vygumoval ako nesprávne vyriešenú rovnicu.

30. KAPITOLA

1

Z posledného autobusu som vystúpil krátko popoludní dvadsiateho šiesteho novembra na stanici na Minor Avenue v meste Auburn v štáte Maine. Po vyše osemdesiatich hodinách takmer neprerušovaného cestovania, počas ktorého mi úľavu poskytli len krátke okamihy spánku, som si pripadal iba ako výplod vlastnej predstavivosti. Bolo chladno. Boh si odkašliaval a zo špinavej sivej oblohy občas vypľúval sneh. Kúpil som si džínsy a dve modré pracovné košele, aby som si mohol prezliecť biely kuchársky úbor, no takéto oblečenie zďaleka nestačilo. Počas pobytu v Texase som zabudol na mainské počasie, zato moje telo si naň rýchlo spomenulo a začalo sa triasť. Prvú zastávku som si urobil v mužských odevoch, našiel som bundu svojej veľkosti s kožušinovou podšívkou a odniesol ju predavačovi.

Predavač položil výtlačok Sunu, aby ma mohol obslúžiť, a na titulnej strane som uvidel svoju fotku – áno, tú zo stredoškolskej ročenky z Jodie. KDE JE GEORGE AMBERSON? pýtal sa titulok. Predavač prevzal peniaze a vypísal mi potvrdenku. Poklopal som prstom po svojej fotke. „Prečo sa podľa vás ten chlap vyparil?“

Predavač na mňa pozrel a pokrčil plecami. „Netúži po publicite a ani sa mu nečudujem. Ja teda svoju ženu ľúbim ako koňa, a keby odrazu zomrela, nechcel by som, aby ma fotili do novín a ukazovali môj urevaný ksicht v telke. Vy by ste to chceli?“

„Nie,“ povedal som. „Asi nie.“

„Keby som bol na jeho mieste, vyliezol by som na svetlo sveta až niekedy v roku 1970. Nech sa to dovtedy upokojí. Nechceli by stek tej bunde peknú čiapku? Akurát včera mi prišli flanelové ušianky. Kvalitné, hrubé.“

A tak som si k novej bunde prikúpil čiapku. Potom som odkríval dva bloky k autobusovej stanici a v zdravej ruke som hompáľal kufrom. Časť zo mňa by bola najradšej hneď utekala do Lisbon Falls presvedčiť sa, či tam stále je králičia nora. No keby tam nora bola, použil by som ju, nedokázal by som jej odolať, a moja racionálnejšia časť vedela, že po piatich rokoch v krajine minulosti nie som pripravený na frontálny útok toho, čo som si v hlave premenoval na krajinu budúcnosti. Najprv som potreboval odpočinok. Poriadny odpočinok, nie driemanie na sedadle v autobuse so zvukovou kulisou jačiacich bábätiek a smejúcich sa pripitých chlapov.

Pri chodníku parkovalo zo päť taxíkov v snehu, ktorý už z oblohy neprskal, ale normálne víril. Nasadol som do prvého a vychutnával teplé kúrenie. Obrátil sa ku mne taxikár, bol totučniak s odznakom OFICIÁLNA UNIFORMA na obšúchanej čiapke. Vôbec som ho nepoznal, no vedel som, že keď zapne rádio, bude mať naladenú portlandskú stanicu WJAB, a keď z náprsného vrecka vytiahne cigarety, budú to Lucky Strike. Ako sa do hory volá, tak sa z hory ozýva.

„Kam to bude, šéfko?“

Povedal som mu, aby ma odviezol do hotela pre motoristov Tamarack na stodeväťdesiatej šiestej.

„Nech sa ľúbi,“ zatiahol.

Zapol rádio a ozvali sa Miracles so skladbou Mickey’s Monkey.

„Jaj, tieto moderné tance!“ zafučal a vybral cigarety. „Decká sa pri nich nenaučia nič iné len vrtieť zadkom.“

„Tanec je život,“ povedal som.

2

Bola tam iná recepčná, ale dala mi rovnakú izbu. Samozrejme. Cena bola o niečo vyššia a namiesto starého televízora sa objavil nový, ale na zajačích ušiach antény bol ten istýnápis: ANTÉNU ŠTELUJTE RUČNE, NIE „ALOBALOM“! Signál bol stále mizerný. Nedali sa naladiť správy, len seriály.

Vypol som ho. Na dvere som zavesil tabuľku NEVYRUŠOVAŤ. Zatiahol som závesy. Potom som sa vyzliekol, vliezol do postele a spal dvanásť hodín – s výnimkou ospalej cesty na WC, keď som potreboval odbremeniť močový mechúr. Prebudil som sa uprostred noci, elektrina bola vypnutá a vonku fúkal silný severozápadný vietor. Vysoko na oblohe putoval jasný polmesiac. Vybral som si zo skrine ďalší paplón a spal ďalších päť hodín.

Keď som sa zobudil, úsvit vrhal na motorest Tamarack jasné farby a tiene ako z fotky, ktorú by uverejnil National Geographic. Na autách pred domčekmi bola námraza a z úst sa mi kúdolila para. Vyskúšal som telefón, nič som neočakával, ale z recepcie sa mi ozval mládenec, hoci hlas mu znel, akoby ešte napoly spal. Samozrejme, povedal, telefóny fungujú a zavolá mi taxík – kam chcem ísť?

Do Lisbon Falls, povedal som mu. Na roh Main Street a Old Lewiston Road.

„Myslíte Fruit?“ spýtal sa.

Bol som preč tak dlho, že som chvíľu netušil, o čom hovorí.Potom mi zaplo. „Áno. Ku Kennebec Fruit.“

Idem domov, povedal som si.S Božou pomocou idem domov.

Ibaže som nemal pravdu – rok 2011 nebol môj domov a zostanem tam len krátko – ak sa tam, pravda, vôbec dostanem. Možno len niekoľko minút. Pre mňa bolo teraz domovom Jodie. Alebo ním bude, keď tam príde Sadie. Panna Sadie. Sadie s dlhými nohami a dlhými vlasmi, ktorá sa potkne na všetkom, čo jej stojí v ceste… ibaže v rozhodujúcom okamihu som napokon spadol ja.

Sadie, s nepoznačenou tvárou.

Ona bola môj domov.

3

V to ráno taxík šoférovala robustná päťdesiatnička, zababušená do starej čiernej vetrovky a v šiltovke s logom Red Soxnamiesto čiapky s nápisom OFICIÁLNA UNIFORMA. Keď sme odbočili doľava k 196, smerom k The Falls, povedala: „Počuli ste správy? Stavím sa, že nie – je to pekná pohroma, čo?“

„A čo sa stalo?“ spýtal som sa, hoci v kostiach som už cítil strašnú istotu: Kennedy je mŕtvy. Nevedel som, či ho skosila nehoda, infarkt alebo napokon predsa len atentát, ale bol mŕtvy. Minulosť je zanovitá a Kennedy je mŕtvy.

„Zemetrasenie v Los Angeles.“ Vyslovila to Las Endželís. „Ľudia roky vraveli, že Kalifornia sa raz odlomí a zrúti do mora, a zdá sa, že sa nemýlili.“ Pokrútila hlavou. „Nevravím, že je to preto, aké sú tam voľné mravy – tie filmové hviezdy a tak –, ale som dobrá baptistka, takže ani nevravím, že to tak nie je.“

Prechádzali sme okolo lisbonského autokina. KONIEC SEZÓNY, hlásal nápis na markíze. UVIDÍME SA V ROKU 1964!

„Bolo to zlé?“

„Spomínali sedemtisíc mŕtvych, a keď počujete takéto číslo, viete, že sa ešte zvýši. Spadla väčšina mostov, diaľnice sú rozbité, všade sú požiare. Zdá sa, že časť mesta, kde žijú černosi, ľahla popolom. Warts! Akože bradavice! To je meno, čo? Aj na černošskú štvrť dosť mimo. Warts! Pche!“

Neodpovedal som. Rozmýšľal som o Ragsovi – šteniatku, ktoré sme chovali, keď som mal deväť rokov a ešte sme bývali vo Wisconsine. Cez školské dni som mal dovolené hrávať sa s ním vzadu, kým neprišiel školský autobus. Cvičil som ho sadnúť, priniesť, prevrátiť sa na chrbát a podobné kúsky a on sa učil – šikovné šteňa! Veľmi som ho ľúbil.

Keď prišiel autobus, mal som zavrieť bránku, potom nastúpiť. Rags vždy ležal na verande. Mama ho zakaždým zavolala a dala mu raňajky, keď odviezla otca na vlakovú stanicu. Vždy som pamätal na to, že mám bránku zavrieť – alebo si aspoň nepamätám, že by som na to niekedy zabudol –, ale jedného dňa, keď som sa vrátil zo školy, mi mama povedala, že Rags je mŕtvy. Vybehol na ulicu a prešiel ho nákladiak. Nevyhrešila ma ústami, ale očami áno. Lebo aj ona Ragsa ľúbila.

„Zavrel som ho, ako vždy,“ povedal som cez slzy a – ako vravím –, aj som tomu veril. Možno preto, lebo som to robil vždy. V ten večer sme ho s otcom pochovali v záhrade. Asi je to protizákonné, povedal otec, ale ak budeš mlčať, tak aj ja.

V tú noc som dlho ležal a bdel, mátalo ma to, na čo som si nevedel spomenúť, a hrozil sa toho, čo som možno spravil. A to nehovorím o pocite viny. Ten sa vliekol dlho, asi rok alebo aj viac. Keby som si presne spomenul, či už tak alebo onak, určite by ma opustil rýchlejšie. Lenže ja som si spomenúť nedokázal. Zavrel som tú bránku alebo nie? Znovu a znovu som sa v duchu vracal k poslednému ránu svojho šteňaťa a jasne si pamätal len to, ako mu hádžem kus remeňa a volám: „Prines, Rags, prines!“

Také isté to bolo počas cesty taxíkom do Falls. Najprv som si nahováral, že koncom novembra 1963 bolo zemetrasenie aj… predtým. Bol to jeden z tých faktov – tak ako pokus o atentát na Edwina Walkera –, ktoré mi ušli. Ako som povedal Alovi Templetonovi, vyštudoval som angličtinu, nie dejepis.

Neskočil som na to. Keby sa takéto zemetrasenie odohralo v Amerike, v ktorej som žil, pred tým, ako som vošiel do králičej nory, vedel by som o tom. Odohrali sa aj oveľa väčšie nešťastia – cunami v Indickom oceáne v roku 2004 zabilo vyše dvestotisíc ľudí –, ale sedemtisíc ľudí je na Ameriku veľké číslo, dvakrát viac obetí ako 11. septembra.

Potom som si položil otázku, či to, čo som spravil v Dallase, nemohlo spôsobiť ničivé zemetrasenie v L. A. Ako jediná odpoveď mi zišiel na um efekt motýlích krídel, ale ako sa mohol dať do pohybu tak rýchlo? Vylúčené. Jednoznačne nie. Medzi týmito dvoma udalosťami neexistuje pochopiteľný reťazec príčiny a dôsledku.

A predsa hlboká časť mojej mysle zašepkala: Ty si to spravil. Ty si spôsobil Ragsovu smrť, lebo si nechal otvorenú bránku, alebo si dosť silno nezatisol závoru… a spôsobil si aj toto. S Alom ste viedli vznešené reči o tom, že zachránite tisícky životov vo Vietname, ale toto je tvoj prvý skutočný príspevok k novým dejinám: sedemtisíc mŕtvych v L. A.

To jednoducho nie je možné. Aj keby…

Pokiaľ ide o negatíva, tie sú nulové, vravel Al. Ak sa to totiž pokafre, jednoducho to zrušíte. Je to také jednoduché ako zotrieť z tabule škaredé slovo…

„Pane?“ povedala taxikárka. „Už sme tu.“ Obrátila sa a zvedavo na mňa pozrela. „Sme tu už takmer tri minúty. No na nakupovanie je trochu skoro. Určite tu chcete vystúpiť?“

Vedel som len to, že tu vystúpiť musím. Zaplatil som jej, pridal štedré prepitné (napokon, boli to peniaze FBI), zaželal jej pekný deň a vystúpil z taxíka.

4

Lisbon Falls smrdelo ako vždy, no aspoň tu fungovala elektrina: svetlo na križovatke blikalo a knísalo sa v severozápadnom vetre. Budova obchodu Kennebec Fruit bola tmavá, do výkladu ešte nevystavili jablká, pomaranče a banány. Na dverách Zeleného frontu visela tabuľka OTVORÍME O 10.00. Po Main Street sa pohybovalo zopár áut a niekoľko chodcov s vyhrnutými rukávmi. No na druhej strane ulice bola v plnej prevádzke pradiareň Worumbo. Až sem som počul čat-HUUUU, čat-HUUUU z tkáčskych stavov. Potom som začul niečo iné: niekto na mňa volal, hoci ma neoslovil žiadnym z mojich mien.

„Jimla! Hej, Jimla!“

Obrátil som sa k pradiarni s myšlienkou: Muž so žltou kartou vstal z mŕtvych, presne ako prezident Kennedy.

Ibaže to nebol muž so žltou kartou, tak ako taxikár, čo ma viezol z autobusovej stanice, nebol ten istý, ktorý ma odviezol z Lisbon Falls k motelu Tamarack v roku 1958. Tí dvaja taxikári však boli takmer rovnakí, pretože minulosť sa usiluje o harmóniu, a muž na druhej strane ulice sa podobal na toho, ktorý odo mňa pýtal dolár, lebo v Zelenom fronte je dnes dvojnásobná výplata. Bol oveľa mladší ako muž so žltou kartou a jeho čierny kabát bol novší a čistejší – ale bol to takmer ten istý kabát.

„Jimla! Sem sa!“ Zakýval na mňa. Vietor mu nadvihoval lem kabáta, tabuľka po jeho ľavej ruke sa hojdala na reťazi tak, ako sa svetlo knísalo na drôte. No aj tak som ju dokázal prečítať:

VSTUP ZAKÁZANÝ DO OPRAVENIA ODTOKOVÉHO POTRUBIA.

Päť rokov, pomyslel som si,a tamto potrubie je ešte stále prasknuté.

„Jimla! Nech nemusím ísť za vami a chytiť vás!“

Možno by to dokázal; jeho predchodca, ktorý odpravil sám seba, sa dostal až k Zelenému frontu. No ja som si bol istý, že keby som dosť rýchlo odkríval na Old Lewiston Road, táto nová verzia by mala smolu. Možno by ma sledoval k supermarketu, kde Al nakupoval mäso, no ak by som sa dostal k benzínke alebo k Veselému bielemu slonovi, mohol by som sa zvrtnúť a ukázať mu dlhý nos. Bol totiž v okolí králičej nory ako prilepený. Keby nebol, videl by som ho v Dallase. Vedel som to tak jasne, ako že gravitácia pridŕža ľudí, aby neodleteli do vesmíru.

Akoby to chcel potvrdiť, zavolal: „Jimla, prosím!“ Zúfalstvo, ktoré som mu videl v tvári, bolo ako vietor: tenké, ale nástojčivé.

Poobzeral som sa doprava i doľava a prešiel k nemu na druhú stranu ulice. Keď som sa približoval, uvidel som dva rozdiely. Rovnako ako jeho predchodca mal klobúk, ale čistý. A rovnako ako jeho predchodca mal za páskou klobúka zastoknutú kartu ako staromódny reportérsky preukaz. Ibaže táto karta nebola žltá, oranžová ani čierna.

Bola zelená.

5

„Chvalabohu,“ povedal. Vzal mi do dlaní ruku a stisol ju. Pokožku mal takmer takú chladnú ako vzduch. Odtiahol som sa od neho, ale jemne. Necítil som z neho nebezpečenstvo, len to tenké a nástojčivé zúfalstvo. To samo osebe nemuselo byť nebezpečné; ale mohlo by byť rovnako horlivé ako čepeľ noža, ktorým John Clayton sekol Sadie do tváre.

„Kto ste?“ spýtal som sa. „A prečo ma voláte Jimla? Jim LaDue je odtiaľto veľmi ďaleko, pane.“

„Neviem, kto je Jim LaDue,“ povedal muž so zelenou kartou. „Vyhýbal som sa vášmu vláknu, ako sa len…“

Zmĺkol. Tvár sa mu stiahla. Zdvihol ruky a vonkajšou stranou si ich pritisol k spánkom, akoby tam chcel zadržať mozog. No mňa zaujala najmä karta zastoknutá za páskou klobúka. Jej farba nebola úplne stála. Chvíľu vírila a plávala, pripomenula mi šetrič obrazovky, ktorý sa zmocňuje môjho počítača, keď je zo pätnásť minút nečinný. Zelená sa vírením zmenila na bledú kanárikovožltú. Potom, keď pomaly zložil ruky, znovu sa zmenila na zelenú. No možno nie na takú jasnú zelenú, akú som videl prvý raz.

„Vyhýbal som sa vášmu vláknu, ako sa len dalo,“ povedal muž v čiernom kabáte, „ale celkom sa to nedalo. Okrem toho, teraz je tu strašne veľa vlákien. Vďaka vám a vášmu kamarátovi kuchárovi je tu strašne veľa hlúpostí.“

„Ničomu z toho nerozumiem,“ povedal som, ale nebola to celkom pravda. Aspoň som prišiel na to, čo znamená karta, ktorú nosí tento človek (a jeho prepitý predchodca). Tie karty sú ako visačky, ktoré nosia pracovníci atómových elektrární. Ibaže karty nemerajú radiáciu, ale monitorujú… čo? Zdravý rozum? Zelená,zatiaľ máte všetkých pokope. Žltá, už sa to začína. Oranžová, volajte ľudí v bielych plášťoch. A keď vám karta sčernie…

Muž so zelenou kartou ma sústredene pozoroval. Z druhej strany ulice nevyzeral na viac ako tridsať rokov. Teraz vyzeral skôr na štyridsaťpäť. Ibaže keď ste sa mu pozreli do očí, zdal sa byť prastarý a nie celkom pri zmysloch.

„Ste nejaký strážca? Strážite králičiu noru?“

Usmial sa… alebo sa o to aspoň pokúsil. „Tak to nazval váš priateľ.“ Vybral si z vrecka škatuľku cigariet. Nebola na nich značka. Také niečo som ešte nevidel, ani tu v krajine minulosti, ani v krajine budúcnosti.

„Toto je jediná?“

Vybral zapaľovač, prikryl ho dlaňou, aby mu vietor nesfúkol plameň, potom si pripálil. Voňala sladko, skôr ako marihuana než ako tabak. No nebola to marihuana. Hoci to nikdy nepovedal, som presvedčený, že to bolo niečo lekárske. Možno niečo ako Goodyho prášky proti bolesti hlavy.

„Je ich zopár. Predstavte si zázvorové pivo, ktoré niekto nechal vonku a zabudol naň.“

„Uhm…“

„Po dvoch alebo troch dňoch zmizne takmer všetok oxid uhličitý, ale zostane zopár bubliniek. To, čo nazývate králičia nora, nie je diera ani otvor. Je to bublina. A čo sa týka stráženia… nie. Ani nie. Bolo by to pekné, no môžeme spraviť len veľmi málo, inak by sme to ešte zhoršili. To je problém cestovania v čase, Jimla.“

„Volám sa Jake.“

„Dobre. My, Jake, pozorujeme. Niekedy vystríhame. Tak ako sa Kyle pokúšal vystríhať vášho priateľa kuchára.“

Takže ten šialenec mal meno. Úplne normálne meno. Kyle, preboha. Bolo to tým horšie, lebo to bolo skutočnejšie.

„On Ala nikdy nevystríhal! Vždy si len pýtal dolár, aby si mohol kúpiť lacné víno!“

Muž so zelenou kartou si potiahol z cigarety a pozrel na popraskaný betón, zamračil sa, ako keby tam bolo niečo napísané. Čat-HUUUU, čat-HUUUU, vraveli tkáčske stavy. „Najprv sa pokúšal,“ povedal. „Svojím spôsobom. Vášho priateľa však príliš rozrušil nový svet, ktorý objavil, a tak mu nevenoval pozornosť. A potom bol už Kyle labilný. Je to… ako by ste to povedali? Riziko povolania. To, čo robíme, pre nás znamená obrovský mentálny tlak. Viete prečo?“

Pokrútil som hlavou.

„Zamyslite sa nad tým. Koľko malých výprav a nákupov váš priateľ kuchár podnikol ešte predtým, ako dostal nápad, že pôjde do Dallasu zastaviť Oswalda? Päťdesiat? Sto? Dvesto?“

Pokúsil som sa spomenúť, ako dlho stála Alova reštaurácia v areáli starej pradiarne, ale nedarilo sa mi to. „Pravdepodobne aj viac.“

„A čo vám povedal? Každá cesta je prvá?“

„Áno. Totálny reset.“

Unavene sa zasmial. „Jasné, že to povedal. Ľudia veria tomu, čo vidia. No mal mať viac rozumu. Vy ste mali mať viac rozumu. Každá cesta si vytvára vlastné vlákno, a keď máte veľa vlákien, zamotajú sa. Zamyslel sa niekedy váš priateľ nad tým, prečo môže stále kupovať to isté mäso? Alebo prečo veci, ktoré kúpil v roku 1958, nikdy nezmizli, keď sa zase vrátil?“

„Pýtal som sa ho na to. Nevedel, takže to zahovoril.“

Začal sa usmievať, ale vyšla z toho bolestná grimasa. Z karty, ktorú mal zastoknutú na klobúku, sa zase začala vytrácať zelená. Zhlboka si potiahol zo sladko rozvoniavajúcej cigarety. Farba sa vrátila a stabilizovala. „Jasné, ignoroval to, čo bilo do očí. Robíme to všetci. Keď Kyle začal prichádzať o rozum, určite vedel, že jeho výpravy do tamtoho obchodu s alkoholom mu stav iba zhoršia, ale aj tak šiel. Nezazlievam mu to; víno mu určite zmierňovalo bolesť. Najmä ku koncu. Možno by bolo všetko lepšie, keby sa do obchodu s alkoholom nemohol dostať, keby bol mimo jeho kruhu, lenže nebol. Ktovie? Nikoho tu neobviňujeme, Jake. Nikoho neodsudzujeme.“

To sa dobre počúvalo, najmä preto, lebo to znamenalo, že sa o tejto šialenej téme môžeme rozprávať ako racionálni ľudia. Niežeby mi až tak záležalo na jeho pocitoch; aj tak som musel spraviť, čo bolo nutné. „Ako sa voláte?“

„Zack Lang. Pôvodne zo Seattlu.“

„Zo Seattlu kedy?“

„Táto otázka nemá pre náš súčasný rozhovor nijaký význam.“

„Vy tu vlastne trpíte, však?“

„Áno. Ak sa nevrátim, ani mne už dlho nevydrží zdravý rozum. A následky budem aj tak pociťovať naveky. Medzi takými, ako sme my, je vysoké percento samovrážd, Jake. Veľmi vysoké. Ľudia – a my sme ľudia, nie mimozemšťania ani nadprirodzené bytosti, ak ste sa nad tým náhodou zamýšľali – nie sú stavaní na to, aby si v hlave udržali viacero vlákien reality. Nie je to, ako keď používate predstavivosť. Vôbec to tak nie je. Samozrejme, máme za sebou výcvik, ale aj tak cítime, že nás to rozožiera. Ako kyselina.“

„Takže každá cesta nie je úplný reset.“

„Je aj nie je. Zanecháva za sebou stopy. Vždy keď váš priateľ kuchár…“

„Volal sa Al.“

„Áno, asi som to vedel, ale zlyháva mi pamäť. Je to ako alzheimer, ale nie je to alzheimer. Je to preto, lebo mozog si nemôže pomôcť a pokúša sa zladiť všetky tenké presahy reality. Vlákna vytvárajú mnohonásobné obrazy budúcnosti. Niektoré sú jasné, väčšina je hmlistá. Preto si asi Kyle myslel, že sa voláte Jimla. Musel to počuť v niektorom vlákne.“

Nepočul to, pomyslel som si. Videl to v nejakej vláknovízii. Na bilborde v Texase. Možno dokonca mojimi očami.

„Ani neviete, aké máte šťastie, Jake. Pre vás je cestovanie v čase jednoduché.“

Až také jednoduché zase nie, pomyslel som si.

„Vznikali paradoxy,“ povedal som. „Rôzne. Však?“

„Nie, to nie je správne slovo. Sú to stopy. Nepovedal som vám to?“ Vyzeral úprimne zmätený. „Ničia stroj. Napokon dôjde k tomu, že stroj jednoducho… zastane.“

Spomenul som si, ako vybuchol motor v studebakeri, ktorý sme so Sadie ukradli.

„Kupovať v roku 1958 stále to isté mäso, to ešte nebolo až také zlé,“ pokračoval Zack Lang. „V konečnom dôsledku to spôsobilo problémy, ale znesiteľné. Potom sa začali veľké zmeny. Najväčšou bola záchrana Kennedyho.“

Pokúsil som sa prehovoriť, ale nemohol som.

„Začínate to chápať?“

Úplne nie, no pochopil som hlavnú osnovu a na smrť ma vydesila. Budúcnosť visí na vláknach. Ako bábka. Dobrý Bože.

„To zemetrasenie… spôsobil som ho ja. Keď som zachránil Kennedyho, tak som… čo? Narušil časopriestorové kontinuum?“ Malo to vyznieť hlúpo, ale nevyznelo. Znelo to veľmi vážne. V hlave mi začalo búšiť.

„Teraz sa musíte vrátiť, Jake.“ Hovoril jemne. „Musíte sa vrátiť a pozrieť sa, čo ste vlastne spôsobili. Čo spôsobila vaša usilovná a nepochybne dobre mienená práca.“

Nič som nepovedal. Návrat mi spôsoboval starosti, no teraz som sa už aj bál. Existuje zlovestnejšia veta ako Musíte sa pozrieť, čo ste vlastne spôsobili? Ak áno, nevedel som si na nijakú spomenúť.

„Choďte. Pozrite sa. Pobudnite tam istý čas. Ale len krátko. Ak sa to rýchlo nenapraví, nastane katastrofa.“

„Aká veľká?“

Prehovoril pokojne: „Taká, čo by mohla všetko zničiť.“

„Svet? Slnečnú sústavu?“ Musel som sa oprieť rukou o sušiareň, aby som nespadol. „Galaxiu? Vesmír?“

„Niečo ešte väčšie.“ Zmĺkol, počkal, aby sa uistil, že to chápem. Karta za pásom klobúka sa zahmlila, zožltla, potom znovu ozelenela. „Realitu.“

6

Prešiel som k reťazi. Vo vetre vŕzgala tabuľka s nápisomVSTUP ZAKÁZANÝ DO OPRAVENIA ODTOKOVÉHO POTRUBIA. Obzrel som sa na Zacka Langa, cestovateľa ktovie odkiaľ. Pozrel na mňa bez výrazu, kabát mu plieskal na členkoch.

„Lang! Tie harmónie… všetky som ich spôsobil ja. Je to tak?“

Možno prikývol. Nie som si istý.

Minulosť sa vzpiera zmene, lebo zmena ničí budúcnosť. Zmena vytvára…

Spomenul som si na starú reklamu na audiokazety Memorex. Ukazovali v nej krištáľové sklo, ktoré rozbijú zvukové vibrácie. Čisté harmónie.

„A po každej zmene, ktorá sa mi podarila, sa harmónie zvyšovali. To je skutočné nebezpečenstvo, však? Tie skurvené harmónie.“

Neodpovedal. Možno to kedysi vedel a už na to zabudol, možno to nikdy nevedel.

Pokojne, povedal som si… tak ako som si povedal pred piatimi rokmi, keď sa mi vo vlasoch objavili prvé šediny. Len pokojne.

Zohol som sa pod reťaz, až sa mi ozvalo ľavé koleno, potom som na okamih zastal a po ľavej ruke som mal zelený bok sušiarne. Tentoraz začiatok neviditeľných schodov neoznačoval kúsok betónu. Ako ďaleko sú od reťaze? Nepamätal som si.

Kráčal som pomaly, pomaličky, topánky mi vŕzgali na popraskanom betóne. Čat-HUUUU, čat-HUUUU, vraveli tkáčske stavy… a potom, keď som spravil šiesty krok a siedmy, sa zvuk zmenil na pri-ĎALEKO, pri-ĎALEKO. Spravil som ďalší krok. Potom ďalší. Čoskoro dôjdem na koniec sušiarne a budem v zadnom dvore. Je preč. Bublina praskla.

Urobil som ešte jeden krok, a hoci tam nebol schod, na okamih som svoju topánku uvidel v dvojitej expozícii. Bola na betóne, ale zároveň na špinavom zelenom linoleu. Spravil som ďalší krok a sám som sa stal dvojitou expozíciou. Väčšina môjho tela stála vedľa sušiarne patriacej k pradiarni Worumbo koncom novembra 1963, ale časť zo mňa bola niekde inde, a veru nie v špajze Alovej reštaurácie.

Čo ak som nevyšiel v Maine, dokonca ani nie na zemi, ale v nejakom zvláštnom inom rozmere? Niekde, kde je šialene červená obloha a vzduch mi otrávi pľúca a zastaví srdce?

Znovu som sa obzrel. Lang stál a kabát mu povieval vo vetre. Na tvári nemal nijaký výraz. Závisí to od vás, akoby hovorila jeho prázdna tvár. Do ničoho vás nemôžem prinútiť.

Bola to pravda, ale ak neprejdem cez králičiu noru do krajiny budúcnosti, nebudem sa môcť vrátiť do krajiny minulosti. A Sadie zostane naveky mŕtva.

Zavrel som oči a podarilo sa mi spraviť ďalší krok. Odrazu som cítil slabý čpavok a ešte ďalší, oveľa nepríjemnejší zápach. Keď človek precestoval veľa kilometrov v zadnej časti diaľkového autobusu, tento druhý zápach si už nepomýli. Bola to nemilá aróma toalety, ktorá potrebovala oveľa viac než len osviežovač vzduchu.

So zavretými očami som spravil ďalší krok a v hlave som začul to zvláštne puknutie. Otvoril som oči. Bol som v malej špinavej kúpeľni. Záchod tam nebol; odmontovali ho a nechali len špinavý tieň jeho podstavca. V rohu ležal starý pisoár, ktorý zmenil farbu z belasej na neurčitú sivú. Sem a tam cezeň pochodovali mravce. Roh, z ktorého som vyšiel, bol zaprataný kartónmi prázdnych fliaš a plechoviek. Pripomenul mi Leeho ostreľovačské hniezdo.

Odsunul som dve škatule a pretisol sa do miestnôstky. Vykročil som k dverám, potom som kartóny vrátil na miesto. Nemá zmysel uľahčovať to niekomu, kto omylom zablúdi do králičej nory. Potom som vyšiel von – naspäť do roku 2011.

7

Keď som naposledy vstupoval do králičej nory, bola tma, takže tma bola, samozrejme, aj teraz – odvtedy totiž uplynuli len dve minúty. Za tie dve minúty sa však veľa zmenilo. Videl som to aj v šere. V istom okamihu počas tých minulých štyridsiatich ôsmich rokov pradiareň zhorela. Zostalo len zopár začiernených stien, zvalený komín (samozrejme, pripomenul mi temný komín v areáli Kitchenerovej železiarne v Derry) a niekoľko kôp odpadu. Nebolo vidieť Mainské teplé vecičky, L. L. Bean Express ani iné drahšie podniky. Na brehoch Androscogginu stála len zničená pradiareň. Nič iné.

V júnovú noc, keď som sa vydal na päťročnú misiu na záchranu Kennedyho, bol vzduch príjemný a vlahý. Teraz bola zverská horúčava. Vyzliekol som si bundu s kožušinovou podšívkou, ktorú som si kúpil v Auburne, a odhodil ju do páchnucej kúpeľne. Keď som znovu zavrel dvere, uvidel som na nej oznam: KÚPEĽŇA MIMO PREVÁDZKY! ZÁCHOD NEFUNGUJE!!! PRASKNUTÉ POTRUBIE!!!

Krásni mladí prezidenti zomreli a krásni mladí prezidenti žili, krásne mladé ženy žili a potom zomreli, ale prasknuté potrubie pod dvorom starej pradiarne Worumbo bolo očividne večné.

Stále tam bola aj reťaz. Prešiel som k nej popri boku špinavej starej kvádrovej budovy, ktorá stála na mieste sušiarne. Keď som sa prešmykol popod reťaz a prešiel som k priečeliu budovy, videl som, že je to samoobsluha s názvom Quik-Flash. Výklady boli rozbité a všetky police vytrhané. Zostala len škrupina, v ktorej blikalo jedno červené poplašné svetlo – dochádzala mu batéria a bzučalo ako zdochýnajúca mucha na okne v zime. Na zvyškoch dlážky bol nasprejovaný nápis a svetlo stačilo akurát na to, aby som si ho prečítal: VYPADNI Z MESTA,SKURVENÝ ARAB.

Prešiel som cez popraskaný betón dvora. Parkovisko, kde kedysi stáli autá zamestnancov pradiarne, bolo preč. Nič na jeho mieste nepostavili; zostal prázdny obdĺžnik plný rozbitých fliaš, úlomkov starého asfaltu a trsov trávy. Kde-tu viseli použité kondómy ako staré stužky z oslavy. Zdvihol som hlavu, no hviezdy som nevidel. Oblohu zakrývali nízke oblaky, natoľko tenké, že prepúšťali trochu matného mesačného svitu. Svetlo zavesené na križovatke Main Street a Route 196 (kedysi známej ako stará lewistonská cesta) nahradil semafor, ale bol zhasnutý. To bolo v poriadku; ani jedným smerom totiž nechodili autá.

Kennebec Fruit zmizol. Na mieste, kde stál, zívala jama po pivnici. Na druhej strane cesty, kde bol v roku 1958 Zelený front a kde mala v roku 2011 stáť banka, sa krčilo niečo s názvom Potravinové družstvo – Provincia Maine. Ibaže aj tu boli rozbité výklady a tovar, ktorý tam možno kedysi mali, sa vyparil. Všetko bolo vyrabované tak ako Quik-Flash.

Na pol cesty od opustenej križovatky ma zarazil čvachtavý trhavý zvuk. Vedel som si predstaviť len nejaký bláznivý ľadový aeroplán, čo sa rozpúšťa, keď prekračuje bariéru zvuku. Zem pod nohami sa mi mierne zachvela. Alarm vydal zvuk podobný odgrgnutiu, potom sa odmlčal. Zaštekali psy a postupne tiež stíchli.

Zemetrasenie v Los Angeles, pomyslel som si. Sedemtisíc mŕtvych.

Cestu číslo 196 zaliali reflektory, rýchlo som prebehol na chodník. Ukázalo sa, že vozidlo je malý hranatý autobus s nápisom OBJAZD v osvetlenom okienku. Niečo mi to pripomenulo, ale nevedel som čo. Asi nejakú harmóniu. Na streche autobusu bolo niekoľko krútiacich sa zariadení, ktoré pôsobiliako ventilátory. Žeby veterné turbíny? Je to možné? Nepočul som zvuk spaľovacieho motora, len tiché elektrické bzučanie. Díval som sa, kým z dohľadu nezmizol široký polmesiac jedného zadného svetla.

Dobre, takže v tejto verzii budúcnosti – v tomto vlákne, aby som použil výraz Zacka Langa – benzínové motory zanikli. To je dobre, nie?

Možno, ale keď som sa nadýchol, vzduch pôsobil ťažko a akosi mŕtvo a jeho pach mi pripomenul, ako smrdel vláčikový transformátor, keď som ho ako dieťa príliš trápil. Treba ho vypnúť, nech si trochu oddýchne, vravieval môj otec.

Na Main Street bolo zopár obchodov, ktoré pôsobili akotak funkčne, ale väčšinou ošarpane. Chodník bol popraskaný a plný odpadkov. Videl som zo päť zaparkovaných áut a každé bolo buď benzínovo-elektrický hybrid, alebo malo na streche otočné zariadenia. Jedno z nich bola Honda Zephyr, druhé Takuro Spirit, ďalšie Ford Breeze. Vyzerali staré a niektoré boli zdemolované. Všetky mali na prednom okne ružové nálepky, čierne písmená dosť veľké, aby sa dali čítať aj v šere: PROVINCIA MAINE, NÁLEPKA „A“. VŽDY UKÁŽTE PRÍDELOVÚ KNIŽKU.

Na druhej strane cesty sa vliekla partia deciek, smiali sa a rozprávali. „Hej!“ zavolal som na nich. „Je ešte otvorená knižnica?“

Pozreli na mňa. Videl som blikajúce končeky cigariet ako svetlušky… ibaže vôňa, ktorá sa ku mne doniesla, takmer určite patrila marihuane. „Choď do riti!“ zvolal jeden z nich.

Ďalší sa obrátil, stiahol si nohavice a ukázal mi holý zadok. „Ak tu nájdeš knižky, sú všetky tvoje!“

Ozval sa smiech a išli ďalej, rozprávali sa tichšie a obzerali sa.

Neprekážalo mi, že mi niekto ukázal holý zadok – nebolo to prvý raz –, ale nepáčili sa mi tie pohľady a ešte menej sa mi páčili tie tiché hlasy. Možno je v tom nejaké sprisahanie. Jake Epping tomu úplne neveril, ale George Amberson áno; George toho zažil dosť, a tak sa George zohol, zdvihol dva kusy betónu veľké ako päste a napchal si ich do predných vreciek nohavíc – len pre šťastie. Jakovi sa to zdalo hlúpe, ale nenamietal.

O blok ďalej sa paródia na obchodnú štvrť náhle skončila. Videl som staršiu ženu, ako sa ponáhľa a nervózne pozerá na chalanov, ktorí boli o čosi vyššie na druhej strane Main Street. Mala šatku a čosi, čo vyzeralo ako respirátor – aký nosia ľudia s chronickou obštrukčnou chorobou pľúc alebo s pokročilým emfyzémom.

„Pani, neviete, či je knižnica…“

„Nechajte ma!“ Oči mala veľké a vystrašené. Cez trhlinu v mrakoch zasvietil mesiac a videl som, že tvár jej pokrývajú otvorené rany. Jedna pod ľavým okom akoby odhaľovala kosť. „Mám potvrdenie, že môžem byť vonku, je tam pečiatka výboru, takže ma nechajte na pokoji! Idem navštíviť sestru. Títo chlapci sú dosť zlí a o chvíľu začnú robiť bordel. Ak sa ma dotknete, zazvoním a príde strážnik!“

Z akéhosi dôvodu som o tom pochyboval.

„Pani, ja len chcem vedieť, či je ešte knižnica…“

„Je zavretá už roky a všetky knihy sú preč! Teraz tam mávajú rasistické mítingy. Vravím vám, nechajte ma na pokoji, lebo zazvoním na strážnika!“

Náhlila sa preč a každú chvíľu sa obzerala, či ju nesledujem. Ponechal som medzi nami dosť priestoru, aby sa upokojila, potom som pokračoval hore po Main Street. Koleno sa mi zotavovalo po schodiskovom maratóne v sklade kníh, ale stále som kríval a istý čas ešte budem. V niektorých domoch sa za zatiahnutými oknami svietilo, no bol som si istý, že to nie sú elektrické lampy. Boli to lampáše a v niektorých prípadoch petrolejky. Väčšina domov bola tmavá. Z niektorých zostali iba obhorené zrúcaniny. Na jednej bol hákový kríž a na druhomnápis ŽIDOVSKÝ POTKAN.

Títo chlapci sú dosť zlí a o chvíľu začnú robiť bordel.

A… naozaj spomenula rasistické mítingy?

Pred jedným domom, ktorý vyzeral byť v dobrom stave – v porovnaní s ostatnými to bola vila –, som uvidel dlhé drevené zábradlie pre kone ako vo westerne. A nedávno tu boli priviazané skutočné kone. Keď sa v ďalšom záblesku mesiaca osvetlila obloha, zazrel som konský trus, niekde aj čerstvý. Prístupová cesta bola uzavretá bránou. Mesiac zase zašiel za mraky, takže som nemohol prečítať nápis na železe, ale nemusel som ho čítať,aby som vedel, že hlása: VSTUP ZAKÁZANÝ.

Zhora som začul hlas, ktorý vyslovil jedno slovo: „Kurva!“

Hlas neznel mlado, takže nepatril výrastkom, a ozval sa na opačnej strane ulice. Ten človek pôsobil nahnevane. Zároveň tak, akoby sa rozprával sám so sebou. Kráčal som za hlasom.

„Sviňa!“ zvolal rozrušený hlas. „Hovädo!“

Bol možno o blok ďalej. Skôr ako som sa tam dostal, počul som kovový rachot a mužský hlas zvolal: „Padajte! Posratí sopliaci! Padajte, lebo vytiahnem pištoľ!“

Ozval sa posmešný rehot. Patril tým výrastkom, čo fajčili marihuanu, a hlas, ktorý odpovedal, určite patril tomu, čo mi ukázal holý zadok. „Ty máš len pištoľ v gatiach a tá má ovisnutú hlaveň!“

Zase sa ozval smiech. Po ňom nasledoval vysoký kovový cveng.

„Vy kurvy, zlomili ste mi spicu!“ Keď muž znovu skríkol, v hlase mu znel náznak neovládnuteľného strachu. „Hej, hej, zostaňte na svojej strane!“

Mraky sa pohli. Pomedzi ne nakukol mesiac. V jeho chabom svetle som uvidel starca na invalidnom vozíku. Bol v polovici jednej z ulíc, ktoré križovali Main Street a Goddard Street, ak sa ich názvy nezmenili. Jedno koleso mu zapadlo do jamy a vozík sa opito nakláňal na ľavú stranu. Chalani prechádzali cez ulicu k nemu. Ten, čo ma poslal do riti, držal prak s poriadnym kameňom. Tým sa vysvetľoval ten rachot.

„Máš staré prachy, dedo? A nemáš nové prachy alebo konzervy?“

„Nie! Ak nemáte toľko slušnosti, aby ste ma vytlačili z tej jamy, aspoň vypadnite a nechajte ma na pokoji!“

Lenže títo tu robievajú bordel, takže ho na pokoji nenechajú. Oberú ho o to málo, čo má, možno ho zbijú, určite ho prevrátia.

Jake a George sa spojili a obaja sa rozzúrili.

Výrastkovia sa sústredili na starca v invalidnom vozíku a nevideli ma, ako sa k nim šikmo blížim – tak som prešiel aj cez šieste poschodie v sklade učebníc. Ľavú ruku som stále nemal celkom v poriadku, ale pravú áno, a vycvičenú tromi mesiacmi rehabilitácie, najprv v Parklandskej nemocnici a potom v Eden Fallows. A stále mi zostalo niečo z presnej mušky, vďaka ktorej som bol tretím chytačom na strednej škole. Hodil som kus betónu z desiatich metrov a trafil som Holozadkára do hrude. Skríkol od bolesti a prekvapenia. Všetci chlapci – bolo ich päť – sa ku mne obrátili. Vtedy som uvidel, že tváre majú rovnako znetvorené ako tá vystrašená žena. Najhoršie bol na tom ten s prakom, čo ma posielal, kam slnko nesvieti. Tam, kde mal mať nos, mal len dieru.

Druhý kus betónu som si prehodil z ľavej ruky do pravej a hodil som ho do najvyššieho chalana, ktorý mal obrovské voľné nohavice s pásom kdesi v polovici trupu. Kryl sa rukou. Zasiahol ho betón a džoint mu vyletel na ulicu. Raz mi pozrel do tváre, potom sa otočil a rozbehol sa preč. Jeho príklad nasledoval aj Holozadkár. Traja zvyšní zostali.

„Len im ukážte, synak!“ zvolal starec na vozíku. „Zaslúžili si to, ako že je Boh nado mnou!“

O tom som nepochyboval, ale boli v presile a minula sa mi munícia. Keď máte do činenia s tínedžermi, môžete vyhrať len tak, že nedáte najavo strach, iba nefalšovaný dospelácky hnev. Toho sa musíte držať a to som aj robil. Toho, čo ma poslal do riti, som pravou rukou schmatol vpredu za otrhané tričko a ľavou som mu vytrhol prak. Vyvaľoval oči a nebránil sa.

„Ty sráč,“ povedal som a zastal pár centimetrov od jeho tváre… bez ohľadu na chýbajúci nos. Páchol potom, marihuanou a hlboko zažratou špinou. „Aký sráč si vyskakuje na starca na vozíku?“

„Kto st…“

„Kto je zvedavý, bude skoro starý. A teraz odtiaľto padaj.“

„Vráťte mi môj…“

Vedel som, čo chce, a tresol som mu tým do čela. Jedna rana mu začala mokvať a určite to poriadne zabolelo, lebo sa mu oči naplnili slzami. Znechutilo ma to a naplnilo ľútosťou, ale usiloval som sa nedať nič najavo. „Ty nemáš nič, sráč, len šancu vypadnúť skôr, ako ti vytrhnem tie tvoje nakazené gule a strčím ti ich tam, kde si mal predtým nos. Máš jednu šancu. Využi ju.“ Nadýchol som sa, potom som mu zrúkol do tváre v spŕške hluku a slín: „Utekaj!“

Díval som sa, ako sa vzďaľujú, a cítil som hanbu aj triumf. Starý Jake kedysi vedel majstrovsky upokojiť hlučné triedy v piatok poobede pred prázdninami, a to bolo asi tak všetko. Lenže nový Jake bol teraz čiastočne George. A George všeličo preskákal.

Zozadu sa ozval záchvat kašľa. Spomenul som si na Ala Templetona. Keď kašeľ prestal, starec povedal: „Za ten pohľad, ako tí smradi odtiaľto prášili, by som si dal aj do kolena vŕtať. Neviem, kto ste, ale mám v špajze fľašu škótskej – poctivej, čistej –, a ak ma vytisnete z tejto sprostej jamy a odtlačíte ma domov, podelím sa s vami.“

Mesiac zašiel, ale teraz znovu vykukol cez otrhané oblaky, a uvidel som starcovu tvár. Mal dlhú bielu bradu a v nose kanylu, ale aj po piatich rokoch som bez problémov spoznal človeka, ktorý ma dostal do tejto šlamastiky.

„Zdravím, Harry,“ povedal som.

31. KAPITOLA

1

Ešte stále býval na Goddard Street. Vyviezol som ho po rampe na verandu, kde vytiahol hrozivo veľký zväzok kľúčov. Všetky potreboval. Dvere na dome mali až štyri zámky.

„Ste majiteľ, alebo si tento dom iba prenajímate?“ spýtal som sa ho.

„Ach, patrí mne,“ povedal. „Aj keď za veľa nestojí.“

„To ste na tom dobre.“ Predtým býval v podnájme.

„Ešte stále ste mi nepovedali, odkiaľ poznáte moje meno.“

„Najprv sa napime. Zíde sa mi to.“

Dvere viedli do salóna, čo zaberal prednú polovicu domu. Povedal mi pŕ, akoby som bol kôň, a zapálil plynový lampáš. V jeho svetle som uvidel nábytok, aký sa označuje slovami „starý, ale zachovaný“. Na dlážke ležal krásny pletený koberec. Ani na jednej stene nevisel diplom z večerného kurzu pre dospelých – a, samozrejme, ani zarámovaná slohová práca s názvom Deň, ktorý mi zmenil život –, ale zato tam bolo veľa katolíckych svätých obrázkov a fotografií. Prekvapilo ma, že niektorých ľudí spoznávam. Vlastne prečo nie? Stretol som sa s nimi.

„Poprosím vás, zamknite za sebou.“

Zatvoril som dvere za tmavým a znepokojujúcim mestom Lisbon Falls a zamkol som obe zámky.

„Aj tú poistnú, ak sa vám neťaží.“

Zvrtol som ju a začul som robustné šťuknutie. Harry sa zatiaľ pohyboval po svojom salóne a zažínal rovnaké petrolejové lampy s dlhými hrdlami, aké som tuším kedysi vídal v dome starej mamy Sarie. Interiér osvetľovali lepšie ako plynový lampáš od Colemana a Harry pochvalne prikývol, keď som zhasol jeho ostrý biely plameň.

„Ako sa voláte, pane? Vy už moje meno viete.“

„Jake Epping. Asi vám to nič nehovorí, však?“

Zauvažoval, potom pokrútil hlavou. „A malo by?“

„Skôr nie.“

Vystrčil ruku. Mierne sa zachvievala, zrejme to spôsobila nejaká vznikajúca porucha. „Ale aj tak vám ju podám. Mohlo to zle dopadnúť.“

S radosťou som prijal jeho ruku. Zdravím, nový priateľ. Aj starý priateľ.

„Okej, tak to už máme za sebou a môžeme si s čistým svedomím vypiť. Donesiem tú škótsku.“ Vyrazil do kuchyne a kolesá na vozíku posúval rukami, ktoré sa trošku triasli, ale stále boli mocné. Vozík bol vybavený malým motorom, ale buď nefungoval, alebo Harry šetril batériu. Obzrel sa ponad plece. „Ozaj, nie ste nebezpečný, čo? Teda neohrozíte ma?“

„Vás nie, Harry,“ s úsmevom som odpovedal. „Som váš anjel.“

„Tak to je kurevsky čudné,“ povedal. „Ale čo už dnes nie je?“

Vošiel do kuchyne. Onedlho zažiarilo ďalšie svetlo. Domácke, oranžovožlté. Tu dnu vyzeralo všetko domácky. Ale tam vonku… v tomto svete…

Do pekiel jazerných, čo som to vykonal?

2

„Na čo si vypijeme?“ opýtal som sa, keď sme už držali poháre v rukách.

„Na lepšie časy, ako sú tieto. Vyhovuje, pán Epping?“

„Úplne. A pre vás som Jake.“

Štrngli sme si. Potom sme pili. Ani som si nespomínal, kedy som naposledy prehltol niečo ostrejšie ako pivo Lone Star. Whisky bola ako horúci med.

„Elektrina nie je?“ spýtal som sa s pohľadom upretým na tie lampy. Plamienky stiahol celkom nízko, asi šetril petrolej.

Vystrúhal kyslú grimasu. „Vy asi nie ste miestny, čo?“

Tú otázku som už niekedy počul, od Franka Anicettiho v obchode Kennebec Fruit. Pri svojom prvom výlete do minulosti. Vtedy som zaklamal. Teraz som klamať nechcel.

„Neviem, ako vám mám na to odpovedať, Harry.“

Pokrčil plecami. „Tri dni do týždňa by elektrika mala byť a toto je akože jeden z tých dní, ale aj tak ju o šiestej vypli. Na tunajšie elektrárne verím ako na Santaklausa.“

Zamyslel som sa nad tým a spomenul si na nálepky na autách. „Odkedy patrí Maine Kanade?“

Fľochol na mňa, akože mi preskočilo, ale videl som, že ten rozhovor ho baví. Lebo je čudný a zároveň úplne logický. Zišlo mi na um, kedy sa naposledy s niekým poriadne porozprával. „Od dvetisícpiateho. Čo vás niekto tresol po hlave?“

„Čírou náhodou áno.“ Prešiel som k jeho vozíku, kľakol som na to koleno, ktoré sa ešte ochotne a bez bolesti ohýbalo, a ukázal mu lysinu na temene, kde mi už nikdy nevyrástli vlasy. „Pred niekoľkými mesiacmi ma strašne zbili…“

„Hej, všimol som si, že krívate, keď ste sa rozbehli za tými chuligánmi.“

„… a teraz si mnohé veci nepamätám.“

Dlážka sa pod nami náhle otriasla. Aj plamienky v petrolejkách sa zachveli. Obrázky na stene zaštrkotali a vyše polmetrový sadrový Ježiš s rozpriahnutými rukami sa drkotavo posunul k okraju kozubovej rímsy. Vyzeral ako chlapík, čo uvažuje o samovražde, a vzhľadom na to, čo som tu všade videl, som mu to ani nemohol zazlievať.

„Prskavka,“ mykol plecom akoby nič, keď trasenie ustalo. „Na tie si spomínate, nie?“

„Nie.“ Vstal som, prešiel som ku kozubovej rímse a vrátil Ježiša naspäť k jeho svätej matičke.

„Vďaka. Už mi z police popadala polovica učeníkov, Boh aby ich skáral, a za každým mi bolo ľúto. Patrili mojej mamke. Prskavky sú otrasy zemskej kôry. Máme ich tu často, ale najväčšie zemetrasenia sa vyskytujú na Stredozápade alebo až dole v Kalifornii. Samozrejme, že aj v Európe a v Číne.“

„Žeby si už v Idahu priväzovali člny?“ Stál som pri kozubovej rímse a pozeral na fotky.

„Až také zlé to zatiaľ nie je, ale… veď viete, že zmizli štyri japonské ostrovy…“

Zmätene som sa naňho zadíval. „Nie.“

„Tri boli malé, ale štvrtý bol Hokkaido. Pred štyrmi rokmi ho zhltol oceán ako malinu. Vedci vravia, že to má niečo spoločné so zemskou kôrou.“ A ľahostajne dodal: „Vraj ak to neprestane, do roku 2080 či tak nejako to roztrhne celú planétu. A potom budú v slnečnej sústave až dva pásy asteroidov.“

Na dúšok som dopil whisky a cez slzy, čo mi vohnala do očí, som chvíľu videl dvojmo. Keď sa izba opäť spevnila, ukázal som na fotku Harryho asi tak v päťdesiatke. Aj tam bol na vozíku, ale vyzeral zdravý a mocný, aspoň od pása nahor – oblekové nohavice neprirodzene viseli na zakrpatených nohách. Vedľa neho stála žena v ružových šatách, ktoré mi pripomenuli kostým Jackie Kennedyovej z toho dvadsiateho druhého novembra 1963. Pamätám si, čo mi vravela mama: o žene, ktorá nie je pekná, treba povedať, že má „zaujímavú tvár“. Táto žena ju rozhodne mala.

„Vaša manželka?“

„Uhm. Tá fotka je z nášho dvadsiateho piateho výročia. O dva roky potom zomrela. Teraz je tu toho dosť. Politici vám budú hovoriť, že to spravili tie atómové bomby – od Hanojského pekla v šesťdesiatom deviatom ich už odpálili z rôznych strán dobrých dvadsaťosem alebo aj dvadsaťdeväť. Zaprisahávajú sa, že je to tak, ale všetci vieme, že rany a rakovina sa fakt zhoršili, až keď to vo Vermonte buchlo. Stalo sa to po rokoch protestov, lebo ľuďom sa tá elektráreň, samozrejme, nepáčila. ‚Ale kdeže,‘ vraveli nám vtedy, ‚tu vo Vermonte nebudú žiadne veľké zemetrasenia, len bežné otrasy a prskavky! V našom malom Božom kráľovstve? Božeuchovaj!‘ No a vidíte, čo sa stalo.“

„Vravíte, že vo Vermonte vybuchol reaktor?“

„A opľul radiáciou celé Nové Anglicko aj južný Quebec.“

„Kedy?“

„Jake, vy si zo mňa uťahujete.“

„V nijakom prípade.“

„Devätnásteho júna 1999.“

„Je mi ľúto, čo sa stalo vašej žene.“

„Ďakujem, synak. No, bola to dobrá žena. A krásna žena. Nezaslúžila si taký koniec.“ Pomaly si pretrel rukou oči. „A už som o nej dávno nehovoril, ale vlastne som už dávno nehovoril vôbecs nikým. Smiem vám naliať ešte trochu? Na rozveselenie.“

Len trošku, ukázal som prstami. Nečakal som, že tu budem tak dlho. Tieto podvrhnuté dejiny, túto temnotu, som musel nasať veľmi rýchlo. Mal som totiž ešte veľa práce, napríklad vzkriesiť tú moju dobrú a krásnu ženu. A to bude znamenať ďalší rozhovor s mužom so zelenou kartou. Netúžil som ho absolvovať pod parou, ale troška navyše ma nezabije. Navyše som tú whisky potreboval. Emócie som mal ako zmrazené, a to bolo zrejme v poriadku, pretože myseľ vírila ako divá.

„Ochrnuli ste po ofenzíve Tet?“ Pomyslel som si, no samozrejme, ale mohli ste na tom byť aj horšie, pretože po mojom poslednom výlete ste tam zomreli.

Chvíľu vyzeral, akoby nechápal, potom sa mu v očiach vyjasnilo. „Hej, asi to nazvali Tet, keď už o tom uvažujem. My sme to volali veľké saigonské lajno z roku 1967. Vrtuľník, v ktorom som letel, spadol. Mal som šťastie, lebo väčšina posádky zahynula. Nejakí diplomati a potom normálni chalani.“

„Tet v šesťdesiatom siedmom,“ zamrmlal som. „Nie v šesťdesiatom ôsmom.“

„Presne tak. Vy ste ešte neboli na svete, ale určite ste si o tom prečítali v dejepise.“

„Nie.“ Počkal som, kým mi naleje ešte trochu škótskej – len na zakrytie dna –, a povedal som: „Viem, že prezidenta Kennedyho v novembri v šesťdesiatom treťom takmer zastrelili. A potom už neviem nič.“

Pokrútil hlavou. „V živote som nepočul o takom čudnom prípade amnézie.“

„Zvolili Kennedyho znovu do úradu?“

„Proti Goldwaterovi? Jasné. Mohlo to dopadnúť inak?“

„A ponechal si ako viceprezidenta Johnsona?“

„Isteže. Kennedy totiž potreboval hlasy z Texasu. Aj ich dostal. Guvernér Connally preňho v tých voľbách makal ako otrok, aj keď Kennedyho politika ‚novej hranice‘ sa mu protivila. Connallymu sa smiali, že Kennedyho podporil, lebo mu bolo trápne. Viete, za to, čo sa takmer stalo v Dallase v novembri. Ale vy to naozaj neviete? Neučili ste sa to v škole?“

„Vy ste to zažili, Harry. Povedzte mi o tom.“

„Jasné, prečo nie?“ vyhlásil. „Sadajte a počúvajte. A už nezízajte na tie fotky. Ak ste nevedeli, že Kennedyho v šesťdesiatom štvrtom znovu zvolili, tak určite nepoznáte nikoho z mojej rodiny.“

Ach, Harry, pomyslel som si.

3

Keď som bol malý chlapec – štvor-, možno len trojročný –, opitý strýko mi rozprával o Červenej čiapočke. Nie štandardnú verziu rozprávky z detských knižiek, ale tú s hviezdičkou, samé výkriky, krv a tupé údery drevorubačovej sekery. Dodnes si veľmi živo spomínam, že som ho počúval, ale v pamäti mi zostalo len zopár detailov: napríklad vlčie zuby vycerené v ligotavom úsmeve a zakrvavená babka, čo sa znovu zrodí z vlkovho rozpáraného brucha. Tým chcem povedať, že ak očakávate Dejiny sveta v podaní Harryho Dunninga, ako ich vyrozprával Jakovi Eppingovi, tak na to zabudnite. Na vine nie je len hrôza z toho, ako sa všetko totálne zvrhlo. Aj môj chvat, s akým som sa musel vrátiť a napraviť to.

Ale niečo mi predsa len utkvelo v hlave. Napríklad celosvetové pátranie po Georgeovi Ambersonovi. Bezvýsledné, samozrejme, lebo George zmizol ako loď v bermudskom trojuholníku, no za tých štyridsaťosem rokov, čo od dallaského pokusu o atentát uplynuli, sa z Georgea Ambersona stala takmer mýtická postava. Spasiteľ, alebo atentátnikov komplic? O tejto otázke sa viedli debaty, dokonca jej boli venované celé konferencie, a keď som to počúval v Harryho podaní, nemohol som nemyslieť na tie konšpiračné teórie, ktoré sa zrodili okolo príbehu, v ktorom Lee svoj cieľ neminul. Ako vieme, milí študenti, dejiny sa usilujú o harmóniu.

Kennedy očakával, že v šesťdesiatom štvrtom absolútnou väčšinou porazí kandidáta republikánov Barryho Goldwatera. Namiesto toho získal necelých štyridsať hlasov voliteľov, čo bola väčšina, ktorú len najzaťatejší demokrati pokladali za úctyhodnú. Začiatkom druhého volebného obdobia si pohneval pravicu aj vojakov, lebo vyhlásil Severný Vietnam za „menšie ohrozenie našej demokracie, než akým je rasová nerovnosť v našich školách a mestách“. Nestiahol všetkých vojakov z Vietnamu, ale obmedzil ich prítomnosť na Saigon a okruh okolo neho, ktorý nazvali – aké prekvapenie! – Zelená zóna. Kennedyho druhá administratíva nedodávala Južnému Vietnamu vojská, ale prachy. Pekne po americky.

Veľké reformy občianskych práv a slobôd zo šesťdesiatych rokov sa neodohrali. Kennedy nebol Lyndon Johnson a ten zase ako viceprezident prejavil pozoruhodnú neschopnosť svojmu prezidentovi pomáhať. Republikáni a arcijužania desať dní blokovali Kongres, jeden tam dokonca zomrel a stal sa pravicovým hrdinom. Kennedy napokon kapituloval a vyslovil vetu, ktorá ho mala mátať až do jeho smrti v roku 1983: „Biela Amerika si napchala dom trieskami, a teraz bude horieť.“

Vzápätí prišli rasové nepokoje. Kým ich Kennedy riešil, severovietnamská armáda dobyla Saigon – a muž, ktorý ma do tejto dejinnej šlamastiky dostal, skončil na vozíčku po havárii vrtuľníka na palube americkej lietadlovej lode. Verejná mienka sa obrátila proti Kennedymu.

O mesiac po páde Saigonu zavraždili v Chicagu Martina Luthera Kinga. Atentátnikom bol vyšinutý agent FBI menom Dwight Holly. Predtým, ako ho zabili, vyhlásil, že to urobil na Hooverov rozkaz. Chicago explodovalo. A s ním desiatka amerických miest.

Za prezidenta bol zvolený George Wallace. Vtedy sa už vážne začali zemetrasenia. Wallace s nimi nič nezmohol, tak sa uspokojil s násilným nastolením poriadku v Chicagu. To, čo povedal Harry, sa stalo v júni roku 1969. O rok neskôr ponúkol prezident Wallace lídrovi komunistického Vietnamu, Ho Či Minovi, ultimátum: Saigon dostane status slobodného mesta, aký má Berlín, alebo bude z Hanoja mŕtve mesto. Strýko Ho odmietol. Ak si myslel, že Wallace blufuje, mýlil sa. Hanoj sa deviateho augusta 1969 zdvihol do vzduchu na rádioaktívnom oblaku, presne na deň dvadsaťštyri rokov po tom, čo Harry Truman zhodil bombu na Nagasaki. Tej misii osobne velil viceprezident Curtis LeMay. V prejave k národu to Wallace označil za Božiu vôľu. Väčšina Američanov s ním súhlasila. Wallace mal stále vysokú podporu verejnosti, ale prinajmenšom jeden Američan ho nepodporoval. Volal sa Arthur Bremer a pätnásteho mája 1972 zastrelil Wallacea, práve keď Wallacev nákupnom stredisku v meste Laurel v štáte Maryland viedol kampaň za svoje opätovné zvolenie.

„Akou zbraňou?“

„Tuším to bol revolver. Tridsaťosmička.“

No samozrejme. A možno aj policajný špeciál, ale pravdepodobnejšie model Victory, rovnaká búchačka, aká v inom časovom vlákne zobrala život policajtovi Tippitovi.

Vtedy som už strácal niť. A v hlave mi ako gong zunela myšlienka: Musím to napraviť, napraviť, napraviť.

V sedemdesiatom druhom sa stal prezidentom Hubert Humprey. Zemetrasenia boli častejšie a silnejšie. Počet samovrážd celosvetovo stúpol. Rozmohol sa fundamentalizmus každého možného druhu. S ním prišiel aj terorizmus, v jadre ktorého stáli náboženskí extrémisti. India a Pakistan začali vojnu a do vzduchu sa zdvihli ďalšie príšerné atómové hríby. Bombaj sa nikdy nestal Mumbajom. Stal sa rádioaktívnym popolom a vetrom roznášajúcim rakovinu.

Karáčí tiež. Až keď Rusko, Čína a USA vyhlásili, že obidve krajiny bombami odpália späť do kamennej doby, nastal akýtaký zmier.

V roku 1976 prehral Humprey voľby. Totálnou väčšinou ho porazil Ronald Reagan. Humprey si neudržal ani Minnesotu, svoj rodný štát.

V meste Jonestown v Guyane spáchalo dvetisíc ľudí masovú samovraždu.

V novembri v sedemdesiatom deviatom prepadli iránski študenti americkú ambasádu v Teheráne a zajali nie šesťdesiatšesť, ale vyše dvesto rukojemníkov. Ich hlavy padali v zázname iránskej televízie. Reagan sa z hanojského pekla poučil, takže atómové bomby ponechal doma, zato vyslal do Iránu mračná vojakov. Zvyšných rukojemníkov, samozrejme, zmasakrovali, a nová teroristická skupina, ktorá si dala meno Základňa – po arabsky al-Kájda – začala rozsievať bomby.

„Ten chlap rečnil ako dobre namazaný stroj, lenže o militantnom islame vedel veľké hovno,“ vyhlásil Harry.

Potom sa znovu dali dokopy Beatles a usporiadali Mierový koncert. V dave pod pódiom odpálil výbušniny na svojom tele samovražedný atentátnik a zabil tristo návštevníkov. Paul McCartney po tom útoku oslepol.

Zakrátko vzbĺkol celý Blízky východ.

Rusko sa zrútilo.

Nejaká skupina – zrejme sfanatizované tvrdé jadro ruských exulantov – začala predávať jadrové zbrane teroristom, ešte aj Základni.

„V roku 1994,“ sucho podotkol Harry, „vyzerali tamojšie ropné polia ako čierne sklo. Také, čo v tme svieti. Odvtedy však terorizmus takpovediac vyhorel. Niekto pred dvoma rokmi odpálil z kufríka atómovú bombu v Miami, ale ktovieako mu to nevyšlo. Jasné, na South Beach môžu byť večierky tak najskôr o šesťdesiat alebo osemdesiat rokov – a z Mexického zálivu je, samozrejme, mŕtva voda –, no radiácia zabila len nejakých desaťtisíc ľudí. A vtedy to už ani nebol náš problém. Maine si odhlasovalo, že sa chce pripojiť ku Kanade, a clintonovské áno z Bieleho domu sme počuli až sem.“

„Hej, Bill Clinton je prezident?“

„Ale kdeže! Chceli ho v dvetisíc štvrtom nominovať, ale na straníckom zjazde ho skosil infarkt. Demokratov zachránila jeho žena. A tá je teraz prezidentkou.“

„A ide jej to?“ Mávol rukou. „Nie najhoršie… ale aký zákon pomôže proti zemetraseniam? A tie nás nakoniec dorazia.“ Nad nami sa znovu ozval ten vodnatý trhavý zvuk. Zdvihol som hlavu. Harry nie. „Čo je to?“ spýtal som sa.

„Synak,“ vzdychol, „to zrejme nikto nevie. Vedci sa prú, ale v tomto prípade to asi skôr pochopili kazatelia. Vravia, že sa Boh pripravuje na to, aby vlastnoručne roztrhal všetky svoje diela, tak ako Samson strhol chrám na Filištíncov.“ Dopil whisky a na lícach mu zažiaril slabý rumenec… na lícach, ktoré boli, pokiaľ som videl, bez rán po radiácii. „A myslím, že v tejto jednej veci majú pravdu.“

„Kristepane,“ zamrmlal som.

Zadíval sa na mňa. „Stačilo dejín, synak?“

Mne teda určite. Naveky.

4

„Už musím ísť,“ povedal som. „Zvládnete to?“

„Kým neotrčím kopytá. Ako všetci ostatní.“ Pátravo sa na mňa zadíval. „Jake, odkiaľ ste sem spadli? A prečo mám pocit, že vás poznám?“

„Možno preto, že každý spozná svojho anjela.“

„Hovno.“

Už som túžil len vypadnúť. Zdalo sa mi, že po ďalšom resete sa môj život značne zjednoduší. Ale najskôr, pretože toto bol dobrý človek, ktorý vo všetkých svojich troch vteleniach veľa trpel, som znovu pristúpil ku kozubovej rímse a vzal som z nej jednu zarámovanú fotografiu.

„Opatrne,“ ozval sa mrzuto Harry. „To je moja rodina.“

„Viem.“ Vložil som mu obrázok do pokrútených rúk so stareckými škvrnami. Tá čiernobiela fotka bola podľa mierne zahmlených kontúr zrejme zväčšeninou z Kodaku. „Fotil to váš otec? Pýtam sa, lebo on jediný na tom zábere nie je.“

Zvedavo na mňa pozrel, potom sa zadíval na fotku. „Nie,“ pokrútil hlavou. „Toto fotila naša susedka v lete v päťdesiatom ôsmom. Vtedy už naši žili oddelene.“

Ktovie, či to bola tá susedka, ktorú som videl fajčiť cigaretu, keď striedavo umývala auto a striekala vodu na psa. Z akéhosi dôvodu som bol presvedčený, že áno. Z hlbočiny mojej mysle ako zvuk zo studne vystúpili pospevujúce hlásky dievčatiek sošvihadlom: Daj si ešte jeden skok.

„Mal problém s alkoholom. Vtedy to nebolo čudné, veľa mužov pilo a napriek tomu bývalo doma s manželkami, ale on keď si vypil, bol zlý.“

„To verím.“

Znovu na mňa pozrel, tentoraz ostrejšie, potom sa usmial. O väčšinu zubov prišiel, ale aj tak to bol dosť príjemný úsmev. „Pochybujem, či viete, o čom je reč. Koľko máte rokov, Jake?“

„Štyridsať.“ Hoci v ten večer som určite vyzeral starší.

„A to znamená, že ste sa narodili v sedemdesiatom prvom.“

V skutočnosti v sedemdesiatom šiestom, ale to som mu nemohol prezradiť bez toho, aby som vysvetlil tých päť chýbajúcich rokov, čo spadli do králičej nory ako Alica v Krajine zázrakov. „Skoro sedí,“ prikývol som. „Stáli ste vtedy pri dome na Kossuth Street.“ Prízvuk som vyladil podľa zvykov v Derry.

Ukázal som na Ellen, ktorá stála vľavo pri matke, a spomenul som si na jej dospelú verziu, s ktorou som telefonoval – na tú Ellen 2.0. A nutne som si spomenul na Ellen Dockertyovú, jej harmonickú verziu, ktorú som spoznal v Jodie.

„Tu to nevidieť, ale bola ryšavá, však? Taká malá Lucille Ballová.“

Harry len otvoril ústa.

„Nestala sa z nej komička? Alebo niečo také? V rozhlase alebo v telke?“

„No, moderuje jednu reláciu v programe Province mainskej CBC,“ hlesol. „Ako to vie…“

„A tu je Troy… a Arthur, zvaný Tugga… a tu ste vy, mama vás drží okolo pliec.“ Usmial som sa. „Presne, ako to mal Boh v pláne.“ Kiežby to tak mohlo zostať. Kiežby…

„Ja… vy…“

„Vášho otca zavraždili, však?“

„Áno.“ Kanyla sa mu v nose vykrivila, narovnal si ju, ruka sa mu pohybovala pomaly, ruka muža, ktorý sníva s otvorenými očami. „Zastrelili ho na cintoríne Longview, keď tam kládol kvety na hroby svojich rodičov. Bolo to len niekoľko mesiacov po tom, čo vznikla táto fotografia. Policajti za tú vraždu zatkli istého Billa Turcotta…“

Uf. To som nepredpokladal.

„… ale ten mal nepriestrelné alibi a napokon ho pustili. Vraha nikdy nechytili.“ Vzal ma za ruku. „Pán… synak… Jake… je to šialené, ale… to vy ste zabili môjho otca?“

„Nebláznite.“ Vzal som fotografiu a zavesil ju zase na stenu. „Čo ste zabudli, že som sa narodil až v sedemdesiatom prvom?“

5

Pomaly som kráčal po Main Street a vracal sa k rozvalinám fabriky a opustenému obchodu Quik-Flash, ktorý stál pred ňou. Kráčal som so sklonenou hlavou, nehľadal som Ksicht bez nosa, Holý zadok a zvyšok tej veselej bandy. Myslel som, že ak sa náhodou ešte zdržali nablízku, obídu ma. Pokladali ma za blázna. Asi právom.

Tu sme všetci šialení, povedala Alici mačka. A potom zmizla. Zostal po nej len úškľabok. Ako si spomínam, chvíľu sa ešte vznášal vo vzduchu.

Už som chápal o niečo viac. Nie všetko, a pochybujem, že aj muži s kartami niekedy pochopili všetko (a po nejakom čase v službe už nechápali skoro nič), ale s rozhodnutím, ktoré som musel urobiť, mi to nepomohlo.

Keď som prechádzal popod reťaz, niečo v diaľke explodovalo. Nemykol som sa. Mal som dojem, že teraz sú explózie časté. Keď ľudia strácajú nádej, vždy nasledujú explózie.

Vošiel som na toaletu za obchodom a takmer som sa potkol na vlastnej bunde s kožušinovou podšívkou. Odkopol som ju – tam, kam idem, ju nebudem potrebovať – a pomaly som vykročil k hromade škatúľ, čo tak veľmi pripomínala Oswaldovo ostreľovačské hniezdo.

Dopekla s tou harmóniou.

Odsunul som ich toľko, aby som mohol vojsť do kúta, potom som ich za sebou starostlivo opäť navŕšil. Ďalej som postupoval po malých krôčikoch, znovu som sa cítil ako človek, ktorý v úplnej tme šmátra nohou, kde je začiatok schodiska. No tentoraz tam nebol stupienok, len to zvláštne zdvojenie. Vykročil som dopredu, videl som, ako sa mi spodná polovica tela zamihotala, a zatvoril som oči.

Ešte krok. A ešte jeden. Už som na nohách cítil teplo. Ešte dva kroky a slnečné svetlo zmenilo čerň za mojimi viečkami na červeň. Po ďalšom kroku som začul puknutie v hlave. A keď doznelo, nasledoval šum a hukot tkáčskych strojov.

Otvoril som oči. Smrad špinavej opustenej toalety zmizol, nahradil ho smrad textilky fungujúcej na plné obrátky v roku, keď ešte neexistovala Agentúra na ochranu životného prostredia. Pod nohami som nemal vyšliapané linoleum, ale popukaný cement. Vľavo som uvidel veľké kovové nádoby plné pozostatkov látok a zakryté vrecovinou. Vpravo bola sušiareň. Bolo jedenásť päťdesiatosem deviateho septembra 1958. Harry Dunning bol znovu malý chlapec. Carolyn Poulinová bola v piatej triede a možno práve počúvala výklad na hodine, možno snívala s otvorenými očamio nejakom chlapcovi alebo o tom, ako o niekoľko mesiacov vyrazí s otcom na poľovačku. Sadie Dunhillová, ešte nie vydatá za pána, čo uctieva metlu, žila v Georgii. Lee Harvey Osewald bol v Juhočínskom mori s námornou pechotou. A John F. Kennedy bol mladým senátorom za Massachusetts, ktorý sníva svoj prezidentský sen.

6

Pristúpil som k reťazi, zohol sa, podliezol ju. Na druhej strane som chvíľu nehybne postál a predstavoval si, čo urobím. Potom som prešiel ku koncu sušiarne. Za rohom sa o ňu opieral muž so zelenou kartou. Ale karta Zacka Langa už nebola zelená. Sfarbila sa blatistým okrom, bola kdesi na pomedzí zelenej a žltej. Kabát, priteplý na toto obdobie, mal zaprášený, a pôvodne pekný klobúk vyzeral ošumelo, akosi smutne. Líca, predtým hladko oholené, sa ježili strniskom… a veru aj sivým. Oči mal podliate krvou. Ešte nepil – aspoň z dychu som mu alkohol nezacítil –, ale marilo sa mi, že onedlho začne. Napokon, Zelený front bol v jeho malom operačnom okruhu a držať v hlave toľko časových vlákien, to musí bolieť. Už dosť nepríjemné boli alternatívne minulosti, a čo keď sa k nim pridali alternatívne budúcnosti? Myslím, že to by k poháriku dohnalo každého, ak by za ním nemusel utekať ďaleko.

V roku 2011 som strávil hodinu. Možno o niečo viac. Koľko to bolo preňho? Nevedel som. Nechcel som to vedieť.

„Chvalabohu,“ povedal… tak ako predtým. Ale keď znovu vystrel ruky a chcel chytiť tú moju, stiahol som sa. Nechty mal dlhé a čierne od špiny. Prsty sa mu triasli. Boli to ruky – a kabát, klobúk a karta za klobúkom – budúceho alkoholika.

„Viete, čo musíte urobiť.“

„Viem, čo odo mňa chcete.“

„Nejde o to, čo chceme. Musíte sa ešte naposledy vrátiť. Ak všetko dobre dopadne, vyleziete hore v reštaurácii. Onedlho ju aj tak odvezú a vtedy tá bublina, čo zapríčinila toto šialenstvo, praskne. Je zázrak, že sa tak dlho udržala. Musíte uzavrieť kruh.“

Znovu ku mne vystrel ruky. Tentoraz som sa nielen stiahol, ale obrátil som sa a rozbehol sa na parkovisko. Utekal za mnou. S tým doničeným kolenom som nevládal, takže to bolo tesnejšie, ako by to bolo za normálnych okolností. Počul som ho dychčať, keď som prešiel okolo plymouthu, dvojníka toho auta, ktoré som videl pri bungalovoch Candlewood a rozhodol sa ignorovať ho. Vzápätí som bol na križovatke Main Street a Old Lewiston Road. Na druhej strane stál večný rebelant nahodený v štýle rockabilly, s jednou nohou vyloženou na stenu obchodu Kennebec Fruit.

Prebehol som cez koľajnice s obavou, že na škvare ma chromá noha zradí, ale napokon sa potkol a spadol Lang. Počul som jeho výkrik – zúfalé a osamelé zakrákanie – a prišlo mi ho ľúto. Ten chlap mal ťažkú službu. Ale nedal som sa tou ľútosťou spomaliť. Imperatívy lásky sú kruté.

Už sa blížil autobus do Lewistonu. Krivkal som cez križovatku a šofér na mňa musel zatrúbiť. Spomenul som si na iný autobus, plný ľudí, čo chceli vidieť prezidenta na vlastné oči.

A ešte prvú dámu, samozrejme, prezidentovu manželku v ružovom kostýme. Na sedadle medzi nimi ležali ruže. Nie žlté, ale červené.

„Jimla, vráťte sa!“

To sedelo. Napokon som to bol ja. Jimla. Obluda zo zlého sna, ktorý potrápil malú Rosette. Prekríval som popri obchode Kennebec Fruit a už som mal pred mužom s okrovou kartou slušný náskok. Tieto preteky som mal vyhrať. Bol som Jake Epping, stredoškolský učiteľ; bol som George Amberson, budúci spisovateľ; bol som aj Jimla, ktorý s každým svojím krokom ohrozuje celý svet.

A predsa som bežal ďalej.

Spomenul som si na Sadie, vysokú, elegantnú, krásnu, a bežal som ďalej. Na Sadie, ktorej sa pričasto stávali nehody a ktorá sa raz potkla o zlého človeka Johna Claytona. Pri tom potknutí skončila horšie než s modrinami na nohách. Svet pre lásku stratený – napísal to Dryden, alebo Pope?

Dychčiac som zastal pri benzínke Titus Chevron. Na druhej strane ulice fajčil fajku bítnik, majiteľ Veselého bieleho slona, a pozoroval ma. Muž s okrovou kartou stál na začiatku bočnej uličky, pri budove, v ktorej bol Kennebec Fruit. Ďalej sa tým smerom očividne dostať nemohol.

Vystrel ku mne ruky, čo bolo zlé. Potom padol na kolená a zopäl ruky pred sebou, čo bolo ešte horšie. „Prosím, nerobte to! Určite viete, čo by to stálo!“

Vedel som to, ale aj tak som sa náhlil ďalej. Na križovatke za Kostolom svätého Jozefa stála telefónna búdka. Zavrel som sa v nej, nazrel som do telefónneho zoznamu a hodil do štrbiny štvrťdolár.

Keď prišiel taxík, jeho šofér fajčil Lucky Strike a v rádiu mal naladenú stanicu WJAB.

História sa opakuje.

POSLEDNÉ POZNÁMKY

30.9. 1958

Uchýlil som sa na čísle 7 v motoreste Tamarack.

Zaplatil som peniazmi z peňaženky zo pštrosej kože, ktorú mi dal jeden starý kamarát. Peniaze, tak ako mäso kúpené v supermarkete Red & White a košele od Masona, zostávajú. Ak je každá cesta naozaj úplný reset, tak by zostávať nemali, ale úplný reset to nie je a ony zostávajú. Peniaze neboli od Ala, ale od agenta Hostyho, ktorý ma nechal utiecť, a možno sa ukáže, že je to pre svet dobre.

Alebo nie. Neviem.

Zajtra bude prvý október. V Derry sa dunningovské deti tešia na Halloween a už si vymýšľajú kostýmy. Ellen, tá malá ryšavá komička, chce ísť za princeznú Letojeseň Zimajar. Nikdy nedostane šancu. Keby som dnes išiel do Derry, zabil by som Franka Dunninga a zachránil by som jej Halloween, ale nepôjdem. A nepôjdem ani do Durhamu zachrániť Carolyn Poulinovú pred zatúlanou guľkou Andyho Culluma. Otázka znie, či pôjdem do Jodie. Nemôžem zachrániť Kennedyho, to je vylúčené, ale môžu byť budúce dejiny až také krehké, že nedovolia dvom učiteľom, aby sa stretli a zamilovali? Aby sa zobrali, tancovali na pesničky Beatles akoI Want to Hold Your Hand a žili ničím nie pozoruhodný život?

Neviem, neviem.

Možno so mnou nebude chcieť mať nič spoločné. Už nebudeme mať tridsaťpäť a dvadsaťosem rokov; ja tentoraz budem mať štyridsaťdva alebo štyridsaťtri. Vyzerám ešte staršie. Nuž ale, viete, ja verím v lásku; láska je jedinečne prenosná mágia. Nemyslím, že je vo hviezdach, ale verím, že krv volá, oslovuje inú krv, myseľ inú myseľ a srdce zase iné srdce.

Sadie tancuje madison, má na lícach červeň, smeje sa.

Sadie hovorí, aby som jej znovu oblizol ústa.

Sadie sa ma pýta, či nechcem ísť dnu a dať si kúsok koláča.

Jeden muž a jedna žena. Žiadam tak priveľa?

Neviem, neviem.

Pýtate sa, čo som tu robil, keď som odložil krídla dobrého anjela? Písal som. Mám plniace pero – to, ktoré mi darovali Mike a Bobbi Jill, pamätáte sa na nich? – a prešiel som po ceste do obchodu a kúpil si desať náplní. Atrament je čierny, hodí sa mi k nálade. Kúpil som si aj dvanásť hrubých zápisníkov a zaplnil všetky okrem posledného. Neďaleko trhu je obchod Western Auto a tam som si kúpil lopatu a oceľový trezor s číselným kódom. Dokopy som zaplatil sedemnásť dolárov a devätnásť centov. Stačia tieto predmety na to, aby sa svet zmenil na temný a špinavý? Čo sa stane predavačovi, ktorého určený smer sa zmenil už len touto krátkou transakciou?

Neviem, ale viem jedno: raz som stredoškolskému futbalistovi poskytol šancu na javisku a jeho priateľka skončila znetvorená. Poviete, že som za to nemohol, ale my vieme, ako to chodí, však? Motýľ rozťahuje krídla.

Tri týždne som písal celé dni. Niekedy dvanásť hodín. Inokedy štrnásť. Pero uháňalo. Rozbolela ma ruka. Odmočil som si ju, potom som zase písal. Niekedy som večer išiel do lisbonského autokina, kde mali špeciálnu cenu pre peších: tridsať centov. Sedel som na jednej zo skladacích stoličiek pred bufetom a vedľa detského ihriska. Znovu som si pozrel Dlhé, horúce leto. Pozeral som Most cez rieku Kwai a Južný Pacifik. Pozeral som SUPERHOROROVÉ DVOJPREDSTAVENIE, ktoré tvorili filmy Mucha a Sliz. A rozmýšľal som, čo všetko mením. Keby som čo i len zabil chrobáka, čo by som zmenil o desať rokov? Alebo dvadsať. Alebo štyridsať.

Neviem, neviem.

Viem ešte čosi. Minulosť je zanovitá z rovnakého dôvodu, z akého je korytnačí pancier tvrdý: lebo živé telo vnútri je mäkké a bezbranné.

A ešte niečo. Množstvo rozhodnutí a možností každodenného života je hudbou, na ktorú tancujeme. Sú ako struny na gitare.

Keď na ne brnknete, vytvoríte príjemný zvuk. Harmóniu. Ale potom začnete pridávať vlákna a z nich sú struny. Desať strún, sto strún, tisíc, milión. Pretože sa množia! Harry nevedel, čo znamenal ten vodnatý trhavý zvuk, ale ja som si istý, že to viem; je to zvuk prisilnej harmónie, ktorú vytvorilo príliš veľa strún.

Keď zaspievate vysoký tón dostatočne silným hlasom, môžete rozbiť jemný krištáľ. Keď cez stereo dostatočne nahlas pustíte tie správne harmonické tóny, môžete rozbiť okno. Z toho vyplýva (aspoň podľa mňa), že ak na hudobný nástroj času natiahnete dosť strún, môžete rozbiť realitu.

Ale reset je vždy takmer úplný. Jasné, zanecháva stopy. Povedal to muž s okrovou kartou a ja mu verím. No ak nespôsobím nijaké veľké zmeny… ak nič nespravím, len pôjdem do Jodie a znovu prvý raz stretnem Sadie… ak sa náhodou zamilujeme…

Chcem, aby sa to stalo, a myslím, že sa to pravdepodobne stane. Krv volá na krv, srdce volá na srdce. Bude chcieť deti. Budem ich chcieť aj ja. Hovorím si, že o jedno dieťa viac alebo menej, to je fuk. Takmer fuk. Alebo dve. Dokonca tri. (Napokon je to Éra veľkých rodín.) Budeme žiť potichu. Nenarobíme vlny.

Ibaže každé dieťa je vlna.

Každé nadýchnutie je vlna.

Musíte sa ešte naposledy vrátiť, povedal muž s okrovou kartou. Musíte uzavrieť kruh. Nejde o to, čo chceme.

Naozaj uvažujem, že ohrozím svet – možno samotnú realitu – pre ženu, ktorú milujem? V porovnaní s tým pôsobí Leeho šialenstvo úplne banálne.

Muž s kartou za klobúkom na mňa čaká vedľa sušiarne. Cítim ho tam. Možno nevysiela myšlienkové vlny, ale je to taký pocit. Vráťte sa. Nemusíte byť Jimla. Ešte nie je neskoro, môžete byť znovu Jake. Dobrý človek, dobrý anjel. Čo tam po záchrane prezidenta; zachráňte svet. Urobte to, kým je ešte čas.

Áno.

Urobím.

Pravdepodobne to urobím.

Zajtra.

Zajtra stačí, nie?

1.10. 1958

Stále som v Tamaracku. Stále píšem.

Najhoršia je moja neistota ohľadne Claytona. Myslel som na Claytona, keď som do verného pera naskrutkoval poslednú náplň, a myslím naňho aj teraz. Príde John Clayton na Bee Tree Lane za Sadie, ak sám seba vymažem z rovnice? Možno načisto zošalel, až keď nás videl spolu. Možno ju sledoval do Texasu ešte predtým, ako o nás vedel, a ak to znovu spraví, tentoraz jej možno rovno podreže hrdlo. My s Dekom tam určite nebudeme, aby sme ho mohli zastaviť.

Ibaže možno o nás vedel. Sadie možno napísala priateľke do Savannah, tá priateľka to možno povedala priateľke a správa, že Sadie trávi čas s chlapom – s takým, čo nepozná zákony metly –, sa možno napokon dostala k jej bývalému. Ak sa nič z toho nestalo, lebo som tam nebol, Sadie bude v poriadku.

Dáma alebo tiger?

Neviem, neviem.

Počasie sa mení na jesenné.

6.10. 1958

Včera večer som šiel do autokina. Majú posledný víkend. V pondelok vyvesia oznam KONIEC SEZÓNY a pridajú niečo ako DOVI V ROKU 1959! Posledný program tvorili kratšie filmy, animák s Bugsom Bunnym a ďalšie dva horory, Macabre a Tingler. Zase som si sadol do skladacieho kresla a pozeral som Macabre bez toho, aby som ho videl. Bolo mi zima. Mám peniaze na kabát, ale bojím sa niečo si kúpiť. Stále myslím na zmeny, aké by to mohlo spôsobiť.

No keď sa skončil prvý film, išiel som do bufetu. Chcel som horúcu kávu. (Myslel som si: Tým sa nemôže veľa zmeniť a Ako vieš?) Keď som vyšiel, na ihrisku, ktoré bolo pred mesiacom plné, bolo len jedno dieťa. Dievčina v džínsovej bunde a jasnočervených nohaviciach. Skákala cez švihadlo. Vyzerala ako Rosette Templetonová.

„Jedna noha, druhá noha, šup sem s nimi, do batoha, ešte ruka z neho kuká, s batohom sa hrajú deti a nad nimi motýľ letí!“

Nemohol som zostať. Príliš som sa triasol.

Básnici možno dokážu pre lásku zabiť svet, ale obyčajní ľudia ako ja nie. Zajtra, ak tam králičia nora ešte je, sa vrátim. Ale predtým…

V bufete som si nekúpil len kávu.

7.10. 1958

Na posteli je otvorený trezor z Western Auto. Lopata je v šatníku (netuším, čo si o nej myslela chyžná). Atrament v mojej poslednej náplni sa míňa, ale to je v poriadku; ešte dve, tri strany a dostanem sa ku koncu. Vložím rukopis do trezoru, potom ho zakopem vedľa jazera, kam som raz odhodil mobil. Zakopem ho hlboko do tej mäkkej tmavej zeme. Jedného dňa ho možno niekto nájde. Možno to budete vy. Ak teda existuje nejaká budúcnosť a nejaký vy. Čoskoro to zistím.

Hovorím si (s nádejou, so strachom), že moje tri týždne v Tamaracku veľa nezmenili; Al strávil v minulosti štyri roky a vrátil sa do nedotknutej súčasnosti… hoci pripúšťam, že som rozmýšľal o možnej súvislosti s ohnivým peklom vo Svetovom obchodnom centre alebo s veľkým japonským zemetrasením. Vravím si, že nijaká súvislosť neexistuje… ale stále nad tým rozmýšľam.

Mal by som vám povedať, že už o roku 2011 neuvažujem ako o súčasnosti. Philip Nolan bol muž bez vlasti, ja som muž bez časového rámca. Mám tušenie, že ním budem stále. Dokonca ak aj rok 2011 stále existuje, budem tam len cudzincom na návšteve.

Vedľa mňa na stole je pohľadnica: fotka áut pred veľkou obrazovkou. V bufete v lisbonskom autokine predávajú len takéto pohľadnice. Napísal som správu a napísal som adresu: Vážený pán Deacon Simmons, Stredná škola v Jodie, Jodie, Texas. Začal som písať Denholmská konsolidovaná stredná škola, ale na ňu sa stredná škola v Jodie zmení až o rok alebo o dva.

Správa znie takto: Milý Deke, keď príde Vaša nová knihovníčka, dávajte na ňu pozor. Bude potrebovať dobrého anjela, najmä v apríli 1963. Prosím, verte mi.

Nie, Jake, počujem, ako šepká muž s okrovou kartou. Ak ju má John Clayton zabiť a nespraví to, nastane zmena… a ako ste už sám videli, zmeny nevedú nikdy k lepšiemu. Bez ohľadu na vaše dobré úmysly.

Lenže ide o Sadie! hovorím mu, a hoci som nikdy nebol plačko, teraz začínam slziť. Slzy bolia, pália. Ide o Sadie a ja ju milujem! Môžem vari nezasiahnuť, keď ju možno zabije?

Odpoveď je rovnako zanovitá ako minulosť: Uzavrite kruh.

A tak pohľadnicu roztrhám na kúsky, dám ich do popolníka a zapálim ich. Nie je tu požiarny hlásič, ktorý by vytrúbil do sveta, čo som spravil. Ozýva sa len chrčanie mojich vzlykov. Akoby som ju zabil vlastnými rukami. O chvíľu zakopem trezor s rukopisom a potom sa vrátim do Lisbon Falls, kde sa mi určite poteší muž s okrovou kartou. Nezavolám si taxík; chcem prejsť celú cestu pešo, pod hviezdami. Asi sa chcem rozlúčiť. Srdcia v skutočnosti nepukajú. Kiežby.

Práve teraz nejdem nikam, len do postele, budem ležať s mokrou tvárou na vankúši a modliť sa k Bohu, v ktorého nedokážem celkom uveriť, aby poslal mojej Sadie dobrého anjela, nech môže žiť. A aby jej poslal lásku. A tanec.

Dovidenia, Sadie.

Nikdy si ma nepoznala, ale ľúbim ťa, miláčik.

OBČAN STOROČIA 2012

1

Predstavujem si, že domov slávneho tukoburgera je už preč, vystriedal ho L. L. Bean Express, ale naisto to neviem; to som si na internete neoveril. Viem len, že tam ešte bol, keď som sa vrátil zo všetkých svojich dobrodružstiev. Aj svet okolo neho.

Aspoň zatiaľ.

Neviem o Bean Expresse, lebo to bol môj posledný deň v Lisbon Falls. Vrátil som sa do svojho domu v Sabattuse, dospal som sa, potom som si zbalil dva kufre a kocúra a autom som zamieril na juh. Zastavil som sa po benzín v malom mestečku v Massachusetts s názvom Westborough a povedal som si, že vyzerá dosť dobre pre muža bez plánov a očakávaní.

Prvú noc som prespal v hoteli Hampton. Bolo tam wi-fi. Pripojil som sa na internet – srdce mi bilo tak prudko, že sa mi pred očami zjavovali bodky – a zamieril som na stránku dallaských novín Morning News. Keď som zadal číslo kreditnej karty (ten proces som musel niekoľkokrát zopakovať, lebo sa mi triasli prsty), podarilo sa mi dostať do archívu. Vo vydaní z 11. apríla 1963 bol článok o neznámom atentátnikovi, ktorý vystrelil na Edwina Walkera, ale 12. apríla nič o Sadie. Nič budúci týždeň ani týždeň potom. Pátral som ďalej.

Článok, ktorý som hľadal, som našiel vo vydaní novú z 30. apríla.

2

DUŠEVNE CHORÝ POREZAL EXMANŽELKU,

POTOM SPÁCHAL SAMOVRAŽDU

Ernie Calvert

(JODIE) 77-ročný Deacon „Deke“ Simmons a riaditeľka denholmskej konsolidovanej strednej školy Ellen Dockertyová v nedeľu večer nestihli zachrániť Sadie Dunhillovú pred vážnymi zraneniami, no 28-ročná obľúbená školská knihovníčka mohla dopadnúť oveľa horšie.

Miestny policajt Douglas Reems hovorí: „Keby Deke a Ellie neprišli, slečna Dunhillová by bola takmer určite mŕtva.“

Dvaja učitelia prišli s tuniakovým šalátom a koláčom. Ani jeden nechce hovoriť o svojom hrdinskom zásahu. Simmonspovedal len: „Škoda, že sme neprišli skôr.“

Podľa Reemsa premohol Simmons oveľa mladšieho Johna Claytona zo Savannah v Georgii, keď naňho slečna Dockertyová hodila misu a odpútala jeho pozornosť. Simmons mu vytrhol z ruky malý revolver. Clayton potom vytiahol nôž, s ktorým najskôr porezal svoju bývalú manželku na tvári a potom si ním podrezal hrdlo. Simmons a slečna Dockertyová sa mu márne pokúšali zastaviť krvácanie. Privolaný lekár konštatoval smrť.

Slečna Dockertyová Douglasovi Reemsovi povedala, že Clayton zrejme svoju bývalú manželku niekoľko mesiacov sledoval. Učitelia na denholmskej konsolidovanej strednej škole vedeli, že bývalý manžel slečny Dunhillovej by mohol byť nebezpečný, a slečna Dunhillová sama poskytla Claytonovu fotografiu, ale riaditeľka Dockertyová povedala, že páchateľ sa pohyboval v prestrojení.

Slečnu Dunhillovú previezli do nemocnice Parkland Memorial v Dallase a jej stav je stabilizovaný.

3

Nikdy som nebol plačko, ale v tú noc som si to vynahradil. V tú noc som plakal, až kým som nezaspal, a prvý raz po veľmi dlhom čase to bol spánok hlboký a osviežujúci.

Žije.

Ona žije.

Je do smrti zjazvená – áno, nepochybne –, ale žije.

Žije, žije, žije.

4

Svet bol stále tu a stále harmonizoval… alebo som ho možno harmonizoval ja. Keď sami vytvárame harmóniu, tuším to voláme zvyk. Uchytil som sa ako zastupujúci učiteľ vo westboroughskom školstve, potom mi dali plný úväzok. Neprekvapilo ma, že riaditeľ miestnej strednej školy bol futbalový fanatik menom Borman… ako istý žoviálny tréner, ktorého som kedysi poznal na inom mieste. Chvíľu som udržiaval kontakt so svojimi starými priateľmi z Lisbon Falls a potom už nie. C’est la vie.

Znovu som sa pozrel do archívu dallaského Morning News a objavil som krátky článok vo vydaní z 29. mája 1963: KNIHOVNÍČKA ODCHÁDZA Z NEMOCNICE. Bol krátky a neveľmi obsažný. Nespomínal sa jej stav a nič o jej plánoch do budúcnosti. A nebola tam fotka. Správičky zahrabané na strane 20, medzi reklamami na zlacnený nábytok a voľné pracovné miesta v oblasti podomového obchodu, sú vždy bez fotky. Je to veľká životná pravda, ako že telefón vždy zvoní vtedy, keď sedíte na záchode alebo ste v sprche.

Rok po tom, ako som sa vrátil do krajiny súčasnosti, som sa vyhýbal niektorým stránkam a témam. Bol som v pokušení? Samozrejme. Ale internet je dvojsečná zbraň. Na každú vec, ktorá vám poskytne útechu – napríklad keď zistíte, že žena, ktorú ste milovali, prežila svojho šialeného bývalého manžela – pripadajú dve, ktoré majú moc ublížiť. Človek, ktorý o niekom hľadá správy, môže zistiť, že ten niekto zahynul pri nehode. Alebo zomrel na rakovinu pľúc spôsobenú fajčením. Alebo spáchal samovraždu, v tomto konkrétnom prípade najpravdepodobnejšie kombináciou alkoholu a práškov na spanie.

Sadie bola sama, nemal ju kto prebudiť fackou a strčiť pod studenú sprchu. Ak sa to stalo, nechcel som to vedieť.

Používal som internet, keď som sa pripravoval na hodiny, pozeral som programy kín a raz či dvakrát do týždňa som si pozrel najnovšie populárne videá. Nepozeral som si však správy o Sadie. Keby malo Jodie vlastné noviny, asi by som bol ešte vo väčšom pokušení, ale vtedy vlastné noviny nemalo a určite ich nemalo teraz, keď ten istý internet pomaly dusí tlačové médiá. Okrem toho, kto je zvedavý, bude nielen skoro starý, ale sa aj veľa dozvie. A kde sa už človek dozvie viac ako na internete, tej škáre do ľudských dejín?

Prežila Claytona. Povedal som si, že najlepšie bude ukončiť moje informácie o Sadie práve tu.

5

Bolo by to najlepšie, keby som na angličtine nedostal novú študentku. Stalo sa to v apríli 2012; možno dokonca 10. apríla, na štyridsiate deviate výročie pokusu o atentát na Edwina Walkera. Volala sa Erin Tolliverová a jej rodina sa presťahovala do Westboroughu z Kileenu v Texase.

To meno som dobre poznal. Kileen, kde som kúpil kondómy od lekárnika s potuteľným úsmevom. Radil mi, aby som neurobil nič protizákonné. V Kileene sme so Sadie prežili veľa sladkých nocí v bungalovoch Candlewood.

Kileen mal vlastné noviny s názvom Weekly Gazette.

Počas druhého týždňa – moja nová študentka si už našla viacero kamarátok, upútala niekoľkých chlapcov a vôbec medzi nás pekne zapadla – som sa Erin spýtal, či ešte vychádza Weekly Gazette. Rozžiarila sa jej tvár. „Boli ste v Kileene, pán Epping?“

„Bol som tam už dávno,“ povedal som – a pri tomto vyhlásení by sa ručička detektora lži nepohla ani o vlások.

„Stále vychádza. Mama vravievala, že do tých novín len balí ryby.“

„Ešte stále je tam rubrika venovaná Jodie?“

„Rubriku tam má každé mestečko na juh od Dallasu,“ zachichotala sa Erin. „Keby ste chceli, určite by ste ich našli na internete, pán Epping. Všetko je na nete.“

V tom mala pravdu a odolával som presne týždeň. Niekedy je škára jednoducho príliš lákavá.

6

Môj zámer bol jednoduchý: pôjdem do archívu (ak teda Weekly Gazette nejaký má) a vyhľadám Sadino meno. Bolo to proti zdravému rozumu, no Erin Tolliverová vo mne nechtiac oživila city, ktoré sa už začali usádzať, a ja som vedel, že nebudem mať pokoja, kým sa tam nepozriem. Ukázalo sa, že archív nebol potrebný. Našiel som, čo som hľadal, nie v rubrike o Jodie, ale na prvej strane aktuálneho vydania.

JODIE SI NA JÚLOVÉ STÉ VÝROČIE ZVOLÍ „OBČANA STOROČIA“ hlásal titulok. A fotka pod titulkom… Teraz mala osemdesiat rokov, ale na niektoré tváre človek nezabudne. Fotograf jej možno navrhol, aby obrátila hlavu, a tak zakryla ľavú stranu tváre, ale Sadie sa pozerala priamo do objektívu. A prečo nie? Bola to stará jazva a človek, ktorý zasadil ranu, je už veľa rokov v hrobe. Mal som pocit, že s jazvou je jej tvár ešte zaujímavejšia, ale, samozrejme, nebol som objektívny. Láske sa i jazvy po kiahňach zdajú pekné ako jamky na lícach.

Koncom júna, keď sa skončila škola, som si zbalil kufor a znovu zamieril do Texasu.

7

Súmrak letného večera v mestečku Jodie v Texase. Je o trochu väčšie, ako bolo v roku 1963, ale nie oveľa. V časti mesta, kde kedysi bývala Sadie Dunhillová na Bee Tree Lane, sú teraz papierne. Holičstvo je preč a benzínka Cities Service, kde som si raz kúpil benzín do svojho sunlinera, sa zmenila na 7-Eleven. Tam, kde kedysi Al Stevens predával Vidlorohy, je teraz Subway. Prejavy na oslavu storočnice Jodie sa skončili. Prejav ženy, ktorú historická spoločnosť a mestský úrad vyhlásili za občana storočia, bol šarmantne krátky, prejav starostu bol dlhý, ale obsažný. Dozvedel som sa, že aj Sadie bola jedno volebné obdobie starostkou a štyri volebné obdobia pôsobila v zákonodarnom zbore štátu Texas, to však bolo to najmenej. Venovala sa charite, podieľala sa na zlepšovaní kvality vzdelávania na miestnej strednej škole a na rok si vybrala voľno, aby mohla ísť robiť dobrovoľníčku do New Orleansu po hurikáne Katrina. Podporovala program texaskej štátnej knižnice pre nevidiacich študentov, iniciatívu na zlepšenie nemocničných služieb pre veteránov a neúnavne (dokonca aj v osemdesiatke) bojovala za poskytovanie lepších štátnych služieb pre duševne chorých v hmotnej núdzi. V roku 1996 jej ponúkli šancu kandidovať do Kongresu, no odmietla a povedala, že má kopu roboty tam, kde je.

Nikdy sa znovu nevydala. Nikdy neodišla z Jodie. Stále je vysoká, osteoporóza jej nepokrútila telo. A stále je krásna, dlhé biele vlasy jej na chrbte splývajú takmer až po pás.

Prejavy sa skončili a Main Street uzavreli. Na oboch koncoch obchodnej zóny sú nápisy, ktoré ohlasujú:

TANEC NA ULICI OD 19.00 DO POLNOCI!

ÚČASŤ POVINNÁ!

Sadie obklopujú gratulanti – mám pocit, že niektorých stále spoznávam –, a tak prejdem k dídžejskému pódiu pred tým, čo bolo kedysi Western Auto a teraz je to Walgreens. Chlapík, ktorý sa prehrabáva v platniach a cédečkách, je šesťdesiatnik s rednúcimi sivými vlasmi a so značným bruškom, no tie okuliare s hrubými sklami v ružových rámoch by som spoznal všade.

„Zdravím, Donald,“ poviem. „Vidím, že stále máte tie svoje mašiny.“

Donald Bellingham zdvihne hlavu a usmeje sa. „Bez nich na kšeft nejdem. Poznám vás?“

„Nie,“ odvetím, „moja mama vás poznala. Začiatkom šesťdesiatych rokov bola na večierku, kde ste robili dídžeja. Vraj ste priniesli bigbandové platne svojho otca.“

Usmeje sa. „Ten mi to potom vytmavil! Kto bola vaša mama?“

„Andrea Robertsonová,“ poviem náhodne vybraté meno. Andrea bola moja najlepšia študentka americkej literatúry v druhom ročníku.

„Jasné, pamätám si ju.“ Vágny úsmev hovorí, že si nepamätá.

„Tie staré platne už asi nemáte, však?“

„Bože, nie. Tie sú dávno preč. Ale mám všetky možné big-bandy na cédečkách. Chcete niekomu venovať pesničku?“

„Áno. Ale je to dosť špeciálne.“

Zasmeje sa. „To sú všetky želania.“

Poviem mu, čo chcem, a Donald – ochotný ako vždy – súhlasí. Keď sa vyberiem na koniec bloku, kde teraz ženu, za ktorou som prišiel, starosta núka punčom, Donald na mňa zavolá. „Nezachytil som vaše meno.“

„Amberson,“ poviem mu ponad plece. „George Amberson.“

„A chcete to o štvrť na deväť?“

„Presne. Čas je základ. Dúfajme, že bude na našej strane.“

O päť minút Donald Bellingham odpáli v Jodie skladbu At the Hop a ulicu pod texaským západom slnka zaplnia tanečníci.

8

O osem desať Donald zahrá pomalú pieseň od Alana Jacksona, na ktorú môžu tancovať aj dospelí. Sadie je prvý raz od konca prejavov sama a ja sa k nej priblížim. Srdce mi bije tak divo, až mi otriasa celým telom.

„Slečna Dunhillová?“

Obráti sa, usmeje sa a trochu zdvihne hlavu. Je vysoká, aleja som vyšší. Vždy som bol. „Áno?“

„Volám sa George Amberson. Chcel som vám povedať, ako vás obdivujem, vás a všetku prácu, ktorú ste vykonali.“

Úsmev má trošku zmätený. „Vďaka, pane. Nespoznávam vás, ale meno mi je povedomé. Ste z Jodie?“

Už neviem cestovať v čase a rozhodne neviem ľuďom čítať myšlienky, ale aj tak viem, čo si myslí: To meno počujem vo svojich snoch.

„Som aj nie som.“ A skôr ako stihne niečo povedať, dodám: „Smiem sa spýtať, čo podnietilo váš záujem o veci verejné?“

Z úsmevu jej zostala ozvena v kútikoch úst. „A chcete to vedieť, lebo…?“

„Bol to atentát? Atentát na Kennedyho?“

„Nuž… v istom zmysle asi áno. Aj tak by som sa o to začala zaujímať, ale tu sa to zrejme začalo. V tejto časti Texasu to zanechalo…“ Ľavú ruku si nevdojak zdvihne k lícu, potom ju spustí. „… veľkú jazvu. Pán Amberson, odkiaľ vás poznám? Lebo ja vás určite poznám, tým som si istá.“

„Smiem vám položiť ďalšiu otázku?“

Díva sa na mňa s rastúcim zmätkom. Pozriem na hodinky. Osem štrnásť. Už o chvíľu. Samozrejme, ak Donald nezabudne… a to asi nie. Ak mám citovať jednu starú pieseň z päťdesiatych rokov, isté veci sú nám jednoducho súdené.

„Ples Sadie Hawkinsovej v roku 1961. S kým ste robili dozor, keď si matka trénera Bormana zlomila bedrový kĺb? Spomínate si?“

Ústa sa jej otvoria, potom sa pomaly zavrú. Blížia sa starosta s manželkou, vidia, že sme zabratí do rozhovoru, vzdialia sa. Sme tu v malej kapsule: len Jake a Sadie. Tak ako kedysi.

„S Donom Haggartym,“ povie. „Ako keby som tancovala s dedinským bláznom. Pán Amberson…“

No kým stihne dopovedať, Donald Bellingham sa ako na zavolanie ozve cez osem vysokých reproduktorov. „Takže, Jodie, prichádza stará, ale jará vecička, ktorá stojí za to – a hráme ju na želanie!“

Potom to príde, tie hladké dychy na úvod od dávno neexistujúcej kapely.

Ba-da-da… ba-da-da-di-dam…

„Preboha, In the Mood,“ zvolá Sadie. „Na tú pesničku som kedysi tancovala.“

Vystriem ruku. „Poďte. Ideme na to.“

Zasmeje sa a pokrúti hlavou. „Obávam sa, pán Amberson, že na swing som už pristará.“

„Ale na valčík pristará nie ste. Ako kedysi vravieval Donald: Tak už rozhýbte haksne. A volajte ma George, prosím.“

Na ulici sa kníšu páry. Zopár sa ich dokonca pokúša o swing, ale nikto ho nevie tak ako kedysi ja a Sadie. Ani náhodou.

Prijme moju ruku ako v sne. Naozaj je v sne a ja tiež. Ako všetky sladké sny, aj tento bude krátky… ale dobrého veľa nebýva, však? Asi je to tak. Lebo keď čas uplynie, nedá sa vrátiť späť.

Nad ulicou visí slávnostné osvetlenie, žlté, červené a zelené. Sadie sa potkne o niečiu stoličku, ale som na to pripravený a zľahka ju chytím za rameno.

„Prepáčte, som nešika,“ povie.

„Vždy ste boli, Sadie. Aj to je na vás milé.“

Skôr ako sa na to stihne spýtať, objímem ju rukou okolo pása. Chytí ma a stále sa na mňa díva. Svetlá sa jej kĺžu po lícach a svietia jej v očiach. Zopneme si ruky, prsty do seba prirodzene zapadnú a spadnú zo mňa roky ako príliš ťažký a tesný kabát. V tej chvíli dúfam najmä v jedno: že nebola príliš zaneprázdnená a našla si aspoň jedného dobrého chlapa, takého, čo by raz a navždy zahodil idiotskú metlu Johna Claytona.

Hovorí tichým hlasom, ktorý v hudbe takmer nepočuť, ale ja ju počujem – vždy som ju počul. „Kto si, George?“

„Ten, koho si poznala v inom živote, miláčik.“

Potom sa nás zmocní hudba, hudba odvalí roky a tancujeme.

2. január 2009 – 18. december 2010

Sarasota, Florida

Lovell, Maine

DOSLOV

Od vraždy Johna Kennedyho v Dallase uplynulo už polstoročie, no zostávajú dve otázky: Naozaj stisol spúšť Lee Oswald, a ak áno, pracoval sám? Nič, čo som napísal v knihe 22.11. 1963, neposkytne odpovede na tieto otázky, keďže cestovanie v čase je len zaujímavý výmysel. No ak ste rovnako ako ja zvedaví, prečo tieto otázky pretrvali, môžem vám poskytnúť uspokojivú dvojslovnú odpoveď: Karen Carlinová. Vari najbezvýznamnejšie z bezvýznamných mien v dejinách. A predsa…

Jack Ruby v Dallase vlastnil striptízový podnik Carousel Club. Carlinová, ktorá vystupovala pod umeleckým menom Little Lynn, tu tancovala. Večer po atentáte na Kennedyho Rubymu zavolala slečna Carlinová, ktorej chýbalo dvadsaťpäť dolárov do nájomného za december a zúfalo potrebovala pôžičku, aby sa neocitla na ulici. Pomôže jej?

Jack Ruby, ktorý mal iné plány, jej vynadal (ako to mal tento chlapík preslávený výbušnosťou vo zvyku). Bol zhrozený, že v jeho meste zabili prezidenta, ktorého uctieval, opakoval priateľom a príbuzným, aké je to pre pani Kennedyovú a jej deti strašné. Rubyho bolelo srdce pri predstave, že Jackie sa bude musieť vrátiť do Dallasu na proces s Oswaldom. Povedal, že z vdovy sa stane celonárodná atrakcia. Bulvár využije jej žiaľ na zvýšenie predajnosti.

Ak pravda, Leeho Oswalda niekto nepošle do večných lovísk.

Na dallaskej polícii všetci aspoň z videnia poznali Jacka. Spolu so svojou „manželkou“ – tak volal svoju malú jazvečíčku Shebu – boli na dallaskej polícii častými hosťami. Rozdával voľné vstupenky do svojich klubov, a keď sa uňho ukázali policajti, kupoval im alkohol. Preto mu nikto nevenoval mimoriadnu pozornosť, keď sa v sobotu dvadsiateho tretieho novembra zjavil na policajnej stanici. Keď Oswalda predviedli pred novinárov, kde vyhlásil, že je len obetným baránkom a ukázal monokel, Ruby tam už bol. Mal zbraň (áno, ďalšiu tridsaťosmičku, tentoraz Colt Cobra) a bol rozhodnutý zastreliť ňou Oswalda. No v miestnosti bola tlačenica, Rubyho odtisli dozadu a potom Oswald odišiel.

A tak to Jack Ruby vzdal.

Neskôr v sobotu večer išiel do pobočky Western Union neďaleko policajnej stanice a poslal svojej tanečnici „Little Lynn“ šek na dvadsaťpäť dolárov. Potom sa vrátil na policajnú stanicu. Predpokladal, že Oswalda už odviezli do dallaskej väznice, a prekvapilo ho, že pred stanicou sa zhromaždil dav. Boli tam reportéri, dodávky televíznych staníc a bežní zvedavci. Presun sa neodohral podľa plánu.

Ruby mal zbraň a prešmykol sa do policajnej garáže. Bez problémov. Niektorí policajti ho dokonca pozdravili a Ruby odzdravil. Oswald bol stále na poschodí. V poslednej chvíli sa svojich žalárnikov spýtal, či si môže obliecť sveter, lebo má na tričku dieru. Okľuka po sveter netrvala ani tri minúty, ale to stačilo – život sa môže zvrtnúť na maličkosti. Ruby strelil Oswalda do brucha. Keď sa na Jacka vrhli policajti, stihol zvolať: „Hej, chlapci, ja som Jack Ruby! Veď ma všetci poznáte!“

Atentátnik krátko nato zomrel v Parklandskej nemocnici bez toho, aby niečo povedal. Vďaka striptérke, ktorá potrebovala dvadsaťpäť dolárov, a čudákovi, ktorý si chcel obliecť sveter, Oswalda nikdy za zločin nevypočúvali a nedostal šancu priznať sa. Jeho posledné vyjadrenie k udalostiam 22. 11. 1963 znelo: „Som obetný baránok.“ Odvtedy neprestali spory o to, či hovoril pravdu.

Na začiatku románu Al, priateľ Jaka Eppinga, hovorí o deväťdesiatpäťpercentnej pravdepodobnosti, že Oswald bol osamelý strelec. Po tom, čo som na túto tému prečítal horu kníh a článkov vysokú takmer ako ja, udeľujem tejto pravdepodobnosti deväťdesiatosem, možno až deväťdesiatdeväť percent. Pretože všetky opisy, aj tie, čo napísali konšpirační teoretici, rozprávajú rovnaký jednoduchý americký príbeh: nebezpečný človiečik bažiaci po sláve sa ocitol na správnom mieste. Bolapravdepodobnosť, že sa to stane presne takto, nízka? Áno. Taká je aj pravdepodobnosť, že niekto vyhrá v lotérii, a predsa sa to každý deň niekomu pritrafí.

Asi najužitočnejším zdrojom materiálov, ktorý som čítal pred písaním tohto románu, boli knihy Uzavretý prípad od Geralda Posnera, Legenda od Edwarda Jaya Epsteina (šialené dielko v štýle Roberta Ludluma, ale zábavné), Oswaldov príbeh od Normana Mailera a Garáž pani Painovej od Thomasa Mallona. Posledne menovaná kniha ponúka vynikajúcu analýzu uvažovania konšpiračných teoretikov a ich nutkavého hľadania poriadku v udalosti, ktorá je prakticky náhodná. Pozoruhodný je aj Mailer. Priznáva, že do svojho projektu (ktorého súčasťou sú rozsiahle rozhovory s Rusmi, čo poznali Leeho a Marinu v Minsku) šiel s presvedčením, že Oswald bol obeťou sprisahania, ale nakoniec chtiac-nechtiac uveril, že ťažkopádna Warrenova komisia mala pravdu: Oswald konal sám.

Pre rozumného človeka je veľmi, veľmi ťažké veriť niečomu inému. Occamova britva – najjednoduchšie vysvetlenie je zvyčajne správne.

Hlboko na mňa zapôsobilo – a zároveň ma dojalo a otriaslo mnou – opätovné čítanie Smrti prezidenta od Williama Manchestera. V niektorých bodoch je úplne vedľa, podľahol lákadlám kvetnatého jazyka (napríklad o Marine Oswaldovej píše, že má „šelmovský pohľad“), jeho analýza Oswaldových motívov je povrchná a zaujatá, ale jeho rozsiahle dielo, vydané len štyri roky po tej hroznej obednej hodine v Dallase, má najbližšie k dobe atentátu a vznikalo vtedy, keď väčšina účastníkov ešte žila a ich spomienky boli ešte relatívne čerstvé. Manchesterovi projekt podmienečne schválila aj Jacqueline Kennedyová a každý mu poskytol rozhovor, a hoci jeho opis diania po udalostiach je príliš pompézny, jeho rozprávanie o udalostiach 22.

11. 1963 je mrazivé a živé, ako Zapruderov film v slovách.

Vlastne… Manchesterovi poskytol rozhovor takmer každý. Marina Oswladová nie a to, ako ju potom Manchester príkro zobrazil, s tým možno súvisí. Marina (ktorá je ešte stále nažive) sa po zbabelom čine svojho muža chopila každej šance, a môžeme jej to vari vyčítať? Kto si chce prečítať jej kompletné spomienky, nájde ich v knihe Marina a Lee od Priscilly Johnsonovej McMillanovej. Tomu, čo vraví (ak to nepotvrdzujú iné zdroje), veľmi neverím, no skláňam sa – aj keď priznávam, že nie celkom ochotne – pred jej nezlomnosťou.

Pôvodne som sa túto knihu pokúsil napísať v roku 1972. Projekt som odložil, lebo výskum, ktorý si vyžadoval, odrádzal človeka, čo ešte pracoval ako učiteľ na plný úväzok. Existoval aj ďalší dôvod: deväť rokov po tomto čine bola rana príliš čerstvá. Som rád, že som počkal. Keď som sa napokon rozhodol pokračovať, o pomoc s výskumom som sa prirodzene obrátil na svojho starého priateľa Russa Dorra. Poskytol mi úžasné zázemie pre inú rozsiahlu knihu Pod kupolou a tu to dokázal znovu. Tento doslov píšem obklopený stohmi materiálov. Medzi najcennejšie patria videonahrávky, ktoré Russ nakrútil počas našich dôkladných (a vyčerpávajúcich) ciest po Dallase, a takmer polmetrová kopa e-mailových odpovedí na moje otázky o všetkom od svetovej série v roku 1958 až po odpočúvacie zariadenia v polovici storočia. Russ našiel dom Edwina Walkera, ktorý bol náhodou na trase kolóny z 22. 11. 1963 (minulosť harmonizuje), a Russ – po rozsiahlom pátraní v rôznych dallaských archívoch – našiel aj adresu, na ktorej v roku 1963 pravdepodobne býval ten zvláštny človek George de Mohrenschildt. A mimochodom, kde bol pán de Mohrenschildt 10. apríla 1963? Pravdepodobne nie v Carousel Clube, no ak mal na pokus o atentát na generála alibi, nepodarilo sa mi ho nájsť.

Nerád by som vás unudil prejavom ako pri odovzdávaní Oscarov – spisovatelia, ktorí to robia, mi lezú na nervy –, ale musím zložiť klobúk pred ďalšími ľuďmi. Na prvom mieste je Gary Mack, kurátor Múzea na šiestom poschodí v Dallase. Odpovedal na miliardu otázok, niekedy aj dvakrát alebo trikrát, kým som informáciu dostal do svojej hlúpej hlavy. Exkurzia po texaskom sklade učebníc bola pochmúrnou povinnosťou, ktorú nadľahčil svojím vtipom a encyklopedickými vedomosťami.

Vďaka patrí aj Nicole Longfordovej, výkonnej riaditeľke Múzea na šiestom poschodí, a Megan Bryantovej, riaditeľke Zbierok a intelektuálneho vlastníctva. Brian Collins a Rachel Howellová pracujú v historickom oddelení Dallaskej verejnej knižnice a poskytli mi prístup k starým filmom (niektoré sú do popuku), ktoré ukazujú, ako mesto vyzeralo v rokoch 1960 – 1963. Prispela aj Susan Richardsová, výskumná pracovníčka Dallaskej historickej spoločnosti, aj Amy Brumfeldová, David Reynolds a zamestnanci hotela Adolphus. Dlhoročný obyvateľ Dallasu Martin Nobles nás s Russom vozil po meste. Vzal nás do zatvoreného Texaského divadla, kde zatkli Oswalda, do bývalého sídla Edwina Walkera, na Greenville Avenue vo Fort Worthe (nie je taká odporná, ako tento revír barov a prostitútok kedysi býval) a na Mercedes Street, kde už adresa 2703 neexistuje. Naozaj ju zrovnalo so zemou tornádo… no nie v roku 1963. A klobúk skladám aj pred „Tichým Mikom“ McEachernom, ktorý svoje meno venoval dobrej veci.

Chcem poďakovať Doris Kearnsovej Goodwinovej a jej manželovi, Dickovi Goodwinovi, ktorý kedysi pracoval pre Kennedyho, za to, že na môj podnet uvažovali o najhoršom možnom scenári, ktorý by teoreticky nastal, keby Kennedy prežil. George Wallace ako tridsiaty siedmy prezident bol ich nápad… no čím dlhšie som nad tým uvažoval, tým pravdepodobnejšie to pôsobilo. Môj syn, spisovateľ Joe Hill, ma upozornil na niektoré dôsledky cestovania v čase, ktoré som nevzal do úvahy. Zároveň vymyslel nový a lepší koniec. Joe, si trieda.

A chcem poďakovať svojej manželke, ktorá je mojou prvou čitateľkou a najtvrdšou i najspravodlivejšou kritičkou. Ako horlivá podporovateľka Kennedyho osobne videla. Bolo to krátko pred jeho smrťou a nikdy na to nezabudla. Tabitha, celoživotná rebelantka, je na strane konšpiračných teoretikov (neprekvapuje ma to a nemalo by ani vás).

Pomýlil som sa niekde? Určite. Zmenil som niečo, aby sa mi to hodilo do príbehu? Jasné. Jeden príklad: je pravda, že Lee a Marina išli na uvítací večierok, ktorý organizoval George Bouhe a zúčastnila sa na ňom väčšina miestnych ruských emigrantov. Je pravda, že Lee neznášal týchto meštiakov, ktorí sa podľa neho obrátili chrbtom k matke Rusi, ale večierok sa odohral o tri týždne neskôr ako v mojej knihe. A hoci je pravda, že Lee, Marina a malá June bývali na poschodí v dome číslo 214 na West Neely Street, netuším, kto – ak vôbec niekto – býval v byte na prízemí. No bol som si ho obzrieť (a zaplatil som za tú výsadu dvadsať dolárov) a zdalo sa mi škoda nevyužiť pôdorys toho domu. A ešte to, aká to bola zúfalá diera.

Väčšinou som sa však držal pravdy.

Niektorí ľudia namietnu, že som k Dallasu príliš tvrdý. Nemyslím si to. Rozprávanie Jaka Eppinga v prvej osobe mi práveže umožnilo vykresliť ho miernejšie, aspoň ten z roku 1963. V deň, keď Kennedy pristál na Love Fielde, Dallas bol plný nenávisti. Vlajky Konfederácie viseli normálne, vlajky Únie dolu hlavou. Niektorí diváci na letisku mali transparenty POMÔŽTE KENNEDYMU UDUPAŤ DEMOKRACIU. Krátko pred týmto novembrovým dňom dallaskí voliči pľuli na Adlaia Stevensona a Lady Bird Johnsonovú. Pani Johnsonovú opľuli stredostavovské ženy z domácností.

Dnes je to lepšie, ale na Main Street sú ešte stále nápisyZÁKAZ RUČNÝCH ZBRANÍ V BAROCH. Toto je doslov, nie novinový úvodník, no na túto otázku mám jasný názor, najmä vzhľadom na súčasnú politickú atmosféru v mojej vlasti. Ak chcete vedieť, kam môže viesť politický extrémizmus, pozrite si Zapruderov film. Všimnite si políčko 313, kde Kennedymu exploduje hlava.

Skôr ako skončím, chcem poďakovať jednému človeku: nebohému Jackovi Finneymu, jednému z najväčších amerických fantastov a rozprávačov. Okrem Lupičov tiel napísal aj ilustrovaný román Znovu a znovu, čo je podľa mojej skromnej mienky úžasný príbeh o cestovaní v čase. Pôvodne som chcel túto knihu venovať jemu, ale v júni minulého roku nám do rodiny pribudla krásna vnučka, a tak voľba padla na Zeldu.

Jack, som si istý, že by si to pochopil.

Stephen King

Bangor, Maine

Z anglického originálu 11 / 22 / 63

(SCRIBNER, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

1230 Avenue of the Americas, New York 2011)

preložili Marína Gálisová a Vladislav Gális.

Redigoval Peter Mitter.

Korigovala Silvia Stuppacherová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2012.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2866-5

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai