Pod kupolí

Stephen King

(2011)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány, Horory

Malé městečko odřízne od okolního světa neproniknutelná bariéra neznámého původu a obyvatelé jsou náhle ponecháni sami sobě. Ovzduší je postupně znečišťováno, zásoby se tenčí, energetické zdroje docházejí, pokusy o proražení bariéry jsou marné. Vláda státu je bez ohledu na veškeré své zdroje bezmocná a může pouze zvenčí přihlížet. Místní radní s diktátorskými sklony si uvědomí příležitost konečně vyniknout a prokázat svému městečku dobro, samozřejmě podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Začne je řídit pevnou rukou – v této mimořádné situaci přece nemůže nic lepšího udělat, lidé silné vedení jistě ocení! Další reálie příběhu – syn radního s nádorem na mozku, ilegální výrobna drog a jediná slyšitelná radiostanice, vtloukající lidem do hlavy jen boží lásku – to jsou přísady, které působí jako katalyzátor už beztak výbušné situace. Můžeme sledovat postupný rozklad lidského společenství, kde přestávají platit pravidla civilizace. Výsledkem je mistrná studie lidské bezmoci, arogance a násilí.

Stephen King

Pod Kupolí

Copyright © 2009 by Stephen King

Original English title UNDER THE DOME

Published by agreement with the author

and the author’s agents, Ralph M. Vicinanza, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2010

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o, 2010

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7306-450-1

Na památku Surendry Dahyabhaie Patela.

Chybíš nám, příteli.

Kohopak hledáš,

jakže se jmenoval?

Nejspíš ho najdeš na fotbale,

tohle je maloměsto,

takže je jasný, co to znamená,

je to prostě malý hnízdo, chlapče,

a všichni fandíme svýmu týmu.

– James McMurtry

Někdo z těch (ne všichni),

kdo byl v Chester’s Millu v den zaklapnutí Kupole

Představitelé městečka

Andy Sanders, první radní

Jim Rennie, druhý radní

Andrea Grinnellová, třetí radní

Osazenstvo Šípkové růže

Rose Twitchellová, majitelka

Dale Barbara, kuchař

Anson Wheeler, myč nádobí

Angie McCainová, servírka

Dodee Sandersová, servírka

Policejní oddělení

Howard Perkins zvaný „Vévoda“, náčelník

Peter Randolph, zástupce náčelníka

Henry Morrison, policista

Marty Arsenault, policista

Freddy Denton, policista

George Frederick, policista

Rupert Libby, policista

Toby Whelan, policista

Jackie Wettingtonová, policistka

Linda Everettová, policistka

Stacey Mogginová, policistka-dispečerka

Junior Rennie, zvláštní zástupce

Georgia Rouxová, zvláštní zástupce

Frank DeLesseps, zvláštní zástupce

Melvin Searles, zvláštní zástupce

Carter Thibodeau, zvláštní zástupce

Pastorální služba

reverend Lester Coggins, kostel Ježíše Krista Spasitele

reverendka Piper Libbyová, První kongregační kostel

Pracovníci ve zdravotnictví

Ron Haskell, lékař

Zrzek Everett, asistent

Ginny Tomlinsonová, zdravotní sestra

Dougie Twitchell, ošetřovatel

Gina Buffalinová, dobrovolná sestra

Harriet Bigelowová, dobrovolná sestra

Místní děti

Malý Walter Bushey

„Strašák“ Joe McClatchey

Norrie Calvertová

Benny Drake

Judy a Janelle Everettovy

Ollie a Rory Dinsmoreovi

Významní obyvatelé městečka

Tommy a Willow Andersonovi, majitelé a provozovatelé Dipperova motorestu

Stewart a Fernald Bowieovi, majitelé a provozovatelé Pohřebního ústavu Bowie

Joe Boxer, stomatolog

Romeo Burpee, majitel a provozovatel Burpeeho obchodního domu

Phil Bushey, Šéf pochybné pověsti

Samanta Busheyová, jeho manželka

Jack Cale, manažer supermarketu

Ernie Calvert, manažer supermarketu v důchodu

Johnny Carver, provozovatel večerky

Alden Dinsmore, chovatel dobytka

Roger Killian, chovatel slepic

Lissa Jamiesonová, městská knihovnice

Claire McClatcheyová, máma Strašáka Joea

Alva Drakeová, Bennyho máma

Stubby Norman, obchodník se starým nábytkem

Brenda Perkinsová, manželka náčelníka Perkinse

Julia Shumwayová, majitelka a vydavatelka místních novin

Tony Guay, sportovní reportér

Peter Freeman, novinový fotograf

„Šupák“ Sam Verdreaux, místní opilec

Přespolní

Alice a Aidan Appletonovi, Kupoloví sirotci

Thurston Marshall, literát se zdravotnickými dovednostmi

Carolyn Sturgesová, postgraduální studentka

Významní psi

Horác, velškorgi Julie Shumwayové

Clover, německý ovčák Piper Libbyové

Audrey, fenka zlatého retrívra Everettových

LETADLO A SVIŠŤ

1

Z výšky dvou tisíc stop, v níž Claudette Sandersová právě brala lekci létání, vypadalo městečko Chester’s Mill v ranním slunci jako naleštěná a zbrusu nová hračka. Auta se sunula po Hlavní ulici a vysílala do nebe sluneční jiskřičky. Věž kostela První kongregace vypadala tak ostrá, že by mohla propíchnout modrou nebeskou báň. Slunce se hnalo po hladině Prestilského potoka, který letoun Seneca V právě přelétal. Letadlo i potok protínaly město stejnou úhlopříčkou.

„Chucku, mám dojem, že u mostu Míru vidím dva kluky! Chytají ryby!“ Blaženě se rozesmála. Kurz létání jí zařídil manžel, který byl v městečku prvním radním. Andy byl sice toho názoru, že kdyby bůh chtěl, aby člověk uměl létat, dal by mu křídla, dal se však velmi lehce přemluvit a Claudette nakonec prosadila svou. Užívala si létání od první chvíle. Nepůsobilo jí jen radost; vyloženě ji rozjařovalo. Dnes poprvé skutečně pochopila, proč je létání tak skvělé. Proč je tak super.

Její instruktor Chuck Thompson zlehka sáhl na knipl a pak ukázal na přístrojovou desku. „Nepochybuju, Claudie, ale budeme se snažit neobrátit to na záda, jo?“

„Promiň, promiň.“

„V pohodě.“ Učil létání už řadu let a studenty jako Claudie měl rád, protože takoví jen dychtili naučit se něco nového. Možná že nebude trvat dlouho a Andy Sanders kvůli ní sáhne pořádně hluboko do kapsy. Claudie se totiž do letounu Seneca přímo zamilovala a už se nechala slyšet, že by ráda takový měla, ovšem nový. To by obnášelo zhruba milion dolarů. Claudie Sandersová nebyla vyloženě zpovykaná, ale rozhodně měla nákladné choutky, které však Andy, ten šťastlivec, zřejmě bez potíží uspokojoval.

Také Chuck měl rád dny jako ten dnešní: výborná dohlednost, bezvětří, dokonalé podmínky pro výuku. Seneca se však lehce zhoupl, protože Claudie příliš přitlačila na řízení.

„Začíná ti těžknout ruka. Soustřeď se. Jdi na sto dvacet. Kopíruj silnici sto devatenáct. A klesni na devět set.“

Poslechla a Seneca se choval naprosto bezchybně. Chuck se uvolnil.

Prolétli nad autobazarem Jima Rennieho a pak už nechali městečko za sebou. Po obou stranách silnice číslo 119 se prostírala pole a rostly stromy zářivých barev. Stín letounu ve tvaru kříže se hnal po asfaltu, jedno tmavé křídlo přelétlo po maličkém muži s batohem na zádech. Maličký muž zvedl hlavu a zamával. Chuck také zamával, i když věděl, že člověk dole ho nemůže vidět.

„Dneska je sakra fakticky nádherně!“ zvolala Claudie. Chuck se zasmál.

Do konce života jim zbývalo čtyřicet vteřin.

2

Na okraj silnice číslo 119 vycupital svišť a ihned zamířil k Chester’s Millu, i když městečko bylo přes dva kilometry daleko a dokonce i ojeté vozy v bazaru Jima Rennieho se jevily pouze jako řada mrkajících zrcátek seřazených v místech, kde se silnice stáčela vlevo. Svišť měl v plánu (jak jen takový svišť může něco plánovat) zmizet zpátky v lese dávno předtím, než se k zatáčce dostane. Ale v tuto chvíli se mu po krajnici šlapalo dobře. Odběhl od nory mnohem dál, než chtěl, ale sluníčko ho hřálo na hřbetu a vůně se mu v čenichu jen rozplývaly a vyvolávaly v mozku jisté představy – i když ne přímo obrazy.

Na okamžik se zastavil a pozvedl se na zadních. Oči mu už nesloužily jako dřív, ale dokázaly rozeznat kus vpředu člověka, který šel proti němu po druhé krajnici.

Svišť se rozhodl, že popojde ještě kousek. Po lidech občas zůstávaly dobroty k snědku.

Svišť byl starý a tlustý brach. Svého času prošmejdil spoustu popelnic a cestu na městskou skládku znal stejně dobře jako tři chodby svého doupěte. Na skládce bylo vždycky něco dobrého do žaludku. Spokojeně se kolébal jako dobrácký strejda a po očku pozoroval člověka, který šel po druhé straně silnice.

Muž se zastavil. Svišť si uvědomil, že byl zpozorován. Napravo kousek před ním ležel březový kmen. Pod ním se schová, počká, až člověk přejde, a pak se porozhlédne po něčem na zub…

Svišť se dostal ve svých plánech až sem – a stačil při tom udělat ještě tři houpavé krůčky – i když už byl rozčísnutý ve dví. Pak se na okraji silnice rozpadl na poloviny. Rytmicky vystříkla tepenná krev, do prachu se vyhrnuly vnitřnosti. Zadní nohy dvakrát zakopaly a pak znehybněly.

Než ho pohltila temnota, jaká čeká na sviště i lidi bez rozdílu, jeho poslední myšlenka zněla: Co se to stalo?

3

Všechny ručičky přístrojů na řídicí desce sklesly a strnuly.

„Co to sakra je?“ zahučela Claudie Sandersová. Otočila se k Chuckovi. Měla vykulené oči, ale nejevila známky paniky, jen překvapení. Na paniku nebyl čas.

Chuck řídicí desku vůbec neviděl. Viděl jen, jak se čumák letadla bortí a hrne se k němu. Pak uviděl, jak se obě vrtule oddělují.

Víc už vidět nestačil. Nestačil vůbec nic. Seneca nad silnicí číslo 119 explodoval a rozprášil po krajině ohnivý déšť. Z nebe se řítily jeho součásti. Vedle úhledně rozříznutého sviště dopadlo se zaduněním Claudettino předloktí, z něhož se ještě kouřilo.

Bylo dvacátého prvního října.

BARBIE

1

Barbiemu bylo hnedle líp, jakmile minul supermarket Město potravin a nechal domy za zády. Když uviděl ceduli hlásající OPOUŠTÍTE CHESTER’S MILL BRZY ZNOVU NA SHLEDANOU!, udělalo se mu ještě lépe. Byl rád, že se konečně hnul, a nejen kvůli tomu, že v Millu dostal pořádnou nakládačku. Náladu mu vylepšilo prostě už to, že zvedl kotvy a putuje dál. Ten svůj osobní bouřkový mrak s sebou všude tahal čtrnáct dní, než se z něj konečně spustila průtrž, k čemuž došlo na parkovišti u Dippera.

„V podstatě jsem jenom tulák,“ zasmál se. „Tulák, který má namířeno do Big Sky.“ A proč ne, sakra? Do Montany! Nebo Wyomingu. A klidně třeba až do Rapid City v Jižní Dakotě. Kamkoli, jenom když to bude daleko odsud.

Uslyšel blížící se auto, otočil se – takže šel chvilku pozpátku – a zvedl palec. Za chvilku uviděl parádní kombinaci: špinavou starou dodávku ford se svěží mladou blondýnkou za volantem. Měla popelavě blond vlasy, což byla jeho nejoblíbenější barva. Barbie se rozzářil co nejsvůdnějším úsměvem. Dívka řídící dodávku zareagovala rovněž úsměvem a panebože, jestli jí bylo aspoň devatenáct, tak Barbie sní poslední výplatní šek od Šípkové růže. Ta je na džentlmena, jenž oslavil třicet jar, příliš mladá, o tom není pochyb, ale rozhodně už není pod zákonem, jak by byl řekl za svého mládí uprostřed kukuřičných lánů v Iowě.

Dodávka zpomalila a Barbie k ní už už vyrazil… jenomže pak auto zase přidalo. Dívka na něj ještě jednou letmo pohlédla, když projížděla kolem. Pořád se usmívala, ale tak nějak lítostivě. Na chvilku se mi zatemnil mozek, říkal ten úsměv, ale už se mi zase rozjasnilo.

Barbie měl pocit, že ji poznává, i když to nemohl říct s určitostí. V neděli po ránu byl v Šípkové růži vždycky blázinec. Ale napadlo ho, že ji tam vídal s nějakým postarším chlápkem, možná tatínkem, a oba byli zabraní do příloh nedělních Timesů. Kdyby s ní Barbie mohl promluvit, když ho teď objížděla, řekl by: Když jsi mi důvěřovala natolik, že jsem ti mohl usmažit vajíčka a opéct párek, určitě bys mě mohla bez obav posadit na pár kiláků vedle sebe do auta.

Jenže takovou možnost samozřejmě nedostal, takže jen smířlivě zvedl ruku na pozdrav. Koncová světla dodávky zablikala, jako by se dívka ještě rozmýšlela. Pak světla zhasla a dodávka zrychlila.

V následujících dnech, kdy všechno v Millu začalo jít od desíti k nule, si tu chvilku zalitou teplým říjnovým sluncem přehrával v duchu pořád dokola. Vzpomínal právě na to druhé váhavé zablikání koncových světel… jako by ho přece jenom poznala. To je přece ten kuchař od Šípkové růže, určitě. Možná bych měla…

Ale to možná bylo nesrovnatelně lepší oproti tomu, v jaké kaši uvízl on. Kdyby si to ta dívka opravdu rozmyslela, další Barbieho život by byl úplně jiný. Protože ona to určitě ještě stihla ven, nikdy pak už tu svěží blondýnku ani špinavou starou fordku F-150 neviděl. Dívka zřejmě vyjela za hranice Chester’s Millu pár minut (možná i vteřin) předtím, než se dveře zabouchly. Kdyby jel Barbie s ní, byl by v pohodě venku.

Jenomže je taky možné, přemýšlel později, že kdyby mi zastavila, zdrželo by ji to natolik, že by bylo pozdě. V tom případě bych tu nejspíš taky nebyl. Ani ona. Protože na sto devatenáctce se může jezdit osmdesátkou. A při osmdesátce za hodinu…

V tu chvíli si pokaždé vzpomněl na to letadlo.

2

Letadlo nad ním přelétalo ve chvíli, kdy procházel kolem autobazaru Jima Rennieho, kterýžto podnik Barbie nijak nemiloval. Ne že by si tu někdy koupil byť jen šroubek (neměl auto už déle než rok, to poslední prodal v Punta Gorda na Floridě). Jenomže Jim Rennie mladší zvaný Junior byl mezi těmi maníky, co si na Barbieho onehdy večer počíhali na parkovišti u Dippera. Kluk z vysoké, co si musí něco dokazovat, a pokud to nesvede sám, podaří se mu to v partě. Přesně tak si počínají všichni Jimové Junioři na celém světě, aspoň podle Barbieho zkušenosti.

Ale to už byla minulost. Rennieho ojetiny, Jim Junior, Šípková růže (Naší specialitou jsou škeble smažené ve strouhance! Vždycky „vcelku“, nikdy „krájené“), Angie McCainová, Andy Sanders. Všechno, včetně motorestu u Dippera. (Naší specialitou jsou nakládačky na parkovišti!) To všechno už má za sebou. A před sebou? No přece celou Ameriku. Sbohem, mainské maloměsto, ahoj, velkej světe.

Kruci, vždyť by klidně mohl zamířit zpátky na jih. Dneska tu sice bylo nádherně, ale ještě párkrát se obrátí list v kalendáři a zima je na krku. Ten jih nezní špatně. Ještě nikdy nebyl na Mušlových mělčinách, a už podle jména se mu zalíbily. To byla hodně hustá poezie, ty Mušlový mělčiny, a to pomyšlení ho tak rozjařilo, že když zaslechl přilétat malý letoun, zvedl hlavu a rozmáchle mu zamával. Doufal, že mu letadlo zamává křídly v odpověď, ale ničeho takového se nedočkal, i když se vleklo poměrně nízko. Barbie si domyslel, že uvnitř sedí turisté – dnešní den, kdy stromy jenom hýřily barvami, byl pro ně jako stvořený – nebo možná nějaký kluk bere lekci létání a je příliš vystrašený, že něco zvorá, než aby se zahazoval s pozemšťany jako Dalem Barbarou. Ale Barbie jim přál jen to nejlepší. Ať už to byli turisti nebo kluk, kterého čeká první sólový let až za šest týdnů, Barbie jim všem přál jen to dobré. Byl krásný den a s každým krokem z Chester’s Millu se ještě vylepšoval. V Millu byla příliš velká koncentrace blbů a kromě toho cestování prospívá duši.

Možná by mělo být ze zákona povinné, aby se lidi v říjnu vydali na cestu, napadlo ho. Nové celostátní heslo: V ŘÍJNU VŠICHNI ODJEDOU. V srpnu dostanete povolenku se sbalit, v půlce září týdenní upomínku, a potom…

Zastavil se. Kousek před ním, po druhé straně asfaltové silnice, šel svišť. Pořádně macatý. Hladká srst se mu jen vlnila a vykračoval si pěkně drze. Místo aby zajel do vysoké trávy, pochodoval klidně dál. Do krajnice před ním zasahovala padlá bříza a Barbie by se vsadil, že svišť pod ni zaběhne a počká, až ten velký zlý dvounožec přejde. Jestli nezaběhne, minou se jako dva správní tuláci, z nichž jeden míří po čtyřech na sever, druhý po dvou na jih. Barbie doufal, že se to tak stane. Bylo by to prima.

Tyhle myšlenky prolétly Barbiemu hlavou během několika vteřin. Stín letadla byl stále mezi ním a svištěm, jak prozrazoval velký černý kříž uhánějící po silnici. Pak se staly dvě věci naráz.

Nejdřív to s tím svištěm. V jednu chvíli byl celý, a vzápětí na dva kusy. Ty kusy sebou škubaly a krvácely. Barbie strnul s ústy dokořán, protože mu prudce povolil čelistní kloub. Připadalo mu, že tu snad dopadla neviditelná gilotina. A právě v tu chvíli, přímo nad přeseknutým svištěm, vybuchlo to malé letadlo.

3

Barbie se podíval nahoru. To pěkné letadýlko, které mu ještě před pár vteřinami prolétalo nad hlavou, padalo z nebe, ovšem ve splácnuté verzi jako z Bizarního světa. Ve vzduchu nad ním se vlnily oranžovorudé okvětní plátky květiny, která se stále rozvíjela jako růže odrůdy Americké neštěstí. Z letadla řítícího se k zemi se valil dým.

Na silnici cosi třísklo, rozmetalo kolem hroudy asfaltu a pak se to opilecky odvalilo do vysoké trávy nalevo. Vrtule.

Kdyby letěla mým směrem…

Barbiemu na okamžik vytanul před očima obraz, jak ho vrtule rozčísne ve dví – jak se stalo tomu nešťastnému svišťovi – a obrátil se na útěk. Cosi před ním zadunělo o zem a Barbie zařval. Ale nebyla to druhá vrtule, byla to lidská noha v džínovině. Krev nebyla vidět, ale boční šev byl roztržený a látka rozchlíplá, takže odhalovala bílou kůži a kudrnaté černé chlupy.

Chodidlo chybělo.

Barbie utíkal, ale připadalo mu, že se pohybuje pomalu jako ve snu. Uviděl, jak se jeho vlastní chodidlo nazuté do staré odřené boty vysunuje vpřed a dopadá na zem. Pak zmizelo vzadu a místo něj se vysouvalo vpřed druhé chodidlo. Pomalu, pomaloučku. Jako by se díval na zpomalený záběr hráče baseballu, který se snaží v posledním zlomku vteřiny uhrát bod.

Za ním cosi děsivě dutě zadunělo a pak následoval rachot druhotné exploze a poryv žáru, který ho zasáhl od pat až po zátylek. Postrčil ho dopředu jako horká ruka. Pak se mu všechny myšlenky vypařily z hlavy a zůstala jenom brutální tělesná potřeba přežít.

Dale Barbara utíkal o život.

4

Asi o sto metrů dál po silnici se obří horká ruka proměnila v lehký dotek, i když smrad z hořícího benzínu – smíšený s nasládlým puchem, který určitě pocházel ze škvířícího se plastu a masa – nesl větřík až k němu. Barbie běžel ještě šedesát metrů, pak se zastavil a otočil se. Sotva lapal po dechu. Určitě za to nemohl jen ten běh, protože nekouřil a byl v dobré formě (no… ucházející, protože žebra na pravé straně ho pořád bolela po té rvačce na parkovišti u Dippera). Podle něj za to mohl úlek a děs. Trosky padajícího letadla – nejen ta zatoulaná vrtule – ho mohly zabít nebo upálit. Nestalo se to jen čirou šťastnou náhodou.

Pak cosi uviděl a dech se mu zadrhl v krku. Narovnal se a ohlédl se k místu nehody. Silnice byla posetá troskami – byl to opravdu zázrak, že ho nic nezasáhlo a vyvázl bez zranění. Napravo leželo pokroucené křídlo, druhé křídlo trčelo z nepokoseného bojínku nalevo, nedaleko od zakutálené vrtule. Kromě nohy v džínovině rozeznal utrženou paži. Dlaň směřovala k hlavě, jako by chtěla říct Ta je moje. Soudě podle vlasů ta hlava patřila ženě. Elektrické vedení u silnice bylo přetržené. Dráty se kroutily na krajnici a sršely jiskrami.

Za hlavou a paží ležel pomačkaný trup letadla. Barbie přečetl nápis NJ3. Pokud nebyl nápis celý, zbytek chyběl i se zbytkem trupu.

Ale kvůli tomu se mu nezatajil dech ani netřeštil oči. Růže zvaná Neštěstí už uvadla, ale na nebi pořád plápolal požár. Určitě tam hořelo palivo. Jenže…

Jenže palivo stékalo vzduchem jako řídká záclona. Barbie skrz tu ohnivou clonu viděl mainskou krajinu – docela klidnou, zatím nikde žádný poplach, ale přesto v pohybu. Tetelila se jako vzduch nad spalovnou nebo ohništěm. Jako by někdo chrstl benzín na skleněnou tabuli a pak ho zapálil.

Barbie jako zhypnotizovaný – ostatně si tak připadal – pomalu vykročil zpátky ke ztroskotanému letadlu.

5

V první chvíli chtěl něčím pozakrývat části těl, ale bylo jich tu moc. Už viděl další nohu (tato byla v zelené nohavici) a ženský trup, který uvízl v jalovcovém keři. Mohl by si sundat košili a rozprostřít ji přes ženskou hlavu, ale co dál? No, v batohu měl dvě rezervní košile…

Od Mottonu, nejbližšího městečka na jih, přijíždělo auto. Takové menší SUV, a hnalo se rychle. Někdo buď zaslechl ránu, nebo si všiml ohnivého výbuchu. Díky bohu za pomoc. Barbie se rozkročil nad bílou středovou čárou v bezpečné vzdálenosti od ohně, který pořád stékal z nebe jako přízračný déšť po okně, mával pažemi nad hlavou a křížil je do velkých X.

Řidič zmáčkl klakson na znamení, že vidí, a pak dupl na brzdy a nechal na asfaltu patnáctimetrové šmouhy gumy. Vyskočil ven skoro dřív, než malá zelená toyota zastavila. Řidič byl urostlý, vytáhlý chlap s dlouhými šedivými vlasy, které mu splývaly zpod baseballové čepice s nápisem Sea Dogs. Rozběhl se ke krajnici, protože se chtěl vyhnout ohnivé stěně.

„Co se stalo?“ křičel. „Co se to dopr –“

Pak do čehosi vrazil, a pořádně. Žádná překážka tam nebyla, ale Barbie viděl, jak se chlapovi splácl nos na stranu, protože se zlomil. Chlap se odrazil zpět a krvácel z úst, nosu a čela. Padl na záda a po chvilce se namáhavě posadil. Civěl na Barbieho užaslýma, zmatenýma očima, z nosu a úst mu stékala krev na pracovní košili, a Barbie na něj civěl úplně stejně.

JUNIOR A ANGIE

1

Dva chlapci rybařící poblíž mostu Míru ani nezvedli hlavu, když nad nimi přeletělo letadlo, ale Junior Rennie ano. Nacházel se o blok domů dál, na Prestilské ulici, a ten zvuk poznal. Bylo to letadlo Chucka Thompsona Seneca V. Vzhlédl, uviděl letadlo a rychle zase hlavu sklopil, protože jasné slunce prosvítající stromy se mu zabodlo do očí a hrozně to zabolelo. Další bolest hlavy. Poslední dobou je míval často. Někdy je zahnaly prášky, ale jindy, hlavně v posledních třech nebo čtyřech měsících, se to nedařilo.

Jsou to migrény, usoudil doktor Haskell. Junior věděl jenom to, že ho hlava bolí, jako by měl přijít konec světa, a jasné světlo to jen zhoršovalo, zvlášť když bolest teprve nastupovala. Občas si vzpomněl na mravence, které s Frankem DeLessepsem jako malí kluci pálili. Vzali si lupu a soustředili na mravence hemžící se kolem mraveniště paprsky slunce. Výsledkem byli uškvaření mravenci. Jenomže poslední dobou mu připadalo, že když mu nastupuje migréna, proměňuje se mu mozek v mraveniště a oči ve dvojici zvětšovacích skel.

Bylo mu dvacet jedna let. Má se snad těšit na to, že když to vydrží až do nějakých pětačtyřiceti, mohly by ho podle doktora Haskella ty bolesti pustit?

Možná. Ale dnes ráno ho nějaká bolest hlavy nezastaví. Pohled na 4Runner Henryho McCaina nebo Prius LaDonny McCainové na příjezdové cestě by to snad dokázal, v tom případě by se snad otočil, vrátil se domů, vzal si další imitrex a lehl si v pokoji se zataženými závěsy a studenou žínkou na čele. Možná by cítil, jak bolest začíná polevovat, protože rozjetou migrénu zarazil, ale to by se nejspíš nestalo. Jakmile se ti černí pavouci jednou pořádně uchytí…

Znovu zvedl hlavu a tentokrát přimhouřil oči, aby mu do nich to nesnesitelné světlo nepadalo, ale letadlo bylo pryč a dokonce i bzučení motoru utichalo (taky ho rozčilovalo, všechny zvuky mu šly na nervy, když na něj ta mrcha lezla). Chuck Thompson s nějakým leteckým učněm nebo učnicí. Junior sice proti Chuckovi nic neměl – sotva ho znal – ale najednou prudce, dětinsky vášnivě zatoužil, aby ten Chuckův žáček něco totálně podělal a s letadlem se zřítil.

Nejlíp rovnou na ten fotrův krám s ojetinama.

Hlavou mu projel další poryv příšerné bolesti, ale i tak Junior vystoupal po schodech k McCainovým dveřím. Tahle práce nepočká. Tohle už měl udělat sakra dávno. Angie potřebuje lekci.

Ale jenom maličkou. Ne aby ses přestal ovládat.

To mu odpovídal matčin hlas, jako by si ho přivolal. Ten její k zešílení blahovolný hlas. Junior byl vždycky popudlivý hoch, ale už se ovládá mnohem lépe. Viď že ano, Juniore?

No jo, fakt. Teda aspoň dřív to tak bylo. Pomáhal mu fotbal. Jenomže teď už žádný fotbal nebyl. Nečekala ho ani vysoká. Místo všeho měl jenom bolení hlavy. A to z něj dělalo sakra nepříjemnýho parchanta.

Ne aby ses přestal ovládat.

Ne. Ale aspoň si s ní promluví, i když ho hlava bolí jako střep.

A jak zní jedno staré úsloví, možná s ní bude muset promluvit ručně. Kdo ví? Když se Angie přitíží, jemu se třeba uleví.

Junior zmáčkl zvonek.

2

Angie McCainová právě vyšla ze sprchy. Natáhla si župan, přepásala ho páskem a pak si kolem mokrých vlasů omotala ručník. „Už jdu!“ zavolala a cupitala po schodech do přízemí. Trošku se usmívala. Určitě to byl Frankie, byla přesvědčená, že to musí být Frankie. Všechno konečně do sebe správně zapadalo. Ten pitomý kuchtík (sice vypadal dobře, ale stejně to byl kretén) buď už z města odjel nebo se k tomu chystal, a rodiče byli pryč. Což sečteno a podtrženo mohlo být pouze boží znamení, že všechno dopadá, jak má. Mohli by s Frankiem hodit všechno to svinstvo za hlavu a dát to zase dohromady.

Přesně věděla, jak situaci pojedná: otevře dveře a pak rozevře župan. Rovnou na místě, v plném denním světle sobotního dopoledne, i když ji bude moci zahlédnout kdejaký kolemjdoucí. Samozřejmě se nejdřív ujistí, že je to Frankie – neměla v úmyslu se předvádět starému tlustému panu Wickerovi, který jí třeba nese balíček nebo doporučený dopis – ale ten chodíval s poštou nejméně o půl hodiny později.

Ne, byl to Frankie. Byla si tím jistá.

Otevřela dveře a roztahovala ústa do stále širšího úsměvu na uvítanou – to možná nebyl šťastný nápad, protože zuby měla dost natěsnané k sobě a velké jako obří orbitky. Jednou rukou držela pásek županu, ale nezatáhla za něj. Protože to nebyl Frankie. Byl to Junior a vypadal strašně vztekle…

Tenhle jeho hrozivý pohled viděla už dřív – vlastně mnohokrát – ale takhle děsně vypadal naposledy v osmé třídě, kdy zlámal ruku malému Dupreemu. Ten buzík se totiž opovážil přivlnit tu svoji prdelku na obecní basketbalové hřiště a chtěl si zahrát. Angie si také domyslela, že Junior se podobně musel mračit i tehdy večer na parkovišti u Dippera, ale jelikož tam nebyla, věděla to jen z doslechu. Všichni v Millu o tom slyšeli. A náčelník? Perkins si ji zavolal na kobereček, ten zatracený Barbie byl u toho, a tak musela nakonec s barvou ven.

„Juniore? Juniore, co…“

Vrazil jí facku a řetěz myšlenek se přetrhl.

3

Do té první se ani moc nepoložil, protože stál pořád mezi dveřmi a neměl moc místa, aby se rozmáchl, takže to byl jenom takový poloviční nápřah. Možná by ji vůbec nepraštil (aspoň ne hned), kdyby se tak neculila – panebože, ty její zuby, z těch mu naskakovala husí kůže už na základce – a kdyby ho neoslovila Juniore.

Jasně že mu všichni v městečku říkali Juniore, dokonce se tak i sám v duchu oslovoval, ale neuvědomoval si, jak hrozně to jméno nesnáší, jak příšerně, až do morku kostí ho nenávidí, dokud nevyšlo zpoza těch strašidelných tesáků té mrchy, kvůli které měl tolik problémů. Zvuk toho jména mu projel hlavou jako sluneční paprsek, když před chvílí zvedl hlavu a zadíval se na letadlo.

Ale na to, že jí tu jednu ubalil jenom na půl plynu, nebyl výsledek tak špatný. Angie se odpotácela pozpátku až k sloupku schodišťového zábradlí a ručník jí odletěl z hlavy. Kolem tváří jí viseli hnědí mokří hadi, takže vypadala jako Medúza. Úsměv vystřídal ohromený úžas a Junior si všiml čůrku krve, který jí vytekl z koutku úst. To bylo dobré. Fajn. Za to, co ta mrcha provedla, si zasloužila krvácet. Tolik problémů, a nadělala je nejen jemu, ale taky Frankiemu, Melovi a Carterovi.

V hlavě mu zazněl matčin hlas: Ne aby ses přestal ovládat, miláčku. Byla mrtvá, a přitom mu nepřestávala radit. Dej jí lekci, ale jenom malou.

A on by to možná opravdu dokázal, ale pak se jí rozevřel župan a byla pod ním nahá. Uviděl chomáč tmavých chlupů nad tou její množírnou, tou její zatracenou nenasytnou množírnou, která byla původcem všech těch zasraných problémů, a vzato kolem a kolem, tyhle množírny jsou u kořene všech problémů celého světa, a Juniorovi v hlavě bolestí dunělo, praštělo, dusalo a skřípalo. Připadalo mu, že mu hlava každou chvíli exploduje jako atomovka. Z uší mu vyrazí dokonalé hřibovité obláčky a vzápětí mu všechno od krku nahoru vybuchne, a Junior Rennie (který nevěděl, že má mozkový nádor – dýchavičný starý doktor Haskell takovou možnost ani nevzal v úvahu, protože šlo o jinak zdravého mladého muže, kterému bylo sotva dvacet), tak tenhle Junior zešílel. Tohle ráno nebylo šťastné pro Claudette Sandersovou ani Chucka Thompsona, a vlastně to nebylo šťastné ráno pro nikoho z Chester’s Millu.

Ale málokdo měl takovou smůlu jako bývalá přítelkyně Franka DeLessepse.

4

Přece jen jí hlavou prolétly ještě dvě trhané myšlenky, když se opřela o sloupek zábradlí a uviděla jeho vypoulené oči a jak se kouše do jazyka – kousal se tak prudce, až do jazyka bořil zuby.

On se zbláznil. Musím zavolat policii, než mi fakt něco udělá.

Otočila se, aby vyběhla přední chodbou ke kuchyni, kde strhne ze zdi sluchátko zavěšeného telefonu, vyťuká 911 a pak se prostě rozječí. Stačila však udělat jen dva kroky a pak zakopla o ručník, který se jí odmotal z vlasů. Rychle nabrala rovnováhu – na střední škole bývala roztleskávačkou a tělesná obratnost ji neopustila – ale už bylo pozdě. Hlava jí cukla dozadu a nohy podjely. Chytil ji totiž za vlasy.

Strhl ji k sobě. Sálalo z něj vedro, jako by měl vysokou horečku. Cítila, jak mu tluče srdce, uhánělo jako splašené.

„Ty prolhaná mrcho!“ zařval jí přímo do ucha, takže jí hlavou projela bolest jako hřebík. Také zaječela, ale ve srovnání s ním jí připadal vlastní hlas jen slabý a nicotný. Pak ji kolem pasu objaly jeho paže a už ji šílenou rychlostí postrkoval chodbou, i když se koberce dotýkala sotva špičkami nohou. Hlavou jí bleskla představa, že je ozdobou na kapotě ukradeného auta, a pak už se ocitli v kuchyni zaplavené oslňujícím sluncem.

Junior znovu zařičel. Tentokrát ne vztekem, ale bolestí.

5

To světlo mu připadalo vražedné, smažilo mu bublající mozek, ale to ho nemohlo zarazit. Na to už bylo pozdě.

Ani nezpomalil a narazil s ní přímo do umakartového kuchyňského stolu. Hrana ji udeřila do žaludku, pak stůl sklouzl a bouchl do stěny. Cukřenka, solnička a pepřenka spadly na zem. Vyrazil jí dech, jenom hekla. S jednou rukou kolem pasu a druhou zapletenou do mokrých provazců vlasů ji prudce otočil a odhodil proti lednici. Vrazila do ní s takovou silou, že většina magnetů na lednici opadala. Tvář měla bílou jako papír a vypadala omámeně. Krvácela už nejen z dolního rtu, ale také z nosu. Krev na její bílé pleti jen zářila. Junior si všiml, že očima zalétla na linku ke stojanu plnému nožů, a když se pokusila zvednout z podlahy, tvrdě jí zabořil koleno přímo do obličeje. Tlumeně to zakřupalo, jako by někdo ve vedlejším pokoji upustil porcelánové nádobí – například talíř.

Tohle jsem měl udělat Daleu Barbarovi, pomyslel si a s patkami dlaní přimáčknutými k rozbolavělým spánkům ucouvl. Po tvářích se mu z pálících očí hrnuly slzy. Hrozně si pokousal jazyk – po bradě mu proudila krev a cákala na podlahu – ale Junior si to neuvědomoval. Příšerně ho bolela hlava.

Angie ležela tváří dolů mezi magnety z lednice. Na tom největším stálo CO DNES STRČÍŠ DO PUSY, ZÍTRA TI VYLEZE ZE ZADKU. Pomyslel si, že omdlela, jenomže zčistajasna se začala celá klepat. Prsty se jí třásly, jako by se chystala hrát něco obtížného na klavír. (Jediný nástroj, na který tahle mrcha kdy hrála, byla kožená fujara, pomyslel si.) Pak začala mlátit nohama a k tomu se přidaly paže. Angie teď vypadala, jako by se od něj snažila odplavat. Ona snad dostala nějaký pitomý záchvat!

„Nech toho!“ zařval. A když se vyprázdnila, dodal: „Nech toho! Přestaň s tím, ty mrcho!“

Padl na kolena tak, že se mu její hlava ocitla mezi nimi, a ta hlava poskakovala nahoru a dolů. Čelem pořád dokola mlátila do dlažby, jako by patřila k těm velbloudím žokejům a zrovna zdravila Alláha.

„Přestaň! Nech toho, sakra!“

Začala sténat. Kupodivu hodně hlasitě. Kristepane, co když ji někdo uslyší? Co když ho tu načapají? Tohle nebude jako vysvětlovat otci, proč nechal školy (k tomu se Junior ještě neodhodlal). Tentokrát to bude horší, než když mu doma strhli z měsíčního kapesného pětasedmdesát procent, a to kvůli té pitomé rvačce s kuchařem – rvačce, kterou vyvolala tahleta neužitečná mrcha. Tentokrát Velký Jim Rennie nebude moci umluvit náčelníka Perkinse a místní chlupaté. Tohle by mohlo…

V hlavě se mu najednou vyloupl obrázek skličujících zelených zdí státní věznice Shawshank. Tam nemůže jít, přece má celý život před sebou. Jenže tam půjde. I když jí teď zavře hubu, stejně tam půjde. Protože ona bude později žvanit. A ten její ksicht – který vypadal mnohem hůř než Barbieho tehdy po tvé rvačce na parkovišti – bude mluvit sám za sebe.

Leda by jí zavřel hubu nadobro.

Junior ji chytil za vlasy a pomohl jí třísknout hlavou o dlažbu. Doufal, že ji tak pošle do bezvědomí, aby mohl dodělat… no… tamto… ale záchvat jenom zesílil. Začala mlátit chodidly do lednice a zbývající magnety popadaly jako kroupy.

Pustil vlasy a chytil ji za krk. „Promiň, Angie, tohle se nemělo stát,“ řekl. Ale ničeho nelitoval. Prostě ho příšerně bolela hlava, byl vystrašený a přesvědčený, že ten její zápas v oslnivě prosvětlené kuchyni nikdy neskončí. Začínal ztrácet sílu v prstech. Kdo mohl tušit, že je tak těžké někoho uškrtit?

Kdesi v dálce, od jihu, cosi zadunělo. Jako by někdo vypálil z obrovského děla. Junior tomu nevěnoval pozornost, naopak zdvojnásobil úsilí a Angie, která sebou stále házela, konečně začala ochabovat. Někde mnohem blíž – přímo v domě, v přízemí – se ozvalo tiché pípání. Zvedl hlavu a vytřeštil oči, v první chvíli si byl jist, že někdo zvoní u dveří. Někdo zaslechl ten virvál a policajti už jsou tu. Hlava mu pukala, všechny prsty si snad vymkl a všechno to bylo k ničemu. Hlavou mu prolétla hrozná představa: Juniora Rennieho, kterému nějaký policajt přehodil sako přes hlavu, eskortují k okresnímu soudu v Castlu, kde ho čeká obžaloba.

Pak ten zvuk poznal. Stejně pípal i jeho počítač, když nešla elektřina a musel se přepnout na baterie.

Pink… pink… pink…

Pokojová služba, pošlete mi sem někoho, pomyslel si a škrtil dál. Už se nehýbala, ale Junior pokračoval ještě minutu. Odvracel při tom hlavu, aby se vyhnul pachu jejích výkalů. To je jí podobné, že tu nechá tak odporný dárek na rozloučenou! Jak je jim to všem podobné! Ženské! Ženské a ty jejich množírny! Nejsou nic jiného než mraveniště porostlé chlupama! A podle nich prý problémy dělají chlapi!

6

Stál nad jejím zakrváceným, pokáleným a nepochybně mrtvým tělem a uvažoval, co by měl udělat teď, když se od jihu ozvala další vzdálená rána. Žádná puška, bylo to mnohem silnější. Výbuch. Možná že roztomilé letadélko Chucka Thompsona přece jen havarovalo. Nebylo to nic nemožného. Když se člověk vydá původně někoho jenom seřvat – prostě trochu zvednout mandle, nic víc – a nakonec je nucen dotyčnou zabít, v takovej den je možný všecko.

Rozhoukala se policejní siréna. Junior byl přesvědčený, že už pro něj jedou. Někdo sem nahlédl oknem a uviděl, jak ji Junior škrtí. To ho probralo k činnosti. Vyrazil chodbou k hlavním dveřím, dostal se až k ručníku, který jí shodil z hlavy první ránou, a zarazil se. Tudy přece přijdou, přesně tudy sem přijdou. Zastaví před barákem a ostré nové blikající majáky LED ho budou bodat jako šípy do zuboženého mozku proměněného v ječící hmotu…

Obrátil se a utekl zpátky do kuchyně. Než překročil Angiino tělo, podíval se na ně, nemohl si pomoct. V první třídě ji s Frankem někdy tahali za copy a ona na ně vyplazovala jazyk a šilhala. Teď jí oči lezly z důlků jako antikvární mramorové kuličky a pusu měla plnou krve.

To jsem udělal já? Opravdu jsem to udělal?

Ano, udělal. A stačil mu jenom ten jediný letmý pohled, aby mu byl jasný důvod. Ty její pitomé zuby. Ty ohromné tesáky.

K první siréně se připojila druhá, pak třetí. Ale vzdalovaly se. Díky bohu, policajti jeli jinam. Mířili na jih po Hlavní ulici k místu, kde duněly ty rány.

Junior však nezpomalil. Přikrčený proběhl po zadním dvorku McCainových a neuvědomoval si, že vina z něj přímo křičí a každému, kdo by ho náhodou zpozoroval (což se nestalo), by to bylo ihned jasné. Za rajčatovým záhonem LaDonny byl vysoký laťový plot a vrátka. Visací zámek na nich nebyl v očku zaklapnutý. Junior ho za celá léta, co tu vyrůstal a občas se vzadu potloukal, neviděl zamčený.

Otevřel vrátka. Za nimi bylo křoví a les a stezka směřující dolů k tlumenému bublání Prestilského potoka. Když bylo Juniorovi třináct, špehoval Franka a Angie, kteří se na té cestičce líbali, ona ho držela kolem krku a on měl ruce na jejích prsou, a Junior tehdy pochopil, že dětství se chýlí ke konci.

Předklonil se a vyzvracel se do tekoucí vody. Sluneční zrcátka na hladině vypadala zlověstně, odporně. Pak se mu natolik vyčistil zrak, že napravo uviděl most Míru. Malí rybáři už byli pryč, ale zatímco se díval, po silnici projelo pár policejních aut.

Spustila městská siréna. Obecní generátor naskočil, přesně jak se od něj čekalo při výpadku elektřiny, takže siréna mohla vytroubit do světa svoji katastrofickou zprávu. Junior zasténal a zacpal si uši.

Most Míru byl v podstatě jenom krytá lávka pro chodce, dávno zchátralá a na spadnutí. Ve skutečnosti se jmenovala lávka Alvina Chestera, ale v roce 1969 se stala mostem Míru, protože mládež (tehdy v městečku kolovaly zvěsti o tom, kdo konkrétně to byl) namalovala ze strany velký modrý mírový znak. Byl tam pořád, i když vybledl a zůstal z něj jen duch. Posledních deset let byl most Míru uzavřený. Na obou koncích ho křížila policejní páska s nápisem ZÁKAZ VSTUPU, ale samozřejmě se po něm chodilo dál. Dvakrát třikrát týdně sem večer chodili posvítit baterkami členové Chlupaté brigády náčelníka Perkinse, vždycky na jednom nebo druhém konci, nikdy na obou zároveň. Nechtěli pochytat puberťáky, kteří se tam chodili miliskovat a popíjet, jenom je zahnat. Při každoroční městské schůzi někdo navrhl, aby se most Míru strhl, a někdo jiný navrhl, aby se opravil, a oba návrhy se objevily na pořadu jednání. Zdálo se, že městečko má svou vlastní tajnou vůli, a ta tajná vůle si přála, aby most Míru zůstal, jak je.

Dnes byl za to Junior Rennie vděčný.

Šoural se po severním břehu potoka, dokud se neocitl pod mostem – policejní sirény už utichaly, městská siréna ječela ze všech sil – a tamtudy se vyšplhal na Předsunutou uličku. Rozhlédl se na obě strany a pak proběhl kolem značky SLEPÁ CESTA, MOST UZAVŘEN. Protáhl se pod nataženou žlutou páskou a zmizel ve stínu. Slunce prosvítalo děravou stříškou a házelo světelná zrcátka na prošlapaná prkna, ale po té pekelně prosvícené kuchyni tu vládlo požehnané šero. V trámech vrkali holubi. Kolem dřevěných stěn ležely poházené plechovky od piva a láhve od Allenova kávového likéru.

Tohle mi nikdy neprojde. Nevím, jestli jí pod nehty nezůstal kus mojí kůže, nemůžu si vzpomenout, jestli mě drápla nebo ne, ale je tam moje krev. A otisky prstů. Mám vlastně na vybranou dvě možnosti: utéct, nebo se udat.

Ne, byla tu ještě třetí možnost. Mohl by se zabít.

Musí se dostat domů. Musí si v pokoji zatáhnout závěsy a proměnit ho tak v jeskyni. Vzít si další imitrex, lehnout si a snad se trochu prospat. Pak bude možná schopen uvažovat. A jestli si pro něj přijdou, zatímco bude spát? No, tím by se vyřešil problém volby mezi dveřmi číslo jedna, dvě nebo tři.

Junior přešel náměstí. Když ho kdosi – nějaký starší chlapík, kterého Junior matně poznával – popadl za paži a zeptal se: „Co se stalo, Juniore? Co se děje?“ Junior jenom zavrtěl hlavou, setřásl cizí ruku a šel dál.

Městská siréna za ním hýkala, jako by nastal konec světa.

SILNICE A CESTIČKY

1

V Chester’s Millu vycházel týdeník, který se jmenoval Demokrat. Což bylo zavádějící, protože majitel i nakladatel – přičemž obě funkce zastávala úžasná Julia Shumwayová – byl republikán do morku kostí. V tiráži stálo:

CHESTER’S MILL

DEMOKRAT

Zal. 1890

Slouží „Městečku, které vypadá jako bota!“

Ale i motto bylo zavádějící. Chester’s Mill nevypadal jako bota, ale spíš jako chlapecká sportovní ponožka natolik špinavá, že dokáže sama stát. Mill se sice napojoval na mnohem větší a živější Castle Rock, který se nacházel na jihozápadě (u paty ponožky), ale obklopovala ho čtyři městečka, sice větší rozlohou, ale méně lidnatá: Motton na jihu a jihovýchodě, Harlow na východě a severovýchodě, nezačleněná oblast TR-90 na severu a Tarker’s Mill na západě. Chester’s Millu a Tarker’s Millu se občas říkalo Twin Mills a v dobách, kdy textilní továrny v centrálním a západním Maine jely na plný výkon, byl Prestilský potok mezi nimi znečištěnou stokou bez ryb, která měnila barvu podle dnů v týdnu a taky místa. Za těch časů jste mohli vyjet na kánoi z Tarker’s Millu na zelené vodě, a když jste vyjížděli z Chester’s Millu do Mottonu, pádlovali jste po jasně žluté hladině. A když jste měli kánoi ze dřeva, nátěr pod vodoryskou mohl klidně zmizet.

Ale poslední z oněch prosperujících a znečišťujících továren zavřela bránu v roce 1979. Prapodivné barvy z Prestilského potoka vypláchly deště a ryby se vrátily, ačkoli jestli je lidé mohou nebo nemohou jíst, to stále zůstává předmětem pochybností. (Demokrat hlasoval „Ano!“)

Počet obyvatel v městečku se měnil podle roční doby. Mezi Dnem veteránů a Dnem práce se blížil k patnácti tisícům. Po zbytek roku se pohyboval těsně kolem dvou tisíc, podle poměru narození a úmrtí v nemocnici Catherine Russellové, která byla považována za nejlepší zdravotnické zařízení severně od Lewistonu.

Kdybyste se letních návštěvníků zeptali, kolik silnic vede do Millu a ven, většina by řekla, že dvě. Silnice číslo 117, která vedla do Norwaye a South Parisu, a silnice číslo 119, která protínala centrum Castle Rocku a pak zamířila do Lewistonu.

Lidé, kteří tu bydleli aspoň deset let, by dokázali vyjmenovat nejméně osm dalších cest, všechny dvouproudové a vyasfaltované, počínaje Černohřbetou a Roklinovou, které vedly do Harlowu, až po Krásnoúdolní (ano, ta byla pěkná stejně jako její jméno), jež se vinula na sever do nezačleněné oblasti TR-90.

Obyvatelé, kteří tu sídlili víc než třicet let a mohli by se nad tou otázkou pořádně zamyslet (třeba v zadní místnosti v krámku u Brownieho, kde pořád stála kamna na dřevo), by dokázali vyjmenovat další tucet cest, jejichž jména byla jak uctivá (Božopotoční) tak hanlivá (Zmršenka, označená na místních topografických mapách jenom číslem).

V den, který vešel ve známost jako Den Kupole, byl nejstarším obyvatelem Chester’s Millu pan Clayton Brassey. Současně byl nejstarším obyvatelem celého okresu Castle a tudíž držitelem Špacírky Bostonského Postu. Bohužel už nevěděl, co to Špacírka Bostonského Postu je, ani si nebyl pořádně jistý, kdo je on sám. Někdy si spletl svou prapravnučku Nell s manželkou, která už byla čtyřicet roků po smrti, a Demokrat s ním přestal dělat každoroční „rozhovor s nejstarším občanem“ už před třemi lety. (Když se ho naposledy zeptali, v čem spočívá tajemství jeho dlouhého života, Clayton odpověděl: „Kdy krucinál dostanu večeři?“) Sotva oslavil stovku, začala se mu do života vkrádat senilita. Dnes, jednadvacátého října, mu bylo sto pět. Kdysi býval výborný truhlář, který se specializoval na prádelníky, zábradlí a ozdobné lišty. V poslední době se specializoval hlavně na pojídání pudinku s želé, aniž by si jím ucpal nos, a občas se dokázal dopravit včas na záchod, kde pustil do porcelánu půl tuctu zakrvácených bobků.

Ale když byl v nejlepším věku – řekněme kolem pětaosmdesátky – dokázal vyjmenovat skoro všechny cesty, které vedly do Chester’s Millu nebo ven, a celkem by jich bylo pětatřicet. Většinou byly prašné, spousta jich byla zapomenutých a skoro všechny z těch zapomenutých se vinuly hlubokými houštinami mladého lesa, který patřil sirkárně Diamond Match, papírnám Continental Paper a Americké dřevařské.

A chvilku před polednem o Dni Kupole se všechny cesty do jedné zatarasily.

2

Většinou se na těch silnicích nestalo nic tak spektakulárního jako exploze letadla Seneca V a následná nehoda dřevařského náklaďáku, ale k potížím došlo. Jak taky jinak. Když se kolem celého městečka najednou vztyčí jakási neviditelná kamenná zeď, musí nastat potíže.

Přesně ve chvíli, kdy se svišť rozpadl na půlky, stalo se totéž se strašákem na dýňovém poli Eddieho Chalmerse u Krásnoúdolní cesty. Strašák stál přímo na hranici oddělující Mill od oblasti TR-90. Hraniční stanoviště strašáka bylo pro Eddieho neutuchajícím zdrojem pobavení, říkal mu Bezdomovecký panák, zkráceně Bepa. Půlka Bepy dopadla na území Millu, druhá půlka „na té-erku“, jak se tu říkalo.

Za několik vteřin hejno vran, které mířilo na Eddieho dýně (vrány se nikdy Bepy nebály) do čehosi narazilo, i když tam předtím nikdy nic nebylo. Většina ptáků si zlámala krk a dopadla jako černé chomáče na Krásnoúdolní cestu a okolní pole. Všude, po obou stranách Kupole, naráželi a umírali ptáci. Jejich těla se stanou jedním z ukazatelů, podle kterých se nová bariéra vytyčí.

Bob Roux zrovna vykopával brambory u Božopotoční cesty. Vydal se domů na oběd (ve zdejším kraji se mu říká spíš „sváča“), usazený obkročmo na starém traktoru Deere a v uších se sluchátky zbrusu nového iPodu, což byl dárek od manželky k narozeninám, z nichž se vyklubou jeho poslední. Jeho dům stál necelý kilometr od pole, kde oral, ale smůla tkvěla v tom, že pole spadalo do mottonského katastru a dům do chesterského. Vrazil do bariéry rychlostí pětadvacet kilometrů za hodinu při poslechu Jamese Blunta a jeho písně „You’re Beautiful“. Volant traktoru držel v prstech, jen aby se neřeklo, protože měl výhled na celý úsek silnice až domů a nic na něm nebylo. Takže když se traktor zčista jasna zastavil, až se za ním vyorávač brambor nadzvedl a zase zařinčel o cestu, Bob přeletěl přes blok motoru a vrazil přímo do Kupole. IPod v široké přední kapse na laclu kombinézy explodoval, ale Bob to vůbec necítil. Zlomil si vaz a rozbil lebku o to neviditelné nic, se kterým se srazil, a na prašné cestě, u jednoho vysokého kola traktoru, zanedlouho zemřel, i když motor stále běžel. Značka Deere, jak známo, je opravdu spolehlivá.

3

Mottonská silnice vlastně Mottonem vůbec neprocházela, ale protínala okrajovou část katastru městečka Chester’s Mill. V této oblasti, které se zhruba od roku 1975 říkalo Eastchester, stály nové vily. Majitelům bylo přes třicet nebo čtyřicet a dojížděli do Lewiston-Auburnu, kde pracovali za slušnou mzdu většinou někde v kanceláři. Všechny ty domy patřily k Millu, ale spousta zahrad vzadu spadala pod Motton. To byl právě případ domu číslo 379 na Mottonské silnici, kde bydleli Jack a Myra Evansovi. Myra měla za domem zeleninovou zahrádku a i když už většinu úrody dávno sklidila, za zbývajícími (a prohnilými) dýněmi zůstávalo pořád několik naducaných tykví odrůdy Blue Hubbard. Právě se pro jednu z nich natahovala, když Kupole dopadla, a i když Myra klečela v Chester’s Millu, náhodou se natahovala pro tykev, která rostla asi půl metru za hranicí s Mottonem.

Myra nevykřikla, protože žádnou bolest nepocítila – aspoň zpočátku. Stalo se to příliš rychle, ostře a čistě.

Jack Evans byl v kuchyni a šlehal vajíčka na omeletu. LCD Soundsystem právě vyhrávali svou „North American Scum“ a Jack si zpíval s nimi, když se mu za zády ozval jakýsi křehký hlásek a pronesl jeho jméno. Nejdřív nepoznal, že ten hlas patří ženě, s níž je čtrnáct let ženatý, protože připomínal spíš dítě. Ale když se otočil, uviděl, že je to opravdu Myra. Stála mezi dveřmi a držela si pravou paži před břichem. Natahala dovnitř bláto, což se jí vůbec nepodobalo. Obvykle si zouvala zahradní gumáky hned na zápraží. Levou rukou, která stále vězela ve špinavé zahradnické rukavici, si opatrně podpírala pravačku, a mezi zablácenými prsty jí teklo cosi červeného. Nejdřív ho napadlo Brusinková omáčka, ale to trvalo jen vteřinu. Byla to krev. Jack upustil misku s vejci a ta se rozbila na podlaze.

Myra opakovala jeho jméno stejně křehkým, roztřeseným dětským hláskem.

„Co se stalo? Myro, co se ti stalo?“

„Měla jsem nehodu,“ řekla a ukázala mu pravačku. Jenomže na rozdíl od levačky na ní neměla žádnou zablácenou zahradnickou rukavici, a ani žádnou dlaň s prsty. Zbyl z ní jenom pahýl, z něhož crčela krev. Chabě se na něj usmála a řekla: „Jejda.“ Oči se jí obrátily v sloup. Rozkrok zahradnických džínů jí ztmavl, protože jí povolil močový měchýř. Pak jí povolila i kolena a Myra se poroučela k zemi. Krev stříkající z useknutého zápěstí – byl to čistý řez jako z učebnice anatomie – se mísila s rozšlehanými vajíčky rozlitými na podlaze.

Když Jack padl na kolena vedle ní, do jedné čéšky se mu hluboko zaryl střep z misky. Sotva si toho všiml, i když po zbytek života bude kulhat. Popadl ji za paži a zmáčkl. Ten strašlivý krvavý proud ze zápěstí zpomalil, ale nezastavil se. Jack si vyškubl ze smyček v kalhotách opasek a ovázal jí ho kolem předloktí. Tím krvácení zastavil, ale opasek neměl na tak malý objem připravenou dírku. Smyčka končila daleko za přezkou.

„Kristepane,“ pronesl do prázdné kuchyně. „Kristepane.“

Uvědomil si, že se nějak setmělo. Vypadla elektřina. Uslyšel, jak z pracovny poplašeně pípá počítač. LCD Soundsystem nerušeně pokračovali, protože malý přehrávač na lince byl na baterie. Jacka už však hudba nezajímala, na techno ztratil chuť.

Tolik krve. Tolik.

Otázky, jak vlastně o ruku přišla, se mu vykouřily z hlavy. Teď měl na starosti důležitější věci. Nemohl pustit škrtidlo vytvořené z opasku, aby se dostal k telefonu. Začala by zase krvácet a už takhle asi neměla k vykrvácení daleko. Bude ji muset dostat k telefonu s sebou. Pokusil se ji táhnout za košili, ale tu jí nejdřív vyškubl z kalhot a pak ji začal dusit límeček – slyšel, jak začala sípat. Takže si namotal její dlouhé hnědé vlasy na ruku a vlekl ji k telefonu jako jeskynní muž.

Byl to mobil a fungoval. Vytočil tísňové volání a to bylo obsazené.

„To není možné!“ vykřikl do prázdné kuchyně, kde pohasla světla (ale kapela v přehrávači neutichla). „Sakra, tísňová linka přece nemůže mít obsazeno!“

Zmáčkl opakované vytáčení.

Obsazeno.

Seděl v kuchyni opřený zády o kuchyňskou linku, držel škrtidlo co nejpevněji utažené, zíral na krev a rozmíchaná vajíčka na podlaze, periodicky mačkal tlačítko opakované volby na telefonu a pokaždé se ozvalo stejné tupé píp-píp-píp. Kdesi nedaleko cosi vybuchlo, ale on to přes tu muziku sotva slyšel, měl ji puštěnou opravdu na plné pecky (výbuch letadla neslyšel vůbec). Chtěl tu hudbu vypnout, ale pokud by chtěl dosáhnout na přehrávač, musel by zvednout Myru. Zvednout ji, nebo na dvě tři vteřiny povolit opasek. Nechtěl ani jedno. Takže tam jen tak seděl a „North American Scum“ vystřídal „Someone Great“ a pak se rozeznělo „All My Friends“ a po několika dalších písničkách CD, které se jmenovalo Stříbroznění, konečně dohrálo. Když se to stalo a rozhostilo se ticho narušované jenom policejními sirénami kdesi v dálce a nekonečným pípáním počítače poblíž, Jack si uvědomil, že manželka už nedýchá.

Ale já se přece chystal vařit oběd, pomyslel si. Moc dobrý oběd, na takový by ses nestyděla pozvat ani Marthu Stewartovou.

Jack Evans seděl na zemi, opíral se o linku, stále pevně svíral opasek (až se bude pokoušet prsty znovu rozevřít, bude to nesmírně bolet) a dolní konec pravé nohavice mu tmavl vlastní krví z rozseknutého kolena. Přitiskl si manželčinu hlavu k hrudi a rozbrečel se.

4

Nedaleko odsud, na opuštěné lesní cestě, na kterou by si nevzpomněl ani starý Clay Brassey, se na okraji Prestilských bažin pásla na křehkých výhoncích srna. Zrovna natahovala krk přes mottonskou hranici, když dopadla Kupole, a hlava se srně odkutálela pryč. Byla uříznutá tak čistě, jako by to někdo provedl gilotinou.

5

Takže jsme kolem dokola obešli ponožku, kterou tvoří Chester’s Mill, a vrátili se znovu na silnici číslo 119. A vyprávění má tu kouzelnou vlastnost, že neuplynul ani okamžik od chvíle, kdy ten šedesátník z toyoty vrazil obličejem do neviditelné, ale velmi pevné překážky, a zlomil si nos. Teď sedí na zemi a naprosto nechápavě hledí na Dalea Barbaru. Racek, který pravděpodobně přelétal z každodenní chutné svačiny na mottonské městské skládce k poněkud méně chutné přesnídávce v odpadní jámě u Chester’s Millu, se zřítí jako kámen a dopadne necelý metr od baseballové čepice s nápisem Sea Dogs. Šedesátník čapku zvedne, opráší a znovu si ji nasadí.

Oba muži se podívají nahoru, odkud pták spadl, a uvidí další nepochopitelnou věc. Ukáže se, že takových podivností se toho dne stane mnoho.

6

Barbieho nejdřív napadlo, že mu před očima ještě plují mžitky po explozi letadla – podobně jako když člověk vidí velké modré vznášející se tečky, když mu někdo přímo do obličeje odpálí blesk fotoaparátu. Jenomže tohle nebyla tečka, nebyla modrá a místo aby se vznášela kdekoli, kam se člověk podívá – například na svého nového známého – visela ta skvrna ve vzduchu přesně tam, kde byla původně.

Neznámý s baseballovou čepicí se také díval nahoru a protíral si oči. Zdálo se, že docela zapomněl na zlomený nos, opuchající rty a krvácející čelo. Vstal, ale skoro ztratil rovnováhu, protože si málem vykroutil krk.

„Co to je?“ zeptal se. „Co to sakra je, člověče?“

Modré nebe hyzdila velká černá šmouha – ve tvaru plamene svíčky, pokud člověk pořádně zapojil fantazii.

„To je… nějaký mrak?“ zeptal se pán ve sportovní čepici. Z jeho nedůvěřivého tónu bylo znát, že odpověď je mu jasná.

Barbie řekl: „Myslím…“ Vůbec se mu nechtělo poslouchat, jak to říká nahlas. „Myslím, že v tom místě narazilo to letadlo.“

„Co to povídáte?“ podivil se pán s čepicí, ale než Barbie stačil odpovědět, patnáct metrů nad nimi proletěl pořádně velký kos. Do čehosi vrazil – netušili do čeho, každopádně nic neviděli – a dopadl kousek od racka.

Pán s čepicí vydechl: „Viděl jste to?“

Barbie přikývl a pak ukázal na kus hořící louky nalevo. Kromě toho hořela tráva ještě na dvou třech místech napravo od silnice a z ohňů stoupal hustý černý kouř, který se mísil s dýmem stoupajícím z kusů roztrhaného letadla, ale oheň se nijak nešířil. Včera pořádně lilo a louka byla stále vlhká. Naštěstí, protože jinak by se trávou oběma směry rozběhl požár.

„A viděl jste tohle?“ zeptal se Barbie pána v čepici.

„No to mě podrž,“ pronesl pán v čepici, když se pořádně vynadíval.

Požár vypálil v trávě asi šest metrů čtverečních a sunul se dál, až se ocitl skoro naproti místu, kde stáli Barbie a pán s čepicí. A tam se oheň roztáhl – na západ k okraji silnice a na východ na čtyřakrovou pastvinu nějakého malého chovatele dobytka – ale nešířil se skokově, jak to obvykle stepní požáry dělají, kdy se kousek vpředu objeví osamělý ohýnek a vzadu zase pomalu dohasíná. Tenhle oheň se šířil jako podle pravítka.

Přilétal k nim další racek, měl namířeno spíš do Mottonu než Millu.

„Koukněte,“ upozorňoval pán v čepici. „Sledujte toho ptáka.“

„Třeba se mu nic nestane,“ zadoufal Barbie. Díval se vzhůru a stínil si oči. „Třeba je ta divná věc zastavuje, jenom když letí od jihu.“

„Soudě podle toho rozflákaného letadla o tom pochybuju,“ poznamenal pán s čepicí. Mluvil zadumaně jako člověk, který nevychází z úžasu.

Racek mířící ven narazil na bariéru a spadl přímo do největší hromady hořících trosek letadla.

„Zastavuje je to z obou stran,“ řekl pán s čepicí. Z jeho tónu bylo jasné, že se mu pouze potvrdilo silné podezření. „Je to nějaké silové pole, jako v tom filmu Star Trik.“

„Trek,“ opravil ho Barbie.

„Co?“

„A sakra,“ hlesl Barbie. Hleděl pánovi s čepicí přes rameno.

„Co je?“ Pán s čepicí se také ohlédl. „Do prdele pruhovaný!“

Blížil se k nim dřevařský náklaďák. Obrovský, naložený mohutnými kládami hodně přes povolený váhový limit. Navíc si to hasil hodně přes povolený rychlostní limit. Barbie se pokusil spočítat, jakou brzdnou dráhu bude takový mamut potřebovat, ale nevzmohl se ani na odhad.

Pán s čepicí vysprintoval ke své toyotě, kterou nechal šikmo zaparkovanou na přerušované čáře uprostřed silnice. Chlap za volantem dřevařského náklaďáku – možná se sjížděl na práškách nebo byl zkouřený metamfetaminem, nebo byl prostě jenom mladý, pospíchal a cítil se nesmrtelný – ho uviděl a nalehl na klakson. Nezpomalil.

„Ten mě sakra smete!“ zařval pán s čepicí a vskočil za volant. Nastartoval a couval s toyotou ze silnice, i když nezavřené dveře u řidiče bouchaly. Malé SUV zahučelo do příkopu a hranatý čumák zůstal trčet k nebi. Pán s čepicí byl v tu ránu z auta venku. Klopýtl, padl na koleno a pak se rozběhl do pole.

Barbie s myšlenkou na letadlo a ptáky – s myšlenkou na tu divnou černou šmouhu, která možná označovala místo nárazu letadla – se také rozběhl na pastvinu a nejdřív běžel nízkými, krotkými plameny a zvedal obláčky černého popela. Zahlédl mužskou tenisku – na to, aby patřila ženě, byla moc velká – v níž stále vězelo chodidlo.

Pilot, pomyslel si. A pak ještě: Musím přestat tu takhle pobíhat.

„TY IDIOTE, ZPOMAL!“ řval zpanikařený pán v čepici na dřevařský náklaďák pištivým hlasem, ale na takové pokyny už bylo pozdě. Barbie se ohlédl (nemohl si pomoct) a napadlo ho, že se dřevař možná pokusil v posledním okamžiku zabrzdit. Pravděpodobně uviděl vrak letadla. Každopádně jeho snaha nestačila. Vrazil do bariéry z mottonské strany aspoň devadesátkou a k tomu vezl takových osmnáct tun klád. Kabina se při nárazu rozletěla na kousky. Přetížený náklaďák, poslušen zákonů fyziky, pokračoval v pohybu vpřed. Palivové nádrže se vtlačily pod klády a při tom se bortily a jiskřily. Když vybuchly, náklad už byl ve vzduchu a letěl přes místa, kde bývala kabina, nyní proměněná v zelenou kovovou harmoniku. Klády se vznesly jako vějíř, narazily do neviditelné překážky a odrazily se všemi směry. Oheň a hustý černý dým vyšlehly v jednom sloupci vzhůru. Zaduněla ohlušující rána, která se valila krajinou jako balvan. Na mottonské straně pršely z nebe klády na silnici a okolní louky jako obří mikádo. Jedna dopadla na střechu SUV, slisovala ji a čelní sklo se vysypalo na kapotu jako sprška drobných diamantů. Další přistála přímo před pánem s čepicí.

Barbie se zastavil a jen civěl.

Pán s čepicí se vyhrabal na nohy a znovu upadl, ale chytil se klády, která ho málem rozmašírovala, a opět se vztyčil. Sice stál, ale kymácel se a třeštil oči. Barbie k němu zamířil a po dvanácti krocích vrazil do čehosi tvrdého jako cihlová zeď. Odpotácel se a ucítil, jak mu z nosu a přes rty stéká cosi teplého. Setřel to a užasle uviděl, že má dlaň plnou krve. Otřel si ji o košili.

Teď už se blížila auta z obou směrů – od Mottonu i Chester’s Millu. Přes pastvinu, od farmy na opačném konci, sem běžely tři postavy, zatím vypadaly maličké. Několik aut troubilo, jako by to nějak mohlo vyřešit všechny problémy. První auto z mottonské strany zajelo na krajnici v bezpečné vzdálenosti od hořícího náklaďáku. Vystoupily z něj dvě ženy, zastínily si oči a užasle se zahleděly na sloup ohně a kouře.

7

„Doprdele,“ ulevil si pán s čepicí potichu a téměř bez dechu. Blížil se přes louku k Barbiemu obezřetně šikmo, spíš východně od planoucí hranice. Barbieho napadlo, že řidič náklaďáku měl možná přetížený vlek a jel moc rychle, ale aspoň se mu dostalo vikinského pohřbu. „Viděl jste, kam ta kláda dopadla? Skoro mě zabila. Rozmačkala by mě na placku.“

„Máte mobil?“ Barbie musel zvýšit hlas, aby byl přes hukot hořícího dřeva slyšet.

„Ve voze,“ odpověděl pán s čepicí. „Můžu ho zkusit vylovit, jestli chcete.“

„Ne, počkejte,“ zarazil ho Barbie. Uvědomil si, a při tom se mu náhle ulevilo, že to všechno může být jenom sen, takový ten nesmyslný, kde člověk jezdí pod vodou na kole nebo vypráví o svém pohlavním životě v cizím jazyce, který nikdy nestudoval, a přitom mu to připadá úplně normální.

Z jeho strany bariéry dorazil jako první baculatý chlapík ve starém pickupu GMC. Barbie ho vídal v Šípkové růži: byl to Ernie Calvert, předchozí manažer Města potravin, nyní v důchodu. Ernie zíral na hořící hromadu na silnici vytřeštěným zrakem, ale v ruce držel mobil a horečně do něj mluvil. Barbie ho sotva slyšel přes hukot hořícího dřevařského náklaďáku, ale zachytil slova „Vypadá to zle“, a domyslel si, že Ernie mluví s policií. Nebo s hasiči. Pokud to byli hasiči, Barbie jen doufal, že to jsou ti z Castle Rocku. V úpravné malé hasičské zbrojnici v Chester’s Millu stála dvě auta, ale Barbie měl podezření, že kdyby se tu objevila, byla by schopná nanejvýš smáčet hořící trávu, která stejně zanedlouho dohoří sama. Planoucí náklaďák byl blízko, ale Barbie nevěřil, že se k němu budou moci dostat.

Je to sen, namlouval si. Jestli si to budeš pořád opakovat, budeš schopný fungovat.

Ke dvěma ženám na mottonské straně se přidalo půl tuctu mužů, kteří si také stínili oči. Auta parkovala na obou krajnicích. Vystupovali z nich lidé a připojovali se k hloučku. Totéž se dělo na straně u Barbieho. Jako by tu otevřeli dva konkurenční bleší trhy, jeden na mottonské straně, druhý na millské, a mezi lidmi se rozkřiklo, že se tu dají ulovit skvělé kousky za laciný peníz.

Konečně doběhla také trojice z farmy – farmář se svými nezletilými syny. Chlapcům nedělal běh potíže, ale farmář byl celý rudý a jen funěl.

„Kristepane!“ vyjekl starší chlapec a otec mu vyťal záhlavec. Nezdálo se, že by si toho chlapec všiml. Oči mu málem vypadly z důlků. Mladší kluk natáhl ruku a když ho za ni starší bratr vzal, kluk se rozbrečel.

„Co se tu stalo?“ zeptal se farmář Barbieho a mezi slovy tu a stalo se zastavil a sípavě se nadechl.

Barbie si ho nevšímal. Pomalu se blížil k pánovi s čepicí a držel při tom před sebou nataženou ruku, jako by ho vybízel k zastavení. Pán s čepicí udělal beze slova totéž. Když se Barbie přiblížil k místu, kde, jak věděl, musí být ta bariéra – stačilo se podívat na ten podivný pruh země vypálený jako podle pravítka – zastavil se. Už jednou se praštil do nosu a další ránu nepotřeboval.

Najednou mu po celém těle naskočila husí kůže. Pupence se mu ježily od kotníků až po zátylek, kde ho zalechtaly vlasy, jako by se pokusily napřímit. Varlata se mu zachvěla jako ladičky a na okamžik pocítil v ústech kyselou kovovou pachuť.

Metr a půl před sebou – a vzdálenost se stále zkracovala – uviděl, jak se beztak vytřeštěné oči pána s čepicí vykulily ještě víc. „Cítil jste to?“

„Jo,“ odpověděl Barbie. „Ale už to přešlo. Co u vás?“

„Je to pryč,“ souhlasil pán s čepicí.

Jejich natažené ruce se tak docela nedotkly a Barbieho se znovu zmocnila představa skleněného panelu. Natahuje ruku zevnitř k ruce přítele, který stojí venku, jejich prsty se spojí, ale přitom nedotknou.

Barbie ruku zase spustil. Stejnou rukou si před chvílí otřel krvácející nos, takže teď uviděl, jak se ve vzduchu vznášejí červené otisky vlastních prstů. A přímo před očima se ta krev začala srážet do kapek. Přesně jak by to udělala na skle.

„Panebože, co to znamená?“ zašeptal pán s čepicí.

Barbie neodpověděl. Než stačil něco říct, plácl ho do zad Ernie Calvert. „Zavolal jsem policajty,“ řekl. „Už jedou, ale hasiči mi to neberou – mají tam vzkaz, že mám volat do Castle Rocku.“

„Jo, udělejte to,“ řekl Barbie. Pak asi sedm metrů od nich dopadl další pták. Padl na farmářovu pastvinu a zmizel v trávě. Ten pohled připomněl Barbiemu ještě něco a možná za to mohla vzpomínka na dobu, po kterou Barbie nosil na opačné straně zeměkoule zbraň. „Ale nejdřív byste měl zavolat Leteckou národní gardu v Bangoru.“

Ernie na něj užasle hleděl. „Gardu?“

„Jsou jediní, kdo může nad Chester’s Millem vyhlásit bezletovou zónu,“ vysvětlil Barbie. „A myslím, že by to měli udělat okamžitě.“

SPOUSTA MRTVÝCH PTÁKŮ

1

Náčelník policie v Millu žádné výbuchy neslyšel, přestože byl venku a hrabal listí na trávníku před svým domem v Morinské ulici. Na kapotu manželčiny hondy si postavil přenosné rádio s naladěnou stanicí WCIK (hlásající království Ježíše Krista, mladší obyvatelé městečka mu říkali prostě Rádio Ježíš) a poslouchal náboženské písně. Navíc už jeho sluch také nebyl co dřív. Co by taky v šestasedmdesáti chtěl?

Uslyšel však první sirénu, která toho dne proťala vzduch. Uši měl na ten zvuk naladěné, stejně jako matka na pláč svých dětí. Howard Perkins dokonce poznal, o které auto jde a kdo řídí. Tyhle staré řehtačky měly pořád namontované jenom trojka a čtyřka, ale Johnny Trent odjel s trojkou za hasiči do Castle Rocku na to pitomé cvičení. „Kontrolovaný požár“, tak tomu říkali, ale ve skutečnosti šlo o to, aby se dospělí lidi mohli vyblbnout. Takže tohle musela být čtyřka, druhý z dodgeů, které jim zbývaly, a za volantem seděl Henry Morrison.

Náčelník policie přestal hrabat, zůstal stát a naklonil hlavu. Siréna už utichala, takže se vrátil k práci. Na zápraží vyšla Brenda. V Millu mu skoro všichni říkali Vévoda – ta přezdívka přetrvala ještě ze středoškolských let, kdy si nenechal ujít jediný film s Johnem Waynem, který dávali ve Staru – ale Brenda s tím přestala těsně po svatbě a raději ho oslovovala jinak. Jménem, které se mu nelíbilo.

„Howie, nejde elektřina. A byly slyšet nějaké rány.“

Howie. Vždycky Howie. Jako v těch komediálních seriálech Hlásí se Howie a Howieho triky nebo Howie je na tom hůř. Snažil se to brát křesťansky – sakra, nejenže se snažil, on to tak opravdu bral – ale občas ho napadlo, jestli to oslovení nemá aspoň částečný podíl na té malé krabičce, kterou teď nosí v hrudníku.

„Cože?“

Protočila oči, dopochodovala k rádiu na kapotě auta a zmáčkla vypínač, takže uťala Sbor Normana Luboffa uprostřed „Jakého to přítele máme v Ježíšovi“.

„Kolikrát už jsem ti říkala, abys nestavěl ten krám na kapotu mého auta? Poškrábeš ho a až ho budu prodávat, dostanu za něj mnohem míň.“

„Promiň, Brendo. Cos to povídala?“

„Nejde elektrika! A kdesi cosi bouchlo! Nejspíš kvůli tomu vyjel Johnny Trent.“

„Vyjel Henry,“ opravil ji. „Johnny jel s hasiči do Rocku.“

„No, to je jedno…“

Spustila další siréna, tahle byla modernější a Vévoda Perkins jí v duchu říkal Čiřikáč. Tohle bude dvojka, Jackie Wettingtonová. Musela to být Jackie, protože Randolph hlídal krám, zhoupnutý na židli s nohama na stole a s rozloženým Demokratem před sebou. Nebo seděl na záchodě. Peter Randolph byl dobrý polda a uměl být tak tvrdý, jak bylo potřeba, ale Vévoda ho neměl rád. Částečně proto, že se tak očividně stavěl na stranu Jima Rennieho, částečně, že byl občas tvrdší, než bylo nutné, ale hlavně proto, že podle Vévody byl Randolph líný, a Vévoda Perkins nemohl líného policistu vystát.

Brenda se na něj dívala trochu vykuleně. Byla policistovou manželkou třiačtyřicet let a věděla, že dvě rány, dvě sirény a výpadek elektřiny nevěstí nic dobrého. Dost by ji překvapilo, kdyby byl trávník o tomto víkendu uhrabaný nebo kdyby si mohl Howie poslechnout, jak jeho milovaní Wildcats z Twin Mills válcují fotbalový tým Castle Rocku.

„Měl bys jít dovnitř,“ řekla. „Někde něco bouchlo. Jenom doufám, že nikdo neumřel.“

Vytáhl si z opasku mobil. Ten krám tam visel jako pijavice od rána do večera, ale Vévoda musel uznat, že se hodí. Žádné číslo nevytočil, nehýbal se a jen se na přístroj díval a čekal, až zazvoní.

Ale pak se rozeřval další Čiřikáč: jednička. Randolph přece jenom vyjel. To znamenalo něco hodně vážného. Vévoda usoudil, že telefon už nezazvoní, a už si ho chtěl vrátit za opasek, když se přece jenom rozdrnčel. Volala Stacey Mogginová.

„STACEY?“ Věděl, že nemusí do toho krámu řvát, Brenda mu to říkala nejmíň stokrát, ale prostě si nemohl pomoct. „CO DĚLÁŠ NA STANICI V SOBOTU DOPO –“

„Tam nejsem, volám z domova. Volal mi Peter a říkal, abych vám vyřídila, že odjel na sto devatenáctku a že je to tam špatný. Říkal… že se tam srazilo letadlo s dřevařským náklaďákem.“ Znělo to nejistě. „Nechápu, jak se to mohlo stát, ale…“

Letadlo. Kristepane. Před pěti minutami nebo možná o chvilku dřív, zrovna když hrabal listí a prozpěvoval si s rádiem…

„Stacey, byl to Chuck Thompson? Viděl jsem tu přelítat jeho nový Piper. Dost nízko.“

„To nevím, náčelníku, řekla jsem vám všechno, co mi Peter pověděl.“

Brenda nebyla včerejší, takže už pojížděla se svým autem tak, aby manžel mohl vycouvat se služebním vozem barvy lesní zeleně po příjezdové cestě ven. Přenosné rádio postavila vedle hromádky shrabaného listí.

„Tak jo, Stacey. Ve vaší čtvrti taky klekla elektřina?“

„Ano, a taky všechny kabely. Volám z mobilu. Asi je to hodně zlé, co?“

„Doufám, že ne. Můžeš zajet na služebnu a ohlídat to tam? Vsadím se, že to tam nechali prázdné a nezamčené.“

„Budu tam za pět minut. K zastižení budu na služební vysílačce.“

„Rozumím.“

Když se Brenda vracela po příjezdové cestě k domu, spustila městská siréna a z jejího kolísavého tónu se Vévodovi Perkinsovi jako vždy sevřel žaludek. Přesto si našel chvilku, aby vzal Brendu kolem ramen. Nikdy nezapomněla, že si tu chvilku pro ni udělal. „To tě nemusí znepokojovat, Brendo. Ta siréna je naprogramovaná, aby spustila, když dojde k většímu výpadku elektřiny. Za tři minuty ztichne. Nebo za čtyři. Už jsem zapomněl, za kolik.“

„Já vím, ale stejně je mi z ní zle. Ten blbec Andy Sanders ji spustil jedenáctého září, pamatuješ? Jako by si ti teroristi vybrali jako další terč právě nás.“

Vévoda přikývl. Andy Sanders byl opravdu blbec. Bohužel byl rovněž prvním radním, rozšklebený klaun, který lezl Velkému Jimovi Renniemu do zadku.

„Zlato, musím jet.“

„Já vím.“ Ale šla s ním aspoň k autu. „Co se děje? Už to víte?“

„Stacey říkala, že na sto devatenáctce se srazil náklaďák s letadlem.“

Brenda se opatrně usmála. „To je nějaký vtip, ne?“

„Ne, pokud mělo to letadlo potíže s motorem a snažilo se na té silnici přistát,“ řekl Vévoda. Úsměv, který se jí začal objevovat na rtech, zmizel, a pravou ruku zaťatou v pěst si opřela mezi prsy. Tuhle řeč těla dobře znal. Vlezl si za volant. I když byl náčelnický vůz poměrně nový, na sedadle už byla vyrýsovaná jeho zadnice. Vévoda Perkins nebyl žádná lehká váha.

„Zrovna když máš mít volný den!“ stěžovala si. „Taková nespravedlnost! A přitom bys mohl dávno odejít do plné penze!“

„Budou mě prostě muset pochovat v sobotních montérkách,“ řekl a usmál se na ni. Ten úsměv mu dal práci. Zdálo se, že ho čeká dlouhý den. „Takového, jaký jsem, Hospodine. Schovej mi do lednice pár sendvičů, ano?“

„Jenom jeden. Začínáš být moc tlustý. Říkal to i doktor Haskell a ten nikdy nikoho nepeskuje…“

„Tak jeden.“ Zařadil zpátečku… ale pak zase vyřadil. Vyklonil se z okénka a Brenda si uvědomila, že po ní chce políbení. Dala mu ho, jen to mlasklo, zatímco svěží říjnový vzduch prořezávalo kvílení městské sirény, a když se jejich rty dotýkaly, pohladil ji ze strany po krku, z čehož se vždycky rozechvěla, ale on to dělal už jen málokdy.

Svítí slunce a on se jí dotýká: na to také nikdy nezapomněla.

Když couval z příjezdové cesty, cosi za ním zavolala. Něco jí rozuměl, ale nezachytil všechno. Opravdu si bude muset zajít s těma ušima na prohlídku. Ať mu dají nějaké naslouchátko, jestli to bude nutné. I když to bude nejspíš poslední kapka, která bude Randolphovi a Velkému Jimovi stačit, aby mu nakopali ten stárnoucí zadek.

Vévoda dupl na brzdy a znovu se vyklonil. „Na co mám dávat pozor?“

„NA SVŮJ PACEMAKER!“ zakřičela skoro. Zasmála se, i když byla podrážděná. Stále cítila, jak ji jeho ruka hladí po krku, kde snad ještě včera mívala kůži hladkou a pevnou – aspoň jí to tak připadalo. Nebo to možná bylo předevčírem, kdy spolu místo Rádia Ježíš poslouchali KC and the Sunshine Band.

„To si piš!“ zahalekal v odpověď a odjel. Když ho spatřila příště, byl po smrti.

2

Billy a Wanda Debecovi ty dvě rány vůbec neslyšeli, protože jednak se nacházeli na silnici číslo 117 a jednak se hádali. Hádka začala docela prostě tím, že Wanda poznamenala, že je krásně, a Billy jí odpověděl, že ho bolí hlava a netuší, proč zrovna dnes musejí jet na sobotní bleší trh do Oxford Hills, protože tam stejně bude obvyklá rozdrbaná veteš.

Wanda řekla, že by ho hlava určitě nebolela, kdyby včera večer nevyžahl tucet piv.

Billy se jí zeptal, jestli počítala plechovky v kýblu na tříděný odpad (Billy se občas zřídil pod obraz, ale dělal to pokaždé doma a vždycky házel plechovky do tříděného odpadu – na tohle byl hrdý, stejně jako na svoje zaměstnání elektrikáře).

Wanda na to, že samo, jistěže je počítala. Kromě toho…

Když projížděli kolem Patelova obchodu v Castle Rocku, dostali se přes Strašně moc piješ, Billy a Ty pořád ryješ, Wando až k Máma mi říkala, abych si tě nebrala a Seš mrcha a jiná už nebudeš, co. Za poslední dva roky jejich čtyřletého manželství se tahle výměna názorů stala obehranou písničkou, ale dnes ráno získal Billy najednou pocit, že už dál nemůže. Prudce, aniž by zpomalil nebo vyhodil blinkr, zabočil na široké asfaltované parkoviště u obchodu a pak bez jediného pohledu do zpětného zrcátka, natož přes rameno, vycouval zpátky na hlavní. Na silnici za ním zatroubila Nora Robichaudová. Elsa Andrewsová, její nejlepší přítelkyně, pohoršeně zamlaskala. Tyto dvě ženy, zdravotní sestry v důchodu, na sebe jen pohlédly, ale neřekly ani slovo. Byly přítelkyněmi tak dlouho, že v podobných situacích byla slova zbytečná.

Wanda se mezitím ptala Billyho, kam si myslí, že jede.

Billy řekl, že zpátky domů, aby si zdříml. Na ten pitomý blešák si může zajet sama.

Wanda poznamenala, že skoro vrazil do těch dvou starých dam (řečené staré dámy rychle zůstávaly pozadu, protože Nora Robichaudová byla toho názoru, že pokud člověk nemá zatraceně dobrý důvod, je rychlost vyšší než šedesátka ďáblovo dílo).

Billy prohodil, že Wanda vypadá i mluví jako její matka.

Wanda ho požádala, aby objasnil, co přesně tím myslí.

Billy ochotně vysvětlil, že matka i dcera mají tlustou prdel a jedovatý jazyk, který sebou neustále mrská.

Wanda Billymu řekla, že z něj mluví kocovina.

Billy Wandě řekl, že je ošklivá.

Byla to úplná a spravedlivá výměna názorů a v době, kdy přejížděli z Castle Rocku do Mottonu a mířili k neviditelné bariéře, která se objevila chvíli poté, co Wanda zahájila tuto duchaplnou diskusi slovy o krásném dni, tak v té době už Billy uháněl mnohem rychleji než devadesátkou, což byla pro Wandinu rozhrkanou malou chevroletku téměř hranice možností.

„Co je to za kouř?“ zeptala se Wanda najednou a ukázala na severovýchod k silnici číslo 119.

„Nevím,“ odsekl. „Že by se tchýně uprdla?“ Tímhle odboural sám sebe a rozesmál se.

Wanda Debecová si uvědomila, že toho má konečně dost. Tahle poslední kapka postavila svět a její budoucnost do jasného světla, jako když se mávne kouzelným proutkem. Právě se k němu obracela se slovy Chci se rozvést na jazyku, když dojeli k hranici mezi městy Motton a Chester’s Mill a vrazili do bariéry. Stará chevroletka sice měla nějaké airbagy, ale Billyho se nenafoukl vůbec a Wandin jenom částečně. Volant promáčkl Billymu hrudník, sloupek volantu mu rozdrtil srdce. Billy zemřel téměř okamžitě.

Wandina hlava narazila do přístrojové desky a prudké, katastrofální uvolnění bloku motoru jí zlámalo jednu nohu (levou) a jednu paži (pravou). Neuvědomovala si žádnou bolest, jenom že houká klakson, auto stojí najednou šikmo uprostřed silnice s čumákem skoro slisovaným a že všechno, co vidí, má červenou barvu.

Když se ze zatáčky v jižním směru vynořily Nora Robichaudová a Elsa Andrewsová (už několik minut živě diskutovaly o dýmu, který stoupal na severovýchod od nich, a blahopřály si, že dnes dopoledne jely po méně rušné silnici), Wanda Debecová se po loktech plazila po bílé středové čáře. Tvář jí skoro mizela pod přívalem krve. Kus rozbitého čelního skla ji napůl skalpoval a přes levou tvář jí visel cár kůže jako vykloubená čelist.

Nora a Elsa se na sebe chmurně podívaly.

„To je prů-sr,“ vydechla Nora a víc si toho neřekly. Elsa vyskočila, jakmile auto zastavilo, a rozběhla se k lopotící se ženě. Na to, že Elsa byla už postarší paní (právě překročila sedmdesátku), se pohybovala jako vítr.

Nora zastavila, nechala běžet motor a přidala se k přítelkyni. Společně podpíraly Wandu k Nořinu starému, ale dokonale udržovanému mercedesu. Wandino původně hnědé sako získalo barvu zabláceného grošáka a ruce jako by si namočila do červené barvy.

„De-e Billy?“ zeptala se a Nora si všimla, že ta ubohá žena má vyraženou většinu zubů. Tři z nich se přilepily vpředu na zakrvácené sako. „De-e Billy, je-u? So se salo?“

„Billy je v pořádku a vy také,“ řekla Nora a pak se tázavě podívala na Elsu. Elsa přikývla a odspěchala k chevroletu, který už částečně halila pára unikající z prasklého chladiče. Stačil jediný pohled do rozevřených dveří, které na místě spolujezdce visely na jednom pantu, a Else, která byla skoro čtyřicet let zdravotní sestrou (poslední zaměstnavatel: MUDr. Ron Haskell, přičemž to MUDr. byla zkratka spíš pro mudrlanta), bylo jasné, že Billy vůbec není v pořádku. Ta mladá žena, která měla půlku kůže na hlavě obrácenou naruby, se stala vdovou.

Elsa se vrátila k mercedesu a sedla si dozadu vedle mladé ženy, která se pomalu propadala do bezvědomí. „Je mrtvý a ona bude brzo taky, jestli nás šupito presto neodvezeš ke Cathy Russellové,“ oznámila Noře.

„Tak se drž,“ prohlásila Nora a šlápla na to. Mercedes měl silný motor a poskočil vpřed. Nora se obratně vyhnula chevroletu Debecových, ještě víc zrychlila a vrazila do bariéry. Poprvé za dvacet let si opomněla zapnout bezpečnostní pás, takže proletěla čelním sklem a zlomila si vaz o neviditelnou překážku přesně jako Bob Roux. Mladá žena prolétla mezi předními sedadly mercedesu, pak rozbitým čelním sklem a přistála tváří dolů na kapotě, kde zůstala ležet s rozhozenýma, zakrvácenýma nohama. Byla bosá. Sandály (zakoupené na posledním bleším trhu v Oxford Hills, který navštívila) ztratila už při první srážce.

Elsa Andrewsová narazila zezadu do sedadla řidiče a odrazila se zpět. Zůstala trochu omámená, ale v podstatě se nezranila. Dveře na její straně zprvu vázly, ale povolily, když se o ně opřela ramenem a zabrala. Vystoupila a obhlédla trosky vozu. Kaluže krve. Rozdrcenou starou chevroletku, ze které stále stoupala řídká pára.

„Co se stalo?“ zeptala se. Na totéž se ptala i Wanda, i když na to si Elsa nevzpomínala. Stála mezi úlomky chromu a zakrváceného skla, pak si položila hřbet levé ruky na čelo, jako by zkoumala, jestli nemá horečku. „Co se stalo? Co se to teď stalo? Noro? Noro, zlato? Kde jsi, Norinko?“

Potom kamarádku uviděla a vykřikla žalem a hrůzou. Vrána, která všechno sledovala z výšin borovice na millské straně bariéry, zakrákala a znělo to jako pohrdavé, posměšné odfrknutí.

Else se podlomily nohy. Couvala, až zadkem vrazila do pomuchlaného chladiče mercedesu. „Norinko,“ opakovala. „Panebože, zlato.“ Cosi ji zalechtalo na zátylku. Nebyla si jistá, ale napadlo ji, že je to nejspíš kadeř té zraněné dívky. Jenomže teď z ní samozřejmě byla mrtvá dívka.

Chudinka Nora, ta milá přítelkyně, se kterou někdy potajmu usrkávaly gin nebo vodku v prádelně nemocnice Cathy Russellové a při tom se hihňaly jako holčičky na táboře. Nořiny otevřené oči se upíraly do jasného poledního slunce a hlavu měla otočenou v ohavném úhlu, jako by zemřela zrovna ve chvíli, kdy se ohlížela ve snaze zjistit, zda je Elsa v pořádku.

Elsa, která opravdu byla v pořádku – „jenom otřesená“, jak se říkávalo o některých šťastlivcích, které jim přiváželi na pohotovost z místa nehody – se rozplakala. Svezla se po boku auta (roztrhla si při tom kabát o zubatý roztržený kov) a dosedla na asfalt silnice číslo 117. Ještě tam seděla a brečela, když k ní došel Barbie se svým novým přítelem se sportovní čapkou na hlavě.

3

Ukázalo se, že pán s čapkou se jmenuje Paul Gendron a je to bývalý prodavač aut ze severní části státu, který se na důchod odstěhoval před dvěma lety na farmu po rodičích v Mottonu. Tohle a ještě mnohem víc se Barbie dozvěděl poté, co opustili místo neštěstí na sto devatenáctce, a než došli k dalšímu neštěstí v místech, kde sto sedmnáctka odbočovala do Millu – tato nehoda nebyla tak ohromující, ale i tak hodně děsivá. Barbie by si s Gendronem moc rád potřásl rukou, ale tyhle zdvořilosti budou muset počkat, dokud nedorazí tam, kde neviditelná bariéra končí.

Ernie Calvert se dovolal na Leteckou národní gardu v Bangoru, ale odložili ho na čekačku dřív, než stačil vysvětlit, proč volá. Blížící se sirény mezitím zvěstovaly brzký příjezd místních policejních sil.

„Hasiče vůbec nečekejte,“ řekl farmář, který i se svými syny přiběhl přes pole. Jmenoval se Alden Dinsmore a pořád ještě lapal po dechu. „Odjeli do Castle Rocku na cvičení, kde kvůli nim zapálili barák. Tady by se nacvičili do alelujá…“ Pak si všiml, že mladší syn se blíží k místu, kde se v prosluněném vzduchu vznášel schnoucí krvavý otisk Barbieho ruky. „Rory, okamžitě tam vocaď vypadni!“

Rory, zvědavostí napjatý k prasknutí, ho ignoroval. Natáhl ruku a zaklepal do vzduchu hned napravo od otisku Barbieho ruky. Ale těsně předtím mu na pažích pod roztřepenými rukávy ustřižené mikiny s Wildcats naskočila husí kůže, Barbie si toho dobře všiml. Něco tam bylo a probudilo se to pokaždé, když se člověk dostal blíž. Barbie dosud zažil podobný pocit jenom poblíž mohutného elektrického generátoru v Avonu na Floridě, kam kdysi kvůli pomuchlování zatáhl svou dívku.

Zvuk, který se ozval zpod pěsti malého kluka, připomínal zaťukání na pekáč z varného skla. Umlčel brebentící hlouček diváků, kteří civěli na hořící trosky dřevařského náklaďáku (a někteří si je fotili mobilem).

„No to mě teda poser,“ pronesl kdosi.

Alden Dinsmore odvlekl synka za odrbaný průkrčník trika o kus dál a pak mu vlepil stejný záhlavec jako před chvílí jeho staršímu bratrovi. „Neopovaž se!“ křičel Dinsmore a klukem třásl. „Neopovaž se, už nikdy, když nevíš, co to je!“

„Tati, je to jako skleněná stěna! Je to…“

Dinsmore s ním znovu zatřásl. Ještě pořád lapal po dechu a Barbie se začal obávat o jeho srdce. „Neopovaž se!“ opakoval a postrčil chlapce ke staršímu bratrovi. „Dohlídni na toho cvoka, Ollie.“

„Ano, pane,“ řekl Ollie a ušklíbl se na bratra.

Barbie se podíval směrem k Millu. Už viděl záblesky majáků přijíždějícího policejního auta, ale daleko před ním – jako eskorta poskytnutá policistům z vyšší moci – jelo velké černé vozidlo, které vypadalo jako pojízdná rakev: hummer Velkého Jima Rennieho. Barbiemu se při pohledu na něj ozvaly blednoucí modřiny a boule utržené při rvačce na parkovišti u Dippera.

Rennie starší u ní tehdy samozřejmě nebyl, ale zosnoval ji jeho syn, a Velký Jim držel nad Juniorem ochrannou ruku. Pokud to znamenalo znepříjemnit život v Millu jistému potulnému kuchaříčkovi – znepříjemnit natolik, aby se dotyčný kuchaříček rozhodl zvednout kotvy a vypadnout z městečka – tím líp.

Barbie nechtěl být u toho, až Velký Jim dorazí. Zvlášť když jede s policisty. Náčelník Perkins se k němu choval slušně, ale ten druhý – Randolph se jmenoval – se na Dalea Barbaru díval jako na psí lejno na plesových lakýrkách.

Barbie se otočil k pánovi se sportovní čepicí a řekl: „Nemáte chuť se trochu projít? Vy po vaší straně, a já zase po té mojí? Abychom zjistili, jak daleko to sahá?“

„A vypadnout odsud, než dorazí tamten náfuka?“ Gendron už si také všiml přijíždějícího hummeru. „Příteli, je to na vás. Na východ, nebo na západ?“

4

Vzali to na západ k silnici číslo 117 a konec bariéry nenašli, ale byli svědky divů, které způsobila, když zaklapla. Uřízla větve stromů a vytvořila průsek tam, kde předtím žádný nebyl. Pařezy byly rozštípnuté vedví. A všude ležely opeřené mrtvolky.

„Spousta mrtvých ptáků,“ poznamenal Gendron. Znovu si nasadil čepici na hlavu a ruce se mu při tom trochu třásly. Tvář měl bledou. „Nikdy jsem jich tolik neviděl.“

„Jste v pohodě?“ zeptal se Barbie.

„Myslíte po těle? Jo, to asi jo. Zato mám pocit, že se mi vypařila půlka zdravého rozumu. Co vy?“

„Totéž,“ řekl Barbie.

Dvě míle na západ od sto devatenáctky narazili na Božopotoční silnici a tělo Boba Rouxe, které leželo vedle stále pobrumlávajícího traktoru. Barbie instinktivně zamířil k ležícímu muži a opět narazil na neviditelnou překážku… i když tentokrát si v poslední vteřině vzpomněl a včas zpomalil, takže si ušetřil další krvácení z nosu.

Gendron si klekl a sáhl na farmářův divně natočený krk. „Je mrtvý.“

„Co to kolem něj leží za smetí? Ty bílé úlomky?“

Gendron zvedl největší kousek. „Myslím, že to byla nějaká ta počítačová hračička na přehrávání muziky. Nejspíš se rozbila, když vrazil do…“ Máchl rukou před sebe. „Tady do toho.“

Od města k nim dolehlo další houkání, tentokrát drsnější a hlasitější než městská siréna.

Gendron se ohlédl. „Požární hlásič,“ poznamenal. „Ten nám teda pomůže.“

„Z Castle Rocku jedou hasiči,“ řekl Barbie. „Slyším je.“

„Fakt? Tak to máte lepší uši než já. Povězte mi ještě jednou, jak se jmenujete, kamaráde.“

„Dale Barbara. Pro přátele Barbie.“

„Takže Barbie, co teď?“

„Asi půjdeme dál. Pro toho pána stejně nemůžeme nic udělat.“

„Ne, a ani nemůžeme nikoho zavolat,“ řekl Gendron zachmuřeně. „Když jsem nechal mobil v autě. Vy asi žádný nemáte, co?“

Barbie měl, ale nechal ho spolu s několikero ponožkami, tričky, džínami a prádlem v bytě, ze kterého se odstěhoval. Vypadnul za lepšími zítřky jenom s tím, co se mu vešlo do báglu, protože v Chester’s Millu nebylo nic, co by chtěl tahat s sebou. Až na pár dobrých vzpomínek, a na ty nepotřeboval kufr ani batoh.

Bylo to příliš složité, než aby to mohl vysvětlovat cizímu člověkovi, takže jenom zavrtěl hlavou.

Přes sedačku traktoru byla přehozená stará deka. Gendron zhasl traktoru motor, vzal deku a mrtvé tělo přikryl.

„Doufám, že když se to stalo, poslouchal něco, co se mu líbilo,“ prohodil Gendron.

„Jo,“ přitakal Barbie.

„Tak jdeme. Ať dorazíme na konec tady té podivnosti. Chci si s váma potřást rukou. Možná dokonce i vyměknu a popadnu vás do náručí.“

5

Zanedlouho poté, co objevili Rouxovo tělo – ocitli se už velmi blízko u vraku na sto sedmnácté, i když o tom zatím neměli tušení – došli k potůčku. Oba u něj chvíli postáli, každý na své straně bariéry, a užasle, mlčky hleděli před sebe.

Nakonec promluvil Gendron: „Můj ty tondo kudrnatej.“

„Jak to vypadá z vaší strany?“ zeptal se Barbie. Z jeho pohledu to vypadalo, že voda stoupá a rozlévá se do okolního podrostu. Jako by potok narazil na neviditelnou přehradu.

„Nevím, jak to popsat. V životě jsem nic takového neviděl.“ Gendron se odmlčel, škrábal se na obou tvářích a tím protahoval svůj beztak podlouhlý obličej, takže vypadal trochu jako křičící muž z obrazu Edvarda Muncha. „Ale jo, vlastně viděl. Kdysi. Něco podobného. Když jsem přinesl dcerce k šestým narozeninám pár zlatých rybek. Přinesl jsem je domů z obchodu pro chovatele v igelitovém pytlíku, a přesně tak vypadá i tohle – jako voda na dně igelitového sáčku. Akorát naplacato, neprověšuje se. Voda stoupá kousek do výšky po té… věci a pak se na tvé straně rozleje do stran.“

„Vůbec žádná neproteče skrz?“

Gendron se shýbl, opřel se rukama o kolena a usilovně zamžoural. „Jo, zdá se, že trocha projde. Ale moc ne, jenom takový čůrek. A žádné smetí, které voda nese. Žádné klacíky, listí a tak.“

Vydali se tedy dál, Gendron po své straně a Barbie zase své. Zatím ani jeden z nich neuvažoval v kategoriích „uvnitř“ a „venku“. Nenapadlo je, že bariéra třeba nikde nekončí.

6

Potom dorazili k silnici číslo 117, kde došlo k další ošklivé nehodě – dvě auta a nejméně dva mrtví, pokud mohl Barbie odhadnout. Měl dojem, že kdosi visí ještě za volantem staré chevroletky, která byla skoro úplně zdemolovaná. Jenomže tentokrát aspoň někdo přežil. Byla to žena, seděla se svěšenou hlavou vedle rozmláceného mercedes-benzu. Paul Gendron se k ní rozběhl, zatímco Barbie mohl jenom stát a přihlížet. Žena si Gendrona všimla a namáhavě začala vstávat.

„Ne, paní, to v žádném případě, zůstaňte sedět,“ nabádal ji Gendron.

„Myslím, že mi nic není,“ odpověděla. „Jenom… víte, byl to prostě otřes.“ Z nějakého důvodu jí to přišlo k smíchu, i když tvář měla opuchlou pláčem.

V tu chvíli se objevilo další auto, loudalo se s postarším chlapíkem za volantem a za ním se táhl průvod tří nebo čtyř jiných, nepochybně netrpělivých řidičů. Muž v čele zahlédl nehodu a zastavil. Auta za ním udělala totéž.

Elsa Andrewsová už byla na nohou a natolik se vzchopila, že dokázala položit otázku, ze které se vyklubala hlavní otázka dne: „Do čeho jsme to narazily? Určitě ne do toho druhého auta, Nora ho objela.“

Gendron jí naprosto upřímně odpověděl: „Nevím, paní.“

„Zeptejte se jí, jestli má mobil,“ navrhl Barbie. Potom zavolal na shlukující se diváky: „Vy tam, kdo má mobil?“

„Já,“ ozvala se jedna žena, ale než stačila říct víc, všichni zaslechli blížící se rytmický hukot. Vrtulník.

Barbie a Gendron se na sebe vylekaně podívali.

Vrtulník byl modrobílý a letěl nízko. Zahýbal ke sloupu kouře, který označoval místo havárie dřevařského náklaďáku na sto devatenáctce, ale jinak byl vzduch dokonale průzračný, působil téměř jako lupa, jak se stává za nejkrásnějších dnů na severu Nové Anglie, a Barbie na boku vrtulníku snadno rozeznal velkou modrou třináctku. A uviděl logo CBS ve tvaru oka. Byl to nový vrtulník, přímo z Portlandu. Určitě se nacházel poblíž v kraji a dnešek se dokonale hodil k tomu, aby získali nějaké šťavnaté záběry z nehod pro zprávy o šesté.

„Ale ne,“ zasténal Gendron a stínil si oči. Pak zařval: „Vraťte se, vy pitomci! Vraťte se!“

Barbie se přidal: „Ne! Zastavte! Leťte pryč!“

Bylo to samozřejmě zbytečné. Ještě zbytečněji máchal rukama ve snaze je odehnat.

Elsa se užasle dívala z Gendrona na Barbieho.

Vrtulník klesl na úroveň špiček stromů a vznášel se na místě.

„Myslím, že se nic nestane,“ vydechl Gendron. „Ti lidi tam je taky určitě odhánějí. Pilot musí vidět…“

Ale pak se vrtulník stočil na sever, protože se chtěl zavěsit nad pastvinu Aldena Dinsmorea, odkud by měl jiný výhled, a vrazil do bariéry. Barbie uviděl, jak se jeden rotor odtrhl. Vrtulník poklesl, propadl se a smýkl sebou, to všechno zároveň. Pak vybuchl a zasypal silnici a pole na druhé straně bariéry dalším ohnivým deštěm.

Padal na Gendronovu stranu.

Ven.

7

Junior Rennie se do domu, v němž vyrůstal, plížil jako zloděj. Nebo jako duch. Dům byl samozřejmě prázdný, otec bude venku na svém obrovském parkovišti ojetých aut u silnice číslo 119 – kterému Juniorův kamarád Frank někdy říkal U svatého Bezzálohy – a Francine Rennieová se poslední čtyři roky zdržovala výhradně na hřbitově Útěšný vrch. Městská siréna zmlkla a ty policejní utichly kdesi na jihu. V domě zavládlo požehnané ticho.

Vzal si dva imitrexy, pak shodil oblečení a vlezl do sprchy. Když se vynořil, všiml si, že košile a kalhoty jsou od krve. Teď s tím nemohl nic dělat. Kopl oblečení pod postel, zatáhl závěsy, vlezl si do postele a přetáhl si deku přes hlavu, jak to dělával jako malý kluk, když se bál bubáků ve skříni. Ležel, třásl se a v hlavě mu duněly všechny zvony pekel.

Podřimoval, když spustila požární siréna a vytrhla ho z poklidu. Znovu se rozklepal, ale hlava už tolik nebolela. Trochu se prospí a pak bude přemýšlet o tom, co dál. Jako nejlepší mu stále připadala varianta, že se zabije. Protože ho dopadnou. Ani se tam nemohl vrátit a uklidit, na to neměl čas, než se Henry nebo LaDonna McCainová vrátí ze sobotních pochůzek. Mohl by utéct – snad – ale teprve až ho přestane bolet ta hlava. A samozřejmě by si musel něco obléct. Člověk nemůže začít život psance nahý jako nemluvně.

Celkem vzato by bylo opravdu nejlepší se zabít. Jenomže to by pak ten mizerný kuchař vyhrál. A když se nad tím člověk důkladněji zamyslí, tak za tohle všechno mohl právě ten mizerný kuchař.

Po nějaké době požární siréna ztichla. Junior usnul s dekou přetaženou přes hlavu. Když se probudil, bylo devět hodin večer. Hlava přestala bolet.

A v domě bylo stále prázdno.

MIŠMAŠ

1

Když Velký Jim Rennie se skřípotem zastavil svůj H3 Alpha Hummer (barva: Černá perla, doplňky: jaké si vzpomenete), měl plné tři minuty náskok před městskými policisty, a přesně takhle to měl rád. Udržovat náskok před konkurencí, to bylo Rennieho krédo.

Ernie Calvert stále telefonoval, takže jen tak máchl rukou na pozdrav. Byl rozcuchaný a vypadal skoro nepříčetný vzrušením. „Hej, Velkej Jime, dovolal jsem se k nim!“

„Ke komu?“ zeptal se Rennie, ale nevěnoval mu zvláštní pozornost. Hleděl na stále hořící hranici dřevařského náklaďáku a na trosky, které zřejmě bývaly letadlem. Hrozný svinčík, za tohle by se mu lidi v městečku pěkně poděkovali, zvlášť když dvě zbrusu nové hasičské stříkačky poslali do Rocku. Na cvičení, které sám schválil… ale schvalovací protokol podepisoval Andy Sanders, protože ten je prvním radním. Takže to bylo dobré. Rennie hluboce věřil v to, čemu říkal Kvocient bezpečnosti, a být druhým radním byla prvotřídní ukázka fungování kvocientu. Člověk získal veškerou moc (aspoň když byl první radní trouba jako Sanders), ale málokdy musel nést odpovědnost, pokud se něco nepovedlo.

A tohle bylo přesně to, co Rennie – který v šestnácti letech věnoval své srdce Ježíšovi a tudíž nemluvil sprostě – nazýval „mišmaš“. Musel podniknout nějaké kroky. Nastolit pořádek. A nemohl počítat s tím, že tuhle práci zvládne ten dědula Howard Perkins. Ten byl jako policejní náčelník možná na svém místě před dvaceti lety, ale teď už máme nové století.

Rennie se mračil stále víc, zatímco obhlížel celou scénu. Příliš mnoho diváků. Při podobných událostech je jich samozřejmě vždycky příliš mnoho, lidi milují krev a zkázu. A vypadalo to, že někteří z nich hrají jakousi bizarní hru: zjišťovali, jak daleko se dokážou naklonit či co.

Divné.

„Lidi, ustupte si dál!“ zakřičel. Jeho hlas se na vydávání rozkazů hodil, zněl silně a sebejistě. „Tohle je místo nehody!“

Ernie Calvert ho zatahal za rukáv – další idiot, městečko jich bylo plné, ale Rennie se domníval, že tak to chodí v každém městečku. Rozčilením skoro nadskakoval. „Velkej Jime, přepojili mě na LNG, a…“

„Na koho? Na co? O čem to mluvíš?“

„O Letecké národní gardě!“

Čím dál hůř. Lidi si tu hrajou a tenhle blbec volá na…

„Ernie, proč jsi jim volal, kristepane?“

„Protože on říkal… ten chlap říkal…“ Jenže Ernie si nemohl vzpomenout, co přesně Barbie říkal, takže šel rovnou k věci. „No prostě ten plukovník z LNG si poslechl, co povídám, a pak mě přepojil na portlandskou kancelář Vnitrostátní bezpečnosti. Přímou linkou!“

Rennie se plácl do tváří, jak to často dělal, když se rozčilil. Vypadal při tom jako komik Jack Benny, ovšem se studenýma očima. Stejně jako Benny i Velký Jim občas skutečně utrousil vtip (pokaždé slušný). Vtipkoval, protože prodával auta a protože věděl, že vtipy se od politiků očekávají, zvlášť když se blíží termín voleb. Proto si udržoval malou zásobu „legrácek“, jak jim říkal (například „Mládenci, chcete slyšet nějakou legrácku?“), které točil pořád dokola. Namemoroval si je, stejně jako turista v cizí zemi pochytí fráze typu Kde je koupelna? nebo Je v této obci hotel s internetem?

Teď však nevtipkoval. „Vnitrostátní bezpečnost! U zatr-paceného čerta, k čemu?“ Zatr-pacený patřilo k Rennieho zdaleka nejoblíbenějším přílepkům.

„Protože ten mladý mužský říkal, že silnici něco přehrazuje. A je to tak, Jime! A tu věc není vidět! Lidi se o ni můžou opřít! Vidíš? Tamhleti to zrovna dělají. Nebo… když hodíš šutr, odrazí se od ní! Koukni!“ Ernie zvedl kámen a hodil. Rennie se neobtěžoval, aby se podíval, kam letí. Počítal, že pokud zasáhne někoho z těch buranů, dotyčný zaječí. „Ten náklaďák do ní taky vrazil… nevíme, co to je… a to letadlo narazilo taky! A tak mi ten chlap říkal, abych…“

„Zpomal. O kterém chlapovi vlastně mluvíš?“

„Je takový mladý,“ ozval se Rory Dinsmore. „Vaří u Šípkové růže. Když si řekneš o středně propečený hamburger, tak přesně takový dostaneš. Můj táta říká, že středně propečenej se těžko shání, protože nikdo neví, jak ho opéct, ale tenhle pán to umí.“ Jeho tvář se rozzářila neobyčejně milým úsměvem. „Vím, jak se jmenuje.“

„Sklapni, Rory,“ varoval ho bratr. Obličej pana Rennieho se zachmuřil. Ollie Dinsmore ze zkušenosti věděl, že takhle se tváří učitelé těsně předtím, než vám napaří týdenního zaracha po škole.

Avšak Rory si toho nevšímal. „Má takový holčičí jméno! Bárbína.“

Zrovna když jsem si začínal myslet, že už ho nikdy neuvidím, tak se ten zatr-pacenec vynoří, pomyslel si Rennie. Ten zpropadený, nanicovatý budižkničemu.

Obrátil se k Erniemu Calvertovi. Policie už byla skoro tady, ale Rennie si myslel, že má ještě čas učinit přítrž téhle další ukázce šílenství, v němž má Barbara prsty. Ne že by ho Rennie viděl poblíž, a ani to vlastně nečekal. Tohle bylo Barbarovi totiž podobné, vyvolat pozdvižení, způsobit poprask a zmizet.

„Ernie,“ řekl, „někdo tě špatně informoval.“

Alden Dinsmore přistoupil blíž. „Pane Rennie, nechápu, jak to můžete říct, když ani nevíte, co to bylo za informaci.“

Rennie se na něj usmál. Tedy aspoň roztáhl rty. „Aldene, znám Dalea Barbaru. Tahle informace mi stačí.“ Otočil se opět k Erniemu Calvertovi. „Takže kdybys laskavě mohl…“

„Ticho,“ zvedl Calvert ruku. „Někdo se mi ozval.“

Velký Jim Rennie neměl rád, když ho někdo okřikoval, zvlášť nějaký vedoucí koloniálu v důchodu. Vytrhl telefon Erniemu z ruky, jako by byl Ernie jen asistent s úkolem přístroj chvíli podržet.

V mobilu se ozval hlas: „S kým hovořím?“ Pouhá tři slova, ale ta stačila Renniemu napovědět, že má co dělat s byrokratickým papírákem. Bůh mu byl svědkem, že měl s nimi dost co dělat během těch tří desetiletí na městském úřadu, a federálové byli nejhorší.

„Tady je James Rennie, druhý radní v Chester’s Millu. Kdo jste vy, pane?“

„Donald Wozniak, Vnitrostátní bezpečnost. Vyrozuměl jsem, že na silnici číslo 119 máte nějaký problém. Že tam došlo k jakési interakci.“

Interakci? Interakci? Co má tohle být za federální novotvar?

„Byl jste mylně informován, pane,“ spustil Rennie. „Došlo tu prostě k tomu, že letadlo – zdůrazňuji, že civilní, místní letadlo – se pokusilo přistát na silnici a srazilo se s náklaďákem. Situaci máme zcela pod kontrolou. Nepožadujeme pomoc Vnitrostátní bezpečnosti.“

„Pane Rennie,“ ozval se farmář, „takhle se to nestalo.“

Rennie se po něm ohnal rukou a pomalu zamířil k prvnímu policejnímu vozu. Zrovna z něj vystupoval Henry Morrison. Byl vysoký, měl určitě přes sto devadesát, ale v podstatě byl k ničemu. A za ním se drala ta holka s dudama málem k sousedům. Jmenovala se Wettingtonová a byla horší než k ničemu: drzá huba v duté hlavě. Ale za ní se soukal z auta Peter Randolph. To byl pomocník náčelníka a člověk podle Rennieho gusta. Ten ji dokáže udržet na uzdě. Kdyby měl Randolph službu onehdy večer, kdy se Junior dostal do potíží v té zatr-patr-ďábelské hospodě, nejspíš by pan Dale Barbara dávno v městečku nebyl a tudíž by dnešní potíže nezpůsobil. Pan Barbara by možná dokonce vězel za mřížemi v Rocku. Což by Renniemu naprosto vyhovovalo.

Mezitím ten pán z Vnitrostátní bezpečnosti – opravdu mají tu drzost, aby si říkali agenti? – mlel dál.

Rennie ho přerušil. „Děkuji vám za zájem, pane Woznere, ale už jsme to zvládli.“ Bez rozloučení zmáčkl tlačítko KONEC. Pak hodil telefon zpátky Erniemu Calvertovi.

„Jime, podle mě to nebylo moc chytrý.“

Rennie si ho nevšímal a sledoval, jak Randolph zastavuje za hlídkovým vozem té Wettingtonové, kterému blikaly majáky jako na kolotoči. Napadlo ho, že by mohl zajít Randolphovi naproti, ale zavrhl ten nápad dřív, než se mu v hlavě napevno uhnízdil. Ať pěkně jde Randolph naproti jemu. Takhle to má fungovat. A takhle to i fungovat bude, dá-li Bůh.

2

„Velkej Jime,“ ozval se Randolph. „Co se tu stalo?“

„Myslím, že je to jasné,“ řekl Velký Jim. „Letadlo Chucka Thompsona se trochu pohádalo s dřevařským náklaďákem. Vypadá to, že to dotáhli na remízu.“ Zaslechl, jak se od Castle Rocku blíží sirény. Skoro určitě zareagovaly tamější hasičské sbory (Rennie doufal, že jsou mezi nimi i jejich vlastní dvě nové – a příšerně drahé – stříkačky. Hrálo by mu do ruky, kdyby si nikdo nevšiml, že jejich nové stříkačky byly mimo město, když došlo tady k tomu mišmaši). Těsně za nimi se přiženou sanitky a policie.

„Tak se to nestalo,“ opakoval Alden Dinsmore tvrdohlavě. „Byl jsem venku na zahradě a viděl jsem, že letadlo prostě…“

„Měl bys ty lidi zahnat o kus dál, nemyslíš?“ zeptal se Rennie Randolpha a ukázal na čumily. Poblíž dřevařského náklaďáku se jich už sešel pěkný houf, který se držel obezřetně dál od plápolajících trosek, a ještě víc se jich shromáždilo na straně blíž k Millu. Začínalo to tu vypadat jako na nějakém sjezdu.

Randolph se otočil k Morrisonovi a Wettingtonové. „Henry,“ spustil a ukázal na diváky z Millu. Někteří začali brouzdat mezi rozházenými kusy Thompsonova letadla. Ozývaly se výkřiky hrůzy, když někdo našel další část lidského těla.

„Jo,“ souhlasil Morrison a vykročil.

Randolph otočil Wettingtonovou k divákům u dřevařského náklaďáku. „Jackie, postarej se…“ Ale Randolph se najednou odmlčel.

Zevlouni na jižním okraji místa nehody stáli na jedné straně silnice na pastvině pro krávy a na druhé v křovinách sahajících po kolena. Ústa měli dokořán, což jim propůjčovalo výraz přihlouplého zájmu, jaký Rennie důvěrně znal. Vídal ho na tvářích jednotlivců každý den a v masovém měřítku každý březen, na městské plenární schůzi. Jenomže lidé tady se nedívali na hořící náklaďák. A Peter Randolph, rozhodně žádný pitomec (i když ani génius, to zdaleka ne, ale aspoň poznal, na které straně je krajíc namazaný), se díval na stejné místo jako ostatní se stejně užaslým výrazem s pokleslou bradou. A Jackie Wettingtonová jakbysmet.

Hleděli na kouř. Kouř, který stoupal z hořícího dřevařského náklaďáku.

Dým byl tmavý a mastný. Lidé stojící po větru by v něm měli být málem udušení, zvlášť když od jihu foukal jen mírný větřík, jenže udušení nebyli. A Rennie uviděl důvod. Těžko uvěřit, ale viděl to na vlastní oči. Kouř skutečně mířil na sever, aspoň zpočátku, jenomže pak ostře zahnul – skoro v pravém úhlu a stoupal jako černý sloup vzhůru, jakoby komínem. A nechával za sebou tmavě hnědou stopu. Dlouhou šmouhu, která se očividně vznášela jen tak ve vzduchu.

Jim Rennie potřásl hlavou, aby se toho obrazu před očima zbavil, ale stále tam byl.

„Co to je?“ zeptal se Randolph. Úžasem ztišil hlas.

Farmář Dinsmore se postavil před Randolpha. „Tenhle chlapík,“ ukázal na Ernieho Calverta, „měl na telefonu Vnitrostátní bezpečnost, ale tenhle,“ ukázal na Rennieho teatrálním gestem jako v soudní síni, které Rennie nebral v nejmenším na vědomí, „mu vytrhl telefon z ruky a zavěsil! Todle neměl dělat, Petere. Protože k žádný srážce tu nedošlo. To letadlo vůbec neletělo nízko nad zemí. Já to viděl. Přikrýval jsem kytky kvůli mrazu, a já to viděl.“

„Já taky,“ začal Rory a tentokrát mu záhlavec vrazil starší bratr Ollie. Rory začal natahovat.

Alden Dinsmore řekl: „Do něčeho přece narazilo. A byla to stejná věc, do které narazil ten náklaďák. Něco tam je, můžete si na to šáhnout. Ten mládenec – kuchař – říkal, že by se tu měla vyhlásit bezletová zóna, a měl pravdu. Jenže pan Rennie,“ znovu ukázal na Rennieho, jako by se kruci považoval za Perryho Masona a nebyl jenom maník, který si vydělává na denní chleba tím, nasazuje kravám přísavky na cecky, „se neobtěžoval říct ani pár slov. Rovnou zavěsil.“

Rennie se nesnížil k tomu, aby to vyvracel. „Běží ti čas,“ řekl Randolphovi. Přistoupil o kousek blíž a téměř šeptem dodal: „Jede sem náčelník. Radím ti, abys vypadal, že to tu máš pevně v rukou, než sem dorazí.“

Vrhl letmý pohled na farmáře. „Svědky můžeš vyslechnout později.“

Jenže poslední slovo – to bylo k zešílení – si vzal Alden Dinsmore. „Ten mladej Barbara měl pravdu. Měl pravdu a Rennie se plete.“

Rennie si v duchu poznamenal, že s Aldenem Dinsmorem si to vyřídí jindy. Farmáři vždycky dřív nebo později přijdou za radními s kloboukem uctivě sežmoulaným v ruce – chtějí odklad, výjimku z územního plánu nebo něco jiného – takže až se pan Dinsmore příště ukáže, moc potěšený nebude, aspoň pokud do toho Rennie bude mít co mluvit. A to obvykle měl.

„Chop se tady velení!“ nařídil Randolphovi.

„Jackie, zažeň ty lidi kousek dál,“ probral se pomocník náčelníka a ukázal na čumily na straně s náklaďákem. „Zajisti bezpečnou zónu.“

„Pane, myslím, že tamti lidi jsou spíš v mottonském okrsku…“

„To mě nezajímá, prostě je zažeň.“ Randolph se ohlédl a uviděl Vévodu Perkinse, jak se souká ze zeleného náčelnického vozu – právě toho vozu, který by Randolph moc rád viděl zaparkovaný před svým vlastním domem. A to se stane, protože Velký Jim Rennie mu pomůže. Nejpozději za tři roky. „Policajti z Castle Rocku ti poděkujou, až sem dorazí, to mi věř.“

„A co tamhleto…“ Ukázala na šmouhu od kouře, která se stále šířila. Při pohledu skrz ni získaly podzimně zabarvené stromy jednotvárnou tmavě šedou barvu a nebe mělo nezdravý, žlutomodrý odstín.

„Drž se od toho dál,“ poradil jí Randolph a pak šel pomoci Henrymu Morrisonovi zajistit bezpečnou zónu na straně Chester’s Millu. Ale nejdřív musel dostat do obrazu Perkinse.

Jackie zamířila k lidem na straně u náklaďáku. Hlouček lidí se neustále rozrůstal, protože první příchozí žhavili mobily. Někteří z nich zadupali drobné ohníčky mezi křovím, což bylo dobře, ale nakonec tu jenom postávali a zírali. Jackie použila stejná honácká gesta jako Henry na millské straně a odhulákala stejnou mantru.

„Rozejděte se, lidi, už je po všem, nic nového tu neuvidíte, uvolněte cestu hasičům a policii, odstupte si dál, udělejte tu místo, vraťte se domů, roze…“

Do čehosi vrazila. Rennie netušil, co by to mohlo být, ale viděl výsledek. S překážkou se jako první střetla krempa klobouku. Ohnula se a klobouk spadl Jackie z hlavy. Vzápětí se splácly ty její nestoudné kozy – podobné páru zatr-patr granátů. Pak se jí rozplácl nos a vystříkla krev, která se na čemsi rozprskla… a začala stékat v dlouhých čůrcích jako barva po stěně. Jackie padla na svou úctyhodnou zadnici a na tváři měla užaslý výraz.

Ten zatracený farmář si okamžitě smočil: „Vidíte? Co jsem vám říkal?“

Randolph a Morrison nic neviděli. Ani Perkins, protože všichni tři právě rokovali před kapotou náčelnického vozu. Rennie okamžik uvažoval, že za Wettingtonovou zajde, ale už k ní šli jiní a kromě toho – pořád byla trochu moc blízko té neznámé věci, do které narazila. Rennie raději odspěchal k mužům, tvářil se přísně a pevné mohutné břicho strkal před sebou jako nesmlouvavou autoritu. Cestou věnoval farmáři Dinsmoreovi spalující pohled.

„Náčelníku,“ pozdravil a vmáčkl se mezi Morrisona a Randolpha.

„Velkej Jim,“ kýval na něj Perkins. „Nemarnil jsi ani chvilku, jak vidím.“

Možná to mělo být rýpnutí, ale Rennie, liška všemi mastmi mazaná, návnadu nespolkl. „Bojím se, že všechno je tu složitější, než to vypadá. Myslím, že by se někdo měl spojit s Vnitrostátní bezpečností.“ Odmlčel se a nasadil vhodný výraz smrtelné vážnosti. „Nechci tvrdit, že v tom jsou teroristi… ale neodvažuju se ani tvrdit, že nejsou.“

3

Vévoda Perkins se zahleděl kamsi za Velkého Jima. Jackie pomáhali na nohy Ernie Calvert a Johnny Carver, který v Millu vedl večerku s benzínkou. Jackie vypadala otřeseně a z nosu jí tekla krev, ale jinak se jí zřejmě nic nestalo. Přesto byla celá situace podezřelá. Samozřejmě že do jisté míry tak vypadá každá nehoda, při které došlo k úmrtí, ale tady bylo něco hodně špatně.

Především se to letadlo určitě nepokoušelo přistát. Rozpadlo se na příliš mnoho kusů a ty se rozletěly moc daleko, takže verzi s přistáním Perkins nevěřil. A k tomu ti diváci. I na nich cosi nesouhlasilo. Randolph si toho nevšiml, ale vévoda Perkins ano. Měli se shluknout do jednoho velkého, rostoucího chumlu. Tak to dělali vždycky, jako by tváří v tvář smrti navzájem hledali útěchu. Jenomže tady se utvořily dva hloučky a ten na mottonské straně městské hranice byl nepříjemně blízko stále hořícímu náklaďáku. Nebyli přímo vystaveni nebezpečí… ale Perkinsovi nešlo na rozum, proč se nepřesunuli blíž sem?

Ze zatáčky na jihu se vyřítil první hasičský vůz. Byly celkem tři. Vévoda byl rád, když si u druhého z nich všiml zlatého nápisu na boku CHESTER’S MILL HASICÍ VŮZ Č.2. Shluk lidí o kousek couvl do zakrslého křoví, aby udělal místo. Vévoda zaměřil pozornost znovu na Rennieho. „Co se tu stalo? Víš to?“

Rennie otevřel ústa, aby odpověděl, ale předběhl ho Ernie Calvert. „Přes silnici je nějaká bariéra. Není vidět, ale je tam, náčelníku. Ten náklaďák do ní narazil. A letadlo taky.“

„Přesně tak, krucinál!“ zahulákal Dinsmore.

„Policistka Wettingtonová do ní taky vrazila,“ navázal Johnny Carver. „Naštěstí šla pomalu.“ Vzal Jackie, která pořád vypadala popleteně, kolem ramen. Vévoda si všiml její krve na rukávu Carverova služebního saka s nápisem NATANKOVAL JSEM V MILLU SE SLEVOU.

Na mottonské straně se objevil další hasičský vůz. První dva stály ve véčku a tím blokovaly silnici. Hasiči se už hrnuli ven a rozvinovali hadice. Vévoda zaslechl od Castle Rocku houkat sanitku. Kde je ta naše? podivil se. Že by taky odjela na to zatracené hloupé cvičení? To by byl nerad. Kdo by při zdravém rozumu odvelel sanitku k nějakému prázdnému hořícímu baráku?

„Zdá se, že je tam neviditelná bariéra…“ začal Rennie.

„Jo, to jsem pochopil,“ přerušil ho Vévoda. „Nevím, co to má znamenat, ale tohle mi došlo.“

Nechal Rennieho stát a zašel ke krvácející policistce. Přehlédl tmavě rudou barvu, která po takové urážce zaplavila tváře druhého radního.

„Jackie?“ Vévoda vzal policistku jemně za rameno. „Už je to lepší?“

„Jo.“ Sáhla si na nos, krvácení pomalu ustávalo. „Vypadá zlomený? Nemám ten pocit.“

„Není zlomený, ale oteče ti. Ale neboj, než si zatancuješ na dožínkovém bálu, budeš zase krasavice.“

Chabě se usmála.

„Náčelníku,“ ozval se Rennie, „opravdu si myslím, že bychom na tohle měli někoho zavolat. Když už ne Vnitrostátní bezpečnost – po zralejší úvaze mi to připadá zbytečně drastické – tak snad státní policii…“

Vévoda ho odsunul stranou. Jemně, ale výmluvně. Skoro do něj strčil. Rennie sevřel ruce do pěstí, ale pak je znovu povolil. Vybudoval si život, v němž strkal do lidí sám, ne že byl postrkován, ale to nic neměnilo na faktu, že pěsti jsou pro hlupáky. Stačilo mu podívat se na vlastního syna. Urážky je však třeba zaznamenat a vypořádat. Obvykle až časem… ale později bylo někdy lepší.

Sladší.

„Petere!“ křikl Vévoda na Randolpha. „Zavolej na zdravotní středisko a seřvi je, kde je naše sanitka! Chci, aby tu byla!“

„To může udělat Morrison,“ odsekl Randolph. Popadl ze svého auta fotoaparát a chystal se pořizovat záběry místa neštěstí.

„Můžeš to udělat ty, a to hned.“

„Náčelníku, podle mýho názoru není Jackie tak moc zraněná, a nikdo jinej…“

„Až budu chtít tvůj názor, Petere, řeknu si o něj.“

Randolph se už už chtěl zamračit, ale pak si všiml, jak se Vévoda tváří. Vhodil foťák zpátky na přední sedadlo auta a hmátl po mobilu.

„Co to bylo, Jackie?“ zeptal se Vévoda.

„Nevím. Nejdřív to tak divně mravenčilo, jako když sáhnete náhodou na vidlice zástrčky, zrovna když ji strkáte do zdi. Přešlo to, ale pak jsem vrazila… šmarjá, vůbec nevím, do čeho jsem vrazila.“

Z řad diváků zaznělo sborové ááách. Hasiči namířili hadice na hořící dřevařský náklaďák, ale část vodního proudu se kus za ním odrážela zpět. Voda do čehosi narážela, tříštila se a tvořila ve vzduchu duhy. Vévoda v životě nic takového neviděl… možná jedině v automyčce, kde sledoval, jak proudy vody z trysek vrážejí do čelního skla.

Pak zahlédl duhu také na millské straně, takovou malou. Jeden z diváků – Lissa Jamiesonová, městská knihovnice – se k ní vydala.

„Lisso, nechoď k tomu!“ zakřičel Vévoda.

Nevšímala si ho. Jako by byla zhypnotizovaná. Stála několik centimetrů od místa, kde vysokotlaký proud vody narážel do čirého vzduchu a odrážel se zpět. Rozpřáhla ruce. Vévoda viděl, jak se jí mlhové kapénky třpytí ve vlasech, stažených z obličeje do uzlu v týle. V malé duze vznikla mezera, ale za Lissou se opět zacelovala.

„Je to jenom mlha!“ zavolala jako u vytržení. „Tam je takové vody a tady jenom mlha. Jako ze zvlhčovače.“

Peter Randolph zvedl mobilní telefon a zavrtěl hlavou. „Mám signál, ale nemůžu se nikam dovolat. Podle mě za to můžou všichni tihle diváci,“ opsal paží velký oblouk, „protože přetížili síť.“

Vévoda nevěděl, jestli je něco takového možné, ale byla pravda, že skoro všichni v dohledu žvanili do mobilu nebo jím pořizovali fotky. Tedy kromě Lissy, která si stále hrála na lesní vílu.

„Běž pro ni,“ nařídil Vévoda Randolphovi. „Odveď ji dál, než se rozhodne vytáhnout křišťálovou kouli nebo něco takového.“

Z Randolphova výrazu se dalo poznat, že podle jeho názoru jsou takové pochůzky hluboko pod jeho úroveň, ale šel. Vévoda se zachechtal. Jen krátce, ale od srdce.

„Propánajána, co tak zábavného vidíte, že se tomu můžete smát?“ zeptal se Rennie. Na mottonské straně zastavovaly další policejní vozy okresu Castle Rock. Kdyby se Perkins do událostí nevložil, nakonec by celou tu věc převzal okres. A slízl všechnu smetanu.

Vévoda se přestal smát, ale úsměv mu z tváře nezmizel. Zastrašit se nedal. „Je tu mišmaš,“ řekl. „To je tvoje oblíbené slovo, že, Jime? A podle mý zkušenosti se občas s mišmašem nedá dělat nic jinýho, než se mu zasmát.“

„Nemám tušení, o čem mluvíte!“ Rennie skoro zakřičel. Kluci Dinsmoreovi od něj couvli a postavili se vedle otce.

„Já vím,“ odpověděl Vévoda mírně. „To vůbec nevadí. Ty teď potřebuješ pochopit akorát to, že na místě nehody jsem náčelníkem policejních složek já, aspoň dokud nedorazí okresní šerif, a ty jsi městský radní. Nemáš tu žádné úřední oprávnění, takže bych byl rád, kdybys ustoupil dál.“

Vévoda zvýšil hlas a ukázal na policistu Henryho Morrisona, který rozvinoval žlutou pásku a právě obcházel dva větší kusy trupu letadla. „Rád bych, aby všichni ustoupili dál a nechali nás dělat naši práci. Následujte radního Rennieho. Odvede vás za tu žlutou pásku.“

„Tohle se mi nelíbí, Vévodo,“ zavrčel Rennie.

„Bůh ti žehnej, ale já na to kašlu,“ odpověděl Vévoda. „Vypadni odsud, tady to patří mně, Jime. A dej si záležet, abys tu pásku obešel. Není nutný, aby ji Henry musel natahovat dvakrát.“

„Náčelníku Perkinsi, radím vám, abyste si zapamatoval, jak jste dnes se mnou mluvil. Protože já si to pamatovat budu.“

Rennie se odplížil za pásku. Ostatní diváci ho následovali, ale většinou se ohlíželi a sledovali, jak se voda odráží od zakouřené bariéry a tvoří na silnici mokrou hranici. Několik těch bystřejších (například Ernie Calvert) si už všimlo, že ta čára přesně kopíruje hranici mezi Mottonem a Millem.

Rennie pocítil dětinské nutkání přetrhnout hrudníkem pásku, kterou Henry Morrison tak pečlivě natáhl, ale ovládl se. Obcházet ji však nebude, aby si v křoví a bodláčí nezaneřádil značkové kalhoty. Stály ho šedesát dolarů. Zvedl pásku rukou a protáhl se pod ní. Kvůli břichu se nemohl pořádně shýbnout.

Vévoda za ním pomalu zamířil k místu, kde Jackie utrpěla náraz. Natáhl před sebe ruku jako slepec, který zkoumá cestu přes neznámou místnost.

Tady je to místo, kde upadla… a tady…

Pocítil mravenčení, které popisovala, ale místo aby to přešlo, zesílilo do sžíravé bolesti v jamce pod levým ramenem. Měl právě čas si vzpomenout, co mu Brenda řekla při loučení – Dávej pozor na svůj pacemaker – a pak mu přístroj vybuchl v hrudi s takovou prudkostí, že mu roztrhl triko s logem Wildcats, které si ráno oblékl na počest odpoledního zápasu. O bariéru se rozstříkla krev, cáry bavlny a kousky tkáně.

Zástup hlasitě vyjekl.

Vévoda se pokusil vyslovit manželčino jméno. Nepodařilo se mu to, ale v duchu jasně uviděl její tvář. Usmívala se.

Pak se rozhostila tma.

4

Kluk se jmenoval Benny Drake, bylo mu čtrnáct a byl členem Břitev. Břitvy byly malý, ale nadšený klub skateboardistů, na který se místní policejní sbor sice mračil, ale jinak ho trpěl, přestože radní Rennie a Sanders volali po nějaké akci (na městské schůzi loni v březnu se této dynamické dvojici podařilo prosadit do projednávání rozpočtovou položku, ze které se mělo financovat vyhrazené skateboardové hřiště na obecním pozemku za pódiem pro kapelu).

Dospělý se jmenoval Eric Everett zvaný Zrzek, bylo mu sedmatřicet a pracoval jako asistent u doktora Rona Haskella, kterého v duchu často nazýval Čaroděj ze země Oz. Protože moc často zůstává někde za závěsem, zatímco já pracuju, vysvětlil by každému (pokud by to zajímalo i někoho jiného než manželku, jíž se s takovým projevem neloajality mohl svěřit).

Právě kontroloval, kdy dostal mladý pan Drake naposledy protitetanovou injekci. Na podzim v roce 2009, výborně. Zvlášť když se vezme v úvahu, že mladý pan Drake se při jednom wilsonovi rozmázl na betonu a pořádně si roztrhl lýtko. Sice nijak dramaticky, ale bylo to mnohem horší než obyčejná silniční vyrážka.

„Elektřina už zase šlape, kámo,“ nadhodil mladý pan Drake.

„To je generátor, kámo,“ nedal se vyvést z míry Zrzek. „Obsluhuje nemocnici i zdravotní středisko. Radikální, co?“

„Stará škola,“ souhlasil mladý pan Drake.

Dospělý i puberťák pak chvíli společně mlčky dumali nad patnácticentimetrovým šrámem v lýtku. Očištěný od špíny a krve vypadal potrhaný, ale už ne tak děsivý. Městská siréna sice ztichla, ale odkudsi z dálky zaslechli další. Pak spustila požární siréna, až oba nadskočili.

Sanitka bude mít fofr, pomyslel si Zrzek. Jasné jako facka. Twitch a Everett znovu vyjedou. Měl bych si s tímhle pospíšit.

Jenomže kluk byl ve tváři dost bledý a Zrzek měl dojem, že v jeho očích zahlédl slzy.

„Máš strach?“ zeptal se Zrzek.

„Trochu,“ přiznal Benny Drake. „Máma mě přerazí.“

„Tak toho se bojíš?“ Zrzek si domýšlel, že máma Drakea už párkrát přerazila. Vlastně ho přerážela často, kámo.

„No… jak moc to bude bolet?“

Zrzek schovával injekci za zády. Teď vpíchl tři kubíky xylokainu a epinefrinu – umrtvující směs, které stále říkal novokain. Beze spěchu nechal ránu infiltrovat, aby to kluka nebolelo víc, než je nutné. „Asi tolik.“

„Páni,“ vydechl Benny. „Paráda, bejby. Modrý kód.“

Zrzek se zasmál. „Projel jsi celou rourou, než jsi hodil wilsona?“ Jako dávno vysloužilý skejťák byl upřímně zvědavý.

„Jenom do půlky, ale byl to nářez!“ rozzářil se Benny. „Kolik stehů to bude, co myslíte? Norrie Calvertová vyfasovala dvanáct, když se vymázla loni v létě v Oxfordu.“

„Tolik jich nebude,“ usoudil Zrzek. Norrie znal, tu mrňavou gotičku, jejíž hlavní touhou zřejmě bylo zabít se na skejtu dřív, než vletí do jináče. Přimáčkl na kůži poblíž rány špičku jehly. „Cítíš tohle?“

„Jo, kámo, totálně. Slyšel jste, jak to tam venku řachlo?“ Benny, usazený jenom v trenkách na vyšetřovacím stole, do jehož podložky se vsakovala krev, ukázal zhruba na jih.

„Ne,“ odpověděl Zrzek. Ve skutečnosti cosi zaslechl dvakrát: žádné řachy, ale obával se, že výbuchy. Tohle musí zvládnout rychle. A kde je Čaroděj? Nejspíš na návštěvách za pacienty, aspoň podle Ginny. Což nejspíš znamená, že klimbá na lékařském pokoji v nemocnici Cathy Russellové. Přesně tam Čaroděj z Ozu poslední dobou vykonával návštěvy nejčastěji.

„Teď to cítíš?“ Zrzek znovu dloubl jehlou do kůže. „Nekoukej se, žádné podvádění.“

„Ne, kámo, nic. Děláte si ze mě srandu, že jo.“

„Nedělám. Už je to jako pařez.“ Nejen to lýtko, pomyslel si Zrzek. „Tak jo, jdeme na to. Lehni si, uvolni se a užívej si letu s aerolinkami Cathy Russellové.“ Vydrhl ránu sterilním fyziologickým roztokem, dočistil ji a pak zarovnal svým věrným skalpelem desítkou. „Šest stehů mou nejlepší nylonovou čtyřnulkou.“

„Úžasný,“ přitakal kluk. Pak dodal: „Myslím, že možná budu vrhnout.“

Zrzek mu podal misku na výmětky, za těchto okolností pasovanou na blítko. „Vrhni semhle. Jestli omdlíš, za nic neručím.“

Benny neomdlel a ani nevrhl. Zrzek zakrýval ránu sterilním mulem, když kdosi letmo zaklepal na dveře a vzápětí dovnitř strčila hlavu Ginny Tomlinsonová. „Můžu s tebou na chvilku mluvit?“

„Se mnou si nedělejte starosti,“ ujišťoval je Benny. „Víte, jsem naprosto radikálně free.“ Drzounek jeden mizerná.

„Můžeš na chodbu, Zrzku?“ zeptala se Ginny. Nevěnovala klukovi ani pohled.

„Hned se vrátím, Benny. Zůstaň tu sedět, jenom klid.“

„Klídek chládek. Žádnej problém.“

Zrzek vyšel za Ginny na chodbu. „Čas na sanitku?“ zeptal se. Za Ginny, v prosluněné čekárně, seděla Bennyho matka a zachmuřeně hleděla do jakéhosi paperbacku s romanticky vzrušující obálkou.

Ginny přikývla. „Na sto devatenáctce, na hranici města s Tarkerem. Další nehoda je na hranici s dalším městem – Mottonem – ale sdělili mi, že tam jsou všichni účastníci NMM.“ Na místě mrtví. „Srážka náklaďáku s letadlem. To letadlo se snažilo přistát.“

„Děláš si ze mě prdel?“

Alva Drakeová se zamračeně rozhlédla, pak se znovu začetla do knížky. Aspoň tak vypadala, zatímco se snažila rozhodnout, jestli jí manžel pomůže Bennyho srovnávat, dokud mu nebude osmnáct.

„Tahle situace má k legraci hodně daleko,“ ujistila ho Ginny. „Dostávám další hlášení o dalších srážkách…“

„Divné.“

„Ale ten chlap na hranici s Tarkerem je pořád naživu. Asi jel s dodávkou. Mazej. Twitch už čeká.“

„Doděláš toho kluka?“

„Ano. Tak už jeď, honem.“

„A doktor Rayburn?“

„Měl pacienty ve Stephensově veteránské.“ To byla nemocnice pro Norway a South Paris. „Už je na cestě, Zrzku. Jeď.“

Cestou se zastavil, jen aby paní Drakeové sdělil, že se Bennymu daří dobře. Alva nevypadala z té noviny nijak nadšená, ale poděkovala mu. Dougie Twitchell – neboli Twitch – seděl na nárazníku stařičké sanitky, kterou Jim Rennie a další přítelíčkové radní stále odmítali vyměnit, pokuřoval cigaretu a chytal bronz. V ruce držel přenosnou vysílačku a ta jen drnčela: hlasy prskaly jako popkorn a navzájem se přehlušovaly.

„Zahoď ten hřebík do rakve a vyjedeme,“ spustil Zrzek. „Víš, kam máme namířeno, že jo?“

Twitch zahodil nedopalek. Sice na to nevypadal, ale byl nejklidnější ošetřovatel mezi všemi sestrami, s nimiž se Zrzek v životě setkal, a to už něco znamenalo. „Vím, co ti říkala Gin-Gin – hranice mezi Chesterem a Tarkerem, je to tak?“

„Ano. Převrácený náklaďák.“

„No jo, ale plány se změnily. Musíme jet na opačnou stranu.“ Ukázal k jižnímu obzoru, kde stoupal hustý sloupec černého kouře. „Chtěl jsi někdy vidět havarované letadlo?“

„Už se stalo,“ odpověděl Zrzek. „Na vojně. Dva chlapi. To, co z nich zbylo, by se dalo natřít na chleba. To mi bohatě stačilo, poutníče. Podle Ginny jsou tam všichni mrtví, takže proč…“

„Možná jo, možná ne,“ řekl Twitch, „ale teď to skolilo Perkinse a ten možná mrtvý není.“

„Náčelník Perkins?“

„Přesně tak. Podle mě není prognóza dobrá, když mu pacemaker vybuchl přímo v hrudníku – aspoň to tvrdí Peter Randolph – ale přece jenom je to náčelník policie. Neohrožený vůdce.“

„Twitchi, kamaráde, pacemaker nemůže takhle vybuchnout. To je absolutně nemožné.“

„Pak je možná pořád naživu a my budeme moci vykonat nějaké dobro,“ opáčil Twitch. V půli cesty kolem kapoty sanitky vytáhl cigarety z kapsy.

„V sanitce kouřit nebudeš,“ zarazil ho Zrzek.

Twitch na něj smutně pohlédl.

„Ledaže bys mi taky nabídl.“

Twitch vzdychl a podal mu balíček.

„Á, marlborky,“ protáhl Zrzek. „Moje nejoblíbenější ópéčko.“

„Já z tebe zahynu,“ poznamenal Twitch.

5

Prohnali se přes stopku na křižovatce ve tvaru T uprostřed městečka, kde se napojovala sto sedmnáctka na sto devatenáctku. Siréna houkala, oba hulili jako komín (s otevřenými okny, což byl ústupek) a poslouchali brebentění z vysílačky. Zrzek rozuměl jen máločemu, ale jedno bylo jasné: dnes bude makat hodně dlouho přes čas.

„Člověče, já netuším, co se stalo,“ prohodil Twitch, „ale výsledek je jasnej: uvidíme nefalšovanou leteckou katastrofu. Teda už je po ní, ale žebráci si nemůžou vybírat.“

„Twitchi, seš nechutná hyena.“

Po silnici jela spousta aut, většinou na jih. Několik řidičů možná mělo zcela počestné cíle, ale podle Zrzka to byly většinou lidské masařky, které přitahoval pach krve. Twitch předjel čtyři v řadě bez problémů, protože pruh na sever byl nezvykle prázdný.

„Koukni!“ ukazoval Twitch. „Vrtulník z televize! Budeme ve zprávách o šesté, Velký Zrzku! Zdravotníci hrdinně bojují…“

Ale na tom místě fantazírování Dougieho Twitchella skončilo. Vrtulník před nimi – nejspíš nad místem nehody, jak si Zrzek domýšlel – se najednou zatočil jako mlýn. Na okamžik uviděli číslovku 13 na boku a zahlédli kameru CBS. Pak stroj vybuchl a zřítil se jako ohnivý déšť z bezmračného odpoledního nebe.

Twitch vykřikl: „Šmarjá, omlouvám se! Já to tak nemyslel!“ A pak dodal jako malé děcko, což Zrzka zabolelo u srdce, přestože byl v šoku: „Beru to zpátky!“

6

„Musím se vrátit,“ řekl Gendron. Sundal si sportovní čepici a otřel si s ní zakrvácený, umazaný, bledý obličej. Nos mu opuchl tak, že vypadal jako obří palec. Oči hleděly z tmavých důlků. „Promiň, ale čumák mě bolí jako čert, a taky… no, už nejsem nejmladší. Navíc…“ Zvedl paže a zase je spustil. Stáli proti sobě a Barbie by nejradši toho chlapa popadl do náručí a poplácal po zádech, kdyby to šlo.

„Systém utrpěl šok, co?“ nadhodil Barbie.

Gendron se chraptivě uchechtl. „Ten vrtulník byl poslední kapka.“ Oba se podívali k místu, odkud stoupal nový sloup kouře.

Barbie a Gendron odešli od nehody na sto sedmnáctce a pokračovali v obchůzce, jakmile se přesvědčili, že svědkové pomůžou Else Andrewsové, která jako jediná neštěstí přežila. Aspoň tedy nevypadala vážně zraněná, i když bylo jasné, že truchlí nad ztrátou přítelkyně.

„Tak se vraťte. Pomalu. Není kam spěchat. Odpočívejte, když budete potřebovat.“

„Ty budeš pokračovat?“

„Ano.“

„Pořád si myslíš, že tomu najdeš konec?“

Barbie chvíli mlčel. Zpočátku si byl jistý, ale teď…

„Doufám,“ odpověděl nakonec.

„Tak hodně štěstí.“ Gendron si pošoupl čapku na pozdrav, a pak si ji zase nasadil normálně. „Já doufám, že si s tebou potřesu rukou, než dnešek skončí.“

„Já taky,“ přitakal Barbie. Odmlčel se, přemýšlel. „Můžete pro mě něco udělat, jestli se dostanete ke svému mobilu?“

„Jasně.“

„Zavolejte do armádní základny ve Fort Benningu. Chtějte spojovacího důstojníka a řekněte mu, že potřebujete mluvit s plukovníkem Jamesem O. Coxem. Povězte jim, že je to naléhavé a že voláte jménem kapitána Dalea Barbary. Zapamatujete si to?“

„Dale Barbara. To seš ty. James Cox, to je on. Rozumím.“

„Jestli ho seženete… tím si nejsem jistý, ale jestli jo… povězte mu, co se tady děje. Povězte mu, že jestli se nikdo nedostane do spojení s Vnitrostátní bezpečností, pak to musí udělat on. Můžete tam zavolat?“

Gendron přikývl. „Jestli to půjde, udělám to. Hodně štěstí, vojáku.“

Barbie by se docela obešel bez toho, aby ho tak někdo ještě někdy nazýval, ale i tak se letmo dotkl prstem čela. Pak šel dál a hledal to, o čem si už nemyslel, že to najde.

7

Našel lesní cestu, která běžela zhruba souhlasně s bariérou. Cesta byla zarostlá, nepoužívaná, ale šlo se po ní mnohem líp, než kdyby se musel prodírat hustým podrostem. Občas odbočil kousek na západ, aby hmatem zjistil, zda tam ta stěna mezi Chester’s Millem a zbytkem světa pořád je. Byla.

Když Barbie došel k místu, kde silnice číslo 119 přecházela do katastru sousedního městečka Tarker’s Mill, zastavil se. Řidiče převrácené dodávky odvezl nějaký dobrý samaritán na druhé straně bariéry, ale auto dál blokovalo silnici jako velké mrtvé zvíře. Zadní dveře se při nárazu rozletěly dokořán. Po asfaltu ležely poházené balené sladkosti značky Devil Dog, Ho Ho, Ring Ding a Twinkies, a také sušenky s burákovým máslem. Na pařezu seděl jakýsi mladík v tričku s Georgem Straitem a jednu tyčinku pojídal. V ruce držel mobil. Zvedl hlavu a podíval se na Barbieho. „Nazdar. Přišel jsi od…“ Ukázal kamsi za Barbieho. Vypadal unavený, vystrašený a skleslý.

„Z druhé strany městečka,“ řekl Barbie. „Přesně tak.“

„Ta neviditelná stěna je po celé trase? Hranice je uzavřená?“

„Ano.“

Mladík přikývl a zmáčkl tlačítko na mobilu. „Dusty? Seš tam ještě?“ Chvilku poslouchal, pak řekl: „Jasně.“ Skončil hovor. „My jsme s kamarádem Dustym začali na východ odsud. Rozdělili jsme se. On šel na jih. Udržujeme spojení telefonem. Teda pokud se dovoláme. Teď došel k té havarované helikoptéře. Prý se tam začínají srocovat davy.“

Barbie mu beze všeho věřil. „Na tvojí straně nebyla v té stěně žádná mezera?“

Mladý muž zavrtěl hlavou. Nic už neřekl, a ani nemusel. Mohli nějakou mezeru minout, podle Barbieho to bylo možné – pokud byly díry velké jako okna nebo dveře – ale pochyboval o tom.

Pomyslel si, že jsou dokonale odříznutí.

VŠICHNI FANDÍME SVÝMU TÝMU

1

Barbie se vrátil po sto devatenáctce do centra městečka, což bylo asi pět kilometrů. Než tam dorazil, bylo šest hodin. Hlavní ulice byla skoro pustá, ale jen vibrovala rozdrnčenými generátory. Podle zvuku jich bylo aspoň deset. Semafor na křižovatce sto devatenáctky se sto sedmnáctkou nefungoval, ale u Šípkové růže bylo světlo a nabito. Když se Barbie podíval velkým oknem vpředu, uviděl, že jsou všechny stolky obsazené. Ale když vstoupil do dveří, neuslyšel žádné obvyklé hospodské řeči: o politice, Red Sox, místním podnikání, Patriotech, kdo si koupil jaké auto nebo dodávku, o Celtics, ceně benzínu, bostonských Bruins, o nové vrtačce nebo sekačce, o twinmillských Wildcats. Nikdo se tu taky nesmál jako jindy.

Nad barem byla televize a všichni se na ni dívali. Barbie si uvědomil s úžasem a pocitem nepatřičnosti, jaký určitě zažívá každý, kdo se na vlastní kůži ocitne na místě velkého neštěstí, že na silnici číslo 119 stojí Anderson Cooper ze CNN a za ním se stále kouří z havarovaného dřevařského tahače.

Stolky obsluhovala přímo Rose, jen občas zašla za barový pult, aby přijala další objednávku. Zpod síťky na hlavě jí vykukovaly chomáčky vlasů a visely v pramíncích kolem obličeje. Vypadala unaveně, ztrhaně. Za pultem měla od čtyř do zavíračky stát Angie McCainová, ale Barbie ji tu dnes večer nezahlédl. Možná se nacházela mimo městečko, zrovna když bariéra zaklapla. Pokud tomu tak bylo, nejspíš se za ten pult nevrátí ještě pěkně dlouho.

Anson Wheeler – kterého Rose obyčejně oslovovala prostě „mladej“ i když mu bylo nejmíň pětadvacet – kmital kolem sporáku a Barbie se bál pomyslet na to, co Anson provede s čímkoli složitějším než fazolemi a hranolky, tradiční specialitou pro sobotní večer u Šípkové růže. Běda mládenci nebo dívce, kteří si objednají snídaňové menu k večeři a budou se muset utkat s Ansonovými nukleárními smaženými vejci. Ale aspoň že tu byl, protože kromě toho, že chyběla Angie, nevyskytovala se tu ani Dodee Sandersová. Ačkoliv tahle konkrétní bluma nepotřebovala žádnou katastrofu, aby se nedostavila do práce. Nebyla vyloženě líná, ale každou chvíli se někde zapomněla. A pokud šlo o to, co má v hlavě… pane jo, jak to říct? Její táta – Andy Sanders, první millský radní – by se nikdy nemohl ucházet o členství v Mense, ale vedle Dodee vypadal jako Albert Einstein.

V televizi bylo vidět, jak za Andersonem Cooperem přistávají vrtulníky a reportérovi poletují elegantní bílé vlasy kolem hlavy. Kvůli randálu ho skoro nebylo slyšet. Vrtulníky vypadaly jako Sikorski Pave Low. Barbie jimi létal za služby v Iráku. Teď do záběru nakráčel armádní důstojník, rukou v rukavici zakryl Cooperovi mikrofon a cosi mu řekl přímo do ucha.

Mezi osazenstvem Šípkové růže to zašumělo. Barbie jejich neklidu rozuměl. Taky se tak cítil. Když chlap v uniformě zakryje slavnému televiznímu reportérovi mikrofon a neobtěžuje se ani slovem omluvit, nepochybně nastal konec světa.

Voják vyřídil, co potřeboval – byl to jakýsi plukovník, ale nebyl to Barbieho plukovník; kdyby se tam objevil Cox, Barbieho pocit duševního vykolejení by byl dokonán. Vojákova rukavice zasvištěla jako vítr, když stahoval ruku z mikrofonu. S kamenným výrazem na tváři odešel ze záběru. Barbie ten výraz poznal: zelený mozek.

Cooper říkal: „Tisk se právě dozvěděl, že musíme couvnout přes půl kilometru až do jakéhosi podniku v Mottonu, kterému se říká Raymondův motorest.“ Při těch slovech všichni u Šípkové růže znovu zahučeli, protože Raymondův motorest v Mottonu znali. Za oknem měl ceduli hlásající STUDENÉ PIVO TEPLÉ SENDVIČE ČERSTVÉ NÁVNADY. „Tohle místo, které se nachází necelých sto metrů od takzvané bariéry – lepší označení zatím nemáme – bylo prohlášeno vnitrostátní bezpečnostní zónou. S dalšími aktualitami se přihlásíme co nejdříve, ale v tuto chvíli ti vracím slovo do Washingtonu, Wolfe.“

Titulek v červeném poli v dolní části obrazovky hlásal MIMOŘÁDNÉ ZPRÁVY Z MAINE TAJEMSTVÍ ODŘÍZNUTÉHO MĚSTEČKA SE PROHLUBUJE. A v horním pravém rohu červeně blikalo slovo VÁŽNÉ jako neon na hospodě. Pijte pivo Vážné, pomyslel si Barbie a skoro se zasmál.

Místo Andersona Coopera se objevil Wolf Blitzer. Rose byla do Blitzera celá blázen a odpoledne ve všední dny nedovolila, aby byla televize naladěná na jiný pořad než Hlasatelnu. Říkala mu „můj Wolfík“. Dnes večer si vzal Wolfík kravatu, ale měl ji mizerně uvázanou, a Barbieho napadlo, že zbytek jeho ošacení podezřele připomíná sobotní tepláky.

„V krátkosti si shrneme dosavadní události,“ spustil Rosin Wolfík. „Dnes odpoledne asi ve třináct hodin…“

„To bylo dřív, a o dost,“ ozval se kdosi.

„Je to pravda, o Myře Evansové?“ zeptal se někdo jiný. „Opravdu je mrtvá?“

„No jo,“ přisvědčil Fernald Bowie. Jeho starší bratr Stewart Bowie byl jediným hrobníkem v městečku. Fern mu občas vypomáhal, pokud byl střízlivý, a dnes večer střízlivý vypadal. Nejspíš vystřízlivěl leknutím. „Teď držte klapačky, abych slyšel bednu.“

Barbie chtěl taky slyšet, protože Wolfík se právě zabýval otázkou, která Barbieho zajímala nejvíc, a uslyšel, co chtěl: že vzdušný prostor nad Chester’s Millem prohlásili za bezletovou zónu. Vlastně celé západní Maine a východní New Hampshire, od Lewiston-Auburnu až po North Conway teď bylo bezletovou zónou. Informovali prezidenta. A poprvé po devíti letech zaznamenala Národní komise pro ohrožení poplach přesahující oranžové pásmo.

Julia Shumwayová, majitelka a redaktorka Demokratu, střelila po Barbiem pohledem, když procházel kolem jejího stolu. Pak jí tváří probleskl špičatý a tajnůstkářský úsměv, který byl pro ni typický – skoro jako obchodní značka. „Zdá se, že Chester’s Mill vás nechce pustit, pane Barbaro.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Barbie. Nijak ho nepřekvapilo, že novinářka ví, že Barbie odchází – a proč. Strávil v Millu dost času, aby poznal, že Julia Shumwayová ví o všem, co za něco stojí.

Rose si ho všimla, když nesla fazole a hranolky (doplněné pozůstatkem snad vepřového řízku, ze kterého se ještě dýmilo) partě šesti lidí namačkaných u stolu pro čtyři. Strnula s talířem v každé ruce a dvěma dalšími na předloktí a vykulila oči. Pak se usmála. Ten úsměv vyzařoval nefalšovanou radost a úlevu a Barbiemu zvedl náladu.

Takhle člověka vítají doma, pomyslel si. Ať se propadnu, jestli ne.

„Propáníčka, toho bych se v životě nenadála, že tě ještě někdy uvidím, Dale Barbaro!“

„Ještě máš moji zástěru?“ zeptal se Barbie trochu nesměle. Přece jenom, Rose ho vzala k sobě – obyčejného krajánka s několika naškrábanými doporučeními v ruksaku – a dala mu práci. Řekla mu sice, že naprosto chápe, že musí vypadnout z města, že táta Rennieho Juniora není chlap, jakého je radno mít za nepřítele, ale Barbie stejně měl pocit, že ji nechává ve štychu.

Rose naskládala talíře, kam se jenom vešly, a spěchala k Barbiemu. Byla malá a buclatá a musela se vytáhnout na špičky, aby ho mohla obejmout, ale podařilo se jí to.

„Strašně ráda tě vidím!“ zašeptala. Barbie ji k sobě přimáčkl a vlepil jí pusu na temeno.

„Velkej Jim a Junior rádi nebudou,“ řekl. Ale aspoň že tu žádný Rennie nebyl, za to byl opravdu vděčný. Barbie si uvědomil, že momentálně je pro místní obyvatele zajímavější než vlastní městečko v celostátní televizi.

„Velkej Jim mi může víš co,“ odsekla. Barbie se zasmál, její rozhořčení ho potěšilo, ale i tak byl rád, že je diskrétní – stále šeptala. „Myslela jsem, že jsi pryč!“

„Skoro jo, ale měl jsem opožděný start.“

„Ty jsi… to viděl?“

„Ano. Povím ti to později.“ Pustil ji, odstoupil a podržel si ji na vzdálenost paží před sebou. Kdybys tak byla o deset let mladší, Rose… nebo i o pět… pomyslel si.

„Takže mi vrátíš zástěru?“

Otřela si koutky očí a přikývla. „Já tě prosím, aby sis ji zase navlíkl. Vyžeň Ansona z kuchyně, než nás všechny pozabíjí.“

Barbie jí zasalutoval a pak se prosmýkl kolem pultu do kuchyně. Poslal Ansona Wheelera za barpult a poručil mu, aby přijímal objednávky a poklidil tam, a pak ať pomůže Rose na place. Anson odstoupil od grilu a oddychl si. Než odešel za pult, chytil Barbieho pravačku do obou dlaní a potřásl mu s ní. „Díky bohu, chlape – v životě jsem nezažil takovej šrumec. Byl jsem úplně v háji.“

„Neboj se. Nakrmíme pět tisíc lidí.“

Anson, který nebyl v biblickém učení nijak honěný, vypadal nechápavě. „Co?“

„Ale nic.“

Zvonek položený v rohu v průchodu cinkl. „Objednávky!“ křikla Rose.

Barbie popadl špachtli, ještě než se podíval na seznam objednávek – gril byl hrozně zasviněný, ostatně jako vždy, když se Anson pustil do svých katastrofálních proměn za pomoci žáru, kterým říkal vaření – pak si přetáhl zástěru přes hlavu, vzadu ji zavázal a nahlédl do skříňky nad dřezem. Byla plná baseballových čepic, které u Šípkové růže sloužily poskokům u grilu místo kuchařské čepice. Vybral si čapku s nápisem Sea Dogs na počest Paula Gendrona (který už byl v kruhu svých nejbližších a nejdražších, jak Barbie doufal), pošoupl si ji do týla a se zapraskáním si protáhl prsty.

Potom zvedl papír s objednávkami a pustil se do práce.

2

Ve čtvrt na deset, víc než o hodinu později, než byla obvyklá sobotní zavíračka, vyprovodila Rose poslední štamgasty z lokálu. Barbie zamkl dveře a otočil ceduli tak, aby místo OTEVŘENO hlásala ZAVŘENO. Sledoval, jak posledních pár lidí přechází ulici na náměstí, kde už se shromáždilo a diskutovalo asi padesát lidí. Hleděli k jihu, kde se nad sto devatenáctkou utvořila bublina silného bílého světla. Barbie soudil, že to nejsou televizní reflektory. To byla armáda, která vymezovala a zajišťovala perimetr. A jak se zajišťuje perimetr v noci? Přece rozestavením hlídek a osvětlením mrtvého pásma.

Mrtvé pásmo. Nelíbilo se mu, jak to zní.

Naopak Hlavní ulice tonula v nepřirozené tmě. V některých domech svítila elektrická světla – tam pracovaly generátory – a v Burpeeho obchodním domě, ve večerce u benzínky, v knihkupectví s antikvariátem, v Městě potravin na úpatí Hlavní ulice a v půl tuctu dalších krámků blikala nouzová světla na baterie, ale pouliční osvětlení nefungovalo a v oknech domů na Hlavní ulici, nahoře v patře, kde jsou byty, svítily svíčky.

Rose seděla u stolku uprostřed místnosti, kouřila cigaretu (to bylo ve veřejné budově nezákonné, ale Barbie na ni žalovat nebude). Stáhla si síťku z hlavy a chabě se usmála, když si Barbie sedal naproti ní. Anson za nimi otíral pult, i on už vysvobodil své po ramena dlouhé vlasy zpod čapky Red Sox.

„Myslela jsem, že Čtvrtý červenec je záhul, ale tohle bylo horší,“ prohodila Rose. „Kdyby ses neukázal, schoulila bych se do rohu a brečela po mámě.“

„V jedné F-150 jsem viděl nějakou blondýnku.“ Barbie se při té vzpomínce usmál. „Skoro mě svezla. Kdyby to udělala, možná bych byl venku. Na druhou stranu se mi mohlo stát to, co se přihodilo Chucku Thompsonovi a té paní, co s ním seděla v letadle.“ Thompsonovo jméno padlo v reportáži CNN. Ženu neidentifikovali.

Ale Rose ji znala. „To byla Claudette Sandersová. To vím skoro určitě. Dodee mi včera říkala, že její máma bude mít dneska lekci.“

Na stole mezi nimi stál talíř s hranolky. Barbie se pro jeden natahoval, ale teď se zarazil. Najednou už na hranolky neměl chuť. Neměl chuť vůbec na nic. A ta červená loužička na okraji talíře vypadala spíš jako krev než kečup.

„Tak proto Dodee nepřišla.“

Rose pokrčila rameny. „Možná. To nemůžu s jistotou říct. Nedala o sobě vědět. Vlastně jsem to ani nečekala, když nejdou telefony.“

Barbie se domníval, že má na mysli pevné linky, ale i v kuchyni k němu dolehly stížnosti lidí na problémy se spojením přes mobil. Prý je to kvůli tomu, že se snaží volat všichni najednou a tím zahltili pásmo. Někdo byl toho názoru, že za to může příval televizáků – teď už jich tu byly nejspíš stovky, všichni vyzbrojení nokiemi, motorolami, iPhony a berrynkami. Barbie měl černější tušení. Přece jen tu nastala situace týkající se národní bezpečnosti, a v této době byla celá země paranoidní kvůli terorizmu. Některé telefonáty prošly, ale jak večer pokračoval, bylo jich stále méně.

„Je klidně možný,“ pokračovala Rose, „že se Dodee něco zarojilo v té její hlavince, vykašlala se na práci a zajela si do auburnského obchoďáku.“

„Ví pan Sanders, že v tom letadle byla Claudette?“

„To nevím jistě, ale hrozně by mě překvapilo, kdyby se mu to touhle dobou už nedoneslo.“ A tichým, ale melodickým hlasem zanotovala: „Tohle je maloměsto, takže je jasný, co to znamená.“

Barbie se pousmál a při druhém verši ji doprovodil: „Malý hnízdo, chlapče, a všichni fandíme svýmu týmu.“ Bylo to z jedné staré písničky Jamese McMurtryho, která se v létě opět a tajuplně dostala na dva měsíce do módy na několika countryových stanicích západního Maine. Na WCIK samozřejmě ne, protože James McMurtry nepatřil k umělcům, které Rádio Ježíš podporuje.

Rose ukázala na hranolky. „Budeš je ještě jíst?“

„Ne. Ztratil jsem chuť.“

Barbie neměl nijak zvlášť v lásce věčně se křenícího Andyho Sanderse ani Dodee zvanou Dutohlávka, která skoro jistě pomohla své dobré kamarádce Angie rozšířit řeči, kvůli kterým se Barbie dostal u Dippera do potíží, ale představa, že ty kusy těla (neustále se mu vybavoval pohled na nohu v zelené nohavici) patřily Dodeeině matce… manželce prvního radního…

„Já taky,“ přitakala Rose a zamáčkla cigaretu v kečupu. Zasyčelo to a Barbieho se na okamžik zmocnil ohavný pocit, že se pozvrací. Odvrátil hlavu a zahleděl se z oken na Hlavní ulici, i když nebylo nic vidět. Odsud vypadala celá ulice naprosto temná.

„O půlnoci promluví prezident,“ oznámil jim Anson od pultu. Za jeho zády potichu a bez přerušení sténala myčka. Barbieho napadlo, že ten velký starý hobart možná vykonává svou poslední službu, aspoň na nějakou dobu. Bude o tom muset Rose přesvědčit. Nebude tomu nakloněná, ale pochopí, že je to rozumné. Byla to bystrá a praktická žena.

Matka Dodee Sandersové. Kristepane. Může být něco horšího?

Uvědomil si, že by mohlo. Kdyby to nebyla paní Sandersová, klidně by to mohl být někdo jiný, koho zná. Tohle je maloměsto, chlapče, a všichni fandíme svýmu týmu.

„Já dneska večer prezidenta vynechám,“ prohlásila Rose. „Bude muset žehnat Americe sám. V pět ráno vstávám, a to je za chvilku.“ Šípková růže otvírala v neděli až v sedm, ale lokál se musel připravit. Vždycky se konaly přípravy. A o nedělích to znamenalo rovněž skořicové rohlíky. „Vy si, mládenci, můžete zůstat vzhůru, jestli chcete. Jenom pak pořádně zamkněte, až budete odcházet. Vpředu i vzadu.“ Chystala se vstát.

„Rose, potřebujeme si promluvit o tom, jak to bude zítra,“ zarazil ji Barbie.

„Třesky plesky, zítra je taky den. Prozatím to nech plavat, Barbie. Všechno má svůj čas.“ Ale musela si všimnout něčeho v jeho výrazu, protože si přece jenom zase sedla. „Tak dobře, proč ty chmury?“

„Kdy ti naposledy přivezli propan?“

„Minulý týden. Máme skoro plné zásoby. Jenom tohle ti dělá starosti?“

Jenom tohle ne, ale ty starosti se odvíjely právě odsud. Barbie počítal. Šípková růže měla dvě propojené nádrže. Každá nádrž měla obsah dvanáct nebo třináct set litrů, Barbie si nemohl vzpomenout přesně. Ráno se podívá, ale jestli Rose říkala pravdu, měla k dispozici zhruba dva a půl tisíce litrů plynu. To bylo dobré. Aspoň troška štěstí v den, kdy městečko jako celek mělo mimořádnou smůlu. Ale nedalo se nijak zjistit, kolik smůly je ještě čeká. A dva a půl tisíce litrů propanu nevydrží věčně.

„Jakou máš spotřebu?“ zeptal se jí. „Máš nějakou představu?“

„Proč na tom záleží?“

„Protože momentálně to u tebe funguje díky generátoru. Světla, sporáky, lednice, čerpadla. Taky topení, pokud se v noci ochladí natolik, že naskočí. A generátor žere plyn, aby to všechno zvládl.“

Chvíli mlčeli a poslouchali rovnoměrné hučení zánovní hondy za restaurací.

Přišel k nim Anson Wheeler a posadil se. „Generátor žere sedm a půl litru plynu za hodinu při šedesátiprocentním využití,“ řekl.

„Jak to víš?“ podivil se Barbie.

„Četl jsem to na továrním štítku. Když pohání všechno, jako dneska zhruba od dvanácti hodin, kdy přestala jít elektřina, tak žere asi jedenáct litrů za hodinu. Možná o něco víc.“

Rose okamžitě zareagovala. „Ansone, všude pozhasínej, nech svítit jenom v kuchyni. Okamžitě. A stáhni termostat topení na deset stupňů.“ Zamyslela se. „Ne, vypni ho úplně.“

Barbie se usmál a zvedl palce. Pochopila. Což se nedalo říct o všech v Millu. Ne všichni v Millu by to chtěli pochopit.

„Tak jo.“ Ale Anson vypadal nedůvěřivě. „Přece si nemyslíš, že do rána… nejpozději do odpoledne…“

„Prezident Spojených států bude mít v televizi řeč,“ upozornil ho Barbie. „O půlnoci. Co myslíš ty, Ansone?“

„Myslím, že radši půjdu zhasnout,“ odpověděl.

„A taky ten termostat, nezapomeň,“ upozorňovala Rose. Když Anson odběhl, řekla Barbiemu: „Doma udělám totéž, hned jak se dostanu nahoru.“ Jelikož byla už přes deset let vdova, bydlela nad svou restaurací.

Barbie přikývl. Obrátil jednu papírovou prostírku („Už jste navštívili těchto 20 pozoruhodností v Maine?“) a na zadní straně se pustil do výpočtů. Od chvíle, kdy se objevila bariéra, spálili asi sto až sto deset litrů plynu. Takže jim zbývá zhruba dva tisíce čtyři sta litrů. Kdyby Rose dokázala snížit spotřebu na pětadevadesát litrů denně, teoreticky by vydržela tři týdny. Kdyby spotřebu srazila na pětasedmdesát litrů denně – což by pravděpodobně šlo, kdyby zavřela mezi snídaní a obědem a pak zase mezi obědem a večeří – utáhla by to skoro měsíc.

Což je docela dobré, pomyslel si. Protože jestli se tomuhle městečku neotevřou hranice za měsíc, stejně už tu nebude co vařit.

„O čem přemýšlíš?“ zeptala se Rose. „A co to je za čísla? Netuším, co znamenají.“

„Protože se na ně díváš obráceně,“ řekl Barbie a uvědomil si, že všichni v městečku by měli tendenci počínat si stejně. Tahle čísla by nikdo nechtěl vidět správně.

Rose obrátila Barbieho provizorní skicák k sobě. Sama si ta čísla prošla. Pak zvedla hlavu a otřeseně se zadívala na Barbieho. V té chvíli Anson zhasl většinu světel, takže Barbie a Rose u stolku na sebe hleděli v šeru, které jim připadalo – aspoň Barbiemu – hrozivě přesvědčivé. Mohli by se dostat do skutečných potíží.

„Dvacet osm dní?“ zeptala se. „Myslíš, že potřebujeme plán na čtyři týdny?“

„Nevím, jestli potřebujeme nebo ne, ale když jsem byl v Iráku, kdosi mi dal Rudou knížku předsedy Maa. Nosil jsem ji v kapse a přečetl ji od začátku do konce. Většinou mi dávala větší smysl, než co slýchám od našich politiků za jejich nejsvětlejších chvilek. V hlavě mi utkvělo hlavně tohle: Přejte si slunce, ale budujte hráze. Myslím, že přesně tohle musíme – tedy vlastně ty musíš…“

„My musíme,“ řekla a pohladila ho po ruce. Obrátil ji a uchopil její dlaň.

„Tak jo, my. Myslím, že s tímhle musíme při plánování počítat. Což znamená zavírat mezi jídly, míň používat trouby – už žádné skořicové rohlíky, i když je zbožňuju jako všichni v městečku – a žádná myčka. Je stará a energeticky náročná. Vím, že Dodee a Anson nebudou nadšení, když budou muset umývat ručně…“

„Myslím, že nemůžete počítat s tím, že by se Dodee v dohledné době vrátila, možná se už neobjeví vůbec. Když je její máma mrtvá.“ Rose vzdychla. „Skoro doufám, že do toho Auburnu zdrhla. I když zítra to bude nejspíš v novinách.“

„Možná.“ Barbie neměl představu, kolik informací se do Chester’s Millu a ven dostane, pokud se tahle situace rychle nevyřeší, a jestli se jim dostane nějakého racionálního vysvětlení. Nejspíš jich moc nebude. Pomyslel si, že brzo se na ně snese proslavený Trychtýř ticha Maxwella Smarta, pokud se tak už nestalo.

Anson se vrátil ke stolu, u kterého stále seděli Barbie a Rose. Měl už kabát. „Mohl bych už jít, Rose?“

„Jistě,“ odpověděla. „Tak zítra v šest?“

„Není to trochu pozdě?“ Uculil se a dodal: „Ne že bych si stěžoval.“

„Otevřeme pozdě.“ Zaváhala. „A mezi jídly budeme zavírat.“

„Fakt? Bezva.“ Zalétl pohledem k Barbiemu. „Máš dnes kde přespat? Protože klidně můžeš bydlet u mě. Sada odjela do Derry k příbuzným.“ Sada byla Ansonova manželka.

Barbie vlastně měl kde hlavu složit, měl bydlení přímo přes ulici.

„Díky, ale vrátím se do svého bytu. Mám zaplaceno do konce měsíce, tak proč ne? Ráno, než jsem odešel, jsem dal klíče k Petře Searlesové do lékárny, ale rezervní jsem si nechal.“

„Tak jo. Takže se uvidíme ráno, Rose. Budeš tady, Barbie?“

„To bych si nenechal ujít.“

Anson se usmál od ucha k uchu. „Skvěle.“

Když odešel, Rose si promnula oči, pak se zachmuřeně podívala na Barbieho. „Jak dlouho tohle potrvá? Na kolik to odhaduješ?“

„Já žádný odhad nemám, protože nevím, co se stalo. Ani kdy se to přestane dít.“

Rose velmi váhavě řekla: „Barbie, ty mě děsíš.“

„Sám jsem vyděšený. Oba se potřebujeme vyspat. Ráno bude všechno vypadat líp.“

„Po téhle debatě budu nejspíš potřebovat prášek na spaní,“ poznamenala, „i když jsem unavená. Ale díky bohu, že ses vrátil.“

Barbie si vzpomněl, co ho napadlo o zásobách.

„Ještě jedna věc. Jestli zítra otevře Město potravin…“

„Každou neděli mají otevřeno. Od desíti do šesti.“

„Tak jestli zítra otevřou, musíš jít na nákup.“

„Ale Sysco mi sem vozí…“ Odmlčela se a zoufale se na něj zahleděla. „Jezdí sem vždycky v úterý, ale na to nemůžeme spoléhat, co? Samozřejmě že ne.“

„Ne,“ přisvědčil. „I kdyby se to najednou všechno zlepšilo, armáda nejspíš na městečko uvalí karanténu, aspoň na nějakou dobu.“

„Co bych měla nakoupit?“

„Všechno, ale zvlášť maso. Maso, maso, maso. Jestli teda ten obchod otevře. Tím si nejsem jistý. Jim Rennie možná přesvědčí toho, kdo to tam právě vede…“

„Jack Cale. Převzal to loni, když šel Ernie Calvert do penze.“

„No, tak Rennie ho možná přesvědčí, aby zavřel až do odvolání. Nebo přinutí náčelníka Perkinse, aby obchod zavřel z moci úřední.“

„Ty to nevíš?“ zeptala se Rose, a když si všimla jeho nechápavého výrazu, pokračovala. „Nevíš. Vévoda Perkins je po smrti, Barbie. Zemřel tam u toho.“ Máchla rukou k jihu.

Barbie na ni ohromeně hleděl. Anson zapomněl vypnout televizi, takže Wolfík za jejich zády znovu začal světu vyprávět, že nějaká nevysvětlitelná síla odřízla malé městečko v západní části Maine, že celou oblast hlídají ozbrojené síly, že ve Washingtonu zasedají náčelníci štábů, že prezident o půlnoci promluví k národu a do té doby žádá americký lid, aby se spolu s ním modlil za občany Chester’s Millu.

3

„Tati? Tati!“

Rennie Junior stál na vrcholu schodiště, nakláněl hlavu a naslouchal. Nikdo neodpovídal a televize mlčela. Tatínek byl touhle dobou vždycky z práce doma a seděl před televizí. V sobotu večer vynechával zprávy na CNN a FOX a místo nich se díval na Animal Planet nebo historický kanál. Dnes večer ale ne. Junior si přiložil hodinky k uchu, aby se přesvědčil, že stále tikají. Šly a jejich údaje celkem dávaly smysl, jenže venku byla tma.

Napadlo ho něco hrozného: Velký Jim je možná u náčelníka Perkinse. Právě v tomhle okamžiku možná probírají, jak zatknout Juniora a nenadělat při tom moc povyku. A proč čekali tak dlouho? Aby ho mohli odlifrovat z městečka pod zástěrkou tmy. Odvézt do okresního vězení v Castle Rocku. Pak bude soud. A potom?

Pak přijde věznice Shawshank. Po pár letech pobytu už mu bude říkat nejspíš jenom Shank jako ostatní vrazi, lupiči a sodomiti.

„To je blbost,“ zašeptal, ale opravdu byla? Probudil se s myšlenkou, že zabití Angie byl jenom sen, určitě, protože on by přece nikdy nikoho nezabil. Ještě tak někoho zmlátit, ale zabít? Směšné. On je přece… je přece… normální člověk!

Pak si prohlédl šaty, které ležely pod postelí, uviděl na nich krev a všechno se mu vybavilo. Ručník, který jí spadl z hlavy. Huňatý klín, který ho jaksi lákal. Divné křupání, které zaznělo kdesi za jejím obličejem, když na něj dopadl kolenem. Déšť magnetů z lednice a jak sebou Angie házela.

Ale to jsem nebyl já. To byl…

„To byla ta migréna.“ Ano. Pravda. Ale kdo by tomu uvěřil? Líp by uspěl, kdyby tvrdil, že to udělal zahradník.

„Tati?“

Nic. Není doma. A není ani na policejní stanici, kde by proti němu kul pikle. Jeho táta ne. Tohle by neudělal. Jeho táta vždycky říkal, že rodina je na prvním místě.

Ale je rodina opravdu na prvním místě? Samozřejmě že to prohlašoval – byl přece jenom křesťan a majitel polovičního podílu na WCIK – ale Junior měl dojem, že pro tátu jsou ještě před rodinou Rennieho ojetá auta, a že židle prvního radního je možná ještě přednější než svatyně u Bezzálohy.

Junior by mohl být až třetí v pořadí – to bylo klidně možné.

Uvědomil si (takový záblesk skutečného prozření nezažil v životě poprvé), že jsou to jenom dohady. Že svého otce možná vůbec nezná.

Vrátil se do svého pokoje a rozsvítil lustr. Vrhal divné mihotavé světlo, hned pohasínal, vzápětí se rozsvěcel naplno. Chvíli si Junior myslel, že má něco s očima. Pak si uvědomil, že za domem běží jejich generátor. A nejen jejich. V městečku vypadla elektřina. Zaplavila ho úleva. Masivní výpadek elektřiny všechno vysvětloval. Znamenal, že jeho otec je nejspíš v zasedačce na radnici a diskutuje s těmi dalšími dvěma idioty, Sandersem a Grinnellovou. Možná zapichuje špendlíky do velké mapy městečka a tváří se jako George Patton. Nadává na elektrozávody Západního Maine a říká, že je to banda zatr-patr-cenců.

Junior vzal své zakrvácené oblečení, vyhrabal z džínů všechny krámy – peněženku, drobné, klíče, hřeben, prášek na hlavu – a rozstrkal je do kapes čistých kalhot. Seběhl dolů, strčil zrádné šatstvo do pračky, nastavil program na vyvářku, ale pak si to rozmyslel, protože si vzpomněl, co mu matka říkala, když mu bylo ještě tak deset let: krev se vypere ve studené vodě. Když přepínal program na studenou/máchání, maně ho napadlo, jestli jeho táta začal s tím svým šukacím koníčkem se sekretářkami už tehdy, nebo jestli tou dobou stále držel svůj zatr-pacený penis doma.

Zapnul pračku a přemýšlel, co dělat dál. Když ho přestala bolet hlava, zjistil, že může myslet.

Došel k závěru, že by se přece jenom měl vrátit do Angiina domu. Nechtělo se mu – Bože Všemohoucí, to bylo to poslední, do čeho se mu chtělo – ale nejspíš by měl to místo obhlédnout. Projít se kolem a zjistit, kolik je tam policejních aut. Taky se podívat, jestli už přijeli technici od policie z castleského okrsku. Technici byli nejdůležitější. Věděl to ze sledování Kriminálky Miami. Velkou modrobílou dodávku viděl už dřív, když ho táta vzal k okresnímu soudu. A jestli stála u McCainových…

Uteču.

Ano. Co nejrychleji a nejdál. Ale ještě předtím se vrátí sem a vleze do sejfu v tátově pracovně. Jeho táta si myslel, že Junior nezná kombinaci k sejfu, ale to se mýlil. Junior znal i heslo k tátovu počítači a tudíž i tátovu zálibu ve sledování toho, čemu Junior a Frank DeLesseps říkali oreosex: dvě černé křepelky a jeden běloch. V sejfu byla spousta peněz. Tisíce dolarů.

Co když uvidíš tu dodávku, vrátíš se sem a on tu bude?

Takže nejdřív prachy. Prachy hned teď.

Vešel do pracovny a chvilku měl dojem, že vidí svého otce sedět na židli s vysokým opěradlem, odkud vždycky sledoval zprávy a přírodovědecké dokumenty. Usnul nebo… co když dostal infarkt? Velký Jim měl poslední tři roky občas problémy se srdcem, většinou arytmii. Obvykle si zajel do nemocnice Cathy Russellové a doktor Haskell nebo doktor Rayburn ho vždycky něčím proklepli a vrátili do normálu. Haskell by to takhle klidně vedl dál, ale Rayburn (kterému Juniorův otec říkal „zatrpatr mudrlant“) nakonec prosadil, aby Velký Jim navštívil kardiologa v Lewistonu. Kardiolog prohlásil, že Velký Jim potřebuje léčbu, která by ho nepravidelnosti srdečního tepu jednou provždy zbavila. Velký Jim (který se nemocnic bál) řekl, že potřebuje častěji promlouvat s Bohem a že tomu se říká léčba modlitbou. Zatím užíval léky a v posledních pár měsících vypadal v pohodě, ale teď… možná…

„Tati?“

Nikdo neodpověděl. Junior rozsvítil hlavní světlo. Lustr vydával stejnou kolísavou zář, ale zahnal stín, který Junior považoval za otcův zátylek. Sice by ho příliš nezkrušilo, kdyby tátovi došla pára, ale celkem vzato byl rád, že k tomu nedošlo dnes. Když se nahromadí příliš mnoho komplikací, není to dobré.

Ale i tak našlapoval ke stěně se sejfem dlouhými tichými kroky jako kreslená figurka, a dával pozor, jestli se za oknem nemihnou automobilové reflektory, které by ohlašovaly otcův návrat. Odsunul obraz, který zakrýval sejf (Ježíšovo kázání na hoře) a vyťukal kombinaci. Musel to udělat dvakrát, než se klika otočila, protože se mu třásly ruce.

Sejf byl nacpaný hotovými penězi a štosy jakoby pergamenových papírů s natištěnými slovy OBLIGACE NA DORUČITELE. Junior potichu hvízdl. Když tu schránku naposledy otvíral – aby štípnul padesátku na loňskou pouť ve Fryeburgu – ležela tu spousta peněz, ale zdaleka ne tolik. A žádné obligace. Vzpomněl si na plaketu, kterou měl otec postavenou na stole ve svém podniku s auty: SCHVÁLIL BY TENTO OBCHOD JEŽÍŠ? Junior byl sice vystresovaný a vystrašený, ale i tak si našel chvilku, aby se zamyslel, jestli by Ježíš schválil obchod, kterým se Velký Jim poslední dobou zabývá.

„Kašlu na jeho byznys, musím se postarat o ten svůj,“ řekl potichu. Vzal si pět stovek v padesátkách a dvackách a už se chystal sejf zavřít, ale pak si to rozmyslel a vzal si ještě několik stodolarovek. Vzhledem k tomu nestydatému přebytku bankovek si toho otec možná ani nevšimne. Jestli ano, nejspíš pochopí, proč si je Junior vzal. A třeba to schválí. Velký Jim vždycky říkal: „Pán pomáhá těm, kdo si pomůžou sami.“

V souladu s tímto heslem si Junior vypomohl dalšími čtyřmi stovkami. Pak sejf zavřel, nastavil kombinaci a pověsil Ježíše zase na stěnu. Ze skříně na chodbě dole vytáhl kabát a vyšel ven. Generátor hučel a pračka Maytag pilně vyplachovala Angiinu krev z jeho šatů.

4

U domu McCainových nikdo nebyl.

Nikdo, sakra.

Junior se schovával na druhé straně ulice pod sprškou javorového listí a uvažoval, jestli může důvěřovat tomu, co vidí: dům byl temný a 4Runner Henryho McCaina a Prius LaDonny stále nikde v dohledu. Zdálo se to nějak moc dobré, než aby to byla pravda, příliš dobré.

Možná byli na náměstí. Dnes večer tam byla spousta lidí. Možná probírají, proč nejde elektřina, i když si Junior nevzpomínal, že by se lidé takhle scházeli, když někdy dřív elektřina vypadla. Lidé šli většinou domů a rovnou do postele, a byli si jistí – pokud nezuřila pořádná bouřka – že až ráno vstanou k snídani, světla už budou zase svítit.

Možná že dnešní výpadek způsobilo nějaké velké neštěstí, takové, kvůli jakému začnou v televizi vysílat nepřetržité reportáže. Junior si matně vzpomínal na nějakého chlápka, který se ho ptal, co se děje, a to bylo chvíli poté, co Angie potkalo to její neštěstí. Každopádně si Junior dal pozor, aby cestou sem s nikým nepromluvil. Prošel po Hlavní ulici se sklopenou hlavou a vyhrnutým límcem (skoro vrazil do Ansona Wheelera, který vycházel ze Šípkové růže). Na ulici nesvítila světla a to mu pomohlo zachovat anonymitu. Další Boží dar.

A teď tohle. Třetí dar. Přímo gigantický. Bylo opravdu možné, že by Angiino tělo ještě neobjevili? Nebo se tu Junior dívá na past?

Junior si dokázal představit, jak okresní šerif nebo detektiv státní policie říká Stačí nám držet se z dohledu a čekat, mládenci. Vrah se vždycky vrací na místo činu. To je známá věc.

Kecy z televize. Ale když Junior přecházel ulici (připadalo mu, že ho tam táhne síla, kterou neovládá), stejně očekával, že se rozzáří reflektory a připíchnou ho jako špendlík motýla na papír. Pořád čekal, že někdo zařve – nejspíš do megafonu: „Stát, ani hnout, a ruce vzhůru!“

Nic se nedělo.

Když došel na začátek příjezdové cesty k domu McCainových, srdce mu skákalo v hrudi a krev bušila ve spáncích (hlava však stále nebolela, což bylo fajn, a navíc dobré znamení), dům i nadále tonul ve tmě a tichu. Nehučel tu ani generátor, i když u Grinnellových vedle taky jeden měli.

Junior se ohlédl a uviděl, jak nad stromy stoupá ohromná bílá bublina. Cosi se dělo na jižním konci města, nebo snad až v Mottonu. Místo nehody, kvůli které nejde elektřina? Nejspíš.

Zašel k zadním dveřím. Přední budou pořád odemčené, pokud se od Angiiny nehody nikdo nevrátil domů, ale nechtěl jít hlavním vchodem. Udělal by to, kdyby musel, ale třeba to nebude zapotřebí. Přece jenom mu zatím všechno vycházelo.

Otočil knoflíkem u dveří.

Strčil hlavu do kuchyně a okamžitě ucítil krev – pach trochu připomínal škrob ve spreji, jenže zatuchlý. Zavolal: „Haló? Je někdo doma?“ Byl si skoro jistý, že není, ale kdyby ano, kdyby díky nějaké bláznivé náhodě nechali Henry nebo LaDonna auto na náměstí a vrátili se pěšky (a nějak si nevšimli, že dcera leží mrtvá na zemi v kuchyni), začal by ječet. Ano! Ječel by a „objevil by tělo“. Tím by sice neodvrátil příjezd obávané dodávky kriminalistických techniků, ale získal by trochu času.

„Haló? Pane McCaine? Paní McCainová?“ A pak v náhlém záchvatu inspirace: „Angie? Jsi doma?“

Zavolal by tak na ni, kdyby ji nezabil? Jistěže ne! Ale pak mu hlavou bleskla strašná myšlenka: co když se ozve? Odpoví mu, i když leží na zemi? Odpoví mu, i když má krk plný krve?

„Seber se,“ zamumlal. Ano, to musí, ale bylo to těžké. Zvlášť potmě. Kromě toho v bibli se podobné věci stávaly každou chvíli. V bibli lidé někdy vstávali z mrtvých jako zombie v Noci oživlých mrtvol.

„Je tu někdo?“

Ticho. Nic.

Jeho oči už si přivykly na šero, ale ne dost. Potřeboval světlo. Měl si přinést z domova baterku, ale na takové věci se snadno zapomíná, když jste zvyklí prostě otočit vypínačem. Junior přešel kuchyň, překročil Angiino tělo a otevřel první ze dvou dveří na opačné straně. Za nimi byla spíž. Rozeznal jen police plné zavařenin a konzerv. Zkusil druhé dveře a měl víc štěstí. Byla tam prádelna. A pokud se nemýlil ohledně tvaru předmětu, který stál na polici hned napravo, zatím mu všechno hrálo do ruky.

Nemýlil se. Byla to baterka, a pořádně silná. V kuchyni si bude muset svítit opatrně – spustit žaluzie by byl skvělý nápad – ale v prádelně si může svítit, co srdce ráčí. Tady je v pohodě.

Prací prášek. Bělidlo. Změkčovač tkanin. Kýbl a mop. Dobře. Jelikož neběží generátor, poteče jenom studená voda, ale z trubek jí určitě nateče ještě aspoň kbelík, a pak tu samozřejmě bylo několik záchodových nádržek. A studenou vodu přece chtěl. Na krev patří studená.

Bude uklízet jako démonická hospodyňka, jakou bývala jeho matka pamětliva manželova nabádání: „Čistý dům, čisté ruce, čisté srdce.“ Vyčistí krev. Pak otře všechno, nač si vzpomene, že se toho dotkl, a všechno, čeho se dotknout mohl, i když si na to nevzpomene. Ale nejdřív…

To tělo. Musí něco provést s mrtvolou.

Junior se rozhodl, že prozatím postačí spíž. Odtáhl ji za paže dovnitř a pak je pustil: buch. Pak se pustil do práce. Potichu si prozpěvoval, zatímco vracel magnety na ledničku, a pak stáhl žaluzie. Kbelík se mu pak podařilo naplnit skoro po okraj, než začal kohoutek prskat. Další plus.

Pořád ještě drhnul, práce mu sice odsýpala, ale zdaleka se nechýlila ke konci, když se ozvalo zaklepání na hlavní dveře.

„Angie?“ Nějaká holka, popotahovala. „Angie, jsi tam?“ Znovu zaklepala a pak se dveře otevřely. Zdálo se, že štěstěna ho opustila. „Angie, prosím tě, buď tady. Viděla jsem v garáži tvoje auto…“

Krucinál. Garáž! Vůbec nezkontroloval tu pitomou garáž!

„Angie?“ Znovu vzlykla. On ji zná. Panebože, není to ta kráva Dodee Sandersová? Už je to tak. „Angie, moje máma je prý mrtvá! Paní Shumwayová říkala, že umřela!“

Junior doufal, že dívka půjde nejdřív nahoru podívat se k Angie do pokoje. Jenže místo toho zamířila chodbou ke kuchyni, pomalu a opatrně šátrala tmou.

„Angie? Jsi v kuchyni? Měla jsem dojem, že vidím světlo.“

Juniora znovu začala bolet hlava, a zavinila to tahle nenechavá vysmažená čůza. Jestli se teď něco stane… tak to taky bude její vina.

5

Dodee Sandersová byla pořád trochu zkouřená a přiopilá. Měla kocovinu. Matka byla mrtvá. Dodee se kradla potmě chodbou v domě nejlepší kamarádky. Šlápla na cosi, co jí ujelo pod nohou, a málem přistála na zadku. Chytila se zábradlí u schodiště, bolestivě si zvrátila dva prsty a vykřikla. V jistém smyslu chápala, že se to všechno děje jí, ale současně tomu nedokázala uvěřit. Měla pocit, že zabloudila do nějakého paralelního prostoru, jako v nějakém sci-fi filmu.

Shýbla se, aby zjistila, co ji málem poslalo k zemi. Vypadalo to jako ručník. Nějaký blbec nechal válet ručník uprostřed chodby za hlavními dveřmi. Pak ji napadlo, že někoho slyší pohybovat se ve tmě vpředu. V kuchyni.

„Angie? Jsi to ty?“

Nic. Pořád měla pocit, že tam někdo je, ale třeba nebyl.

„Angie?“ Znovu se šouravě vydala domem, rozbolavělou pravačku držela u boku – prsty jí otečou, už stejně cítila, že začínají puchnout. Natáhla před sebe levačku a hmatala do prázdné tmy. „Angie, prosím tě, buď tady! Máma je mrtvá, to není vtip, říkala mi to paní Shumwayová a ta nevtipkuje, já tě potřebuju!“

Dnešek začal tak dobře. Vstala brzo (no… v deset, ale na ni to bylo brzo) a vůbec neměla v úmyslu hodit v práci áčko. Pak jí zavolala Samanta Busheyová a že prý na eBayi sehnala nějaké nové panenky od Bratze a jestli se prý Dodee nechce stavit a pomoct jí je umučit. Mučení Bratzkých prováděly už na střední škole – kupovaly je v garážových výprodejích a pak je věšely, zatloukaly hřebíky do jejich blbých hlaviček, polévaly je náplní do zapalovačů a podpalovaly je – a Dodee věděla, že už by z toho měly vyrůst, přece už jsou dospělé, tedy skoro. Bylo to tak dětinské. A taky trochu ujeté, když se nad tím člověk zamyslel. Jenže šlo o to, že Samanta měla vlastní bydlení u mottonské silnice – sice jenom přívěs, ale měla ho jen pro sebe, protože manžel jí na jaře zdrhnul – a Malý Walter spal prakticky celý den. Navíc se u Samanty vždycky našlo trochu té rošťácké trávy. Dodee hádala, že ji dostává od chlapů, se kterými pořádá mejdany. Její přívěs byl o víkendech vyhlášený. Jenomže Dodee se trávy zřekla. Už nikdy více, hlavně po tom průšvihu s kuchařem. Jenomže nikdy více trvalo jen týden, dokud nezavolala Samanta.

„Můžeš mít Jade a Yasminu,“ lákala ji Samanta. „Navíc jsem dostala skvělou víš co.“ Vždycky to tak říkala, jako by je někdo poslouchal a neměl vědět, o čem je řeč. „Taky můžeme víš co.“

Dodee věděla, co to víš co znamená, a trochu ji zašimralo tam dole (v její víte čem), i když tohle bylo taky dětinské, a měly toho nechat už dávno.

„Já ti nevím, Sammy. Ve dvě musím být v práci a…“

„Yasmina čeká,“ přerušila ji Samanta. „A ty tu mrchu přece nesnášíš.“

Ano, to byla pravda. Yasmina byla ze všech Bratzových největší mrcha, aspoň podle Dodeeina názoru. A do dvou chybí ještě skoro čtyři hodiny. A navíc, co na tom, jestli se trochu opozdí? Upálí ji Rose za to? Kdo jiný by dělal tak všivou práci?

„Tak jo. Ale jenom na chvilku. A jenom proto, že nenávidím Yasminu.“

Samanta se zahihňala.

„Ale už nedělám víš co. Ani tamto, víš co.“

„Žádný problém,“ prohlásila Samanta. „Tak rychle přijeď.“

Dodee tedy vyjela a samozřejmě zjistila, že mučení Bratzových není žádná zábava, pokud si člověk trochu nevylepší náladu, takže si ji trochu vylepšila a totéž udělala Samanta. Rukou společnou a nerozdílnou provedly Yasmině za pomoci čističe odpadů jistou plastickou operaci, což byla docela psina. Pak jí Samanta chtěla ukázat krásný nový korzet, který dostala u Deb, a i když jí trochu narostlo břicho, v očích Dodee pořád vypadala dobře, snad proto, že byly trochu zhulené – spíš byly na hadry – a jelikož Malý Walter pořád vyspával (jeho otec trval na tom, že kluka pojmenují po jakémsi starém bluesmanovi, a že pořád vyspával, páni, Dodee měla dojem, že Malý Walter je retardovaný, což by ji vůbec nepřekvapilo vzhledem k té hromadě trávy, kterou Samanta během těhotenství vykouřila), nakonec skončily u Samanty v posteli a dělaly staré dobré víte co. Pak usnuly a když se Dodee probudila, Malý Walter hulákal – panejo, volejte lovce senzací – a už bylo po páté. Opravdu moc pozdě, než aby vyrážela do práce, a kromě toho Samanta vytáhla láhev černého Johnnieho Walkera a daly si jednoho panáka, pak druhého třetího čtvrtého, a Samanta najednou chtěla zjistit, co se stane s malou Bratzovou, když ji strčí do mikrovlnky, jenomže nešla elektrika.

Dodee se vplížila zpátky do městečka rychlostí asi pětadvacet kilometrů za hodinu, pořád se špičkou a šíleně paranoidní, neustále hleděla do zpětného zrcátka, jestli za ní nejedou policajti, protože věděla, že jestli ji zastaví, bude to ta zrzavá mrcha Jackie Wettingtonová. Nebo si její otec v obchodě bude dávat pauzu a ucítí z jejího dechu chlast. Nebo bude doma matka, natolik unavená z té své pitomé lekce létání, že dnes raději vynechá bingo Východní hvězda a zůstane na gauči.

Pane Bože, prosím tě, modlila se. Prosím tě, ať mi to projde a už nikdy nebudu dělat víš co. Ani tamto, víš co. Už nikdy v životě.

Bůh její prosbu vyslyšel. Doma nikdo nebyl. Elektřina nešla ani tady, ale ve stavu změněného vnímání si toho Dodee skoro nevšimla. Vyplížila se nahoru do pokoje, shodila kalhoty a košili a lehla si do postele. Jenom na pár minut, říkala si. Potom strčila šaty, které páchly po trávě, do pračky, a sama si vlezla pod sprchu. Voněla Samantiným parfémem, kterého si ta holka musela kdysi u Burpeeho koupit snad tři litry.

Jenomže když nešla elektřina, nemohla si nastavit budík, a když ji probudilo klepání na dveře, už byla tma. Popadla župan a sešla dolů, a najednou si byla jistá, že to bude ta zrzavá policajtka s obrovskejma kozama, která ji přišla zabásnout za řízení pod vlivem. Možná taky za ližbu. Dodee si myslela, že konkrétně tohle víte co není nezákonné, ale jistá si taky nebyla.

Nebyla to Jackie Wettingtonová. Byla to Julia Shumwayová, vydavatelka Demokratu. V ruce držela baterku. Posvítila Dodee do tváře – nejspíš opuchlé spánkem, oči měla určitě pořád zarudlé a vlasy jako vrabčí hnízdo – a pak baterku zase sklonila. Záblesk světla stačil ukázat i Juliinu tvář a Dodee si všimla soucitného výrazu, což ji zmátlo a vystrašilo.

„Ubožátko,“ řekla Julia. „Ty to ještě nevíš, viď?“

„Co nevím?“ zeptala se Dodee. Někdy v tu chvíli se jí začal zmocňovat ten pocit, že se ocitla v paralelním vesmíru. „Co že nevím?“

Julia Shumwayová jí to pověděla.

6

„Angie? Angie, prosím tě!“

Po hmatu procházela chodbou. Ruka ji příšerně bolela. I hlava ji příšerně bolela. Mohla se poohlédnout po otci – paní Shumwayová se nabídla, že ji vezme autem a začnou v Pohřební službě Bowie – ale při pomyšlení na ten podnik jí tuhla krev v žilách. Kromě toho toužila jenom po Angie. Angie, která ji pevně obejme a nebude se přitom vůbec zajímat víte o co. Angie, která byla její nejlepší kamarádka.

Z kuchyně se vynořil stín a rychle se k ní blížil.

„Tady jsi, díky Bohu!“ Rozvzlykala se naplno a s nataženýma rukama spěchala k té postavě. „Stalo se něco strašného! Bůh mě trestá za to, že jsem špatná, já to vím!“

Tmavá postava taky natáhla ruce, ale Dodee neobjala. Místo toho jí ty dlaně obemkly krk.

PRO DOBRO MĚSTA, PRO DOBRO LIDU

1

Andy Sanders byl opravdu v Pohřební službě Bowieových. Došel tam pěšky a vlekl při tom těžké břemeno: zděšení, žal a zlomené srdce.

Seděl ve Vzpomínkovém salonku I a jeho jediný společník ležel v rakvi v čele místnosti. Gertruda Evansová, osmdesát sedm let (nebo možná osmdesát osm) zemřela před dvěma dny na srdeční poruchu. Andy poslal kondolenci, i když Bůh ví, kdo ji nakonec dostane. Gertin manžel zemřel už před desítkou let. Na tom nezáleželo. Andy Sanders vždycky posílal kondolence, když některý z jeho voličů zemřel, pěkně ručně psané na listu smetanově zbarveného papíru s hlavičkou OD STOLU PRVNÍHO RADNÍHO. Měl pocit, že to patří k jeho povinnostem.

Velkého Jima nemohl s něčím takovým obtěžovat. Velký Jim měl příliš mnoho práce s „naším byznysem“ jak to nazýval, čímž myslel Chester’s Mill. Řídil ho spíš jako soukromou železnici, ale Andymu to nikdy moc nevadilo. Chápal, že Velkému Jimovi to pálí. Andy chápal ještě něco: bez Andrewa DeLois Sanderse by Velkého Jima nejspíš nezvolili ani obecním rasem. Velký Jim uměl prodávat ojetá auta slibováním modrého z nebe, neskutečně nízkých splátek a dárečků, jako je třeba laciný korejský vysavač, ale když se onehdy pokusil získat dealerství Toyoty, společnost se raději rozhodla pro Willa Freemana. Vzhledem k prodejním výsledkům a umístění přímo na sto devatenáctce nemohl Velký Jim pochopit, jak může být Toyota tak hloupá.

Andy to chápal. Možná nebyl nejchytřejší medvěd v lese, ale věděl, že ve Velkém Jimovi není špetka vřelosti. Byl to tvrďák (někdo – třeba ten, kdo přišel na buben díky těm neskutečně nízkým splátkám – by mohl říct, že má zatvrzelé srdce) a uměl být přesvědčivý, ale byl taky studený. Naproti tomu Andy měl vřelosti na rozdávání. Když před volbami obcházel město, říkal lidem, že on a Velký Jim jsou jako oplatky Twinkies, cukr a kafe nebo burákové máslo a marmeláda, a že Chester’s Mill by už nikdy nebyl stejný, kdyby nebyli u kormidla oba (spolu s nějakým tím třetím, kdo se náhodou na tu jízdu přichomýtne – v tuto chvíli to byla sestra Rose Twitchellové, Andrea Grinnellová). Andy si partnerství s Velkým Jimem vždycky užíval. Ano, finančně, zvlášť během posledních dvou nebo tří let, ale také v duši. Velký Jim věděl, za jaký konec věci vzít, a hlavně proč. Tohle je běh na dlouhou trať, říkal. Děláme to pro město. Pro lidi. Pro jejich vlastní dobro. A to bylo prima. Dělat dobro bylo dobré.

Ale teď… dnes večer…

„Ty lekce létání mi lezly krkem hned od začátku,“ rozbrečel se znovu. Za chvilku hlasitě vzlykal, ale nikomu to nevadilo, protože Brenda Perkinsová odešla mlčky a v slzách hned poté, co zhlédla manželovy ostatky, a bratři Bowieovi se zdržovali o poschodí níž. Měli spoustu práce (Andy vzdáleně tušil, že se stalo něco moc zlého). Fern Bowie odjel pro něco k zakousnutí k Šípkové růži a když se vrátil, byl si Andy jistý, že ho Fern vyhodí, ale ten jenom prošel chodbou a ani se na něj nepodíval, ačkoli tam pořád seděl s rukama mezi koleny, povolenou kravatou a rozcuchanými vlasy.

Fern sešel do dolní místnosti, které s bratrem Stewartem říkali „dílna“. (Strašné, hrozné!) Dole ležel Vévoda Perkins. Taky ten zatracený Chuck Thompson, který sice Andyho manželku třeba nepřemlouval, aby si brala lekce létání, ale rozhodně jí to ani nevymlouval. Možná byli dole i další.

Claudette určitě.

Andy vzlykavě zasténal a stiskl ruce pevněji. Nemohl bez ní žít. V žádném případě. A nejen proto, že ji miloval víc než vlastní život. Právě díky Claudette jeho lékárna s drogerií fungovala (a také díky pravidelným, nehlášeným a stále větším hotovostním injekcím od Jima Rennieho). Kdyby to bylo jenom na Andym, přivedl by obchod k bankrotu, ještě než se přehouplo století. On byl odborník na lidi, ne na účtenky a účetnictví. Odborníkem na čísla je manželka. Tedy byla.

Ten minulý čas zazněl Andymu hlavou a on znovu zaúpěl.

Claudette a Velký Jim dokonce spolupracovali na vylepšení městského účetnictví, když k nim zavítal státní audit. Měl být neohlášený, ale Velký Jim dostal echo. Ne s velkým předstihem, ale stačil, aby zaběhli do práce s počítačovým programem, kterému Claudette říkala Pan Čistý. Nazvali ho tak, protože z něj vypadávala vždy čistá čísla. Vyšli z auditu s neposkvrněným štítem, místo aby putovali do basy (což by nebylo spravedlivé, protože většina toho, co dělali – vlastně skoro všechno – sloužila pro dobro městečka).

Pravda o Claudette Sandersové byla taková: byla to pohlednější, laskavější verze Jima Rennieho, s níž mohl spát a svěřovat jí tajemství, a život bez ní byl nemyslitelný.

Andy se opět rozslzel a v tu chvíli mu položil ruku na rameno a stiskl Velký Jim osobně. Andy ho neslyšel přicházet, ale nelekl se. Skoro tu ruku očekával, protože její majitel se zřejmě vždycky objevil, když ho Andy potřeboval nejvíc.

„Myslel jsem si, že tě tu najdu,“ řekl Velký Jim. „Andy – kamaráde – je mi to prostě hrozně líto.“

Andy vyskočil na nohy, obemkl pažemi ohromnou masu, jakou Velký Jim představoval, a začal mu vzlykat do kabátu. „Já jí říkal, že jsou ty lekce nebezpečné! Já jí říkal, že Chuck Thompson je blbec, přesně jako jeho otec!“

Velký Jim ho konejšivou dlaní poplácával po zádech. „Já vím. Ale teď už je na lepším místě, Andy – dnes povečeřela s Ježíšem Kristem – rostbíf, čerstvý hrášek, šťouchané brambory s omáčkou! Není to úžasné pomyšlení? Toho se drž. Myslím, že bychom se měli pomodlit.“

„Ano!“ vzlykal Andy. „Ano, Jime! Pomodli se se mnou!“

Padli na kolena a Velký Jim se dlouze a usilovně modlil za duši Claudette Sandersové. (V dílně pod nimi je zaslechl Stewart Bowie, zvedl hlavu ke stropu a poznamenal: „Ten chlap sere z obou stran.“)

Po čtyřech nebo pěti minutách všeho toho Vidíme skrz sklo temnotu a Když jsem byl dítě, mluvil jsem jako dítě (Andy úplně nechápal, jakou má tohle souvislost, ale nezajímalo ho to. Utěšovalo ho, že tu klečí vedle Velkého Jima) Rennie skončil – „Ve jménu Ježíše ámen“ – a pomohl Andymu vstát.

Když se ocitli tváří v tvář a hruď proti hrudi, Velký Jim popadl Andyho nad lokty a podíval se mu do očí. „Takže parťáku,“ spustil. Říkal Andymu parťák pokaždé, když byla situace vážná. „Jsi připravený pustit se do práce?“

Andy na něj němě zíral.

Velký Jim přikývl, jako by se Andy vzepřel k rozumnému odporu (rozumnému vzhledem k okolnostem). „Vím, že je to těžké. Nespravedlivé. Není vhodná chvíle, abych něco takového po tobě chtěl. A budeš naprosto v právu – Bůh ví, že to tak je – pokud mi jednu ubalíš rovnou do zatr-patr kotlety. Ale někdy musíme dát přednost blahu jiných – je to tak?“

„Dobro městečka,“ řekl Andy. Poprvé od chvíle, kdy se dozvěděl o Claudii, zahlédl paprsek světla.

Velký Jim přikývl. Vypadal vážně, ale oči mu svítily. Andyho napadlo něco zvláštního: Vypadá o deset let mladší. „Máš pravdu. My jsme tu hospodáři a správci, parťáku. Poslal jsem Wettingtonovou, aby sehnala Andreu. Řekl jsem jí, aby přivedla Andreu do zasedačky. V želízkách, pokud to bude nutné.“ Velký Jim se zasmál. „Bude tam. A Peter Randolph sepisuje seznam všech policajtů, co jsou ve městě k dosažení. Není jich dost. Tohle budeme muset nějak ošetřit, parťáku. Jestli bude tahle situace pokračovat, autorita bude klíčová. Tak co říkáš? Dokážeš se kvůli mně vzchopit?“

Andy přikývl. Napadlo ho, že tohle ho možná přivede na jiné myšlenky. A i kdyby ne, potřeboval aspoň činnost předstírat. Při pohledu na rakev Gerty Evansové ho začínalo mrazit. Z tichých slz náčelníkovy vdovy ho taky mrazilo. A tohle nebude obtížné. Musel se akorát posadit do zasedačky a zvednout ruku, až Velký Jim zvedne tu svoji. Andrea Grinnellová, která nikdy nevypadala, že je úplně vzhůru, udělá totéž. Pokud bude nutno zavést nějaká nouzová opatření, Velký Jim se o to postará. Velký Jim se postará o všechno.

„Tak jdeme,“ odpověděl Andy.

Velký Jim ho poplácal po zádech, ovinul paži Andymu kolem hubených ramen a vyvedl ho ze Vzpomínkového salonku ven. Byla to těžká paže. Masitá. Ale byl to příjemný pocit.

Na dceru si vůbec nevzpomněl. V tom žalu na ni Andy Sanders dočista zapomněl.

2

Julia Shumwayová pomalu šla po ulici Obecního blaha, kde bydleli nejzámožnější obyvatelé městečka, a mířila na Hlavní. Deset let šťastně rozvedená, s bydlením nad redakcí Demokratu společně s Horácem, postarším velškorgim. Pojmenovala ho po skvělém panu Greeleyovi, kterého si všichni zapamatovali pro jediný bonmot – „Jdi na Západ, mladý muži, jdi na Západ“ – ale podle Juliina mínění si slávu zasloužil za svou práci jako redaktor novin. Kdyby Julia dokázala pracovat aspoň z poloviny tak dobře jako Greely v newyorském Tribu, považovala by se za úspěšnou.

Její Horác ji samozřejmě za úspěšnou považoval, takže podle Julie to byl nejmilejší pes na světě. Šla ho vyvenčit, jakmile došla domů, a pak si v jeho očích polepšila ještě víc tím, že mu na granule rozmístila několik kousků včerejšího řízku. To jim oběma udělá dobře a ona se chtěla cítit dobře – aspoň v něčem – protože měla starosti.

Takový stav pro ni nebyl žádná novinka. Bydlela v Millu celých svých třiačtyřicet let a v posledních deseti se jí líbilo čím dál méně, co v rodném městečku vidí. Dělal jí starosti nevysvětlitelný rozpad městské kanalizace a spalovny odpadků, přestože do nich proudily takové peníze. Dělalo jí starosti hrozící uzavření městského lyžařského areálu Sedmé nebe, dělalo jí starosti, jestli James Rennie nekrade z městské pokladny ještě víc, než ho podezírá (a ona ho podezírala, že krade ve velkém už desítky let). A samozřejmě jí dělala starosti ta nová událost, která jí připadala až příliš velká, než aby ji dokázala pochopit. Pokaždé, když se ji pokusila nějak zpracovat, mozek se jí upnul na nějakou část, která byla malá, ale konkrétní: například stále častější případy, kdy se nemohla nikam dovolat mobilem. A jí se nedovolal vůbec nikdo, což bylo na pováženou. Na srdci jí ani tak neleželi ustaraní přátelé a příbuzní mimo město, kteří se s ní snaží spojit. Ale měla být zahlcená telefonáty z jiných novin: lewistonského Sunu, portlandského Press Heraldu, možná dokonce i z New York Timesů.

Mají všichni v Millu stejné potíže?

Měla by zajet na hranice s Mottonem a přesvědčit se. Kdyby se nedovolala Peteru Freemanovi, svému nejlepšímu fotografovi, mohla by sama pořídit pár snímků přístrojem, jemuž říkala Nouzový Nikon. Zaslechla, že je u bariéry na straně Mottonu a Tarker’s Millu vyhlášena karanténní zóna – nejspíš i u dalších městeček – ale z této strany se určitě dostane blízko. Možná ji budou zahánět, ale jestli je ta bariéra neprůchodná, jak slyšela, na víc než varování se nezmůžou.

„Kamením a holí mi zlámete kosti, však neublíží mi slova pouhá,“ prohlásila. Svatá pravda. Kdyby jí slova mohla ublížit, Jim Rennie by ji dostal na JIPku hned poté, co vyšel její článek o tom povedeném auditu, který tu před třemi lety prováděly státní orgány. Jistěže se nechal slyšet, že bude noviny žalovat, ale na víc než kecy se nevzmohl. Dokonce chvíli uvažovala o tom, že na tohle téma napíše úvodník, hlavně proto, že měla skvělý titulek: PROCES PADÁ POD STŮL.

Takže ano, měla starosti. Ty přinášela práce. Nebyla však zvyklá na to, aby jí dělalo starosti vlastní chování, a teď, jak tak stála na rohu Hlavní a Obecního blaha, se to dělo. Místo aby zahnula vlevo na Hlavní, ohlédla se tam, odkud přišla. A promluvila tichým hlasem, který si obvykle vyhrazovala pro Horáce: „Neměla jsem tu dívku nechávat samotnou.“

Julia by to neudělala, kdyby sem přijela autem. Jenomže přišla pěšky a kromě toho – Dodee trvala na svém. Navíc z ní šel jakýsi pach. Trávy? Možná. Ne že by Julia měla zvláštní námitky. Sama jí za ta léta vykouřila nemálo. A možná to tu dívku uklidní. Otupí ostří žalu, dokud je nejostřejší a může říznout.

„Nedělejte si se mnou starosti,“ řekla Dodee, „najdu tátu. Ale nejdřív se musím obléct.“ A ukázala na župan, který měla na sobě.

„Počkám,“ odpověděla Julia… i když se jí čekat nechtělo. Měla před sebou dlouhý večer, který začínal povinnostmi vůči psovi. Horác už musel mít nožky křížem, protože nebyl na obvyklé procházce v pět, a určitě měl hlad. Až se Julia o tohle postará, opravdu bude muset zajít k té věci, které lidé říkali bariéra. Aby ji spatřila na vlastní oči. Vyfotila, co se vyfotit dá.

Tím to ale neskončí. Bude se muset postarat o mimořádné vydání Demokratu. Bylo to pro ni důležité a myslela si, že by to mohlo být důležité i pro město. Jistě, zítra tohle všechno možná bude pryč, ale Julia měla pocit – částečně pramenil z rozumu, částečně ze srdce – že se to nestane.

Ale stejně. Neměla nechávat Dodee Sandersovou o samotě. Vypadala, že se drží dobře, ale to mohl být jenom šok a popírání, které se maskovaly jako klid. A samozřejmě tráva. Ale opravdu si trvala na svém.

„Nemusíte čekat. Nechci, abyste čekala.“

„Nevím, jestli je moudré nechávat tě zrovna teď samotnou, zlatíčko.“

„Zajdu za Angie,“ řekla Dodee. Vypadala, že ji ten nápad trochu rozveselil, i když se jí po tvářích dál kutálely slzy. „Půjde se mnou hledat tátu.“ Přikývla. „Chci jenom Angie.“

Podle Juliina názoru měla mladá McCainová jen nepatrně víc rozumu než tahle, která sice zdědila matčin vzhled, ale – bohužel – otcův rozum.

Ovšem Angie byla kamarádka, a pokud někdy nějaká dívka potřebovala svou kamarádku, pak to byla dnes večer Dodee Sandersová.

„Mohla bych tě doprovodit…“ Nechtělo se jí. Věděla, že dívka to nejspíš postřehne, i když právě byla otřesená zlou zprávou.

„Ne. Je to jenom pár bloků.“

„No…“

„Paní Shumwayová… víte to určitě? Moje matka je určitě…?“

Julia velmi neochotně přikývla. Potvrdilo jí to číslo na ocasu letadla, které jí řekl Ernie Calvert. Dostala z něj ještě nějaké podrobnosti, které by se správně měla dozvědět policie. Julia by mohla Ernieho přesvědčit, aby šel na policii, jenomže se objevila ta zoufalá zpráva, že Vévoda Perkins je mrtvý a velení převzal ten neschopný skunk Randolph.

Ernie jí totiž předal Claudettin zakrvácený řidičák. Julia ho měla v kapse, když stála u Sandersů na zápraží, a v kapse taky zůstal. Předá ho buď Andymu nebo téhle bledé dívce s neupravenými vlasy, až přijde vhodná chvíle… ale ta zatím nenastala.

„Děkuji vám,“ řekla Dodee dojemně formálním tónem. „Teď laskavě odejděte. Nechci vypadat sprostě, ale…“ Větu nedokončila, jenom zavřela dveře.

A co udělala Julia Shumwayová? Poslechla příkaz žalem otřesené dvacetileté dívky, která byla možná příliš zfetovaná, než aby odpovídala za své jednání. Ale dnes večer Juliu čekaly jiné úkoly, a to důležité. Například Horác. A noviny. Lidé si možná dělali legraci ze zrnitých černobílých fotek Petera Freemana a zevrubných reportáží z místních událostí jako například Kouzelného tanečního večera millské střední školy, mohli si tvrdit, že Demokrat se prakticky hodí pouze jako výstelka pro kočičí záchod – ale potřebovali ho, zvlášť když se stalo něco zlého. Julia se hodlala postarat, aby ho zítra dostali, i kdyby měla bdít celou noc. Což bylo pravděpodobné vzhledem k tomu, že oba její pravidelní reportéři odjeli na víkend z města.

Julia se přistihla, že se na tuto výzvu vlastně těší, a žalostná tvář Dodee Sandersové se jí začala vytrácet z mysli.

3

Horác se na ni vyčítavě podíval, když vešla, ale na koberci nebyly žádné mokré skvrny a pod židlí na chodbě, kteréžto místo považoval za začarované a lidským očím neviditelné, nečekala žádná hnědá nadílka. Připnula mu vodítko, vyvedla ho ven a trpělivě počkala, až se vyčurá u oblíbeného kanálu. Potácel se při tom. Horácovi bylo patnáct, na korgiho byl starý. Pomalu cupital a Julia zatím hleděla na bílou světelnou bublinu na jižním obzoru. Připadala jí jako výjev z nějakého sci-fi filmu Stevena Spielberga. Byla obrovská a Julia slyšela hukot vrtulníků, sice slabě, ale neustále. Z jednoho zahlédla siluetu, prolétla vysokou rychlostí tím vysokým oslnivým sloupem. Kolik vlastně reflektorů tam nastavěli, kristepane? Vypadalo to, jako by se severní Motton stal přistávací zónou v Iráku.

Horác popocházel v líných kroužcích, čenichal po místě, které by se mu dokonale hodilo k večernímu obřadu vyprazdňování, a prováděl věčně populární psí taneček zvaný bobkovač. Julia využila příležitosti a znovu zkusila mobil. Jako už tolikrát dnes večer se ozvala normální série pípnutí… a pak jen ticho.

Budu muset ty noviny oxeroxovat. Což znamená maximálně sedm set padesát výtisků.

Demokrat se tu papírově netiskl už dvacet let. Do roku 2002 vozila Julia každý týden maketu do tiskárny v Castle Rocku a teď už nemusela ani to. Poslala stránky e-mailem v úterý večer a hotové noviny, úhledně zabalené v plastu, jí tiskárna doručila druhý den ráno před sedmou. Julii, která vyrostla na ručních korekturách prováděných tužkou a na sazbě, s níž se po dokončení už nedalo hnout, to připadalo jako kouzlo. A jako všechna kouzla to bylo poněkud nespolehlivé.

Dnes večer se ta nedůvěra ukázala oprávněnou. Možná stále bude moci poslat e-mail do tiskárny, ale nikdo nedokáže hotové noviny ráno doručit. Julia předpokládala, že ráno se nikdo nedostane k hranicím Millu blíž než na osm kilometrů. K žádným jeho hranicím. Naštěstí je v bývalé tiskárně pořádně velký generátor a vzadu si uschovala přes pět set balíků papíru. Kdyby sehnala Petera Freemana, aby jí pomohl… nebo Tonyho Guaye, ten dělal sportovní reportáže…

Horác mezitím konečně zaujal správnou pozici. Když skončil, Julia se vrhla do akce za pomoci zeleného sáčku s označením Ukliď po mně a v duchu se ptala, co by si Horace Greeley pomyslel o světě, kde uklízení psích exkrementů ze strouhy je nejen společensky žádoucí, ale dokonce právně vymahatelné. Napadlo ji, že tenhle Horace by se možná zastřelil.

Jakmile byl pytlík plný a zavázaný, znovu zkusila telefon.

Nic.

Odvedla Horáce domů a nakrmila ho.

4

Mobil se rozezvonil, zrovna když si zapínala kabát a chystala se odjet k bariéře. Přes rameno jí visel foťák a ten skoro upustila, když šátrala v kapse. Podívala se na displej a uviděla slova SKRYTÉ ČÍSLO.

„Haló?“ ozvala se a musela mít divný hlas, protože Horác – čekal u dveří a velmi se těšil na noční výpravu, když už byl vyvenčený a nakrmený – nastražil uši a ohlédl se po ní.

„Paní Shumwayová?“ Mužský hlas. Strohý. Úřední.

„Slečna Shumwayová. S kým mluvím?“

„S plukovníkem Jamesem Coxem, slečno Shumwayová. Z armády Spojených států.“

„A čemu vděčím za tu čest, že mi voláte?“ Postřehla ve vlastním hlase sarkasmus a nelíbil se jí – nebylo to profesionální – jenomže se bála a ona na strach vždycky reagovala sarkasmem.

„Potřebuji si promluvit s jedním mužem, jmenuje se Dale Barbara. Znáte ho?“

Jistěže ho znala. A překvapilo ji, když ho dnes večer viděla u Šípkové růže. Udělal hloupost, že zůstal v městečku, a copak ještě včera Rose netvrdila, že dal výpověď? Příběh Dalea Barbary byl jedním ze stovek, které Julia znala, ale nikdy nenapsala. Když vydáváte noviny na maloměstě, necháváte víčka spousty plechovek s červy raději zavřená. Bitvy je nutno vybírat. Podobně, jako si podle jejího přesvědčení vybíral svoje bitvy Rennie Junior a jeho kamarádi. A Julia stejně velmi pochybovala, že by se řeči o Barbarovi a Dodeeině dobré kamarádce Angie zakládaly na pravdě. Především byla toho názoru, že Barbara má lepší vkus.

„Slečno Shumwayová?“ Stroze, úředně. Nezúčastněně. Dokázala by majitele takového hlasu nesnášet už kvůli tomu. „Jste tam ještě?“

„Ještě tu jsem. Ano, znám Dalea Barbaru. Vaří v jedné restauraci na Hlavní ulici. Proč?“

„Zdá se, že nemá mobilní telefon, v restauraci to nikdo nebere…“

„Už je zavřeno…“

„…a pevné linky samozřejmě nefungují.“

„Zdá se, že v tomhle městečku dnes večer nic pořádně nefunguje, plukovníku Coxi. Včetně mobilních telefonů. Je pozoruhodné, že vy jste se mi dovolal bez potíží, což mě přivádí k otázce, jestli v tomhle všem nemáte prsty, mládenci.“ Její vztek – stejně jako sarkasmus zrozený ze strachu – ji překvapil. „Co jste provedli? Co jste to, lidi, provedli?“

„Nic. Pokud je mi v tuto chvíli známo, tak nic.“

To ji natolik překvapilo, že nedokázala vymyslet repliku. Což se naprosto nepodobalo té Julii Shumwayové, kterou millští starousedlíci znali.

„Mobilní telefony jsou naše práce, to ano,“ řekl. „Volání do Chester’s Millu a ven je v tuto chvíli znemožněno. V zájmu národní bezpečnosti. A s veškerou úctou, madam, vy byste udělala totéž, kdybyste byla na našem místě.“

„To pochybuji.“

„Opravdu?“ Znělo to zaujatě, ne zlostně. „V situaci, která nemá v historii celého světa obdoby a naznačuje přítomnost technologie, která je zcela mimo naše chápání i chápání kohokoli jiného?“

Znovu se jí nedostávalo odpovědi.

„Je velmi důležité, abych mluvil s kapitánem Barbarou,“ vrátil se ke svému původnímu úkolu. Julii svým způsobem překvapovalo, že udělal tak značnou odbočku.

„On je kapitán?“

„Ve výslužbě. Můžete ho vyhledat? Vezměte si svůj mobil. Dám vám číslo, na které zavoláte. Bude fungovat.“

„Proč já, plukovníku Coxi? Proč nezavoláte na policejní stanici? Nebo některého radního? Určitě jsou tam všichni tři.“

„Ani jsem to nezkoušel. Vyrostl jsem v malém městečku, slečno Shumwayová…“

„No a co…“

„…a podle mé zkušenosti místní politici vědí málo, místní policisté vědí hodně, a vydavatel místních novin ví všechno.“

Musela se zasmát, i kdyby nechtěla.

„Proč se obtěžujete s telefonováním, když se můžete setkat osobně? Samozřejmě bych vám dělala gardedámu. Chystám se k bariéře – vlastně jsem byla na odchodu, když jste zavolal. Seženu Barbieho…“

„Pořád si tak říká, že?“ Cox mluvil pobaveně.

„Seženu ho a přivezu s sebou. Můžeme si udělat minitiskovku.“

„Nejsem v Maine. Jsem v hlavním městě. Na zasedání štábů.“

„To má na mě udělat dojem?“ Ačkoli trochu udělalo.

„Slečno Shumwayová, mám naspěch a vy zřejmě také. Takže v zájmu vyřešení téhle věci…“

„Myslíte, že je to možné?“

„Nechte toho,“ řekl. „Nepochybně jste byla reportérkou, než jste se stala vydavatelkou, a jsem přesvědčen, že kladení otázek je pro vás druhou přirozeností, ale hrajeme o čas. Můžete udělat, oč vás žádám?“

„Můžu. Ale jestli ho chcete, musíte brát i mě. Vyjedeme na sto devatenáctku a zavoláme vám odtamtud.“

„Ne,“ prohlásil.

„Prima,“ řekla příjemně. „Moc ráda jsem si s vámi pohovořila, plukovníku…“

„Nechte mě domluvit. Sto devatenáctka je z vaší strany totálně FUBAR. To znamená…“

„Znám ten výraz, plukovníku, bývala jsem čtenářkou Toma Clancyho. Co přesně tím míníte v souvislosti se silnicí číslo sto devatenáct?“

„Míním tím, že to tam vypadá jako zahajovací večírek v bordelu se vstupným dobrovolným, omluvte ty výrazy. Po obou stranách silnice a na pastvě nějakého farmáře parkují auta snad z poloviny městečka.“

Položila fotoaparát na podlahu, vytáhla z kapsy kabátu zápisník a naškrábala do něj pl. James Cox a Jako zahajovací večírek v bordelu se vstupným dobrovolným. Pak doplnila Dinsmoreova farma? Ano, pravděpodobně mluvil o louce Aldena Dinsmorea.

„Dobře,“ řekla, „co navrhujete?“

„No, nemůžu vám zabránit, abyste přijela, v tom máte naprostou pravdu.“ Vzdychl a zdálo se, že tím vyjadřuje názor na nespravedlivý svět. „A nemůžu vám zabránit v tom, co si napíšete do novin, i když podle mě na tom nezáleží, protože nikdo mimo Chester’s Mill je nebude číst.“

Přestala se usmívat. „Byl byste tak laskav a vysvětlil to?“

„Vlastně nebyl, vy si to sama přeberete. Můj návrh zní, pokud chcete vidět bariéru – i když ji vlastně nemůžete vidět, ale to už vám určitě řekli – přivezte kapitána Barbaru na místo, kde bariéra protíná silnici číslo tři. Znáte městskou silnici číslo tři?“

Chvilku netušila, která to je. Pak si uvědomila, o čem mluví, a zasmála se.

„Pobavilo vás něco, slečno Shumawyová?“

„Lidi v Millu jí říkají Zmršenka. Protože když je blátivo, skoro se nedá projet.“

„Velmi barvité.“

„Takže na Zmršence žádné davy nejsou, pochopila jsem dobře?“

„Momentálně tam není nikdo.“

„Dobře.“ Zastrčila notes do kapsy a zvedla fotoaparát. Horác dál trpělivě čekal u dveří.

„Fajn. Kdy mohu očekávat váš telefonát? Tedy Barbieho telefonát z vašeho mobilu?“

Podívala se na hodinky a uviděla, že právě uplynula desátá. Proboha, jak se tak brzo mohlo tak připozdit? „Budeme tam do půl jedenácté, pokud ho najdu. A to, myslím, dokážu.“

„To je dobře. Vyřiďte mu pozdravy od Kena. To je…“

„Takový vtip, ano, chápu. Bude tam na nás někdo čekat?“

Nastala odmlka. Když promluvil znovu, vycítila zdráhání. „Budou tam světla, hlídky a vojáci u zátarasů, ale dostali rozkazy nemluvit s obyvateli.“

„Nemluvit – proč? Proboha proč?“

„Jestli se tato situace nevyřeší, slečno Shumwayová, všechno vám bude jasnější. Na většinu opravdu přijdete sama – připadáte mi jako velmi bystrá dáma.“

„No tak na to vám zvysoka seru, plukovníku!“ vykřikla popuzeně. Horác u dveří znovu nastražil uši.

Cox se zasmál, naplno a nijak uraženě. „Ano, madam, slyším vás zcela jasně a zřetelně. Takže v půl jedenácté?“

Byla v pokušení odmítnout, ale to samozřejmě v žádném případě nemohla.

„V půl jedenácté. Pokud ho dokážu sehnat. A mám vám zavolat?“

„Buď vy nebo on, ale potřebuju mluvit s ním. Budu čekat s jednou rukou na telefonu.“

„Tak mi dejte to kouzelné číslo.“ Přidržela si telefon ramenem u ucha a znovu zašátrala po bloku. Člověk samozřejmě potřebuje blok vzápětí poté, co ho uklidil. To je prostě životní fakt, když jste reportér, a ona jím byla. Už zas. Číslo, které jí nadiktoval, ji kdoví proč vyděsilo víc než všechno ostatní, co zatím řekl. Předvolba zněla 000.

„Ještě jednu věc, slečno Shumwayová: nemáte implantovaný pacemaker? Sluchový implantát? Něco podobného?“

„Ne. Proč?“

Myslela si, že se odpovědi znovu vyhne, ale neudělal to. „Jakmile se přiblížíte ke Kupoli, dojde k nějakému rušení. Většině lidí neuškodí, ucítí jenom něco jako slabý elektrický šok, který za vteřinu nebo dvě odezní, ale s elektronickým zařízením sakra zamává. Některé vypne – například mobilní telefony, pokud se ocitnou blíž než metr a půl – a ostatní vybuchnou. Jestli si tam povezete magnetofon, vypne se. Pokud si přivezete iPod nebo něco vymakanějšího jako třeba BlackBerry, tyhle hračky by mohly vybuchnout.“

„Vybuchl pacemaker náčelníka Perkinse? To ho zabilo?“

„V půl jedenácté. Přivezte Barbieho a určitě mu vyřiďte, že ho pozdravuje Ken.“

Přerušil spojení a nechal Juliu stát mlčky vedle psa. Pokusila se zavolat sestře do Lewistonu. Čísla zapípala… a pak nic. Mrtvé ticho, stejně jako dřív.

Kupole, pomyslela si. Nakonec tomu neřekl bariéra. Nazval to Kupolí.

5

Barbie už měl tričko dole a seděl na posteli, protože si chtěl rozvázat tkaničky tenisek, když někdo zaklepal na dveře, ke kterým se vycházelo po venkovních požárních schodech na boku domu, kde sídlila Sandersova domácí lékárna. Klepání mu nepřišlo vhod. Kus dne prochodil, pak si navlékl zástěru a skoro celý večer kuchtil. Měl všeho dost.

Co když je to Junior a pár jeho kamarádíčků, kteří mu chtějí uspořádat večírek na uvítanou? Mohlo by se zdát, že to není pravděpodobné, že je paranoidní, ale celý den byl přehlídkou nepravděpodobností. Kromě toho Junior, Frank DeLesseps a zbytek té jejich partičky patřili mezi těch pár lidí, které dnes večer neviděl u Šípkové růže. Nejspíš očumovali venku na sto devatenáctce nebo sto sedmnáctce, ale třeba jim někdo prozradil, že Barbie je zase v městečku, a oni si naplánovali později na večer akci. A teď bylo později.

Kdosi znovu zaklepal. Barbie vstal a položil ruku na přenosnou televizi. Jako zbraň nic moc, ale nějakou škodu nadělá, pokud ji hodí na prvního, kdo se pokusí prodrat dveřmi. V šatníku byla dřevěná tyč, ale všechny tři místnosti byly malé a tyč příliš dlouhá, než aby se s ní mohl pořádně ohnat. Měl tu taky švýcarský armádní nůž, ale Barbie nikoho řezat nebude. Pokud nebude mu –

„Pane Barbaro?“ ozval se ženský hlas. „Barbie? Jste tam?“

Sundal ruku z televize a přešel kuchyňku. „Kdo je to?“ Ale už když se ptal, hlas poznal.

„Julia Shumwayová. Mám pro vás zprávu od někoho, kdo s vámi chce mluvit. Prý vám mám vyřídit pozdravy od Kena.“

Barbie otevřel dveře a vpustil ji dovnitř.

6

Na radnici Chester’s Millu, v suterénní zasedací místnosti obložené borovicí, znělo burácení generátoru na zadním dvoře (postarší Kelvinator) jako pouhé tlumené bzučení. Stůl uprostřed místnosti byl z pěkného červeného javoru, vysoce leštěný, čtyři metry dlouhý. Většina židlí kolem byla toho večera prázdná. Čtyři přítomní z takzvané operativní krizové schůze, jak tomu říkal Velký Jim, se mačkali na jednom konci. Velký Jim, i když byl jenom druhý radní, seděl v čele stolu. Za ním byla mapa městečka připomínajícího sportovní ponožku.

Byli zde radní a Peter Randolph, prozatímní náčelník policie. Jediný, kdo vypadal zcela srozuměný se situací, byl Rennie. Randolph vypadal otřesený a vyděšený. Andy Sanders byl samozřejmě otupělý smutkem. A Andrea Grinnellová – obézní, šedivějící verze své mladší sestry Rose – vypadala pouze otupěle. To nebylo nic nového.

Před čtyřmi nebo pěti lety Andrea jednoho lednového rána uklouzla na zledovatělé příjezdové cestičce, po které šla vybrat schránku. Dopadla na zem tak tvrdě, že jí praskly dvě plotýnky v zádech (nejspíš jí nepomohlo, že měla nějakých čtyřicet kilo nadváhy). Doktor Haskell jí předepsal nový zázračný lék OxyContin, aby jí ulevil od nepochybně mučivé bolesti. A od té doby jí ten lék dával pořád. Velký Jim věděl, díky svému dobrému příteli Andymu, který vedl místní lékárnu, že Andrea začala na čtyřiceti miligramech denně a propracovala se na závratné čtyři stovky. To byla užitečná informace.

Velký Jim řekl: „Kvůli Andyho hrozné ztrátě povedu tuhle schůzi já, pokud nikdo nemá námitky. Je nám to všem moc líto, Andy.“

„To se vsaďte, pane,“ zahučel Randolph.

„Děkuji vám,“ řekl Andy a když ho Andrea na chvilku vzala za ruku, znovu začal slzet.

„Takže všichni máme představu, co se tu stalo,“ pokračoval Velký Jim, „I když zatím tomu nikdo v městečku nerozumí…“

„Vsadím se, že tomu nerozumí ani nikdo mimo městečko,“ skočila mu do řeči Andrea.

Velký Jim si jí nevšímal. „A vojsko neuznalo za vhodné komunikovat s volenými městskými zástupci.“

„Problémy s telefony, pane,“ ozval se Randolph. Se všemi zde si tykal – Velkého Jima dokonce považoval za přítele – ale v této místnosti měl pocit, že moudřejší bude přejít na vykání. Perkins dělával totéž a aspoň v tomhle měl ten dědek pravdu.

Velký Jim mávl rukou, jako by odháněl dotěrnou mouchu. „Někdo mohl přijít k mottonské nebo tarkerské straně a poslat pro mě – pro nás – ale nikdo se neuráčil.“

„Pane, situace je stále velmi… ehm, nejasná.“

„To nepochybně. A je docela možné, že to je ten důvod, proč nás zatím nikdo neuvedl do obrazu. Mohlo by to tak být, jistě, a já se jen modlím, že to tak je. Doufám, že se všichni modlíte.“

Poslušně přikývli.

„Ale v tuto chvíli…“ Velký Jim se vážně rozhlédl. Závažnost situace přímo cítil. Ale taky ho vzrušovala. Byl přímo napružený. Napadlo ho, že ještě před koncem roku by se jeho fotografie mohla objevit na obálce časopisu Time. Katastrofa – zvlášť taková, kterou zaviní teroristé – není vždycky úplně k zahození. Koukněte se, co udělala s Rudym Giulianim. „V tuto chvíli, dámo a pánové, musíme podle mě čelit velmi reálné možnosti, že zůstaneme odkázaní sami na sebe.“

Andrea si zakryla rukou ústa. Oči jí svítily buď strachem, nebo předávkováním. Nejspíš obojím. „To určitě ne, Jime!“

„Doufej v nejlepší, připrav se na nejhorší, to vždycky říká Claudette.“ Andy promluvil hluboce meditačním tónem. „Tedy říkala. Dnes ráno mi připravila moc dobrou snídani. Míchaná vajíčka a zbytky sýra taco. Krucinál!“

Slzy, které mezitím zpomalily, se znovu spustily. Andrea ho znovu pohladila po ruce. Tentokrát jí Andy dlaň stiskl. Andy a Andrea, pomyslel si Velký Jim a po dolní půlce masitého obličeje se mu roztáhl tenký úsměv. Tupounovic dvojčata.

„Doufej v nejlepší, plánuj pro nejhorší,“ řekl. „To je moc dobrá rada. Nejhorší v tomhle případě by mohlo znamenat, že budeme několik dní odříznutí od světa. Nebo týden. Možná i měsíc.“ Tomu ve skutečnosti nevěřil, ale když je vystraší, aspoň o to rychleji udělají, co chce.

Andrea opakovala: „To určitě ne!“

„Zatím prostě nevíme,“ řekl Velký Jim. Aspoň tohle byla čistá pravda. „Jak bychom mohli?“

„Možná bychom měli zavřít Město potravin,“ navrhl Randolph. „Aspoň prozatím. Jestli to neuděláme, bude tam narváno jako před vánicí.“

Rennieho to rozčililo. Měl svoje plány a tohle do nich patřilo, ale nebylo to na prvním místě.

„Nebo to možná není dobrý nápad,“ vycouval Randolph, když si všiml, jak se druhý radní tváří.

„Opravdu si myslím, Pete, že to není dobrý nápad,“ řekl Velký Jim. „Platí stejná zásada, jako že nikdy nevyhlašuješ bankovní prázdniny, když je to s měnou nahnuté. Jenom vyprovokuješ nájezd.“

„Mluvíme tu taky o zavření bank?“ zeptal se Andy. „Co budeme dělat s bankomaty? Jeden je u Brownieho v obchodě… v krámu u pumpy… taky v mé lékárně…“ Vypadal zmateně, pak se rozjasnil. „Myslím, že jsem jeden viděl i na zdravotním středisku, i když tím si nejsem úplně jistý…“

Rennie chvilku uvažoval, jestli Andrea tomu chlapovi pár prášků nepůjčila. „To byla jenom metafora, Andy.“ Stále mluvil tiše a laskavě. Přesně tohle se dá očekávat, když lidi nabourají program schůze. „V takové situaci se dá říct, že potraviny jsou jako peníze. Já říkám, že by všechno mělo jít jako obvykle. Lidi to uklidní.“

„Aha,“ řekl Randolph. Tomuhle rozuměl. „Chápu.“

„Ale budu potřebovat mluvit s vedoucím supermarketu – jak se jmenuje, Cade?“

„Cale,“ opravil ho Randolph. „Jack Cale.“

„Taky s Johnnym Carverem od pumpy, a ještě… kdo to sakryš vede u Brownieho, když už Dil Brown umřel?“

„Velma Winterová,“ odpověděl Andrea. „Není místní, ale je moc milá.“

Rennieho potěšilo, že si Randolph píše jména do zápisníku. „Pověz těm třem lidem, že pivo a kořalka se až do odvolání neprodávají.“ Tvář se mu zkrabatila v poněkud děsivě slastném výrazu. „A u Dippera to zavíráme.“

„Spoustě lidí se nebude líbit, že budou odříznutí od chlastu,“ poznamenal Randolph. „Například Sam Verdreaux.“ Verdreaux byl největší místní násoska, dokonalý příklad – podle názoru Velkého Jima – důvodu, proč se neměl rušit zákon o prohibici.

„Sam a ostatní jemu podobní prostě budou muset trpět, jakmile jim zásoby piva a kávového likéru dojdou. Nemůžeme dopustit, aby se půlka města opila jako na silvestra.“

„Proč ne?“ zeptala se Andrea. „Spotřebují zásoby a tím to skončí.“

„A co když budou mezitím tropit výtržnosti?“

Andrea ztichla. Nechápala, kvůli čemu by lidé měli tropit výtržnosti – pokud budou mít jídlo – ale už dávno zjistila, že hádat se s Jimem Renniem je obvykle marné a vždycky únavné.

„Pošlu pár chlapů, aby s nima promluvili,“ rozhodl Randolph.

„Promluv si s Tommym a Willowem Andersonovými osobně.“ Andersonovi vedli podnik U Dippera. „Možná budou dělat potíže.“ Ztišil hlas. „Zabedněnci.“

Randolph přikývl. „Navíc levičáci. Mají nad barem fotku strýčka Baracka.“

„To je jim podobné.“ A kromě toho Vévoda Perkins dovolil těm dvěma zatr-patr hipíkům, aby tu zavedli ty svoje tancovačky a hlasitý rokenrol a popíjení až do jedné ráno. Zastával se jich. A podívejte se, do jakých potíží se kvůli tomu dostal můj syn se svými přáteli, nemusel ani dodávat. Otočil se k Andymu Sandersovi. „Taky musíš dát všechny léky na předpis pod zámek. Naxonex nebo lyricu a podobné kašičky teda ne. Víš, jakou ráži mám na mysli.“

„Všechno, co by lidé mohli použít na zfetování,“ řekl Andy, „už dávno pod zámkem je.“ Zdálo se, že ho takový obrat v konverzaci zneklidnil. Rennie znal důvod, ale v tuto chvíli ho nezajímaly jejich různé prodejní transakce. Měl naléhavější úkoly.

„Stejně bys měl přijmout zvláštní opatření.“

Andrea vypadala polekaně. Andy ji pohladil po ruce. „Neboj se, vždycky máme dost, abychom se postarali o ty, co to opravdu potřebují.“

Andrea se na něj usmála.

„Rozhodující je, aby tohle městečko zůstalo střízlivé, dokud krize nepomine,“ naléhal Velký Jim. „Souhlasíme s tím všichni? Zvedněte ruce.“

Ruce šly nahoru.

„Tak,“ pokračoval Rennie, „můžu se teď vrátit k tomu, čím jsem chtěl začít?“ Podíval se na Randolpha, který rozpřáhl ruce v gestu, které vyjadřovalo do toho i promiň.

„Musíme si uvědomit, že lidi budou asi vystrašení. A když jsou lidi vystrašení, můžou vyvádět psí kusy, bez ohledu na chlast.“

Andrea se podívala na konzoli po pravici Velkého Jima: vypínače, které ovládaly televizi, rádio AM/FM a vestavěný nahrávací systém, kteréžto vylepšení Velký Jim nenáviděl. „Nemělo by se to zapnout?“

„Nevidím důvod.“

Ten zatracený nahrávací systém (přízrak Richarda Nixona) byl nápad jednoho šťouravého nehotového doktůrka, který se jmenoval Eric Everett, bylo mu něco přes třicet, choval se jako osina v zadku a v městečku se mu říkalo Zrzek. Everett se vytasil s pitomostí o nahrávacím zařízení na městské plenárce před dvěma lety a prezentoval to jako velký pokrok. Návrh prošel, k velkému překvapení a nelibosti Rennieho, kterého překvapilo máloco, zvlášť od politických nul.

Velký Jim namítal, že náklady budou neúnosné. Jeho taktika obvykle u šetrných yankeeů uspěla, ale tentokrát ne. Everett se oháněl čísly, která mu nejspíš poskytl Vévoda Perkins, a dokázal, že osmdesát procent zaplatí federální vláda. Nějaká pofiderní agentura pro pomoc při katastrofách, jakýsi pozůstatek z rozhazovačných Clintonových let. Rennie zjistil, že ho převezli.

To se nestávalo často a vůbec se mu to nelíbilo, ale pohyboval se v politice mnohem víc let, než kolik Zrzek Eric Everett lechtal prostaty, a věděl, že je velký rozdíl mezi prohranou bitvou a prohranou válkou.

„Nebo by měl aspoň někdo udělat zápis?“ zeptala se Andrea ustrašeně.

„Myslím, že nejlepší by bylo zachovat neformální ráz, aspoň prozatím,“ řekl Velký Jim. „Prostě to bude mezi námi čtyřmi.“

„No… když myslíš…“

„Dva dokáží udržet tajemství, jenom když je jeden z nich mrtvý,“ pronesl Andy zasněně.

„Správně, kamaráde,“ souhlasil Rennie, jako by mu to dávalo smysl. Pak se otočil znovu k Randolphovi. „Řekl bych, že naše hlavní starost – hlavní odpovědnost vůči městečku – je udržet pořádek po celou dobu trvání krize. Což znamená policii.“

„Sakra správná řeč!“ ožil Randolph.

„A když se teď na nás náčelník Perkins nepochybně dívá z nebe…“

„I s mou ženou,“ přidal se Andy. „S Claudií.“ Zaznělo klokotavé a hlučné popotáhnutí, bez něhož by se Velký Jim obešel. Přesto pohladil Andyho po volné ruce.

„Správně, Andy, oba jsou tam společně, zalití Ježíšovou slávou. Ale pokud jde o nás tady na zemi… Petere, kolik chlapů dáš dohromady?“

Velký Jim znal odpověď. Znal odpovědi na většinu svých otázek. Život je pak jednodušší. Na výplatní listině millské policie bylo osmnáct policistů, dvanáct na plný úvazek a šest na částečný (těm bylo přes šedesát, čímž byly jejich služby úžasně levné). Byl si jistý, že z těch osmnácti je pět, co mají plný úvazek, mimo město. Buď odjeli na středoškolský fotbalový zápas s manželkami a rodinami, nebo na to hasičské cvičení v Castle Rocku. Šestý, náčelník Perkins, byl po smrti. Rennie by sice nikdy nemluvil o mrtvém špatně, ale byl si jistý, že městečku je líp, když se Perkins odebral na nebesa, než kdyby seděl stále tady a snažil se ukočírovat tenhle mišmaš, který daleko přesahoval jeho schopnosti.

„Něco vám povím, lidi,“ ozval se Randolph, „není to žádná sláva. Je tu Henry Morrison a Jackie Wettingtonová, ti dva hned na začátku zareagovali na vyhlášení pohotovosti. Pak je tu Rupe Libby, Fred Denton a George Frederick – i když ten má tak příšerné astma, že nevím, jestli bude k užitku. Měl v plánu odejít koncem roku do důchodu.“

„Chudák starý George,“ poznamenal Andy. „Sotva přežívá na advairu.“

„A jak víte, Marty Arsenault a Toby Whelan nejsou poslední dobou velkou posilou. Jediný člověk na částečný úvazek, kterého bych mohl označit za schopného služby, je Linda Everettová. Ta bariéra si nemohla vybrat horší chvíli – objevila se zrovna mezi tím zatraceným hasičským cvičením a fotbalem.“

„Linda Everettová?“ zeptala se Andrea s mírným zájmem. „Zrzkova manželka?“

„Pchá!“ Velký Jim často dělal pchá, když ho něco podráždilo. „Je to jenom namyšlená hlídačka přechodů pro chodce.“

„Ano, pane,“ souhlasil Randolph, „ale loni se kvalifikovala na okresním závodě ve střelbě v Rocku a má osobní zbraň. Není důvod, proč by ji nemohla nosit a jít do služby. Možná ne na plný úvazek, protože Everettovi mají párek dětí, ale může přiložit ruku k dílu. Přece jenom máme tu krizi.“

„Nepochybně, nepochybně.“ Ale ať se Rennie propadne, jestli dovolí, aby se mu Everettovi objevovali za zády jako čertík z krabičky, kamkoli se hne. Prostě šlo o to, že nechtěl ve svém prvním týmu manželku toho zatr-pacence. Především byla pořád dost mladá, nebylo jí víc než třicet, a byla po čertech pěkná. Rennie si byl jist, že by měla na ostatní muže špatný vliv. Hezké ženy ho vždycky mají. Stačila už Wettingtonová s těmi svými kozami jako granáty.

„Takže nám jich z osmnácti zbývá jenom osm.“

„Zapomněl jsi započítat sebe,“ upozornila ho Andrea.

Randolph se udeřil hranou dlaně do čela, jako by se snažil nahodit mozku rychlost. „Aha. Jo. Správně. Devět.“

„To nestačí,“ řekl Rennie. „Potřebujeme policii posílit. Jenom dočasně, víte. Dokud se tahle situace nevyřeší.“

„Koho máte na mysli, pane?“ zeptal se Randolph.

„Pro začátek mého chlapce.“

„Juniora?“ Andrea povytáhla obočí. „Přece ještě není ani tak starý, aby mohl volit… nebo ano?“

Velký Jim si na okamžik představil Andrein mozek: patnáct procent oblíbených internetových obchodů, osmdesát procent receptorů drogy, dvě procenta paměti a tři procenta skutečných myšlenkových pochodů. S těmi ovšem musel pracovat. A hloupost kolegů život jen zjednodušuje, připomněl si.

„Je mu už jedenadvacet. V listopadu mu bude dvaadvacet. A díky štěstěně nebo milosti Boží přijel na tento víkend ze školy domů.“

Peter Randolph věděl, že Rennie Junior přijel ze školy domů natrvalo – viděl to začátkem týdne napsané v bloku u telefonu v náčelníkově kanceláři, i když netušil, jak se k té informaci Vévoda dostal nebo proč ji považuje za tak důležitou, aby si ji zapsal. Bylo tam napsáno ještě něco: Potíže se sebeovládáním?

Pravděpodobně však ještě nenastala chvíle, aby se o tuhle informaci podělil s Velkým Jimem.

Rennie pokračoval už nadšeným tónem moderátora soutěže, který oznamuje zvlášť šťavnatou cenu v prémiovém kole. „A navíc má Junior tři přátele, kteří se nám také budou hodit. Franka DeLessepse, Melvina Searlese a Cartera Thibodeaua.“

Andreu to opět znepokojilo. „Hm… nebyli ti chlapci… ti mladí muži… zapletení do té výměny názorů u Dippera…?“

Velký Jim na ni vycenil zuby v tak zuřivě vlídném úsměvu, že se Andrea na židli přikrčila.

„Ta záležitost byla uměle nafouknutá. A způsobil ji alkohol, jako většinu podobných nehod. Navíc ji vyprovokoval ten Barbara. Proto nebylo vzneseno žádné obvinění. Smázlo se to. Nebo se pletu, Petere?“

„Vůbec ne,“ přitakal Randolph, i když taky vypadal neklidně.

„Těm mládencům je všem nejméně jedenadvacet a Carteru Thibodeauovi je možná dokonce třiadvacet.“

Thibodeauovi opravdu bylo třiadvacet a poslední dobou pracoval na částečný úvazek jako mechanik u pumpy. Z předchozích dvou zaměstnání ho vyhodili – přílišná vznětlivost, jak se Randolph doslechl – ale u té pumpy se zřejmě zklidnil. Johnny tvrdil, že nikdy neviděl jiného chlápka, který by si tak skvěle uměl poradit s výfuky a elektrickými systémy.

„Všichni spolu chodili na lov, jsou to dobří střelci…“

„Proboha, jenom ať se o tom nemusíme přesvědčovat,“ zhrozila se Andrea.

„Nikdo nebude postřelen, Andreo, a nikdo tu nenavrhuje, abychom udělali z těch mládenců pravidelné policisty. Já jenom říkám, že potřebujeme doplnit naše mimořádně prořídlé řady, a to rychle. Tak co ty na to, náčelníku? Můžou sloužit, dokud krize nepřejde, a zaplatíme je z fondu pro nepředvídané události.“

Randolphovi se nelíbila představa, že Junior bude chodit po ulicích Chester’s Millu s pistolí – Junior, který má zřejmě potíže se sebeovládáním – ale taky se mu nelíbila představa, že se Velkému Jimovi vzepře. A možná je opravdu dobrý nápad mít pár maníků navíc k ruce. I když byli mladí. Nečekal, že v městečku nastanou problémy, ale mohli by je nasadit do služby na místě, kde bariéra přehrazovala hlavní silnice a shromažďovaly se tam davy. Pokud tam bariéra ještě je. A jestli není? Problém vyřešen.

Nasadil úsměv týmového hráče. „Myslím, že je to výborný nápad, pane. Pošlete je na stanici zítra kolem desáté…“

„V devět by to bylo možná lepší, Pete.“

„Devět je lepší,“ přitakal Andy zasněně.

„Další diskuse?“ zeptal se Rennie.

Nebyla. Andrea vypadala, jako by chtěla ještě něco říct, ale nemohla si vzpomenout co.

„Návrh zní takto,“ spustil Rennie. „Rada požádá pověřeného náčelníka Randolpha, aby přijal Juniora, Franka DeLessepse, Melvina Searlese a Cartera Thibodeaua jako zástupce šerifa se základním platem. Jejich služba potrvá, dokud se tahle zatracená bláznivá záležitost nevyřeší. Kdo je pro, ať hlasuje obvyklým způsobem.“

Všichni zvedli ruku.

„Opatření je schvá –“

Přerušily ho dvě rány, které zněly jako střelba. Všichni nadskočili. Pak se ozvala třetí a Rennie, který pracoval skoro celý život s motory, si uvědomil, oč jde.

„Klid, lidi. To je jenom výfuk. Nějaký generátor si odkaš –“

Postarší generátor vystřelil počtvrté a pak zhasl. Světla zhasla také a na okamžik se všichni ocitli v černočerné tmě. Andrea vykřikla.

Andy Sanders po Rennieho levici řekl: „Panenko skákavá, Jime, co propan…“

Rennie hmátl levačkou před sebe a stiskl Andyho paži. Andy zmlkl. Když Rennie uvolňoval sevření, do dlouhé místnosti obložené borovicí se znovu vkrádalo světlo. Ne to jasné z lustrů, ale z nouzových svítidel zavěšených ve všech čtyřech rozích. V jejich slabé záři vypadaly obličeje u severního konce stolu nažloutle a mnohem starší. Vypadaly vyděšené. Dokonce i Velký Jim vypadal vyděšeně.

„Žádný problém,“ řekl Randolph s nadšením, které znělo spíš uměle než přirozeně. „Prostě došla nádrž, nic víc. V městském skladu je jich ještě spousta.“

Andy střelil po Velkém Jimovi pohledem. Vlastně jen tak pohnul očima, ale Rennie měl pocit, že si toho Andrea všimla. Co si z toho nakonec vybere, byla jiná otázka.

Po další dávce oxycontinu na to zapomene, řekl si. Nejpozději do rána.

Zatím ho městské zásoby plynu – nebo jeho nedostatek – nijak zvlášť netrápily. O tuhle položku se postará, až to bude nutné.

„Tak jo, lidi, vím, že stejně jako já se nemůžete dočkat, až odsud vypadneme, takže přejdeme k dalšímu bodu. Myslím, že bychom měli oficiálně potvrdit tady Petera v dočasné funkci náčelníka policie.“

„Ano, proč ne?“ odpověděl Andy unaveně.

„Jestli nemáte něco do diskuse,“ řekl Velký Jim, „dávám hlasovat.“

Odhlasovali, co chtěl.

Vždycky to tak bylo.

7

Junior seděl na schodech velkého Rennieho domu na Millské ulici, když světla otcova hummeru ozářila příjezdovou cestu. Junior byl v klidu. Bolest hlavy se nevrátila. Angie a Dodee byly uklizené ve spíži u McCainových, kde jim bude dobře – aspoň nějakou dobu. Peníze, které sebral, se ocitly zpátky v otcově trezoru. V kapse měl pistoli – osmatřicítku s perleťovou pažbou, kterou mu otec dal k osmnáctinám. Teď si s otcem pohovoří. Junior bude poslouchat velmi pozorně, co mu král Bezzálohové říše poví. Pokud vycítí, že otec ví, co Junior provedl – sice netušil, jak by to mohl zjistit, ale otec věděl hodně – pak ho Junior zabije. Potom obrátí zbraň proti sobě. Protože žádný útěk se konat nebude, dnes v noci ne. Nejspíš ani zítra. Cestou zpátky se totiž zastavil na náměstí a poslouchal, o čem si tam lidé povídají. Ty řeči zněly šíleně, ale obrovská světelná bublina na jihu – a menší na jihozápadě, kde sto sedmnáctka směřovala ke Castle Rocku – naznačovala, že dnes v noci se šílenství stalo realitou.

Dveře hummeru se otevřely a pak zabouchly. Otec došel k němu, o stehno ho bouchal kufřík. Nevypadal nijak podezíravě, ostražitě ani rozzlobeně. Beze slova se posadil vedle Juniora na schod. Potom položil ruku mladíkovi na zátylek a jemně stiskl. To gesto Juniora dokonale zaskočilo.

„Slyšel jsi to už?“ zeptal se otec.

„Něco,“ řekl Junior. „Ale nerozumím tomu.“

„To nikdo z nás. Myslím, že nás čeká pár těžkých dnů, než se to vyjasní. Takže tě musím o něco požádat.“

„O co?“ Junior sevřel pažbu pistole.

„Jsi ochotný se zapojit? I se svými přáteli? Frankiem? Carterem a mladým Searlesem?“

Junior mlčel a čekal. Co je tohle za kecy?

„Zastupujícím náčelníkem je teď Peter Randolph. Bude potřebovat pár lidí, aby doplnil řady policie. Dobrých lidí. Jsi ochotný sloužit jako zástupce šerifa, než se tenhle zatracený svinčík uklidní?“

Junior by se nejradši divoce rozchechtal. Nebo vítězně zařval. Nebo obojí. Ruku Velkého Jima stále cítil na zátylku. Netiskla ho. Neštípala. Skoro ho… hladila.

Junior odtáhl ruku z pistole v kapse. Napadlo ho, že mu stále všechno vychází… a tohle byla přímo hlavní výhra.

Dnes zabil dvě holky, které znal od dětství.

Zítra bude městský policista.

„Jasně, tati,“ přisvědčil. „Jestli nás potřebuješ, budeme tam.“ A poprvé snad po čtyřech (možná více) letech políbil otce na tvář.

MODLITBY

1

Barbie a Julia Shumwayová toho moc nenamluvili, ani nebylo o čem. Pokud mohl Barbie soudit, jejich auto bylo na cestě jediné, ale světlo proudilo z oken většiny farem, které za městem míjeli. Na venkově bylo neustále co dělat a nikdo bezvýhradně nedůvěřoval Elektrozávodům západního Maine, takže skoro všichni měli generátor. Když projížděli kolem radiovysílače WCIK, na vrcholu blikala dvě červená světla jako vždy. Elektrický kříž před malou budovou studia také svítil, zářil do tmy jako bílý maják. Nad ním se prostíralo nebe hojně poseté hvězdami jako obyčejně. Nekonečný příval energie, který nepotřeboval pohon žádného generátoru.

„Tudy jsem jezdíval na ryby,“ prohodil Barbie. „Je tu klid.“

„Chytil jste něco?“

„Spousty, ale někdy tu vzduch smrdí jako špinavé boží prádlo. Asi nějaké hnojivo. Nikdy jsem se neodvážil svoje úlovky jíst.“

„Žádné hnojivo – to jsou kecy. Známé rovněž jako puch pokrytectví.“

„Prosím?“

Ukázala na tmavý špičatý obrys zakrývající hvězdy. „Kostel Krista Spasitele,“ řekla. „Patří mu to rádio, které jsme zrovna minuli. Někdo mu říká Rádio Ježíš.“

Pokrčil rameny. „Možná jsem někdy zahlédl tu věž. A tu stanici znám. Nedá se přehlédnout, když tu někdo bydlí a patří mu rádio. Fundamentalisti?“

„Vedle nich vypadají kovaní baptisté jako dobráci. Osobně chodím do kongregačního. Nemůžu vystát Lestera Cogginse, nenávidím všechny ty kecy typu kiš kiš, vy půjdete do pekla a my ne. Ovšem proti gustu žádný dišputát. I když jsem si často říkala, jak si můžou dovolit rádiovou stanici za padesát tisíc.“

„Z milodarů?“

Odfrkla si. „Možná bych se měla zeptat Jima Rennieho. Je děkanem.“

Julia řídila elegantní Prius Hybrid, takové auto by Barbie nečekal u skalní republikánské majitelky novin (i když se patrně hodilo ke stoupenkyni První kongregační církve). Bylo však tiché a rádio fungovalo. Jediný problém byl, že tady na západní straně města byl signál WCIK tak silný, že přehlušil všechno ostatní v pásmu FM. A dnes večer vysílal jakési náboženské harmonikové sračky, ze kterých Barbieho bolela hlava. Znělo to jako polka hraná orchestrem hudebníků umírajících na dýmějový mor.

„Nechcete zkusit střední vlny?“ navrhla.

Udělal to a chytil jenom noční žvanění, dokud nenarazil až na konci stupnice na sportovní stanici. Tam se dozvěděl, že před zápasem playoff Red Sox s Mariners ve Fenway Parku drželi minutu ticha za oběti, které zahynuly při „události v západním Maine“ jak se hlasatel vyjádřil.

„Události,“ opakovala Julia. „To je pro sportovní komentátory typické, na víc se nezmůžou. To jste to mohl rovnou vypnout.“

Asi dva kilometry za kostelem začala mezi stromy prosvítat zář. Projeli zatáčkou a ocitli se v záři reflektorů téměř jako na hollywoodské premiéře. Dva byly namířené jejich směrem, další dva byly otočené přímo vzhůru. Každý výmol na silnici se ostře vyrýsoval. Kmeny bříz vypadaly jako hubení duchové. Barbie měl pocit, že vjeli do filmu noir z konce čtyřicátých let minulého století.

„Stop, stop, stop,“ zarazil ji. „Blíž už raději nepojedeme. Vypadá to, že tu nic není, ale máte moje slovo, že je. Nejspíš by to vašemu autíčku odprásklo elektroniku, pokud nic horšího.“

Zastavila a oba vystoupili. Chvíli jen stáli před autem a mžourali do oslňujícího světla. Julia zvedla ruku, aby si zastínila oči.

Za světly byly čumáky k sobě zaparkované dva hnědé vojenské náklaďáky se zaplachtovanou korbou. Navíc byla silnice přehrazená zkříženými zátarasy, zajištěnými pytli s pískem. Ve tmě neustále hučely motory ne jednoho, ale několika generátorů. Barbie uviděl tlusté elektrické kabely, které se vinuly od reflektorů kamsi do lesa, kde mezi stromy svítila další světla.

„Chystají osvětlení po celém obvodu,“ řekl a zavrtěl prstem ve vzduchu jako rozhodčí signalizující homerun. „Světla kolem celého městečka, a budou svítit dovnitř a nahoru.“

„Proč nahoru?“

„Kvůli varování letadel. Jestli sem tedy ještě nějaké zabloudí. Řekl bych, že hlavní starost jim dělá dnešní noc. Do zítřka už budou mít vzdušný prostor nad Millem obšancovaný jako strýček Skrblík pytle peněz.“

Za reflektory, kde byla sice tma, ale přece jen tam dopadalo tolik světla, že něco bylo vidět, stálo zády k nim půl tuctu ozbrojených vojáků v předpisovém pohovu. Museli zaslechnout přijíždějící auto, i když mělo tichý chod, ale ani jeden z nich se neohlédl.

Julia zavolala: „Haló, mládenci!“

Nikdo se neotočil. Barbie to ani nečekal – cestou sem mu Julia řekla, co se dozvěděla od Coxe – ale on to stejně zkusí. A jelikož rozeznal insignie, věděl, co má zkusit. Možná že tenhle cirkus má na povel armáda – svědčilo tomu i Coxovo angažmá – ale tihle chlapi do armády nepatřili.

„Hej, mariňáci!“ křikl.

Nic. Barbie přistoupil blíž. Uviděl tmavou vodorovnou čáru, která visela ve vzduchu nad silnicí, ale prozatím si jí nevšímal. Víc ho zajímali chlapci hlídající bariéru. Nebo Kupoli. Shumwayová říkala, že Cox to nazval Kupolí.

„Divím se, že vidím průzkumníky ve Státech,“ prohodil a přišel ještě blíž. „Že by se ten drobný afghánský problém už vyřešil?“

Nic. Přiblížil se ještě víc. Připadalo mu, že štěrk na cestě mu pod nohama hodně hlasitě skřípe.

„Slyšel jsem, že u průzkumníků je sráčů víc než jinde. Vlastně se mi ulevilo. Protože kdyby tahle situace byla fakt vážná, určitě by sem poslali Rangery.“

„Gumídek,“ zamumlal jeden z nich.

Nebylo to moc, ale Barbieho to povzbudilo. „Jenom klid, mládenci. Klidně tam stůjte a můžeme to probrat.“

Opět nic. A Barbie už byl u bariéry (nebo Kupole) tak blízko, že dál jít nechtěl. Na kůži mu nenaskákala husí kůže, ani vlasy v zátylku se nepokoušely zježit, ale věděl, že ta věc tam je. Cítil ji.

A viděl ji: ten pruh visící ve vzduchu. Nevěděl, jakou barvu by měl za denního světla, ale nejspíš červenou, barvu nebezpečí. Ta barva pocházela ze spreje a Barbie by vsadil celé svoje bankovní konto (které momentálně obnášelo něco přes pět tisíc dolarů), že se ten pruh táhne po celé bariéře.

Jako proužek na rukávu, pomyslel si.

Sbalil ruku do pěsti a zabušil do pruhu, takže se znovu ozval zvuk, jako když se klepe na sklo. Jeden z mariňáků nadskočil.

Julia začala: „Nevím, jestli je to rozumné…“

Barbie si jí nevšímal. Zmocňoval se ho vztek. Něco v něm čekalo celý den, aby se mohl rozčilit, a teď se mu naskytla možnost. Věděl, že nebude k ničemu, když na ně vylítne – byli to obyčejní poskoci – ale nemohl si pomoct. „Hej, mariňáci! Pomozte bratrovi ven!“

„Nech toho, kámo.“ Ten, kdo promluvil, se sice neotočil, ale Barbie věděl, že je to velitel téhle spokojené partičky. Poznal to z tónu, sám ho používal. Mnohokrát. „Máme svoje rozkazy, takže tomu bratrovi pomoz ven sám. Jindy a jinde bych ti klidně koupil pivo nebo tě nakopal do zadku. Ale ne tady a teď. Tak co ty na to?“

„Já na to v pohodě,“ odsekl Barbie. „Ale když vidím, jak jsme všichni na stejné lodi, nemusí se mi to líbit.“ Otočil se k Julii. „Máte telefon?“

Zvedla ho. „Měl byste si nějaký pořídit. Dnes se bez něho neobejdete.“

„Jeden mám,“ odpověděl Barbie. „Speciál mimořádná koupě na jedno použití. Skoro nikdy jsem ho nepotřeboval. Nechal jsem ho v šuplíku, když jsem se pokusil pláchnout z města. Neviděl jsem důvod, proč ho tam nenechat i dnes večer.“

Podala mu ten svůj. „Bohužel budete muset vyťukat číslo. Já mám práci.“ Zvýšila hlas, aby ji vojáci stojící za oslňujícími světly slyšeli. „Přece jenom jsem vydavatelka místních novin a chci si udělat pár fotek.“ Zesílila hlas ještě víc. „Zvlášť pár vojáků, kteří stojí zády k městu, které má potíže.“

„Madam, byl bych raději, kdybyste to nedělala,“ řekl velitel. Byl to hranatý chlap s širokými zády.

„Zabraňte mi v tom,“ vyzvala ho.

„Sama víte, že to nemůžeme udělat,“ řekl. „Pokud jde o to, že jsme otočení zády, takové jsou naše rozkazy.“

„Mariňáku,“ odpověděla, „vezměte si ty svoje rozkazy, smotejte je pevně do ruličky, předkloňte se a zastrčte si je tam, kde je otázka kvality ovzduší velmi pochybná.“ Barbie v tom oslnivém světle uviděl něco pozoruhodného: její ústa se stáhla do tvrdé, nelítostné linky a z očí jí proudily slzy.

Zatímco Barbie vytáčel číslo s prapodivnou předvolbou, Julia se chopila fotoaparátu a začala cvakat. Blesk nebyl nijak silný ve srovnání s mohutnými reflektory napájenými generátorem, ale Barbie si stejně všiml, že vojáci sebou trhli pokaždé, když aparát blýskl. Nejspíš doufají, že nebudou vidět aspoň ty jejich podělané insignie, pomyslel si.

2

Plukovník armády Spojených států James O. Cox řekl, že bude sedět u telefonu v půl jedenácté. Barbie a Julia Shumwayová přijeli trochu pozdě a Barbie zavolal až v deset čtyřicet, ale Cox musel být stále na místě, protože nedoznělo ani první zazvonění a Barbieho dávný šéf řekl: „Ahoj, tady je Ken.“

Barbie měl stále vztek, ale přesto se zasmál. „Ano, pane. A já jsem pořád ta potvora, co slízne všechnu smetanu.“

Cox se také zasmál, určitě si myslel, že začali dobře. „Jak se máte, kapitáne Barbaro?“

„Mám se dobře, pane. Ale při vší úctě, teď jsem jenom Dale Barbara. Jediný, čemu teďka kapitánuju, je gril a friťák v místní hospodě, a nemám náladu na nějaké vykecávání. Jsem zmatený, pane, a jelikož tu civím na záda party vygumovanejch mariňáků, kteří se nemíní otočit a podívat se mi do očí, jsem taky pořádně nasraný.“

„Rozumím. A vy zase musíte pochopit moje hledisko. Pokud by existovalo něco, co by ti muži mohli udělat, aby vám pomohli nebo tu situaci ukončili, díval byste se jim do tváře místo na jejich zadky. Věříte tomu?“

„Slyším vás, pane.“ Což nebyla přímá odpověď.

Julia stále fotografovala. Barbie se přesunul na okraj silnice. Z této nové pozice viděl za náklaďáky bivakovací stan. Také tam možná byl malý jídelní stan plus parkoviště plné dalších náklaďáků. Mariňáci tu budovali tábor a další, nejspíš větší byly na silnicích sto devatenáct a sto sedmnáct na hranici městečka. To naznačovalo, že tu jsou na delší dobu. Srdce se mu sevřelo.

„Je tam ta novinářka?“ zeptal se Cox.

„Je. Dělá fotky. A na rovinu, pane, všechno, co mi řeknete, jí povím. Teď jsem na téhle straně.“

Julia se na chvíli zastavila a blýskla po Barbiem úsměvem.

„Rozumím, kapitáne.“

„Pane, tohle oslovení vám nezíská žádné body.“

„Dobře, tak jenom Barbie. Je to lepší?“

„Ano, pane.“

„Pokud jde o to, co všechno se ta dáma rozhodne uveřejnit… v zájmu obyvatel toho vašeho městečka doufám, že má dost rozumu, aby vybírala dobře a s rozvahou.“

„Podle mě má rozumu dost.“

„A jestli pošle e-mailem fotky někomu venku – třeba některému časopisu nebo do New York Times – mohli byste zjistit, že vám internet nefunguje stejně jako pevné linky.“

„Pane, to je hnusný svi –“

„Tohle rozhoduje někdo s vyšším platem než já. Jenom tlumočím.“

Barbie vzdychl. „Vyřídím jí to.“

„Co mi vyřídíte?“ zeptala se Julia.

„Že jestli se pokusíte ty fotky někam poslat, dají nám to sežrat tím, že nám ustřihnou internet.“

Julia udělala rukou gesto, které si Barbie obvykle nespojoval s hezkými republikánkami. Znovu se soustředil na telefon.

„Kolik mi toho řeknete?“

„Všechno, co vím,“ odpověděl Cox.

„Děkuji vám, pane.“ Barbie však pochyboval, že mu Cox skutečně všechno vyklopí. Armáda nikdy neprozrazovala všechno, co věděla. Nebo o čem si myslela, že ví.

„Říkáme tomu Kupole,“ začal Cox, „ale kupole to není. Aspoň si to nemyslíme. Podle nás je to jakási kapsle, která svými okraji přesně kopíruje hranice města. A když říkám přesně, myslím přesně.“

„Víte, jak vysoko sahá?“

„Vypadá to, že se tyčí nahoru do výšky čtrnácti kilometrů a tam mění směr. Nevíme, jestli je nahoře plochá nebo zaoblená. Aspoň zatím to nevíme.“

Barbie mlčel. Byl konsternovaný.

„Pokud jde o to, jak hluboko sahá… kdo ví. Teď můžeme jenom říct, že je to víc než třicet metrů. Tak hluboko momentálně sahá výkop, který provádíme na hranici mezi Chester’s Millem a tou nezačleněnou oblastí na severu.“

„TR-90.“ Barbiemu zněl vlastní hlas hluše a nezvučně.

„Asi tak. Začali jsme ve štěrkovém lomu, který byl hluboký už nějakých dvanáct metrů. Viděl jsem spektrografické snímky, ze kterých jsem prostě vedle. Dlouhá ložiska metamorfované skály, která byla přeříznutá ve dví. Není tam žádná mezera, ale je vidět posun v místech, kde se severní část ložiska trochu propadla. Prověřili jsme seismografické záznamy v portlandské meteorologické stanici, a tam jsme na něco kápli. V jedenáct čtyřicet čtyři dopoledne je na grafu hrbol. Dva celé jedna Richtera. Tehdy se to stalo.“

„Skvěle,“ řekl Barbie. Chtěl, aby to vyznělo sarkasticky, ale byl příliš zmatený a užaslý.

„Nic z toho není uzavřeno, ale je to přesvědčivé. Výzkumy samozřejmě teprve začaly, ale v tuto chvíli to vypadá, že ta věc sahá stejně hluboko jako vysoko. A jestli je vysoká víc než osm kilometrů…“

„Jak jste to vlastně zjistili? Radarem?“

„Ne, ten krám se na radaru nezobrazuje. Neexistuje způsob, jak to poznat, leda když na to narazíte nebo jste tak blízko, že už nemůžete zastavit. Počet lidských obětí, když se ta věc objevila, byl pozoruhodně nízký, ale kolem okrajů zahynula strašná spousta ptáků. Uvnitř i venku.“

„Já vím. Viděl jsem je.“ Julia už s fotografováním skončila. Stála vedle něj a poslouchala, co Barbie do telefonu povídá. „Tak jak víte, jak je to vysoké? Lasery?“

„Ne, ty taky projdou skrz. Zkoušeli jsme střely se slepou hlavicí. Od čtyř hodin odpoledne lítají F-15A na mise. Divím se, že jste je neslyšeli.“

„Možná jsem něco zaslechl,“ řekl Barbie. „Ale měl jsem plnou hlavu něčeho jiného.“ Třeba toho letadla. A dřevařského náklaďáku. Mrtvých lidí na silnici číslo sto sedmnáct. Součást toho pozoruhodně nízkého počtu lidských obětí.

„Střely se pokaždé odrazily… a potom, nad čtrnácti kilometry, si to metly volně do dáli. Mezi námi, docela mě překvapuje, že jsme žádného toho stíhačkového nadšence neztratili.“

„Takže jste to opravdu přeletěli?“

„Před necelými dvěma hodinami. Mise byla úspěšná.“

„Kdo nám to udělal, plukovníku?“

„To nevíme.“

„Byli jsme to my? Je to nějaký experiment, který se nepovedl? Nebo nějaký test, Bůh nám pomoz? Dlužíte mi pravdu. Dlužíte pravdu tomuhle městečku. Místní lidi jsou příšerně vyděšení.“

„Rozumím. Ale nebyli jsme to my.“

„A věděl byste to?“

Cox zaváhal. Když potom promluvil, zněl mnohem tišeji. „Ve svém oddělení mám dobré zdroje. Když se v NSA uprdnou, slyšíme to. Totéž platí o Skupině devíti v Langley a pár dalších kšeftících, o kterých jste v životě neslyšel.“

Bylo možné, že mu Cox říká pravdu. Ale zároveň bylo možné, že ji neříká. Nakonec tenhle hovor byl jeho nápad. Kdyby Cox tady v té mrazivé podzimní tmě držel hlídku s ostatními vygumovanými mariňáky, taky by se obrátil zády. Nelíbilo by se mu to, ale rozkaz je rozkaz.

„Je nějaká možnost, že je to přírodní jev?“ zeptal se Barbie.

„Takový, který přesně sleduje lidmi vytyčené hranice městečka? Každý záhyb a blbou škvíru? Co myslíte vy?“

„Musel jsem se zeptat. Je propustná? Víte to?“

„Voda projde,“ řekl Cox. „Aspoň trochu.“

„Jak je to možné?“ Sám však viděl, jak divně se voda chová. Viděli to s Gendronem oba.

„To netušíme, jak bychom mohli?“ Cox zněl zoufale. „Pracujeme na tom necelých dvanáct hodin. Lidi se tu poplácávají po zádech jenom za to, že zjistili, jak vysoko to sahá. Možná tu záhadu rozluštíme, ale v tuto chvíli prostě nevíme.“

„Co vzduch?“

„Vzduch prochází ve větší míře. Postavili jsme monitorovací stanici tam, kde katastr vašeho městečka hraničí s… hmmm…“ Barbie slyšel slabé šustění papíru. „S Harlowem. Udělali jakési ‚bafací testy‘. Nejspíš tím měřili tlak unikajícího vzduchu ve srovnání s tím, co se odrazí zpátky. Každopádně vzduch prochází líp než voda, ale vědci říkají, že propustnost zdaleka není stoprocentní. To vám pořádně rozesere počasí, kamaráde, ale nikdo neodhadne, jak moc a jak zlé to bude. Sakra, možná že z Chester’s Millu bude Palm Springs.“ Zasmál se, ale znělo to trochu chabě.

„Prachové částice?“ Barbie si pomyslel, že odpověď stejně zná.

„Žádné,“ odpověděl Cox. „Prach neprojde vůbec, aspoň si to myslíme. A uvědomte si, že to platí obousměrně. Když žádná částice neprojde dovnitř, nevyjde ani ven. To znamená, že výfukové emise…“

„Nikdo nemusí dojíždět nikam daleko. Chester’s Mill má v nejširším místě tak šest kilometrů. A diagonálně…“ Podíval se na Julii.

„Jedenáct, nanejvýš,“ řekla.

Cox pokračoval: „Nemyslíme, že znečištění z naftového spalování bude velký problém. Je mi jasné, že všichni v městečku mají pěkně drahý naftový kotel – v Saúdské Arábii má dnes každý na nárazníku auta samolepku s nápisem Miluju Novou Anglii – ale moderní naftové kotle potřebují elektřinu kvůli konstantnímu zapalování. Nejspíš máte slušné zásoby nafty, protože topná sezóna sotva začala, ale nemyslíme, že vám to bude nějak užitečné. Z dlouhodobého hlediska to možná bude dobré, pokud mluvíme o znečištění.“

„Myslíte? Přijeďte sem, když je třicet pod nulou a fičí severák…“ Za chvilku se zarazil. „Bude foukat vítr?“

„Nevíme,“ přiznal Cox. „Zeptejte se mě zítra a možná budu mít aspoň nějakou teorii.“

„Můžeme topit dřevem,“ řekla Julia. „Řekněte mu to.“

„Slečna Shumwayová říká, že můžeme topit dřevem.“

„Lidi s tím budou muset být opatrní, kapitáne Barbaro – Barbie. Jasně, máte tam spoustu dřeva a nepotřebujete elektřinu, abyste ho podpálili a mohli dál spalovat, ale dřevo produkuje popel. Sakra, produkuje karcinogeny.“

„Topná sezóna tu začíná…“ Barbie se podíval na Julii.

„Patnáctého listopadu. Zhruba.“

„Slečna Shumwayová říká v půlce listopadu. Takže mi řekněte, že to do té doby vyřešíte.“

„Můžu říct jenom to, že máme v úmyslu se sakra snažit. Což mě přivádí k hlavnímu bodu našeho rozhovoru. Chytří mládenci – aspoň ti, které jsme zatím dokázali sehnat dohromady – se všichni shodují, že tu máme co dělat se silovým polem…“

„Jako ve Star Triku,“ řekl Barbie. „Bímni mě, Snotty.“

„Jak prosím?“

„To nic. Pokračujte, pane.“

„Všichni se shodují, že silové pole se neobjeví jen tak z ničeho nic. Musí ho vyvíjet něco, co se nachází poblíž nebo uprostřed výsledného pole. Naši mládenci si myslí, že zdroj bude nejspíš někde uprostřed. ‚Jako rukojeť deštníku,‘ vyjádřil se jeden.“

„Myslíte, že to způsobil někdo zevnitř?“

„Je to pouze možnost. A čistě náhodou máme ve vašem městečku vyznamenaného vojáka…“

Bývalého vojáka, pomyslel si Barbie. A vyznamenání letělo před rokem a půl do Mexického zálivu. Měl však pocit, že mu právě prodloužili službu, ať se mu to líbí nebo ne. S ohledem na přání lidu, jak se říká.

„…jehož specializací v Iráku bylo vyhledávání dílen na výrobu bomb al Káidy. Vyhledávání a likvidace.“

Tak. V podstatě další generátor. Vzpomněl si na všechny, které s Julií Shumwayovou cestou sem minuli. Hučely ve tmě a poskytovaly teplo a světlo. Kvůli tomu spotřebovávaly propan. Uvědomil si, že propan a akumulátory se pro Chester’s Mill staly novým zlatým standardem, ještě víc než potraviny. Jedno věděl: lidi budou topit dřevem. Jestli se ochladí a propan dojde, budou pálit spousty dřeva. Tvrdého, měkkého, odpadního. Na karcinogeny se vykašlou.

„Nebude se podobat generátorům, které dnes v noci ve vaší části světa pracují,“ pokračoval Cox. „Věc, která tohle dokáže… ani netušíme, jak by mohla vypadat nebo kdo by něco takového dokázal sestrojit.“

„Ale Strýček Sam ji chce,“ poznamenal Barbie. Svíral telefon tak pevně, že by ho mohl rozmačkat. „To je přece priorita, že? Odpovězte, pane. Protože taková věc by mohla změnit svět. Lidé v tomhle městečku jsou naprosto druhořadí. Vlastně civilní škody.“

„Ale no tak, nebudeme z toho dělat melodrama,“ ohradil se Cox. „V této věci se naše zájmy shodují. Najděte ten generátor, pokud tam je. Najděte ho stejně, jako jste našel ty výrobce bomb, a pak to vypněte. Problém bude vyřešen.“

„Jestli tady je.“

„Jestli tam je, přesně tak. Pokusíte se?“

„Mám na vybranou?“

„Jinou možnost nevidím, ale já jsem profesionální voják. U nás nepřipadá svobodné rozhodování v úvahu.“

„Kene, tohle je hodně zprasené hasičské cvičení.“

Cox si dával s reakcí na čas. Na jeho konci bylo sice ticho (až na slabé vysoké bzučení, které možná znamenalo, že se celý rozhovor nahrává), ale Barbie téměř slyšel, jak Cox přemýšlí. Pak řekl: „To je pravda, ale nakonec všechnu smetanu stejně slízneš sám, potvoro.“

Barbie se zasmál. Nemohl si pomoct.

3

Když cestou zpátky míjeli temný obrys kostela Krista Spasitele, otočil se k Julii. Ve svitu z přístrojové desky vypadala unaveně a vážně.

„Nebudu vám nařizovat, abyste o něčem z toho mlčela,“ začal, „ale myslím, že jedno byste si měla nechat pro sebe.“

„Ten generátor, který může nebo nemusí být v městečku.“ Stáhla ruku z volantu, hmátla dozadu a pohladila Horáce po hlavě, jako by chtěla sebe nebo jeho utěšit a uklidnit.

„Ano.“

„Protože jestli to pole vysílá nějaký generátor – tvoří Kupoli, jak se vyjádřil ten váš plukovník – pak ho někdo musí řídit. Někdo odsud.“

„Cox to neřekl, ale určitě si to myslí.“

„Tohle šířit nebudu. A nebudu posílat e-mailem žádné fotky.“

„Dobře.“

„Stejně by nejdřív měly vyjít v Demokratu, krucinál.“ Julia nepřestávala hladit psa. Lidé, kteří řídí jednou rukou, obvykle Barbieho znervózňovali, dnes v noci však ne. Měli Zmršenku i sto devatenáctku pro sebe. „Taky je mi jasné, že někdy je vyšší dobro důležitější než skvělý článek. Což si nemyslí třeba v New York Times.“

„Přesně,“ souhlasil Barbie.

„A jestli najdete ten generátor, nebudu muset trávit tolik času na nákupech v Městě potravin. Hrozně nerada tam chodím.“ Polekaně vzhlédla. „Myslíte, že zítra otevřou?“

„Řekl bych, že ano. Lidé se můžou se změnami vyrovnávat pomalu.“

„Asi bych měla podniknout menší nedělní nákup,“ prohodila zamyšleně.

„Když už tam budete, pozdravujte Rose Twitchellovou. Nejspíš bude mít k ruce věrného Ansona Wheelera.“ Vzpomněl si, co odpoledne radil Rose, a zasmál se. „Maso, maso, maso.“

„Prosím?“

„Jestli máte doma generátor…“

„Jistěže, bydlím nad redakcí. Nemám dům, ale moc pěkný byt. Generátor se dal odečíst z daní,“ prohlásila hrdě.

„Tak si kupte maso. Maso a konzervy, konzervy a maso.“

Zamyslela se nad tím. Centrum městečka už bylo na dohled. Zářilo v něm méně světel než jindy, ale stále jich byla spousta. Na jak dlouho? napadlo Barbieho. Pak se Julia zeptala: „Naznačil plukovník, jak se dá ten generátor najít?“

„Ne,“ řekl Barbie. „Hledání podobných ksindlů bývala moje práce. On to ví.“ Odmlčel se a pak se zeptal: „Myslíte, že by mohl mít někdo v městečku Geigerův počítač?“

„Já o jednom vím. Je ve sklepě na radnici. Vlastně bych asi měla říct pod sklepem. Je tam protiatomový kryt.“

„Kecáte!“

Zasmála se. „Nekecám, Sherlocku. Před třemi roky jsem o něm psala velký článek. Fotografoval Peter Freeman. Ve sklepě je velká zasedačka a kuchyňka. Kryt je ještě o pár schodů níž, jde se tam z té kuchyně. Je pořádně velký. Postavili ho v padesátých letech, kdy nás dotace hnaly do pekel.“

„Na pláži,“ vzpomněl si Barbie na jeden film.

„Jo, tohle zkoukněte a přihoďte Běda, Babylon. Je to tam pořádně depresivní. Peterovy fotky mi připomněly führerův bunkr těsně před koncem války. Je tam taková spíž – řady polic s konzervami – a půl tuctu lůžek. Taky nějaké zařízení, které dodala vláda. Včetně Geigerova počítače.“

„Ty konzervy musejí být po padesáti letech teda delikatesní.“

„No, tu a tam je vyměňují za čerstvé zboží. Dokonce je tam malý generátor, který se tam instaloval po jedenáctém září. Koukněte se na hlášení o stavu města a uvidíte, že zhruba každé čtyři roky se objeví položka pro kryt. Bývaly to tři stovky dolarů. Teď šest set. Svůj Geiger máte.“ Krátce k němu zalétla pohledem. „Samozřejmě že James Rennie považuje všechny věci na radnici, od půdy až po protiatomový kryt, za osobní majetek, takže bude chtít vědět, k čemu to chcete.“

„Velký Jim Rennie se to nedozví,“ odpověděl.

Přijala to bez poznámek. „Nechtěl byste zajet do redakce se mnou? Poslechnout si prezidentův projev, a já bych zatím začala do compu bušit noviny? Bude to rychlá a špinavá práce, to vám povím. Jeden článek, půl tuctu fotek pro místní potřebu, žádný leták o podzimním výprodeji u Burpeeho.“

Barbie o návrhu uvažoval. Zítra bude mít spoustu práce, bude muset nejen vařit, ale taky se vyptávat. Začne se svou starou prací, úplně od začátku, postaru. Na druhou stranu, kdyby se vrátil do svého bytečku nad lékárnou, dokáže usnout?

„Tak jo. A asi bych vám tohle neměl říkat, ale jsem výtečný kancelářský poslíček. Taky umím uvařit kafe jako břitva.“

„Pane, jste přijat.“ Zvedla pravačku z volantu a Barbie si s ní plácl.

„Můžu se ještě na něco zeptat? Rozhodně to nemíním publikovat.“

„Jasně,“ řekl.

„Ten sci-fi generátor. Myslíte, že ho najdete?“

Barbie o tom přemýšlel, zatímco Julia už zastavovala před domem, v němž sídlila redakce Demokratu.

„Ne,“ řekl nakonec. „To by bylo moc snadné.“

Vzdychla a přikývla. Pak mu sevřela prsty. „Myslíte, že by pomohlo, kdybych se modlila, aby se vám to podařilo?“

„To nemůže škodit,“ souhlasil Barbie.

4

V den, kdy zaklapla Kupole, byly v Chester’s Millu jenom dva kostely. Oba šířily protestantskou značku zboží (i když velmi odlišným způsobem). Katolíci jezdili k Panně Marii klidných vod v Mottonu a asi deset Židů, kteří v městečku bydleli, navštěvovalo kongregaci Beth Šalom v Castle Rocku, pokud pociťovali potřebu duchovní útěchy. Kdysi tu byla unitářská církev, ale koncem osmdesátých let zašla na úbytě zájmu. Všichni se shodli, že to stejně byl spolek potrhlíků.

V budově, kde sídlili, teď bylo millské knihkupectví a antikvariát.

Oba místní pastoři byli toho večera „na kolenou“ jak tomu rád říkal Velký Jim Rennie, ale jejich způsob oslovování věřících, stav mysli a očekávání byly velmi odlišné.

Reverendka Piper Libbyová, která se starala o své stádečko od pulpitu kostela První kongregační církve, už v Boha nevěřila, i když se s tímto faktem členům kongregace nesvěřila. Naproti tomu Lester Coggins v Boha věřil v míře až mučednické nebo šílené (obě slova možná označují totéž).

Reverendka Libbyová měla na sobě ještě domácí oblečení – stále byla docela pěkná, i v pětačtyřiceti, takže i v tomhle oděvu vypadala dobře – a klečela před oltářem skoro potmě (kostel neměl generátor). Za ní ležel německý ovčák Clover s čenichem na packách a očima na půl žerdi.

„Zdravím Toho, co tam není,“ začala Piper. Tak poslední dobou soukromě oslovovala Boha. Začátkem podzimu oslovení znělo Velké možná. V létě Všemohoucí snad. To se jí líbilo, mělo to jistý zvuk. „Víš, v jaké jsem situaci – to bys měl, už jsem se ti o tom nahučela dost – ale dnes jsem sem nepřišla mluvit zrovna o tomhle. Což je pro tebe nejspíš úleva.“

Vzdychla.

„Jsme v průšvihu, příteli. Doufám, že ty tomu rozumíš, protože já rozhodně ne. Ale oba víme, že zítra bude v kostele plno a lidi budou hledat u nebes pomoc v té katastrofě.“

V kostele bylo ticho a ticho bylo i venku. „Až moc ticho,“ jak se říkalo ve starých filmech. Slyšela někdy v Millu o sobotní noci takové ticho? Nejezdila tu auta, taky chyběl basový dusot víkendové kapely, která by zrovna hrála u Dippera (na plakátech pokaždé stálo PŘÍMO Z BOSTONU!).

„Nebudu tě žádat, abys mi vyjevil svou vůli, protože už nejsem přesvědčená, že nějakou vůli doopravdy máš. Ale pro případ, že tam náhodou přece jenom jsi – ta možnost vždycky existuje, to velmi ráda připouštím – prosím tě, pomoz mi říct něco, co jim pomůže. Aby naději nehledali v nebesích, ale přímo tady na zemi. Protože…“ Nepřekvapilo ji, že se najednou rozplakala. Poslední dobou brečela často, i když vždycky v soukromí. Obyvatelé Nové Anglie silně neschvalovali, když pastoři a politici prolévali slzy na veřejnosti.

Clover vycítil, že se s ní něco děje, a zakňučel. Piper mu řekla, aby byl zticha, a znovu se otočila k oltáři. Často na zdejší kříž myslela jako na náboženskou verzi motýlka Chevroletu, což je logo, které se objevilo na scéně jen díky tomu, že ho nějaký chlápek uviděl na tapetě v pařížském hotelu před sto lety a líbil se mu. Pokud jste takové symboly chápali nábožensky, nejspíš jste byli šílení.

Přesto naléhala dál.

„Protože, to určitě víš, my nic jiného než Zemi nemáme. Jenom tou jsme si jistí. Chci svým lidem pomoci. Je to moje práce a pořád ji chci dělat. Pokud tam jsi a pokud tě to zajímá – chabé předpoklady, to přiznávám – tak mi, prosím, pomoz. Ámen.“

Vstala. Neměla baterku, ale nečekala žádné potíže, až si bude hledat cestu ven s nechráněnými holeněmi. Znala tu každou píď, každou překážku. Taky to tu měla ráda. Nic si nenamlouvala ani ohledně nedostatku víry, ani své tvrdohlavé lásky k ideji samé.

„Pojď, Clovere,“ vyzvala psa. „Za půl hodiny uslyšíme prezidenta. Toho druhého Velkého, co Tam není. Můžeme si ho poslechnout v autorádiu.“

Clover ji klidně následoval, otázky víry ho neznepokojovaly.

5

Na Zmršence (věřící od Krista Spasitele jí vždy říkali Trojka) se odehrával mnohem dynamičtější výjev, navíc zalitý jasným elektrickým světlem. Ke svatostánku Lestera Cogginse patřil natolik nový generátor, že měl na jasně oranžovém boku stále přilepené štítky od dodavatele. Generátor stál ve speciální kůlně, rovněž natřené na oranžovo, hned vedle skladiště za kostelem.

Lester byl padesátník, ale v tak dobré kondici – díky genům i vlastnímu nemalému úsilí, s nímž se staral o chrám svého těla – že vypadal nejvýš na pětatřicet (rozumné používání přelivů rovněž v tomto směru pomáhalo). Dnes v noci měl na sobě pouze sportovní trenýrky s nápisem Zlatí orli Orala Robertse na pravé nohavičce a vyvstávaly mu téměř všechny svaly na těle.

Při bohoslužbách (kterých bylo pět do týdne) se Lester modlil extatickým tremolem televizního kazatele a proměňoval tak jméno Toho Chlapa v něco, co znělo jako zpod pedálu elektronického kvákadla: nebyl to Bůh, ale BHŮ-HŮ-ŮAHH! Při svých soukromých modlitbách chvílemi upadal do stejné kadence, i když si to neuvědomoval. Ale když mu něco dělalo velké starosti, když se skutečně potřeboval poradit s Bohem Mojžíšovým a Abrahamovým, s Tím, kdo putoval ve dne jako sloup kouře a v noci jako sloup ohně, vedl Lester rozhovor hlubokým mručením, takže jeho slova zněla jako vrčení psa přichystaného k útoku na vetřelce. Lester o tom nevěděl, protože ve svém životě neměl nikoho, kdo by ho při modlitbách slyšel. Piper Libbyová byla vdova, která před třemi lety ztratila při nehodě manžela a oba malé syny. Lester Coggins byl celý život starý mládenec, který v dospívání trpěl nočními můrami o tom, jak masturbuje a když zvedne hlavu, stojí mezi dveřmi do jeho pokoje Marie Magdaléna.

Kostel byl skoro stejně nový jako generátor a byl postavený z drahého červeného javoru. Byl bez výzdoby, až strohý. Za Lesterovými holými zády se táhly tři řady lavic, nad nimi trámový strop. Před sebou měl pulpit: pouhý stojan, na něm bibli a velký kříž z červeného dřeva zavěšený na závěsu z fialového sametu. Kůr byl napravo nahoře, kde se v rohu tísnily hudební nástroje – včetně elektrické kytary Stratocaster, na niž Lester občas osobně hrál.

„Bože, slyš mou modlitbu,“ pronesl Lester mručivým tónem, kterým vyjadřoval, že se opravdu modlí. V jedné ruce držel tlustý provaz s dvanácti uzly. Každý uzel znamenal jednoho učedníka. Devátý uzel – ten znamenal Jidáše – byl černě obarvený. „Bože, vyslyš mou modlitbu, žádám to ve jménu ukřižovaného a vzkříšeného Ježíše.“

Začal si provazem bičovat záda, nejdřív přes levé rameno a pak přes pravé, jeho paže se při tom plynulým pohybem pozvedala a ohýbala. Na jeho nezanedbatelných bicepsech a deltoidech začal vyrážet pot. Když provaz s uzly udeřil do beztak zjizvené kůže, ozval se zvuk jako při klepání koberce. Tohle dělal už mnohokrát, ale nikdy tak prudce.

„Bože, vyslyš mou modlitbu! Bože, vyslyš modlitbu mou! Bože, moji modlitbu vyslyš! Vyslyš mou modlitbu, Bože!“

Svist, svist, svist. Pálilo to jako oheň, jako kopřivy. Propalovalo se to stále dál zatáčkami a odbočkami jeho ubohých lidských nervů. Bylo to strašné a zároveň strašně uspokojivé.

„Pane, my v tomto městečku jsme zhřešili a já stojím v čele všech hříšníků. Naslouchal jsem Jimovi Renniemu a věřil jeho lžím. Ano, věřil jsem, a teď platím, nyní stejně jako předtím. Není to tak, že jeden platí za hříchy jednoho, ale mnohých. Nerozzlobíš se snadno, ale když to přijde, Tvůj hněv je jako bouře, která smete pšeničné pole, přimáčkneš k zemi ne jedno stéblo nebo hrst, ale všechna do jednoho. Zasel jsem vítr a sklidil bouři, nejen kvůli jednomu, ale za mnohé.“

Mill byl plný dalších hříchů a hříšníků – věděl to, nebyl naivní, lidi tu kleli, tancovali, užívali si sexu a brali drogy, o tom věděl svoje – a určitě si zasloužili trest, zasloužili si přímo zdeptat, ale to přece platilo o každém městečku, a tenhle boží trest dopadl jenom na to jejich.

Ale stejně… bylo možné, že tu podivnou kletbu nepřivolal právě jeho hřích? Ano, možné to bylo. I když nepravděpodobné.

„Pane, potřebuji vědět, co mám dělat. Ocitl jsem se na křižovatce. Pokud je Tvá vůle, abych zítra ráno stanul u pulpitu a vyzpovídal se z toho, k čemu mě ten muž přemluvil – k hříchům, na nichž jsme se společně podíleli, k hříchům, které byly jenom mým dílem – pak to udělám. Ale to by znamenalo konec mého pastorství a těžko mohu uvěřit, že by tohle byla Tvá vůle v takto vyhrocené chvíli. Pokud je Tvá vůle, abych počkal… počkal a zjistil, co se stane… počkal a modlil se se svým stádem, aby se toto břemeno nadlehčilo… pak to udělám. Stane se Tvá vůle, Pane. Dnes i navěky věkův.“

Na chvilku se přestal týrat (cítil, jak mu po holých zádech stékají teplé, konejšivé čůrky, a některé uzly na provaze začaly rudnout) a obrátil uslzenou tvář k trámovému stropu.

„Protože tihle lidé mě potřebují, Pane. Ty to přece víš, a potřebují mě víc než dřív. Takže… pokud je Tvá vůle, abych si tento pohár odtrhl od úst… pak mi dej, prosím, znamení.“

Čekal. A hle, Pán Bůh řekl Lesteru Cogginsovi: „Dám ti znamení. Jdiž ke své bibli, stejně jakož jsi činil coby děcko po těch svých ohavných snech.“

„Okamžitě,“ vyhrkl Lester. „Ihned.“

Zavěsil si kolem krku uzlovatý provaz, který mu na hrudníku a ramenou obtiskl krvavou podkovu, a vystoupil k pulpitu. Žlábkem na zádech mu stékala krev a smáčela elastickou pasovku trenýrek.

Postavil se k pulpitu, jako by chtěl kázat (i když ani v nejhorším snu se mu nezdálo, že by kázal v tak chabém úboru), sklapl bibli, která tam dosud ležela otevřená, a pak zavřel oči. „Pane, budiž Tvá vůle – prosím Tě ve jménu Syna, jenž byl ukřižován v hanbě, aby ve slávě povstal.“

A Pán pravil: „Otevři Mou knihu, a viz, co spatříš.“

Lester vykonal pokyn (dával si při tom pozor, aby Bibli neotvíral moc blízko k prostředku – tohle byla práce pro Starý Zákon jako vyšitá). Poslepu zapíchl prst do stránky, otevřel oči a shýbl se, aby se podíval. Byla to dvacátá osmá kapitola Deuteronomia, dvacátý osmý verš. Stálo tam:

„Hospodin tě raní šílenstvím, slepotou a pomatením mysli.“

Pomatení mysli nebylo ještě to nejhorší, ale celkově to nebylo nijak povzbudivé. Ani jasné. Potom Pán promluvil znovu: „Ještě nepřestávej, Lestere.“

Přečetl dvacátý devátý verš.

„O poledni budeš tápat…“

„Ano, Pane, ano,“ vydechl a četl dál.

„…jako tápe slepý ve tmě. Na svých cestách nebudeš mít zdar, stále budeš týrán a odírán, po všechny dny, a nikdo tě nezachrání.“

„Budu raněn slepotou?“ zeptal se Lester a mručivý hlas, určený k modlitbě, se trochu zvýšil. „Ach Bože, prosím Tě, nedělej to – ovšem pokud je to Tvá vůle…“

Pán k němu opět promluvil: „Přišlápl sis dneska vedení, Lestere?“

Vytřeštil oči. Boží hlas, ale oblíbené matčino úsloví. Učiněný zázrak. „Ne, Pane, to ne.“

„Tak se podívej pořádně. Co ti ukazuji, táži se?“

„Něco o šílenství. Nebo slepotě.“

„Která z těch dvou možností je podle tvého uvážení pravděpodobnější?“

Lester prozkoumal verše. Jediné slovo, které se v nich opakovalo, se týkalo slepoty.

„Tohle… Pane, tohle je Tvé znamení?“

Pán odpověděl: „Ano, vskutku, nebude to však tvá slepota. Prozatím tvé oči zří jasněji. Hledej slepého, který zešílel. Až ho zříš, musíš svému shromáždění povědět, co tu Rennie provádí a jakou jsi v tom sehrál roli. Oba to musíte povědět. O tom si ještě pohovoříme, ale prozatím jdi spát, Lestere. Kape z tebe na podlahu.“

Lester poslechl, ale nejdřív utřel kapky krve rozcákané na podlaze z tvrdého dřeva za pulpitem. Udělal to vkleče. Při práci se nemodlil, ale rozjímal o těch verších. Cítil se mnohem lépe.

Prozatím bude mluvit jenom obecně o hříších, které zřejmě přivolaly bariéru, která oddělila Mill od ostatního světa. Bude však pátrat po znamení. Po slepém muži či ženě, kteří se zbláznili, ano, vskutku.

6

Brenda Perkinsová poslouchala stanici WCIK, protože její manžel ji také poslouchal (vlastně poslouchával), ale nikdy nevkročila do kostela Krista Spasitele. Byla protestantkou do morku kostí a postarala se, aby manžel byl také.

To bývalo. Howie přijde do sboru už jen jednou. Bude tam ležet a nic nevědět, a Piper Libbyová bude pět chválu.

Toto vědomí – tak prudké a nezměnitelné – na ni dolehlo s plnou silou. Poprvé, co se tu zprávu Brenda dozvěděla, ochabla a zanaříkala. Snad protože konečně mohla, když zůstala o samotě.

Prezident v televizi vypadal vážný a děsivě starý a říkal: „Přátelé Američané, chcete znát odpovědi. A já se zavazuji, že vám je poskytnu, jakmile je získám. V této záležitosti nebude nic utajováno. Moje informace o událostech budou i vaše informace. Toto slibuji s plnou vážností…“

„Jo, a taky mi můžeš výhodně prodat jeden most,“ odsekla Brenda a to ji rozplakalo ještě víc, protože přesně tak to s oblibou říkával Howie. Vypnula televizi a pak odhodila dálkový ovladač na podlahu. Měla sto chutí na něj šlápnout a rozdupat ho, ale neudělala to. V duchu totiž viděla, jak Howie vrtí hlavou a nabádá ji, aby nebyla pošetilá.

Raději zašla do jeho malé pracovny, protože se ho chtěla nějak dotýkat, dokud tu jeho přítomnost byla ještě živá. Potřebovala se ho dotýkat. Za domem vrněl jejich generátor. Napapaný a spokojený, řekl by Howie. Hrozně jí vadilo, jak je ten krám drahý, když ho Howie po jedenáctém září objednával (Jen tak pro jistotu, řekl jí tehdy), ale dnes litovala každého rýpnutí, které si tehdy neodpustila. Kdyby tu zůstala bez něj a navíc potmě, bylo by to ještě hroznější, osamělejší.

Stůl byl prázdný až na laptop, a ten byl otevřený. Na spořiči obrazovky byla fotografie z dávného zápasu Malé ligy. Howie a Chip, tomu bylo tehdy jedenáct nebo dvanáct, měli na sobě zelené mikiny firmy Drug Monarchs ze Sandersu. Ta fotka pocházela z roku, kdy Howie a Zrzek Everett dotáhli sanderský tým až do státního finále. Chip držel otce kolem krku a Brenda oba objímala. Byl to krásný den. Ale pomíjivý. Křehký jako křišťálový pohár. Kdo to tehdy mohl vědět, když ještě bylo možné tu chvíli na okamžik pozdržet?

Ještě nebyla schopná Chipovi zavolat a pomyšlení na ten telefonát – pokud se tedy k němu vzchopí – ji zlomilo. Se vzlykáním padla na kolena vedle manželova stolu. Nepropletla prsty, ale sepjala dlaně, jak to dělávala v dětství, kdy klekávala ve flanelovém pyžamu vedle postýlky a odříkávala svou mantru Bože požehnej mamince, Bože požehnej tatínkovi, Bože požehnej mojí zlaté rybce, která ještě nemá jméno.

„Pane Bože, tady je Brenda. Nechci ho zpátky… no, vlastně chci, ale vím, že tohle nemůžeš. Jenom mi dej sílu, abych to unesla, ano? A napadlo mě, jestli bys třeba… nevím, jestli se teď nerouhám, nejspíš ano, ale napadlo mě, jestli bys mu nemohl dovolit, aby se mnou ještě jednou promluvil. Nebo aby se mě ještě jednou dotkl, jak to udělal dneska ráno.“

Při té vzpomínce – na jeho prsty na její kůži zalité sluncem – se prudce rozeštkala.

„Vím, že duchové nejsou tvůj obor – samozřejmě až na Ducha svatého – ale co takhle ve snu? Vím, že žádám hodně, ale… ach Bože, dnes večer je ve mně takové prázdno. Netušila jsem, že se v člověku může objevit taková jáma, a já se bojím, že do ní spadnu. Pokud to pro mě uděláš, udělám něco já pro Tebe. Stačí, aby sis řekl. Prosím Tě, Bože, stačí jenom dotek. Nebo slovo. Třeba jenom ve snu.“ Zhluboka, roztřeseně se nadechla. „Děkuji Ti. Samozřejmě buď vůle Tvá. Ať se mi bude líbit nebo ne.“ Chabě se zasmála. „Amen.“

Otevřela oči, opřela se o stůl a vstala. Jednou rukou trochu strčila do počítače a obrazovka se ihned rozzářila. Pořád ho zapomínal vypnout, ale aspoň že ho nechával zastrčený do zásuvky, takže se baterie nevybíjela. A elektronickou pracovní plochu měl mnohem uklizenější než ona. Brenda ji měla věčně přecpanou porůznu staženými dokumenty a elektronickými poznámkami. Howard měl na své pracovní ploše vždy jen tři složky úhledně naskládané pod ikonkou harddisku: AKTUÁLNÍ, kam si ukládal hlášení o probíhajících vyšetřováních. Potom SOUD, kde měl seznam lidí, kteří měli jít svědčit (psal si tam i sebe), a jaké věci se to týkalo a kde se soud konal. Třetí složka se jmenovala DŮM NA MORINSKÉ UL., kam si ukládal všechno, co mělo něco společného s jejich bydlením. Napadlo ji, že kdyby tuhle složku otevřela, třeba najde něco o generátoru. Potřebovala zjistit, co musí udělat, aby udržela přístroj co nejdéle v chodu. Henry Morrison z policejní stanice jí nejspíš ochotně vymění plynovou bombu, ale co když náhradní nemá? Pokud je to tak, měla by si nějakou sehnat u Burpeeho nebo u pumpy, než lidi všechny vykoupí.

Položila špičku prstu na mousepad, ale na chvilku se zarazila. Na obrazovce byla ještě čtvrtá složka, schovaná až v rohu vlevo dole. Nikdy dřív si jí nevšimla. Brenda se snažila vzpomenout, kdy jí naposledy padl zrak na obrazovku tohoto počítače, ale žádná příležitost se jí nevybavovala.

Ta složka se jmenovala VADER.

No, existoval jenom jeden člověk, kterého si Howard označil jako Darth Vadera: Velký Jim Rennie.

Zvědavě přesunula kurzor na složku a dvakrát klikla. Napadlo ji, jestli nebude chráněná heslem.

Byla. Zkusila WILDCATS, kterým se otevírala složka AKTUÁLNÍ (zabezpečovat SOUD se Howie neobtěžoval), a zabralo to. Ve složce byly dva dokumenty. Jeden se jmenoval PROBÍHAJÍCÍ VYŠETŘOVÁNÍ. Druhý byl ve formátu PDF a byl označený DOPIS OD NSZM. Tím Howie označoval nejvyššího státního zástupce státu Maine. Klikla na něj.

Brenda pročítala zástupcův dopis, užasla a slzy jí usychaly na tvářích. Především jí zrak padl na oslovení: žádné Vážený pane, ale Milý Vévodo.

Dopis byl sice napsaný spíš právnickou než lidskou řečí, přesto jí určité věty vyskakovaly před oči, jako by byly napsané tučně: nejprve Zneužití majetku a služeb města. Potom Spoluúčast radního Sanderse je téměř jistá. A ještě Rozsah a dosah tohoto protiprávního jednání je mnohem větší, než jsme před třemi měsíci tušili.

A až skoro dole na ni křičela věta, jako by byla napsána nejen tučně, ale navíc velkým písmem: VÝROBA A PRODEJ ILEGÁLNÍCH DROG.

Vypadalo to, že její modlitba byla vyslyšena, i když naprosto nečekaným způsobem. Brenda, usazená na Howieho židli, klikla ve Vaderově složce na PROBÍHAJÍCÍ VYŠETŘOVÁNÍ, a nechala k sobě promlouvat svého zesnulého manžela.

7

Prezidentova řeč – plná útěšných slov, leč chudá na informace – skončila v 00.21 hodin. Zrzek Everett ji sledoval v odpočívárně ve druhém patře nemocnice, pak naposledy zkontroloval karty pacientů a odešel domů. Za studií končíval večer unavenější než dnes, ale nikdy necítil takovou depresi a obavy z budoucnosti.

V domě byla tma. Loni (a předloni) s Lindou probírali, jestli mají koupit generátor, protože v Chester’s Millu každou zimu přestala jít na čtyři nebo pět dní elektřina, a obvykle se to stávalo i několikrát v létě. Elektrozávody Západního Maine nepatřily k nejspolehlivějším dodavatelům. Závěr byl, že si to prostě nemohou dovolit. Snad kdyby šla Linda do práce na plný úvazek, ale to ani jeden nechtěl, dokud byly holčičky malé.

Aspoň máme pořádná kamna a hromadu dříví. Jestli budou nutné.

V přihrádce na rukavice byla baterka, ale když ji zapnul, objevil se slabý paprsek světla a ten po pěti vteřinách zhasl. Zrzek potichu zaklel a připomněl si, že zítra musí nakoupit baterie do zásoby – vlastně už dneska. Pokud budou obchody otevřené.

Bydlím tu už dvanáct let, tak jestli potmě nenajdu cestu, jsem opočlověk.

Ano, dobře. Dnes v noci se trochu cítil jako opočlověk – kterého právě chytili a strčili za mříže v zoologické. A rozhodně tak smrděl. Možná by se měl osprchovat, než půjde spát…

Vlastně ne. Nejde elektřina, nefunguje sprcha.

Byla jasná noc a i když nesvítil měsíc, nad domem zářila miliarda hvězd, a ty vypadaly stejně jako vždycky. Možná že nahoře ta bariéra nebyla. Prezident o tomhle nemluvil, takže je možné, že lidé pověření vyšetřováním to ještě nevědí. Pokud se Mill ocitl na dně jakési čerstvě vytvořené studny a nikoli pod přízračným průhledným poklopem, pak by všechno ještě mohlo dopadnout dobře. Vláda by jim mohla shazovat zásoby letadlem. Když může země utrácet stovky miliard na záchranu velkých korporací, tak by si mohla dovolit hodit jim sem pár sušenek a několik mizerných generátorů.

Vystoupal po schodech na verandu a vytáhl klíč od domu, ale když se dostal ke dveřím, všiml si, že na klice cosi visí. Shýbl se k tomu, zamžoural a usmál se. Byla to minibaterka. Při výprodeji, který měli u Burpeeho na konci léta, jich Linda koupila šest za pět dolarů. Tehdy to považoval za zbytečný výdaj, dokonce si vzpomněl, že si myslel Ženské nakupují ve výprodejích ze stejného důvodu, proč muži šplhají na hory – protože existují.

Z konce baterky trčelo drobné kovové očko. Jím byla provlečená šňůrka z jedné jeho staré tenisové boty. Ke tkaničce byl přilepený vzkaz. Odtrhl ho a zamířil na něj baterku.

Ahoj, zlato. Doufám, že jsi v poho. Obě Jéčka už jsou konečně v posteli. Obě rozčilené a ustrašené, ale nakonec jsem je zpacifikovala. Zítra mám celý den službu a tím míním celý den, od 7 do 7, to řekl Peter Randolph (náš nový náčelník – GRRR.) Marta Edmundsová řekla, že se o holčičky postará, bůh žehnej Martě. Snaž se mě neprobudit. (I když možná neusnu.) Bojím se, že nás čekají krušné časy, ale my se s tím popereme. Špajz máme narvaný jídlem, díky bohu.

Zlato, vím, že jsi unavený, ale vyvenčil bys Audrey? Zase se pustila do toho svého divného kníkání. Že by věděla, že se to blíží? Psi prý vycítí zemětřesení, tak že by i tohle…?

Judy a Janulka posílají tatínkovi pusinky. Já taky.

Zítra si najdeme chvilku a proberem to, viď? Popovídáme si a řekneme si, co a jak.

Trochu se bojím.

Lin

On se taky bál a nebyl nijak nadšený z toho, že manželka bude zítra sloužit dvanáctku, zatímco on nejspíš bude dělat šestnáctku nebo možná i déle. Nebyl taky nadšený z toho, že Judy a Janelle stráví celý den s Martou, když se všechny nepochybně bály taky.

Ale nejméně nadšený byl z toho, že musí jít na procházku s jejich zlatým retrívrem, když už je skoro jedna ráno. Napadlo ho, že je opravdu možné, že fenka vycítila, jak se bariéra chystá. Věděl, že psi jsou vnímaví vůči řadě jevů, které se blíží, a nejen zemětřesení. Jenomže pokud by to tak bylo, pak by to „divné kníkání“ jak tomu s Lindou říkali, už přestalo, nebo ne? Když se dnes v noci vracel domů, ostatní psi v městečku mlčeli jako zařezaní. Žádný neštěkal ani nevyl. Ani neslyšel, že by se ještě někdo zmínil o tom, že by jeho pes „divně kníkal“.

Možná bude spát v pelechu u sporáku, zadoufal, když odemykal dveře do kuchyně.

Audrey nespala. Okamžitě k němu přišla, ale neskákala radostí jako obvykle – Jsi doma! Jsi doma! Díky bohu, jsi doma! – ale přikrádala se, skoro se plížila s ocasem staženými mezi zadníma nohama, jako by čekala ránu (v životě žádnou nedostala) a nikoli pohlazení po hlavě. A znovu tak divně kníkala. Vlastně to začalo dávno před bariérou. Na pár týdnů pak přestala a Zrzek začal doufat, že ji to přešlo, jenomže pak s tím začala znovu, někdy potichu, jindy nahlas. Dnes v noci to bylo hlasité – nebo mu to tak jen připadalo, když byla v kuchyni tma, digitální displej na sporáku a mikrovlnce neblikal a světlo nad dřezem, které mu Linda obyčejně nechávala rozsvícené, bylo taky zhasnuté.

„Nech toho, holka,“ napomenul ji. „Probudíš celý barák.“

Jenže Audrey nepřestávala. Jemně ho dloubla hlavou do kolena a v tom jasném úzkém paprsku světla z baterky, kterou držel v pravé ruce, se mu podívala vzhůru do tváře. Byl by přísahal, že ho tím pohledem o něco úpěnlivě prosí.

„Tak dobře,“ vzdychl. „Dobře, dobře. Jdem se projít.“

Vodítko viselo na háčku u dveří do komory. Když pro ně šel (baterku na tkaničce si pověsil na krk), plížila se před ním spíš jako kočka než pes. Kdyby neměl baterku, možná by o ni zakopl. To by bylo skutečně grandiózní zakončení beztak mizerného dne.

„Jenom chvilku, chviličku, vydrž.“

Jenže ona na něj vyštěkla a couvla.

„Ticho! Audrey, ticho!“

Místo aby ztichla, znovu zaštěkala. Ve spícím domě se to strašně hlasitě rozléhalo. Polekaně nadskočil. Audrey vyrazila, popadla do zubů nohavici jeho kalhot a začala couvat chodbou. Snažila se ho kamsi vléct.

Zrzka to zaujalo a nechal ji, aby ho vedla. Když Audrey pochopila, že jde s ní, pustila ho a rozběhla se po schodech nahoru. Po dvou krocích se ohlédla a znovu štěkla.

Nahoře, v jejich ložnici, se rozsvítilo. „Zrzku?“ To byl Lindin rozespalý hlas.

„Jo, jsem to já,“ zavolal co nejtišeji. „Vlastně spíš Audrey.“

Sledoval psa po schodech nahoru. Audrey se nehnala obvyklými nadšenými skoky, ale neustále se ohlížela. Páníčci často dokonale poznají, jak se jejich pes tváří, a Zrzek viděl úzkost. Audrey měla uši přitisknuté dozadu k hlavě, ocas pořád stažený mezi nohama. Pokud to stále souviselo s „divným kníkáním“, dospělo to na novou úroveň. Zrzka najednou napadlo, jestli není v domě nějaký vetřelec. Venkovní dveře byly sice zamčené, Linda na to byla obyčejně opatrná, když zůstávala sama doma s dětmi, ale…

Linda se objevila nahoře u schodů a zavazovala si pásek u froté županu. Audrey ji uviděla a znovu zaštěkala. Znělo to jako „jdi mi z cesty“.

„Audinko, nech toho!“ okřikla ji, ale Audrey kolem ní proběhla a při tom jí vrazila do pravé nohy tak prudce, až Linda odletěla ke zdi. Potom se fenka rozběhla chodbou k pokoji holčiček, kde stále vládlo ticho.

Linda vylovila z kapsy županu svou minibaterku. „Co to proboha…“

„Myslím, že by ses měla vrátit do ložnice,“ řekl Zrzek.

„To určitě!“ Rozběhla se chodbou jako první a jasný paprsek světla poskakoval před ní.

Holčičkám bylo sedm a pět let a nedávno vstoupily do fáze, které Linda říkala „ženské tajnosti“. Audrey doběhla ke dveřím, vztyčila se na zadní a předními začala po dveřích škrábat.

Zrzek dohnal Lindu zrovna ve chvíli, kdy otvírala dveře. Audrey vtrhla dovnitř, ale na postel Judy se ani nepodívala. Pětiletá holčička stejně tvrdě spala.

Janelle však ne. Ale ani nebyla vzhůru. Zrzek všechno pochopil v okamžiku, kdy na ni společně posvítily paprsky dvou baterek, a proklel se za to, že si neuvědomil dřív, co se děje, co se muselo dít už od srpna a možná i od července. Protože chování, které předváděla Audrey – „divné kníkání“ – si moc dobře pamatovali. Zrzek prostě neviděl pravdu, i když ji měl přímo před nosem.

Janelle měla otevřené oči, ale vidět bylo jen bělmo. Nesvíjela se v křeči – díky bohu za to – ale celá se třásla. Deku měla schumlanou až k chodidlům, nejspíš to udělala hned na začátku, a ve dvojitém světelném paprsku Zrzek viděl vlhkou skvrnu na kalhotech pyžama. Vrtěla prsty, jako by se procvičovala před hrou na piano.

Audrey se posadila k posteli a soustředěně se na svou malou paničku zahleděla.

„Co se to s ní děje?“ zaječela Linda.

Judy v druhé posteli se zavrtěla a ozvala se. „Mami? Už je snídaně? Ujel mi autobus?“

„Má záchvat,“ odpověděl Zrzek.

„Tak jí pomoz!“ křičela Linda. „Udělej něco! Umírá?“

„Neumírá,“ uklidňoval ji Zrzek. Část mozku, která si zachovala analytické schopnosti, mu napovídala, že je to skoro jistě prostý petit mal – mírný epileptický záchvat, a že takové určitě byly i ty ostatní. Jinak by o tom už dávno věděli. Ale když jde o vlastní dítě, je všechno jiné.

Judy se na posteli zprudka posadila a všude kolem se rozlétli plyšáci. Vyděšeně vytřeštila oči a nijak ji neuklidnilo, když ji Linda vyškubla z postele a sevřela do náručí. „Zastav to! Ať to přestane, Zrzku!“

Pokud to byl petit mal, přejde sám.

Prosím tě, Pane Bože, ať to přestane samo, pomyslel si.

Položil dlaně Janelle na spánky křečovitě se třesoucí hlavy, a pokusil se ji stočit nahoru. Chtěl mít jistotu, že má volné dýchací cesty. Nejdřív to nešlo – ten zatracený pěnový polštář mu v tom bránil. Mrskl s ním na podlahu. V letu zasáhl Audrey, ale ta sebou ani neškubla a jen se dál upřeně dívala.

Zrzek konečně mohl Janelle trochu zaklonit hlavu, takže uslyšel její dech. Nebyl rychlý a neslyšel žádné chroptivé lapání po kyslíku.

„Mami, co se Janulce stalo?“ zeptala se Judy a začala natahovat. „Je z ní šílenec? Je nemocná?“

„Není šílenec a nemocná je jenom trochu.“ Zrzek užasl sám nad sebou, jak klidně mluví. „Nechceš jít s mámou do naší…“

„Ne!“ vykřikly společně jako dokonalé duo.

„Tak jo,“ řekl, „ale musíte být zticha. Nesmíme ji polekat, až se probudí, protože už tak bude vyděšená… no, trošku vyděšená,“ opravil se. „Audrey, hodná holka. Jsi moc, moc hodná holka.“

Takové pochvaly obvykle působily u Audrey radostnou extázi, ale dnes v noci ne. Ani nemávla oháňkou. Potom nečekaně potichu štěkla, lehla si a položila si čenich na packu. Za několik vteřin se Janelle přestala třást a zavřela oči.

„To mě podrž,“ zahučel Zrzek.

„Co je?“ Linda už seděla na krajíčku druhé postele a Judy držela na klíně. „Co se stalo?“

„Je to pryč,“ řekl Zrzek.

Ale nebylo. Ne tak docela. Když Janelle znovu otevřela oči, hleděly zdánlivě normálně, ale neviděly ho.

„Velká dýně!“ vykřikla Janelle. „Za to může Velká dýně! Musíte Velkou dýni zastavit!“

Zrzek s ní jemně zatřásl. „Něco se ti zdá, Janulko. Nějaký zlý sen. Ale už je pryč a bude ti zase dobře.“

Ještě chvíli nebyla úplně při sobě, i když pohnula očima a Zrzek poznal, že už ho vidí i slyší. „Zastav ten Halloween, tati! Musíš ten Halloween zastavit!“

„Dobře, miláčku, zastavím ho. Halloween je pryč. Už jsem ho zahnal.“

Zamžikala, pak zvedla ruku a odhrnula si zcuchané a propocené vlasy z čela. „Co? Proč? Měla jsem jít za princeznu Leiu! Proč se mi v životě vždycky všecko pokazí?“ Rozplakala se.

Linda přišla blíž – Judy cupitala za ní a držela se matčina županu – a vzala Janelle do náručí. „Pořád můžeš jít za princeznu Leiu, zlatíčko, určitě.“

Janelle hleděla na rodiče nejdřív zmateně, pak podezíravě a nakonec v ní začala narůstat hrůza. „Co tady děláte? A proč je ona vzhůru?“ ukázala na Judy.

„Počurala ses,“ oznámila jí Judy povýšeně a když si to Janelle uvědomila – a rozplakala se tím víc – měl Zrzek chuť vrazit Judy pořádný záhlavec. Obvykle se cítil jako velmi osvícený rodič (zvlášť ve srovnání s těmi, kteří se mu občas plížili do ordinace s dětmi, které měly zlámané ruce nebo monokly pod okem), ale dnes v noci ne.

„To nevadí,“ objal Zrzek Janelle. „Za to nemůžeš. Trochu tě něco zlobilo, ale už je to pryč.“

„Musí jít do nemocnice?“ zeptala se Linda.

„Stačí na zdravotní středisko, a nemusí to být hned teď. Až zítra ráno. Dám jí správné léky a bude to dobré.“

„JÁ NECHCI INJEKCI!“ zaječela Janelle a rozeřvala se jako tur. Zrzkovi se ten řev moc líbil. Zněl velmi zdravě. Silně.

„Nebudu ti dávat injekce, miláčku. Jenom tabletky.“

„Víš to určitě?“ zeptala se Linda.

Zrzek se podíval na jejich psa, který už úplně klidně ležel u postele s čenichem na pacce a nejnovějšího dramatu si vůbec nevšímal.

„Audrey to ví určitě,“ řekl. „Ale měla by pro dnešek spát s holčičkami tady.“

„Jó!“ vykřikla Judy. Padla na kolena a bouřlivě popadla Audrey kolem krku.

Zrzek vzal manželku kolem ramen. Opřela si hlavu o jeho rameno, jako by byla tak unavená, že už ji sama neudrží.

„Proč dneska?“ zeptala se. „Proč zrovna dneska?“

„Nevím. Buď ráda, že to byl jenom slabý záchvat.“

V tomto ohledu byla jeho modlitba vyslyšena.

ŠÍLENSTVÍ, SLEPOTA, POMATENÍ MYSLI

1

Ne že by Strašák Joe vstával tak brzy, on totiž ještě ponocoval.

Vlastně vůbec nešel spát.

Vlastním jménem Joseph McClatchey, třináct let, známý rovněž pod přezdívkou Král ajťáků nebo Skeletor, bydliště na Millské ulici číslo 19. Při výšce sto pětaosmdesát a váze osmašedesát kilo byl skutečně hodně kostnatý. Ale mezi ušima neměl žádnou řezanku. Joe zůstal v osmé třídě jenom proto, že rodiče tvrdě trvali na tom, že „žádné přeskakování nebude“.

Joeovi to nevadilo. Měl tam své kamarády (na vychrtlého třináctiletého génia jich měl kupodivu hodně). Navíc učení zvládal levou zadní a měl po ruce spoustu počítačů, na kterých se mohl vyřádit. V Maine měl každý středoškolák počítač. Některé lepší webovky byly samozřejmě zablokované, ale Joeovi netrvalo dlouho, než se s takovými drobnými nepříjemnostmi vypořádal. Rád se o informace dělil se svými kámoši. Patřili mezi ně neúnavní pařiči Norrie Calvertová a Benny Drake. (Benny při každodenním povinném studiu v knihovně nejraději surfoval po stránce Blondýnek v bílých kalhotkách.) Tahle ochota dělit se o informace nepochybně vysvětlovala Joeovu popularitu, ale jen zčásti. Kluci ho prostě považovali za bezva parťáka. Nejlepší vysvětlení zřejmě poskytovala samolepka, kterou si přilípl na batoh. Stálo na ní „BOJUJ S MOCÍ“, jak pěkně zpívali Public Enemy.

Joe byl čistý jedničkář, spolehlivý a občas výtečný centr školního basketbalového družstva (hrál za studenty už v sedmé třídě!) a šikovný hráč kopané. Uměl polechtat i klávesy na piánu a před dvěma lety získal druhou cenu v každoroční vánoční soutěži Město hledá talenty, kde předvedl parádně uvolněnou taneční kreaci na „Redneck Woman“ od Gretchen Wilson. Dospělá část obecenstva aplaudovala a řičela nadšením. Lissa Jamiesonová, vedoucí městské knihovny, se nechala slyšet, že Joe by se tím klidně mohl živit, ale Joe neměl žádné ambice stát se Napoleonem Dynamitem.

„Zfixlovali to,“ prohlásil tehdy Sam McClatchey a zachmuřeně dloubal do medaile za druhé místo, kterou syn získal. Asi měl pravdu. Toho roku vyhrál Dougie Twitchell, čistě náhodou bratr třetí radní. Twitch předvedl číslo, při kterém žongloval půltuctem kuželů za zpěvu „Moon River“.

Joe se nestaral, jestli někdo soutěž zfixloval nebo ne. Ztratil zájem o tancování, stejně jako ztratil zájem o většinu činností, které svého času musel do určité míry zvládnout. Ochabovala i jeho láska ke košíkové, i když se v páté třídě domníval, že mu vydrží navěky.

Pouze vášeň k internetu, tomu elektronickému vesmíru nekonečných možností, ho zatím neopouštěla.

Jeho největším přáním, s nímž se však nesvěřil ani rodičům, bylo stát se prezidentem Spojených států. Možná udělám Napoleona Dynamita při inauguraci. Pak by ta sračka zůstala na YouTube navěky.

První noc, kdy se objevila Kupole, strávil Joe na internetu. McClatcheyovi neměli generátor, ale Joeův laptop byl nabitý a připravený k práci. Navíc měl půl tuctu náhradních baterií. Přesvědčil ostatních sedm nebo osm kluků ve svém neformálním počítačovém kroužku, aby rovněž měli náhradní baterie po ruce, a Joe navíc věděl, kde jsou další, kdyby je potřebovali. Možná zapotřebí nebudou, protože škola měla generátor jako hrom a podle Joea by si mohli baterie bez problémů dobít tam. I kdyby vypnuli celý Mill, školník pan Allnut mu nepochybně dovolí, aby se připojil. Pan Allnut byl také fanoušek stránky blondynyvbilychkalhotkach.com. Nemluvě o stahování countryové muziky, kterou školník dostával zadarmo, o což se Strašák Joe postaral.

Joe tu první noc málem strhl své wi-fi spojení. Poletoval od blogu k blogu s horečným nepokojem žáby poskakující po horkých kamenech. Každý blog byl hrozivější než předešlý. Faktů pomálu, konspirační teorie bujely. Joe souhlasil s tátou a mámou, kteří označili praštěnější vyznavače konspiračních teorií žijící na internetu (a pro internet) za „lidi s alobalovými čepičkami“. Věřil však také tezi, že pokud člověk vidí spoustu koňských koblih, někde poblíž musí být poník.

Nastával Druhý den Kupole a ze všech blogů vysvítalo totéž: poníkem v tomto případě nebyli teroristé, vetřelci z vesmíru ani Velký Cthulhu, ale starý dobrý vojensko-průmyslový komplex. Podrobnosti se lišily od jedněch webovek k druhým, ale všemi se táhly tři základní teorie. Jednou z nich bylo, že Kupole je jakýsi bezohledný experiment, v němž obyvatelé Chester’s Millu slouží jako pokusní králíci. Další zněla, že se jedná o experiment, který se nepovedl a vymkl se kontrole („Přesně jako v tom filmu Mlha,“ napsal jeden bloger). Třetí teorie hlásala, že vůbec nejde o experiment, ale o chladnokrevně zinscenovanou záminku k válce proti nepřátelům Ameriky. „A ZVÍTĚZÍME!“ psal Jatorikal87. „Protože s touhle novou zbraní SE NÁM NIKDO NEVYROVNÁ. Přátelé, STALI JSME SE NOVOANGLICKÝMI PATRIOTY NÁRODA!“

Joe nevěděl, jestli je některá z těch teorií pravdivá. Ani ho to nezajímalo. Zajímalo ho však, že všechny měly společný jmenovatel, což byla vláda.

Přišel čas na demonstraci, kterou povede samozřejmě on. Nebude v městečku, ale na silnici číslo 119, kde do toho můžou strčit vládě čumák. Možná tam zpočátku budou jenom Joeovi mládenci, ale řady se rozrostou. O tom nepochyboval. Vláda nejspíš zatím držela novináře na distanc, ale Joe měl i ve třinácti dost rozumu, aby věděl, že přítomnost tisku není nezbytná podmínka. Protože v těch uniformách vězeli lidé a za těmi nehybnými tvářemi, aspoň některými, byl myslící mozek. Vojenská přítomnost jako celek snad představovala vládní moc, ale celek tvoří jednotlivci a někteří z nich určitě potajmu blogují. Roznesou zprávy a nejspíš je doprovodí i fotkami z mobilu, na nichž Joe McClatchey a jeho kamarádi třímají nápisy KONEC UTAJOVÁNÍ, ZASTAVTE EXPERIMENT, SVOBODU CHESTER’S MILLU atd.

„Musíme rozvěsit nápisy i po městečku,“ zamumlal. Ale to nebude problém. Všichni jeho kamarádi měli tiskárnu. A kolo.

Strašák Joe začal posílat e-maily, sotva začalo svítat. Brzo se vydá na kole na objížďky a naverbuje Bennyho Drakea, aby mu pomohl. Možná i Norrie Calvertovou. Členové Joeova oddílu o víkendu vstávali většinou pozdě, ale Joe si myslel, že dnes ráno budou všichni v městečku na nohou časně. Vláda jim internet určitě brzo zatrhne stejně jako telefony, ale zatím ho Joe používal jako zbraň, a to zbraň lidu.

Přišel čas bojovat s mocí.

2

„Mládenci, zvedněte ruku,“ řekl Peter Randolph. Stál před čerstvými rekruty unavený a s kruhy pod očima, ale zároveň byl jaksi pochmurně spokojený. Zelené náčelnické auto stálo na parkovišti služebních vozů, s plnou nádrží a připravené vyrazit. Teď patřilo jemu.

Rekruti – Randolph je hodlal ve svém oficiálním hlášení radnici označovat jako Zvláštní zástupce – poslušně zvedli ruce. Nakonec jich bylo pět a mezi nimi byla také podsaditá mladá žena, která se jmenovala Georgia Rouxová. Byla to nezaměstnaná kadeřnice a přítelkyně Cartera Thibodeaua. Junior totiž otci navrhl, že by měli přibrat nějakou ženskou už jen kvůli tomu, aby byli všichni spokojení, a Velký Jim okamžitě souhlasil. Randolph byl původně proti, ale když Velký Jim na nového náčelníka vycenil zuby ve svém nejupřímnějším úsměvu, Randolph se vzdal.

A když bral mládence pod přísahu (za přihlížení několika členů stávajícího mužstva), musel přiznat, že rozhodně vypadali dostatečně tvrdě. Junior sice přes léto trochu zhubl a už vůbec nebyl na své obvyklé váze středoškolského fotbalového útočníka, ale pořád měl takových pětaosmdesát kilo, a ostatní, dokonce i to děvče, byli nepochybně od rány.

Opakovali po něm přísahu slovo od slova, větu po větě. Junior stál úplně vlevo, vedle svého kamaráda Frankieho DeLessepse. Pak následoval Thibodeau a Rouxová, nakonec Melvin Searles. Ten oblažoval svět prázdným úsměvem maníka, který se těší do lunaparku. Randolph by mu speciálně tenhle úsměv rychle smázl z ksichtu, pokud by měl na výcvik těch výrostků tři týdny (sakra, stačil by i jeden), jenže je neměl.

Jediné, v čem Velkému Jimovi nepodlehl, byla otázka nošení zbraně. Rennie byl pro a tvrdil, že to jsou „rozumní, bohabojní mladí lidé“, a že jim je s radostí osobně obstará, pokud to bude nutné.

Randolph zavrtěl hlavou. „Situace je příliš nestabilní. Nejdřív budeme sledovat, jak si povedou.“

„Jestli se někomu z nich něco stane, zatímco ty budeš sledovat, jak si vedou…“

„Nikomu se nic nestane, Velkej Jime,“ přerušil ho Randolph a jen doufal, že má pravdu. „Tohle je Chester’s Mill. Kdybysme byli v New Yorku, to by byla jiná.“

3

Randolph nyní odříkával: „A budu podle svých nejlepších schopností bránit lid tohoto městečka a sloužit mu.“

Opakovali to moc pěkně, jako třída nedělní školy na besídce pro rodiče. Dokonce i ten idiotsky rozšklebený Searles to zopakoval správně. A vypadali dobře. Žádné zbraně – zatím – ale měli aspoň vysílačky. A obušky. Stacey Mogginová (ta potáhne službu na ulici sama) našla košili z uniformy pro každého kromě Cartera Thibodeaua. Žádná mu neseděla, protože měl příliš široká ramena, ale jednoduchá modrá pracovní košile, kterou si přinesl z domu, vypadala v pohodě. Sice ne předpisově, ale byla aspoň čistá. A stříbrný odznak připnutý na levé náprsní kapse dával světu jasně na vědomí, o koho jde.

Možná to přece jenom půjde.

„K tomu mi dopomáhej Bůh,“ končil Randolph.

„K tomu mi dopomáhej Bůh,“ opakovali.

Koutkem oka Randolph zahlédl, jak se otvírají dveře. Přicházel Velký Jim. Připojil se k Henrymu Morrisonovi, dýchavičnému Georgi Frederickovi, Fredu Dentonovi a Jackie Wettingtonové, která stála až vzadu v místnosti a tvářila se nakvašeně. Rennie se přišel podívat, jak jeho syn skládá přísahu, to Randolph věděl. A jelikož měl nový náčelník pořád nedobrý pocit z toho, že nováčkům odepřel zbraně (odepřít Velkému Jimovi cokoliv bylo v rozporu s Randolphovou vypočítavou náturou), pod vlivem okamžitého nápadu zaimprovizoval, aby druhého radního nějak potěšil.

„A od nikoho si nenechám srát na hlavu.“

„A od nikoho si nenechám srát na hlavu!“ opakovali. Velmi nadšeně. Usmívali se už všichni. Jen dychtili vyrazit do ulic.

Velký Jim přikyvoval a ukázal Randolphovi zvednuté palce, i když slyšel to nepěkné slovo. Randolphovi se ulevilo, ale netušil, že ta slova se mu vrátí i s úroky: Od nikoho si nenechám srát na hlavu.

4

Když Julia Shumwayová přišla ráno k Šípkové růži, většina lidí, co dorazila na snídani, už odešla do kostela nebo na náměstí, kde se konaly spontánní schůze. Bylo devět hodin. Barbie pracoval sám. Dodee Sandersová ani Angie McCainová se neukázaly, což nikoho nepřekvapilo. Rose jela do Města potravin, Anson jel s ní. Snad se vrátí s nákladem zásob, ale Barbie si nedovolit tomu věřit, dokud zboží neuvidí na vlastní oči.

„Máme zavřeno až do oběda,“ řekl, „ale kafe je.“

„A skořicový rohlík?“ zeptala se Julia s nadějí.

Barbie zavrtěl hlavou. „Rose je nepekla. Snaží se co nejvíc šetřit generátor.“

„To je rozumné,“ připustila. „Tak jenom kávu.“

Konvici už měl v ruce, takže jí nalil. „Vypadáte unaveně.“

„Barbie, dnes ráno všichni vypadají unavení. A k smrti vystrašení.“

„Jak to jde s novinami?“

„Doufala jsem, že do desíti budou venku, ale vypadá to spíš na tři odpoledne. První zvláštní vydání Demokratu od roku dva tisíce tři, kdy se rozvodnil Prestilský potok.“

„Výrobní potíže?“

„Pokud vydrží můj generátor v chodu, tak ne. Jenom chci zajet k obchodu a zjistit, jestli se tam objeví nějaký dav. A jestli ano, chci to zahrnout do článku. Peter Freeman už tam je a fotí.“

Barbiemu se nelíbilo slovo dav. „Kristepane, doufám, že se budou chovat slušně.“

„Budou. Přece jenom jsme v Millu a ne v New Yorku.“

Barbie si nebyl tak jistý, že je nějaký rozdíl mezi městskou a venkovskou myší, když se ocitnou v úzkých, ale to si nechal pro sebe. Julia znala místní lépe než on.

Julia mu snad četla myšlenky. „Samozřejmě se můžu mýlit. Proto jsem poslala Petera.“ Rozhlédla se. U barového pultu vpředu pořád zůstávalo několik lidí, kteří dojídali vajíčka a dopíjeli kávu, a velký stůl vzadu – vyhrazený pro „pivní kecy“, jak se tu lidově říká – byl samozřejmě obsazený staříky, kteří pořád omílali, co se stalo, a probírali, co se ještě může stát. Střed restaurace však měli Julia a Barbie pro sebe.

„Chci vám říct pár věcí,“ řekla Julia tišeji. „Přestaňte se tu tyčit jako vrchní z alkrónu a sedněte si.“

Barbie poslechl a také si nalil kávu. Byla ze dna konvice a chutnala jako nafta… ale dno konvice je samozřejmě prameniště kofeinu.

Julia sáhla do kapsy šatů, vytáhla mobil a přisunula ho k němu. „Ten váš Cox volal znovu dnes v sedm ráno. Ani on toho nejspíš moc nenaspal. Požádal mě, abych vám ten mobil dala. Neví, že máte svůj.“

Barbie nechal telefon ležet. „Jestli už teď čeká nějaké hlášení, tak vážně přecenil moje schopnosti.“

„To neříkal. Ale říkal, že pokud bude potřebovat s vámi mluvit, chce mít možnost vás sehnat.“

To u Barbieho rozhodlo. Odstrčil telefon zase k ní. Vzala si ho a nevypadala nijak překvapeně. „Taky říkal, že jestli se vám do pěti dnes odpoledne neozve, měl byste mu zavolat sám. Bude mít čerstvé informace. Chcete to číslo s tou divnou předvolbou?“

Vzdychl. „No jo.“

Napsala mu ho na ubrousek drobnými úhlednými číslicemi. „Myslím, že budou něco zkoušet.“

„Co?“

„O tom se nezmínil. Získala jsem jenom pocit, že je ve hře spousta možností.“

„To nepochybuju. Co ještě máte na srdci?“

„Kdo tvrdí, že mám?“

„Jenom jsem získal takový pocit,“ zašklebil se.

„Tak jo, ten Geigerův počítač.“

„Přemýšlel jsem, že si o něm promluvím s Alem Timmonsem.“ Al byl správcem radniční budovy a pravidelně chodil k Šípkové růži. Barbie s ním dobře vycházel.

Julia zavrtěla hlavou.

„Ne? Proč ne?“

„Chcete hádat, kdo poskytl Alovi osobní bezúročnou půjčku, aby mohl Al poslat nejmladšího syna na školu Křesťanského odkazu v Alabamě?“

„Že by Jim Rennie?“

„Správně. A teď v naší soutěži postoupíme k dvojnásobným sázkám, takže se počet bodů může radikálně změnit. Hádejte, kdo má v ruce papíry na Alovy pozemky.“

„Napadá mě, že nejspíš také Jim Rennie.“

„Správně. A jelikož vy jste to hovínko, které radní Rennie ne a ne seškrábat z boty, nemusel by být dobrý nápad obracet se na lidi, kteří mu něco dluží.“ Předklonila se. „Ale náhodou vím, kdo měl komplet klíče k celému království: k radnici, nemocnici, zdravotnímu středisku, školám, na co si vzpomenete.“

„Kdo?“

„Náš zesnulý policejní náčelník. A náhodou velmi dobře znám jeho ženu – vdovu. Nemá Jamese Rennieho vůbec v lásce. Navíc dokáže udržet tajemství, pokud ji někdo přesvědčí, že je to v zájmu dobré věci.“

„Julio, její manžel ještě ani nevychladl.“

Julia si vzpomněla na depresivní maličký pohřební ústav Bowieových a smutně a znechuceně se ušklíbla. „Možná ne, ale už se určitě dostal na pokojovou teplotu. Ale chápu, o co vám jde, a schvaluji vaši ohleduplnost. Jenže…“ Popadla ho za ruku. Barbieho to překvapilo, ale nijak nemile. „Tohle jsou neobyčejné okolnosti. A Brenda Perkinsová, i když bude zlomená žalem, to uzná. Musíte vykonat nějakou práci. O tom ji dokážu přesvědčit. Jste tu nasazený.“

„Nasazený,“ opakoval Barbie a najednou se mu vybavily dvě nevítané vzpomínky: na tělocvičnu ve Fallúdži a plačícího Iráčana, který na sobě neměl nic kromě rozmotávajícího se hidžábu. Od toho dne v oné tělocvičně už nikdy nechtěl být nikde nasazený. Ale stejně už zase byl.

„Takže já…“

Na říjen bylo teplé dopoledne a i když teď byly dveře zamčené (lidé mohli odcházet, ale vstupovat zatím ne), okna byla dokořán. Okny vedoucími na Hlavní ulici k nim dolehla dutá kovová rána a bolestné vyjeknutí. Následoval pohoršený pokřik.

Barbie a Julia se přes šálky s kávou na sebe podívali a ve tváři měli naprosto stejný překvapený, ale zároveň vědoucí výraz.

Právě to začíná, pomyslel si Barbie. Věděl, že to není pravda – začalo to už včera, kdy dopadla Kupole – ale zároveň cítil, že to pravda je.

Lidé u barového pultu běželi ke dveřím. Barbie vstal a přidal se k nim, a Julia mu byla v patách.

O kus dál v ulici, na severním konci náměstí, se rozezvučel zvon na věži kostela První protestantské církve. Svolával věřící k bohoslužbě.

5

Rennie Junior se cítil skvěle. Dnes ráno ho nebolela hlava ani náznakem a snídaně mu příjemně plnila žaludek. Napadlo ho, že možná dokáže sníst i oběd. To bylo dobře. Poslední dobou jídlu moc nedal. Polovinu doby se mu už při pohledu na ně zvedal žaludek. Ale dnes ráno ne. Lívance a slanina, pánové.

Jestli je tohle apokalypsa, pomyslel si, měla přijít dřív.

Každému zvláštnímu zástupci dělal parťáka pravidelný policista na plný úvazek. Junior vyfasoval Freddyho Dentona a to bylo taky dobré. Denton sice už plešatěl, ale v padesáti byl pořád fit a bylo o něm známo, že je fakt tvrďák… až na pár výjimek. Když Junior ještě hrával na střední škole fotbal, dělal Freddy předsedu klubu Wildcat Boosters a povídalo se o něm, že nikdy nedal žádnému hráči omluvenku. Junior nemohl mluvit za všechny, ale věděl, že Freddy jednou dal Frankiemu DeLessepsovi volno a i Junior se dvakrát dočkal obvyklé domluvy „Tentokrát tě nezapíšu, ale dej si bacha“. Junior mohl jako parťáka vyfasovat Wettingtonovou, která si nejspíš myslela, že první položení je chvíle, kdy si holka konečně pustí chlapa do kalhotek. Měla skvělou výbavu, ale jinak byla ukázkový lúzr. Taky mu byl ukradený ten ledový pohled, kterým ho počastovala po přísaze, když kolem ní s Freddym vycházeli na ulici.

Mám pro tebe v komoře ještě trochu místa, jestli mi polezeš krkem, Jackie, pomyslel si a zasmál se. Páni, to teplo a světlo na tváři bylo tak příjemné! Jak dávno mu bylo tak dobře?

Freddy se ohlédl. „Něco k smíchu, mladíku?“

„Nic zvláštního,“ odpověděl Junior. „Prostě mám dobrou náladu, nic víc.“

Jejich úkolem – aspoň dnes ráno – bylo vykonávat pěší hlídku na Hlavní ulici („Abychom dali najevo, že bdíme,“ jak se vyjádřil Randolph), nahoru po jedné straně a dolů po druhé. Příjemná povinnost za teplého říjnového sluníčka.

Zrovna procházeli kolem pumpy, kde byl také obchůdek, když zevnitř zaslechli zvýšené hlasy. Jeden patřil Johnnymu Carverovi, vedoucímu a částečnému vlastníku večerky. Druhý zněl příliš nesrozumitelně, než aby ho Junior poznal, ale Freddy Denton obrátil oči v sloup.

„Šupák Sam Verdreaux, jako že se Freddy jmenuju,“ vzdychl. „Sakra. A ještě není ani půl desátý!“

„Kdo je Sam Verdreaux?“ zeptal se Junior.

Freddy sevřel ústa do bílé linky, kterou Junior poznával ze svých fotbalových časů.

Byl to pohled, který u Freddyho znamenal A sakra, prohráváme. A taky A sakra, to byl mizerný výsledek. „Zatím jsi nepřišel do styku s millskou smetánkou, mladíku. Nejvyšší čas, abyste se seznámili.“

Carver zrovna říkal: „Já přece vím, že už bylo devět, Same, a vidím, že máš peníze, ale stejně ti nemůžu víno prodat. Ani dnes ráno, ani odpoledne, ani večer. Nejspíš ani zítra, dokud se ten zmatek neuklidní. To mám přímo od Randolpha. Je to nový náčelník.“

„Leda hovno!“ odpověděl kdosi, ale tak si šlapal na jazyk, že to Juniorovým uším znělo jako Lea ho-o. „Peter Randolph je dobrej akorát na to, aby si s ním Vévoda Perkins utřel zadek.“

„Vévoda je po smrti a Randolph vyhlásil, že chlast se nesmí prodávat. Promiň, Same.“

„Jenom jednu lahvinku T-Birda,“ kňučel Sam. Eom –nu ainku tébyda. „Já ji potřebuju. A kromě toho můžu zaplatit. No tak. Jak dlouho k tobě chodím nakupovat?“

„Do háje.“ Johnny sice mluvil, jako by byl znechucený sám nad sebou, ale stejně už se obracel, aby se podíval na stěnu plnou polic s pivem a vínem. V té chvíli už Junior a Freddy vcházeli dovnitř. Johnny nejspíš došel k závěru, že jedna láhev birdu není moc vysoká cena za to, že se ten starý násoska vypakuje z krámu, zvlášť když spousta zákazníků celé scéně přihlížela a napjatě čekala, jak se celá věc vyvine.

Ručně napsaná cedule vystavená na vitríně rozhodně hlásala ZÁKAZ PRODEJE ALKOHOLU AŽ DO ODVOLÁNÍ, ale to hovado se stejně domáhalo flašky a toho, co je v ní. Přesně tam měl ten somrák mozek. Junior byl u policie sotva dvě hodiny, ale poznal, že tohle je fakt mizerný nápad. Jestli Carver tomu ochlastovi s ucouranými vlasy ustoupí, budou se stejné výsady domáhat další, méně odpudiví zákazníci.

Freddy Denton očividně souhlasil. „Nedělej to,“ řekl Johnnymu Carverovi. A Verdreauxovi, který se na něj díval zarudlýma očima jako krtek, který uvízl ve stepním požáru: „Nevím, jestli ti zbylo v mozku dost fungujících buněk, abys ještě dokázal přečíst tu ceduli, ale vím, že jsi slyšel tady toho pána: dneska žádný alkohol. Takže padej na vzduch. Přestaň tu smrdět.“

„To nemůžete, pane policajt,“ řekl Sam a vytáhl celých svých sto pětašedesát centimetrů do výšky. Měl na sobě špinavé plátěné kalhoty, tričko s Led Zeppelin a staré sandály se sešlápnutou patou. Jeho vlasy vypadaly, jako by je naposledy stříhal v dobách, kdy měl Bush II. v průzkumech veřejného mínění ještě vysoké procento. „Mám svý práva. Jsme ve svobodný zemi. To se píše přímo v ústavě o nezávislosti.“

„Ústava je v Millu zrušená,“ řekl Junior, aniž by tušil, jaké proroctví právě vyslovil. „Takže startuj haksny a mazej ven.“ Páni, cítil se tak dobře! Netrvalo ani den, a z černočerné mizérie je najednou všechno zalité sluncem!

„Ale…“

Sam chvíli jen stál a s roztřeseným dolním rtem se snažil vymyslet nějaké další argumenty. Junior si znechuceně a užasle všiml, že tomu starému hajzlovi začínají oči plavat v slzách. Sam natáhl ruce, které se třásly mnohem hůř než pootevřená ústa. Měl v rukávu ještě jeden argument, ale bylo těžké s ním vyjít na světlo před dalšími diváky. Ale protože musel, tak to udělal.

„Já to fakt potřebuju, Johnny. Nedělám si srandu. Jenom trošku, abych se přestal klepat. Už to bude naposledy. A vůbec nebudu vyvádět. Přísahám na mámino jméno. Hned pak půjdu domů.“ Pro Šupáka Sama byl domov chatrč dřepící na dvorku připomínajícím poušť posetou starými motosoučástkami.

„Možná bych měl…“ začal Johnny Carver.

Freddy si ho nevšímal. „Šupáku, v životě nebyla žádná tvoje flaška poslední.“

„Neříkej mi tak!“ vykřikl Sam Verdreaux. Slzy se vylily a spustily se mu po tvářích.

„Máš rozepnutej poklopec, dědku,“ řekl Junior, a když se Sam podíval dolů na rozkrok ušpiněných pláťáků, Junior cvrnkl starému muži zespodu do třaslavé brady a pak mu zakroutil nosem. Vtípek ze základní školy, jistě, ale zabral i dnes. Junior dokonce pronesl to, co říkával při podobných příležitostech jako malý: „Drbane, drbnu tě!“

Freddy Denton se zasmál a pár lidí se přidalo. Dokonce i Johnny Carver se usmál, i když vypadal, že spíš nechtěně.

„Vypadni odsud, Šupáku,“ řekl Freddy. „Venku je pěkně. Přece nechceš tak pěknej den strávit v base.“

Ale cosi – možná to oslovení Šupáku, nebo že mu zakroutili nosem, anebo obojí – znovu roznítilo trochu vzteku, který udivoval a děsil Samovy kamarády, když před čtyřiceti lety pracoval jako dřevorubec na kanadské straně Merimachee. Rty i ruce se mu přestaly třást, aspoň v tuto chvíli. Oči se rozžehly a upřely se na Juniora, a Sam si trochu chrchlavě, leč nepochybně pohrdavě odkašlal. Když promluvil, vůbec si na jazyk nešlapal.

„Di do prdele, chlapečku. Nejseš žádnej policajt a ani fotbal jsi neuměl pořádně hrát. Dokonce jsi to na koleji nedotáhl ani na béčkovej tým, pokud jsem slyšel.“

Přesunul pohled na policistu Dentona.

„A ty, ty přičmoudlej zástupče. Prodej v neděli od devíti je legální. Tak to je od sedmdesátejch let, a tím tahle rozprávka definitivně končí.“

Pak se zahleděl na Johnnyho Carvera. Johnnyho úsměv zmizel a přihlížející zákazníci ztichli. Jedna žena si položila ruku na hrdlo.

„Mám prachy, platný v tomdle státě, a vezmu si, co mi patří.“

Chtěl projít za pult. Junior ho popadl zezadu za košili a zadnici u kalhot, prudce ho otočil a nesl ho ke dveřím.

„Hej!“ řval Sam a chodidla mu kmitala nad ošlapanou nalakovanou podlahou. „Sundej ze mě ty pracky! Sundej ze mě ty svoje zasraný pracky…“

Junior staříka nepouštěl, držel si ho před tělem a prošel s ním dveřmi a po schodech ven. Připadal mu lehký jako pírko. Jenže pšoukal! Kristepane, prásk-prásk-prásk, jako nějaký pitomý kulomet!

U chodníku parkovala skříňová dodávka Stubbyho Normana. Měla na boku nápis PRODEJ A KOUPĚ NÁBYTKU a SKVĚLÉ CENY ZA STAROŽITNOSTI. Stubby stál vedle vozu s hubou dokořán. Junior nezaváhal. Vberanil brebentícího starého ochmelku hlavou napřed do boku dodávky. Tenký plech melodicky zarezonoval.

Juniora nenapadlo, že by toho smradlavého pobudu mohl zabít, a zarazil se teprve, když Šupák Sam přistál jako kámen půlkou těla na chodníku a druhou půlkou ve strouze. Ale zabít Sama Verdreauxe, to by bylo chtělo něco víc než řachu do postranice staré dodávky. Ta ho ani neumlčela. Zařval a pak se rozbrečel. Vyhrabal se na kolena. Z vlasů mu crčela do obličeje krev, měl rozraženou kůži. Trochu krve utřel, užasle se na ni zadíval a pak natáhl mokré prsty před sebe.

Ruch na chodníku zcela ustal, takže chodci vypadali, jako by hráli hru zvanou Sochy. Vytřeštěně hleděli na klečícího muže, který k nim natahoval dlaň naplněnou krví.

„Zažaluju tohle zasraný město za policejní násilí!“ vzlykal Sam. „A VYHRAJU!“

Freddy sešel po schodech z krámu a zůstal stát vedle Juniora.

„Tak spusť, řekni to,“ pobídl ho Junior.

„Co jako?“

„Že jsem reagoval přehnaně.“

„Ale hovno. Slyšel jsi, co říkal Peter: Nenechte si od nikoho srát na hlavu. Parťáku, a přesně to platí, tady a teď.“

Parťáku! Juniorovi při tom oslovení poskočilo srdce.

„Nemůžete mě vyhazovat, když mám prachy!“ zuřil Sam. „Nemůžete mě mlátit! Jsem americkej občan! Poženu vás k soudu!“

„Tak to přeju hodně štěstí,“ odpověděl mu Freddy. „Soud je v Castle Rocku, a co jsem se doslechl, silnice tam je uzavřená.“

Vytáhl staříka na nohy. Sam krvácel i z nosu a proud krve mu vytvořil na košili rudou náprsenku. Freddy si hmátl za záda pro plastová rychlopouta (Tyhle si taky musím opatřit, pomyslel si Junior s obdivem). Za okamžik se pouta ocitla Samovi na zápěstí.

Freddy se rozhlédl po svědcích – stáli na ulici a tísnili se mezi dveřmi do krámu. „Tohoto muže zatýkáme pro veřejné pohoršení, narušování výkonu policejních povinností a pokus o napadení!“ zaburácel hlasem, který si Junior pamatoval z dob strávených na fotbalovém hřišti. Když ho komandoval od postranní čáry, pokaždé ho neomylně vytočil. Dnes mu zněl jako hudba.

Nejspíš začínám bejt dospělej, pomyslel si Junior.

„Zatýkáme ho rovněž pro porušení nového předpisu o zákazu alkoholu, který zavedl náčelník Randolph. Pořádně se podívejte!“ Freddy Samem zatřásl. Kapky krve létaly Samovi z tváře a špinavých vlasů. „Máme tu krizovou situaci, lidi, ale v městečku je nový šerif a ten je odhodlaný tu krizi zvládnout. Zvykněte si na to, vypořádejte se s tím, naučte se to mít rádi. Tak zní moje rada. Když se jí budete řídit, určitě tou krizí projdeme v pořádku. Jestli se budete vzpírat, tak…“ Ukázal na Samovy ruce spoutané za zády.

Několik lidí dokonce zatleskalo. Renniemu Juniorovi ten zvuk připadal jako chladná voda za parného dne. Když Freddy popadl krvácejícího staříka pod paží a začal ho postrkovat ulicí, Junior ucítil, jak se na něj upřely jakési oči. Cítil to tak zřetelně, jako by ho do zátylku dloubly prsty. Otočil se a za ním stál Dale Barbara. Vedle něj stála vydavatelka novin a bez výrazu na něj hleděla. Barbara, který dostal pořádnou nakládačku onehdy večer na parkovišti. Který je všechny tři stačil pořádně poznamenat, než prostá váhová přesila začala obracet situaci v jejich prospěch.

Juniorův dobrý pocit začal vyprchávat. Skoro cítil, jak ty příjemné pocity odlétají temenem pryč jako ptáci. Nebo netopýři ze zvonice.

„Co tu děláš?“ vyjel na Barbaru.

„Já mám lepší otázku,“ ozvala se Julia Shumwayová. Rty svírala v tenkém úsměvu. „Co ty tu děláš? Surově zacházíš s člověkem, který váží čtvrtinu co ty a je třikrát starší než ty?“

Junior nedokázal vymyslet odpověď. Cítil, jak se mu krev hrne do obličeje a rozprostírá se po tvářích. Najednou uviděl tu novinářskou mrchu ležet ve špajzu u McCainových, kde by mohla dělat Angie a Dodee společnost. Barbara taky. Možná by mohl ležet na té svini novinářské, jako by si chtěl trochu zaskotačit.

Freddy přispěchal Juniorovi na pomoc. Klidně promluvil, nasadil netečný policejní výraz, který je známý po celém světě. „Jakékoli otázky ohledně policejních postupů směřujte na nového náčelníka, madam. Zatím vám radím, abyste měla na paměti, že si musíme poradit po svém. A když si musíme poradit po svém, je nutné dát nějaký příklad.“

„Když si lidi musejí poradit po svém, dělají někdy věci, kterých později litují,“ odpověděla Julia. „Obyčejně když začne vyšetřování.“

Koutky Freddyho úst se stočily dolů. Pak vlekl Sama dál po chodníku.

Junior se ještě chvíli díval na Barbieho, než řekl: „Přede mnou si dávej bacha na hubu. A taky kam šlapeš.“ Významně píchl palcem do svého nablýskaného nového odznaku. „Perkins je mrtvej a já jsem zákon.“

„Juniore,“ řekl Barbie, „nevypadáš moc dobře. Nejsi nemocný?“

Junior na něj hleděl očima, které byly až moc vytřeštěné. Pak se otočil a pustil se za svým novým parťákem. Svíral pěsti.

6

Když nastane krize, lidé mají sklon hledat útěchu tam, kde to dobře znají. To platí jak pro věřící, tak pro pohany. Věřící v Chester’s Millu nečekalo toho rána žádné překvapení: Piper Libbyová kázala v modlitebně o naději, a Lester Coggins u Krista Spasitele dštil síru pekelnou. Oba kostely byly zaplněné do posledního místečka.

Piper si vybrala citát z Jana: Nové přikázání vám dávám, abyste se navzájem milovali; jako já jsem miloval vás, i vy se milujte navzájem. Těm, kdo zaplnili lavice, pověděla, že modlitba je v těžkých časech důležitá – modlitba poskytuje útěchu a je mocná – ale je také důležité si navzájem pomáhat, spoléhat se jeden na druhého a také se navzájem milovat.

„Bůh na nás posílá zkoušky, kterým nerozumíme,“ řekla. „Někdy je to nemoc. Jindy nečekaná smrt milovaného člověka.“ Soucitně se podívala na Brendu Perkinsovou, která tam seděla se sklopenou hlavou a rukama sevřenýma v klíně černých šatů. „A teď je to jakási nevysvětlitelná bariéra, která nás odřízla do vnějšího světa. Nerozumíme tomu, ale stejně tak nerozumíme nemoci, bolesti nebo nečekané smrti dobrých lidí. Ptáme se Boha proč, a ve Starém zákoně je odpověď, kterou dal Jobovi: ‚Kde jsi byl, když jsem zakládal Zemi?‘ V Novém zákoně – který je méně ponurý – je odpověď, kterou Ježíš dal svým učedníkům: ‚Milujte se navzájem, jako jsem miloval vás.‘ Tím se musíme řídit dnes i každý další den, než tahle zkouška pomine: milovat se navzájem. Pomáhat si navzájem. A čekat, až zkouška skončí, protože Boží zkoušky vždy mají konec.“

Lester Coggins si vybral citát ze Čtvrté Mojžíšovy knihy (což je část bible, která neoplývá optimismem): Zhřešili jste proti Hospodinu, a vězte, že se vám váš hřích vymstí.

Stejně jako Piper i Lester zmínil koncept zkoušky – kazatelský hit během všech velkých svinčíků, co jich v historii bylo – ale jeho hlavní téma se týkalo nákazy hříchem a toho, jak Hospodin s takovou nákazou zachází. Zřejmě s ní zachází tak, že ji drtí Svými prsty, jako když člověk mačká otravný beďar, až vytryskne hnis jako posvátná pasta na zuby z tuby.

A jelikož i v jasném světle krásného říjnového rána byl Lester stále víc než zpola přesvědčený, že toho hříchu, kvůli kterému na městečko dopadl trest, se dopustil on sám, byl neobyčejně výmluvný. V mnoha očích se objevily slzy a z lavic s obzvláště vášnivými věřícími se ozývaly výkřiky „Ano, Hospodine!“ Když byl Lester takhle plný inspirace, občas ho napadaly velké myšlenky přímo při kázání. Jedna ho napadla i dnes a on ji okamžitě vyslovil, a ani na chvilku se nezastavil a nezamyslel se. Opravdu se vůbec nezamyslel. Některé věci jsou příliš jasné, příliš zářivé, než aby nemohly být správné.

„Dnes odpoledne půjdu tam, kde na silnici číslo sto devatenáct dopadla tajemná Boží brána,“ řekl.

„Ano, Ježíši!“ vzlykla jakási žena. Ostatní zatleskali nebo pozvedli ruce jako k přísaze.

„Předpokládám, že to bude ve dvě hodiny. Půjdu, abych padl na kolena tam na té pastvině, áno, a budu se modlit k Bohu, aby naše bedra zbavil tohoto utrpení.“

Tentokrát zazněly výkřiky Ano, Hospodine a Ano, Ježíši a Bůh to zná hlasitěji.

„Ale nejdřív…“ Lester zvedl ruku, kterou si za temné noci bičoval holá záda. „Nejdřív se budu modlit kvůli HŘÍCHU, který způsobil tuto BOLEST a ŽAL a TRÁPENÍ! Jestli budu sám, možná mě Bůh neuslyší. Jestli tam budou ještě dva nebo tři z vašich řad, nebo dokonce pět z vás, Bůh mě možná STÁLE neuslyší, pravte ámen.“

Jak řekl, tak udělali. Všichni do jednoho už zvedali ruce, kývali trupem do stran, zachvácení onou Boží, dobrou horečkou.

„Ale pokud byste přišli VŠICHNI – pokud bychom se tam modlili v kruhu přímo na té Boží trávě, pod Božím modrým nebem… na dohled vojáků, kteří prý hlídají práci spravedlivé Boží ruky… pokud byste přišli VY VŠICHNI, pokud bychom se společně modlili MY VŠICHNI, pak bychom se mohli propracovat až ke kořeni tohoto hříchu, vytáhnout ho na světlo, aby zhynul, a způsobit zázrak Boha Všemohoucího. PŘIJDETE? PADNETE SE MNOU NA KOLENA?“

Jistěže přijdou. Jistěže padnou na kolena. Lidé mají rádi upřímná modlitební shromáždění za časů dobrých i zlých. A když se kapela pustila do „Každý osud určený mi Bohem je správný“ (v géčku a s Lesterem u sólové kytary), zpívali tak, že málem utrhli střechu.

Jim Rennie tam byl samozřejmě také. Právě Jim Rennie zařizoval všechno kolem vozového parku.

7

SKONCUJTE S UTAJOVÁNÍM!

SVOBODU PRO CHESTER’S MILL!

DEMONSTRUJTE!!!!

KDE? Na Dinsmoreově pastvině u silnice č. 119 (Stačí, když se budete dívat po NABOURANÉM NÁKLAĎÁKU

a VOJENSKÝCH LOUTKÁCH ÚTLAKU)!

KDY? 14 hod VUČ (východního utlačovaného času)!

KDO? VY a všichni přátelé, které můžete s sebou

přivést! Povězte jim, že CHCEME SDĚLIT SVŮJ PŘÍBĚH

MÉDIÍM! Povězte jim, že CHCEME VĚDĚT,

KDO NÁM TO UDĚLAL!

A PROČ!

Hlavně jim povězte, že CHCEME VEN!!!

Tohle je NAŠE MĚSTO! Musíme za ně bojovat!

MUSÍME SI HO VZÍT ZPÁTKY!!!

Je připraveno několik transparentů, ale určitě si

přineste vlastní (a nezapomeňte, že nadávky

jsou kontraproduktivní).

BOJUJTE S MOCÍ!

NENECHTE SE VLÁDOU VLÁČET!

Výbor za osvobození Chester’s Millu

8

Pokud v městečku existoval člověk, který by mohl vzít za své osobní motto staré nietzscheovské rčení „Co mě nezabije, to mě posílí“, pak to byl Romeo Burpee, šíbr s elvisovským šmrncem a špičatými perky na nohou. Za křestní jméno vděčil své romantické francouzsko-americké matce, a za příjmení sucharskému yankeemu, který byl praktický až do vyschlého morku svých lakomých kostí. Romeo přežil dětství plné nemilosrdných pošklebků – k tomu navíc nějaký ten výprask – a stal se nejbohatším mužem v městečku. (No… vlastně ne. Nejbohatší byl Velký Jim, ale ten musel spoustu jmění různě poschovávat.) Romeovi patřil největší a nejvýnosnější nezávislý obchodní dům v celém katastru. Dřív, v osmdesátých letech, mu potenciální společníci v podnikání říkali, že je blázen, když jde na trh s tak přímočaře odporným jménem jako Burpee. Romeo odpovídal, že když to jméno neublížilo Burpeeho semenářství, neublíží ani jemu. A teď se v létě nejlíp prodávala trička s nápisem ZAPAŘÍME U BURPEEHO. Chyťte se za nos, vy bankéři postižení nedostatkem fantazie!

Úspěchu dosáhl hlavně tím, že rozeznal hlavní šanci a bezohledně za ní šel. Onu neděli kolem desáté – zanedlouho poté, co byl svědkem odklizení Šupáka Sama na policii – se na dosah objevila další velká šance. Válejí se na ulici po desítkách, když se pořádně podíváte.

Romeo si všiml, jak děti vylepují plakáty. Natisknuté na počítači a téměř profesionálně zpracované. Kluci – většinou na kole, pár na skejtu – pilně oblepovali celou Hlavní ulici. Protestní demonstrace na sto devatenáctce. Romea napadlo, čípak asi to byl nápad.

Jednoho kluka dohnal a zeptal se.

„To byl můj nápad,“ přihlásil se Joe McClatchey.

„Nekecáš?“

„To teda nekecám,“ ohradil se Joe.

Romeo nabídl klukovi pět babek, a když se mladík bránil, zastrčil mu je do zadní kapsy. Ta informace za pár šupů stála. Romeo byl toho názoru, že lidi na tu klukovu demonstraci přijdou. Byli celí diví, jen aby mohli dát najevo svůj strach, frustraci a spravedlivý hněv.

Chvíli poté, co se Strašák Joe vydal zase po svých, zaslechl Romeo mezi lidmi řeči o nějakém odpoledním modlitebním setkání, které svolával pastor Coggins. Na stejném božím místě, ve stejném božím čase.

To bylo určitě znamení. A říkalo TADY JE PŘÍLEŽITOST NĚCO PRODAT.

Romeo zašel do svého krámu, kde dneska obchody vázly. Lidé, kteří nakupovali v neděli, chodili do Města potravin nebo do obchodu u pumpy. A těch byla menšina. Většinou byli v kostele nebo se doma dívali na zprávy. Toby Manning stál za kasou a sledoval na malé bateriové televizi CNN.

„Vypni ty žvásty a zavři kasu,“ poručil mu Romeo.

„Opravdu, pane Burpee?“

„Jo. Vytáhni ze skladu ten velkej stan. Ať ti Lily pomůže.“

„Stan pro Obrovský letní výprodej?“

„Přesně ten,“ přitakal Romeo. „Postavíme ho na pastvě, kde spadlo letadlo Chucka Thompsona.“

„Na pozemku Aldena Dinsmorea? Co když bude chtít zaplatit?“

„Tak mu zaplatíme.“ Romeo počítal. V obchodě měl vyprodáno, včetně potravin ve slevě, ale momentálně měl v průmyslovém mrazáku nad obchodem zhruba tisícovku balíčků zlevněných párků. Koupil je od Happy Boy HQ na Rhode Islandu (společnost už zanikla, měla drobný bakteriální problém, avšak díky bohu to nebyla E. coli), a čekal, že je prodá turistům a místním na grilování o Čtvrtém červenci. Neprodal jich však tolik, kolik doufal, kvůli té zatracené recesi, ale stejně si je zatím nechal, tvrdohlavý jako opice svírající ořech. A teď možná…

Budeme je podávat na těch zahradních kolících z Taiwanu, napadlo ho. Pořád mám těch hajzlíků aspoň milión. Bude to chtít nějaký chytlavý název, třeba Frankfurtské tajemství. Navíc měli snad stovku kartonu limonády Pohlazení do bříška a instantní citronády, další povedený nákup ve slevě, od kterého už si žádný zisk nesliboval.

„Budeme muset taky přibalit všechny plynové bomby.“ Mozek mu už cvakal jako kalkulačka, přesně jak to měl Romeo rád.

Tobyho to zřejmě zaujalo. „Co máte za lubem, pane Burpee?“ Romeo dál dělal inventuru zásob, které původně vedl v účetnictví jako odpisové. Ty laciné rachejtle… zbytky petard ze Čtvrtého července… zatuchlé cukroví, které si schovával na Halloween…

„Toby,“ řekl, „uspořádáme největší piknik, jaký tohle městečko kdy vidělo. Tak pohyb. Máme spoustu práce.“

9

Zrzek prováděl v nemocnici vizitu s doktorem Haskellem, když mu v kapse zabzučela vysílačka, kterou mu Linda vnutila.

Její hlas zněl vzdáleně, ale jasně. „Zrzku, přece jenom musím jít. Randolph říká, že to vypadá, jako by se dnes odpoledne půlka města chystala k bariéře na sto devatenáctce – někteří tam mají modlitební shromáždění, jiní zase demonstraci. Romeo Burpee si tam postaví stan a bude prodávat párky, takže večer očekávej nával pacientů s gastroenteritidou.“

Zrzek zasténal.

„Přece jenom budu muset nechat holčičky u Marty.“ Linda mluvila ustaraně a jakoby na obranu, jako žena, která ví, že nemůže být na více místech najednou. „O Janulčině problému jí řeknu.“

„Tak jo.“ Věděl, že kdyby jí řekl, aby zůstala doma, udělala by to… ale dosáhl by jenom toho, že by tím posílil obavy, které se jí už začínaly usazovat v hlavě. A jestli se tam venku opravdu shromáždí davy, bude jí tam zapotřebí.

„Děkuju ti,“ řekla. „Díky za pochopení.“

„Jenom nezapomeň poslat k Martě s holčičkami i psa,“ připomněl jí Zrzek. „Víš, co říkal Haskell.“

Doktor Ron Haskell – Čaroděj – dnes ráno nabyl v očích Everettovy rodiny na důležitosti. Vlastně si ho cenili stále víc, co ta krize začala. Zrzek by to do něj v životě neřekl, ale byl tomu rád. A podle pytlů pod očima a slinících úst starého pána viděl, že Haskell za to platí. Čaroděj už byl moc starý na nějaké epidemie. Pochrupování v odpočívárně v druhém patře víc vyhovovalo jeho dnešnímu tempu. Jenže kromě Ginny Tomlinsonové a Twitche hájili pevnost jenom Zrzek a Čaroděj. Věčná smůla, že Kupole dopadla zrovna o krásném víkendovém dopoledni, kdy všichni, kdo mohli vypadnout z městečka, to taky udělali.

Haskellovi sice už táhlo na sedmdesát, ale včera zůstal v nemocnici se Zrzkem až do jedenácti, kdy ho Zrzek doslova vytlačil ze dveří, a vrátil se dnes ráno v sedm, kdy dorazil Zrzek s Lindou s dcerkami v závěsu. Také s Audrey, která se v neznámém nemocničním prostředí chovala docela klidně. Judy a Janelle šly každá po jedné straně velkého zlatého retrívra a konejšivě ho hladily. Janelle vypadala k smrti vyděšená.

„Co je s tím psem?“ zeptal se Haskell a když mu to Zrzek vypověděl, Haskell přikývl a řekl Janelle: „Tak se na tebe podíváme, zlatíčko.“

„Bude to bolet?“ zeptala se Janelle ustrašeně.

„Ne, leda že by tě bolelo cucat bonbón, který dostaneš, až se ti podívám do očí.“

Když skončil s vyšetřením, nechali dospělí obě děvčátka a psa ve vyšetřovně a vyšli na chodbu. Haskell měl svěšená ramena. Zdálo se, že vlasy mu přes noc zbělely.

„Jak zní tvoje diagnóza, Zrzku?“ zeptal se Haskell.

„Petit mal. Byl bych si myslel, že ho vyvolalo to vzrušení a obavy, jenže Audrey divně kníká už pár měsíců.“

„Správně. Nasadíme jí zarontin. Souhlasíš?“

„Ano.“ Zrzka dojalo, že se ho starší lékař zeptal. Začínal litovat některých nepěkných věcí, které o Haskellovi řekl nebo si o něm myslel.

„A toho psa nechávejte s ní, ano?“

„Rozhodně.“

„Bude v pořádku, Rone?“ zeptala se Linda. Tehdy ještě neměla v plánu jít do práce. Naopak chtěla strávit celý den poklidnými aktivitami s holčičkami.

„Ona přece je v pořádku,“ uklidňoval ji Haskell. „Záchvatem petit mal trpí spousty dětí. Většinou dostanou jeden nebo dva. Některé víc během několika let, a pak ustanou. Málokdy jim zůstanou nějaké následky.“

Linda vypadala, že se jí ulevilo. Zrzek doufal, že se manželka nikdy nebude muset dozvědět, co jí Haskell neprozradil: že některé děti mají tu smůlu, že místo aby se z neurologického bludiště vymotaly, naopak v něm zabloudí hlouběji a objeví se u nich grand mal. A tyhle záchvaty už mohly následky zanechávat. Mohly i zabít.

Když dnes ráno dokončili vizitu (měli jen půl tuctu pacientů a jednu čerstvou maminku bez komplikací) a těšili se na šálek kávy, než se přesunou do zdravotního střediska, zavolala mu Linda.

„Martě určitě nebude vadit, že bude mít Audrey,“ řekla.

„Dobře. V práci budeš mít služební vysílačku, že?“

„Ano, samozřejmě.“

„Tak tuhle dej Martě. Domluvte se na nějakém komunikačním kanálu. Kdyby se náhodou s Janelle něco dělo, budu u ní co by dup.“

„Tak dobře. Díky, brouku. Vypadá to u vás, že bys mohl odpoledne vypadnout?“

Když se nad tím Zrzek zamyslel, všiml si, že po chodbě přichází Dougie Twitchell. Měl za uchem zastrčenou cigaretu a šel svým obvyklým loudavým stylem, ale Zrzek si všiml, že se tváří ustaraně.

„Možná bych se mohl na hodinku ulejt. Ale neslibuju.“

„Rozumím, ale strašně ráda bych tě viděla.“

„Já tebe taky. Dávej tam na sebe pozor. A řekni lidem, aby nejedli ty párky. Burpee je měl nejspíš v lednici deset tisíc let.“

„Tam má mastodontí stejky,“ řekla Linda. „Končím, zlato. Budu se na tebe těšit.“

Zrzek zastrčil vysílačku do kapsy bílého pláště a otočil se k Twitchovi. „Co se děje? A dej pryč to cigáro, co máš za uchem. Jsi v nemocnici.“

Twitch vyškubl cigaretu z úložiště a podíval se na ni. „Chtěl jsem si ji vykouřit venku u skladiště.“

„To není dobrý nápad,“ poznamenal Zrzek. „Jsou tam uskladněné plynové nádrže.“

„Právě to jsem ti přišel říct. Většina nádrží je pryč.“

„Blbost. Ty krámy jsou obrovské. Nevzpomínám si, jestli mají objem sto dvacet nebo sto devadesát hektolitrů.“

„A co tím chtěl básník říci? Že jsem zapomněl nakouknout do dveří?“

Zrzek si začal mnout spánky. „Jestli to silové pole nezmizí do tří nebo čtyř dnů, tak budeme potřebovat hodně plynu.“

„Pověz mi něco, co nevím,“ zahučel Twitch. „Podle inventurní karty na dveřích tam má být těch štěňátek sedm, ale jsou jenom dvě.“ Schoval cigaretu do kapsy bílého pláště. „Pro jistotu jsem zkontroloval i druhé skladiště, napadlo mě, že někdo třeba ty bomby přestěhoval…“

„Proč by to dělal?“

„Já nevím, ó veliký náčelníku. Každopádně v té druhé boudě je fakt důležitej nemocniční materiál: sekačky na trávu a další zahradnický blbosti. Tam je všechno nářadí pěkně v cajku, akorát že zmizelo pitomý hnojivo.“

Zrzka hnojivo nezajímalo. Naopak ho zajímal propan. „No – když nebude zbytí, nějaký plyn dostaneme z městských zásob.“

„Rennie ti nakašle.“

„Když bude nemocnice možná jeho jediná možnost, jestli se mu ten budíček zadýchá? Pochybuji. Myslíš, že bych se mohl dnes odpoledne na chvíli ulejt?“

„To záleží na Čarodějovi. Zdá se, že teď je tu velícím důstojníkem on.“

„Kde je?“

„Spí na pokoji. Chrápe jako medvěd. Chceš ho budit?“

„Ne,“ řekl Zrzek. „Necháme ho vyspat. A už mu nebudu říkat Čaroděj. Když si vzpomenu, jak tvrdě maká od chvíle, co nás postihl tenhle svrab, nejspíš si zaslouží něco lepšího.“

„Ach tak, sensei. Dospěl jste na novou úroveň poznání.“

„Kašpare, víš, co mi můžeš,“ ušklíbl se Zrzek.

10

Teď se podívejte na tohle, a dívejte se velmi dobře.

Je za pět minut tři čtvrtě na tři dalšího, oslnivě nádherného podzimního dne v Chester’s Millu. Kdyby sem mohli novináři, byli by ve fotografickém sedmém nebi – a nejen proto, že stromy jen hoří barvami. Lidé uvěznění v městečku se hromadně přestěhovali na pastvinu Aldena Dinsmorea. Alden se dohodl s Romeem Burpeem na výši pronájmu: šest set dolarů. Oba jsou spokojení, farmář proto, že vyšrouboval cenu ze dvou stovek, které Burpee původně navrhoval, a Burpee proto, že by šel až na dva tisíce, kdyby musel.

Od demonstrantů a ježíšovských uctívačů nevybíral Alden ani pětník. To však neznamená, že je i tak nezkásnul. Farmář Dinsmore se sice narodil v noci, ale ne v té včerejší. Když se mu naskytla tahle příležitost, vykolíkoval velké parkoviště na sever od místa, kde minulý den spočinuly trosky letadla Chucka Thompsona, a tam postavil svou manželku (Shelley), staršího syna (Ollieho – pamatujete přece na Ollieho) a nájemního pomocníka (Manuela Ortegu, yankeeho bez zelené karty, který však uměl říkat no jó nejlíp z nich). Alden vybírá pět dolarů za auto, což je úplné jmění pro ušmudlaného pěstitele dobytka, který poslední dva roky brání svou farmu zuby nehty před pazoury banky Keyhole. Občas si někdo na poplatek postěžuje, ale ne často. Za parkování na pouti ve Fryeburgu se platí víc, a pokud lidi nechtějí parkovat na krajnici silnice – beztak zaplněné po obou stranách lidmi, kteří si přichvátli – a pak jít pěšky skoro kilometr tam, kde se ta sláva koná, pak nemají na vybranou.

Je to zvláštní a pestrá podívaná! Divoký cirkus, v němž všechny důležité role obsadili obyčejní občané Millu. Když tam dorazí Barbie s Rose a Ansonem Wheelerem (restaurace je znovu zavřená a otevře až na večeře – budou jenom studené sendviče, žádná jídla na grilu), ztichnou úžasem a hledí s otevřenými ústy. Julia Shumwayová a Peter Freeman fotí. Julia se zastaví jen na chvilku a počastuje Barbieho svým přitažlivým, leč jaksi zasmušilým úsměvem.

„To je estráda, co říkáte?“

Barbie se ušklíbne. „Ano, madam.“

V prvním sledu tohoto cirkusu máme měšťany, kteří zareagovali na plakáty vyvěšené Strašákem Joem a jeho skvadrou. Počet účastníků demonstrace je docela uspokojivý, přišly jich skoro dvě stovky, a šedesát transparentů, které kluci vyrobili (nejvíc na dračku šel PUSŤTE NÁS VEN, KRUCINÁL!!), bylo během chvilky rozebraných. Naštěstí si spousta lidí přinesla svoje vlastní. Joeovi se moc líbí ten, na němž jsou přes mapu Millu mříže. Třímá ho Lissa Jamiesonová a navíc s ním zlostně potřásá nahoru a dolů. Přišel také Jack Evans, je bledý a zachmuřený. Jeho transparent tvoří koláž fotografií ženy, která včera vykrvácela. KDO ZABIL MOU ŽENU? křičí nápis. Strašákovi Joeovi je Evanse líto… ale ta cedule je úžasná! Kdyby ji mohli vidět novináři, radostí by si nacvrkali do svých mediálních kalhot.

Joe zorganizoval demonstranty do velkého kruhu, v němž lidé chodí pořád dokola těsně před Kupolí. Na millské straně ji označují popadaní mrtví ptáci (na mottonské straně je odstranil vojenský personál). Kruh všem Joeovým lidem – takhle už o nich uvažuje – umožňuje mávat cedulemi na stráže, které stojí nesmlouvavě (a provokativně) zády k nim. Joe taky rozdává předtištěná „hesla ke skandování“. Napsal je se skejťáckou modlou Bennyho Drakea, Norrie Calvertovou. Kromě toho, že Norrie si na svém prknu Blitz počíná jako kulový blesk, umí také rýmovačky, které jsou jednoduché, ale úderné. Například Ha ha ha! Hi hi hi! Mill musí být svobodný! Nebo Je to vaše vina! Je to vaše vina! Nechcete to přiznat! Joe jen opravdu nerad zamítl další Norriin mistrovský kousek, který zněl Sundejte nám náhubky! Nechte nás promluvit, vy čubky! „V tomhle musíme být politicky korektní,“ vysvětlil jí. V tuto chvíli dumal, jestli je Norrie Calvertová moc mladá na líbání. A jestli by mu strčila jazyk aspoň trochu do pusy, kdyby to zkusil. V životě dívku nepolíbil, ale jestli tu mají všichni umřít jako vyhladovělé mouchy lapené pod skleněnou mísou, nejspíš by ji políbit měl, dokud je čas.

Druhý sled tvoří kruh věřících pastora Cogginse. Dostávají se opravdu do náboženského vytržení. A jako pěkná ukázka smíření církví se ke sboru od Krista Spasitele přidala desítka mužů a žen z protestantského sboru. Zpívají „Náš Pán je mocnou pevností“ a ke zpěvu se připojila spousta nestranných měšťanů, kteří znají slova. Jejich hlasy stoupají k blankytně modrému nebi prostupované Lesterovým pronikavým pokřikem a povzbudivými výkřiky ámen a alelujá z modlitebního kruhu, které se proplétají se zpěvem v dokonalém kontrapunktu (i když nikoli v harmonii – to už by bylo příliš). Modlitební kruh se neustále rozrůstá, protože se připojují další občané, padají na kolena a dočasně odkládají protestní transparenty, aby mohli prosebně sepnout ruce. Vojáci se k nim obrátili zády, Bůh snad nikoli.

Ale hlavní podívaná tohoto cirkusu je největší a nejúžasnější. Romeo Burpee postavil svůj Letní výprodejový stan daleko od Kupole a asi šedesát metrů východně od modlícího se kruhu. Místo si vybral poté, co prozkoumal, kterým směrem fouká slabý vítr. Chce mít jistotu, že kouř z grilů dosáhne jak na věřící, tak demonstranty. Jediný ústupek z jeho strany vůči náboženskému duchu dnešního odpoledne tkví v tom, že Tobymu Manningovi poručí vypnout přenosné rádio, které vyřvávalo písničku Jamese McMurtryho o životě na maloměstě. Nešla moc dobře dohromady s kousky jako „Ó Pane náš veliký“ a „Přistup blíž k Ježíšovi“. Obchod jde dobře a půjde ještě líp, tím si je Romeo jistý. Ohřívané párky – už se rozpouštějí na grilu – možná později někomu způsobí břišní křeče, ale parádně voní v tom teplém odpoledním slunci. Vypadá to tu spíš jako na okresní pouti a ne ve vězeňské jídelně. Děti tu pobíhají, ohánějí se prskavkami a hrozí, že Dinsmoreovi zapálí louku zbytky rachejtlí ze Čtvrtého července. Všude se válejí prázdné papírové kelímky od citrusových nápojů v prášku (hnus) nebo narychlo uvařené kávy (ještě větší hnus). Později Romeo řekne Tobymu Manningovi, aby zaplatil deset babek některému klukovi, možná od Dinsmoreových, aby to vysbíral. Přátelské vztahy jsou vždy důležité. V tuto chvíli se však Romeo soustředí pouze na svou improvizovanou kasu, což je karton, který původně obsahoval toaletní papír značky Charmin. Od lidí bere velké zelené a vrací malé stříbrné: takhle se v Americe dělá byznys, cukrouši. Účtuje si čtyři dolary za párek a ať se propadne, jestli mu lidi rádi nezaplatí. Očekává, že do západu slunce vydělá tři tácy čistého, možná o něco víc.

A podívejte se tamhle! Zrzek Everett! Přece jenom se na chvíli uvolnil! To je dobře! Skoro zalituje, že se nezastavil pro holčičky – těm by se tady určitě líbilo a možná by jim usušilo slzičky, kdyby tu viděly tolik lidí, jak se dobře baví – ale pro Janelle by to mohlo být příliš rozčilující.

Zahlédne Lindu ve stejném okamžiku, kdy si ona všimne jeho, a začne na něj horečně mávat, skoro poskakuje na místě. Vlasy má spletené do tuhých copánků à la Neohrožená mladá policistka, které vždycky nosí do práce, takže vypadá jako roztleskávačka ze střední školy. Vedle ní stojí Twitchova sestra Rose a ten mladík, který vaří v restauraci. Zrzka to trochu překvapí, protože si myslel, že Barbara z městečka odjel. Šlápl Velkému Jimovi Renniemu na kuří oko. Zrzek slyšel, že šlo o hospodskou rvačku, i když neměl službu, když se účastníci přišli nechat pozašívat. Zrzkovi to nevadilo. Už si zašívání zákazníků od Dippera užil dost a dost.

Objal manželku, políbil ji na rty a pak vlepil pusu Rose na tvář. Potřásl si rukou s kuchařem a byl znovu představen.

„Podívejte se na ty párky,“ zalká Zrzek. „Panebože.“

„Už byste měl chystat mísy, doktore,“ řekne Barbie a všichni se zasmějí. Je zvláštní, že se smějí za takových okolností, ale nejsou jediní… a vlastně proč ne? Když se neumíte zasmát, když se něco pokazí – zasmát se a trochu se rozšoupnout – pak jste buď mrtví nebo si to přejete.

„Je tu zábava,“ říká Rose a neuvědomuje si, že ta zábava brzy skončí. Kolem proletí házecí talíř. Rose ho chytí ve vzduchu a mrskne ho zpátky Bennymu Drakeovi, který po něm skočí, lapí ho a pak ho rovnou z otočky hodí Norrie Calvertové, která ho chytí za zády – ta se tedy předvádí! Kruh věřících se modlí. Smíšený sbor, který začíná být vskutku při hlase, se pustil do osvědčeného šlágru „Vpřed, křesťanské vojsko“. Kolem prohopsá dítě asi ve věku Judy, sukýnka se jí třepotá kolem baculatých kolínek, v jedné ruce svírá prskavku a v druhé kelímek té příšerné citronády. Demonstranti chodí ve stále širším kruhu, skandují Ha ha ha! Hi hi hi! Mill musí být svobodný! Naducané mraky s šedivým břichem plují nebem od Mottonu na sever… a když se přiblíží k vojákům, rozestoupí se a prosmýknou kolem Kupole. Nebe přímo nad nimi je bez mraků, jednolitě modré. Na Dinsmoreově louce je pár takových, kdo ty mraky sledují, a uvažují o tom, zda v Chester’s Millu bude ještě někdy pršet, ale nikdo to nevysloví nahlas.

„Zajímalo by mě, jestli to bude taková zábava ještě příští neděli,“ řekne Barbie.

Linda Everettová se na něj podívá. Nijak přátelsky. „Do té doby přece určitě…“

Rose ji přeruší. „Podívejte se tamhle. Ten kluk by neměl jet na tom vehiklu tak rychle – převrátí se. Tyhle terénní krámy prostě nesnáším.“

Všichni se podívají na malé vozidlo s tlustými balonovými pneumatikami a sledují, jak šikmo přetíná říjnově proschlou louku. Nemíří přímo k nim, ale rozhodně ke Kupoli. Jede moc rychle. Několik vojáků zaslechne blížící se motor a konečně se otočí.

„Ježíši Kriste, ať se nevybourá,“ zasténá Linda Everettová.

Rory Dinsmore se nevybourá. I když by to pro něj bylo lepší.

11

Idea je jako rýma: dřív nebo později se jí vždycky někdo nakazí. Náčelnický štáb už to postihlo. Idea poletovala ve vzduchu na několika schůzích, jichž se zúčastnil dávný Barbieho šéf, plukovník James O. Cox. Byla jen otázka času, kdy stejný nápad dostane i někdo v Millu, a nebylo nijak překvapivé, že to nakonec byl Rory Dinsmore. Byl to zdaleka nejostřejší nástroj ve výstroji rodiny Dinsmoreových („Nevím, vodkud se to v něm bere,“ nechala se Shelley Dinsmoreová slyšet, když Rory přinesl domů první vysvědčení s jedničkami odshora až dolů… a řekla to spíš ustaraně než hrdě). Kdyby Rory bydlel v městečku – a kdyby měl počítač, jako že ho neměl – určitě by patřil k mužstvu Strašáka Joea McClatcheyho.

Rory měl zakázáno zúčastnit se toho karnevalu-modlitebního shromáždění-demonstrace. Místo pojídání podezřelých párků a pomáhání s obsluhou parkoviště mu otec poručil, aby zůstal doma a dal nažrat kravám. Když s tím skončil, měl jim natřít vemeno mastí. Tuhle práci nenáviděl. „A až jim pěkně naleštíš cecky,“ pokračoval otec, „můžeš pozametat chlívy a naházet jim pár žoků sena.“

To byly tresty za to, že se včera přiblížil ke Kupoli, i když mu to otec výslovně zakázal. A dokonce na ni zaklepal, kristepane. Snažil se uprosit aspoň matku, což se mu často dařilo, ale tentokrát to nezabralo. „Mohlo tě to zabít,“ řekla Shelley. „Navíc tvůj otec říká, že jsi byl drzý.“

„Jenom jsem jim řekl, jak se jmenuje ten kuchař!“ protestoval Rory a za to dostal od otce další záhlavec, zatímco Ollie potměšile a s tichým souhlasem přihlížel.

„Seš nějak moc chytrej, abys hochu nenarazil,“ napomenul ho Alden.

Ollie bezpečně schovaný za otcovými zády vyplázl jazyk. Shelley to však viděla… a záhlavec dopadl i na Ollieho hlavu. Matka mu však nezakázala radosti a vzrušení odpolední improvizované pouti.

„A ten zatracenej vozejk necháš na pokoji,“ ukázal Alden na terénní čtyřkolku, zaparkovanou ve stínu mezi chlévy 1 a 2. „Pokud budeš potřebovat seno, tak ho přeneseš. Aspoň si trochu zaposiluješ.“ Zakrátko zabednění Dinsmoreovi společně odešli a zamířili přes pastvinu k Romeovu stanu. Chytrý Dinsmore zůstal doma s vidlemi a sklenicí masti velkou jako květináč.

Rory se pustil do práce zachmuřeně, ale pečlivě. Bystrý mozek ho občas dostal do potíží, ale přesto byl dobrý syn, a představa, že by se vykašlal na úkoly, které dostal za trest, mu vůbec nepřišla na mysl. Zpočátku mu vůbec nic nepřišlo na mysl. Ocitl se ve stavu téměř oproštěném od myšlenek, který se občas chová jako úrodná půda. Je to zemina, ze které najednou vyraší naše nejzářivější sny a největší myšlenky (jak dobré, tak ty obzvlášť špatné) a často jsou rovnou v plném květu. Ale vždy k nim vede řetězec asociací.

Když Rory začal zametat středovou uličku ve chlévě 1 (rozhodl se, že nenáviděné mazání vemen si nechá na konec), zaslechl rychlé pop-pop-pam, které mohlo znamenat jenom řetěz rachejtlí. Zněly trochu jako výstřely. To mu připomnělo otcovu kulovnici ráže .30-.30, která stála opřená ve skříni vpředu. Chlapci měli zakázáno se jí dotýkat, leda pod bedlivým dozorem – třeba při střelbě do terče nebo v lovecké sezóně – ale nebyla zamčená a střelivo leželo na poličce nad ní.

A pak přišel ten nápad. Rory si pomyslel: Mohl bych do té přehrady vystřelit díru. Třeba by rupla. Před očima mu vyvstal jasný a zářivý obraz, jak přikládá zápalku k nafouklému balonu.

Upustil koště a rozběhl se domů. Jako u mnoha bystrých lidí (zvlášť u bystrých dětí) i u něj byla jeho silnou stránkou spíš náhlá inspirace než rozvaha. Kdyby měl takový nápad jeho starší bratr Ollie (což je nepravděpodobné), ten by si pomyslel: Když nemohlo prorazit letadlo ani dřevařský náklaďák, který to pálil na plný pecky, jakou šanci má kulka? Možná by se taky vymluvil: Už takhle jsem v průšvihu za neposlušnost, a tohle by byla neposlušnost na devátou.

Nu… je pravda, že Ollie by si něco takového nejspíš nemyslel. Ollieho matematické schopnosti dosáhly vrcholu u malé násobilky.

Avšak Rory už probíral vysokoškolskou algebru a hravě ji zvládal. Kdyby se ho někdo zeptal, jak by kulka mohla dokázat něco, co se nepodařilo náklaďáku ani letadlu, odpověděl by, že účinek nárazu kule Winchester Elite XP3 bude mnohem vyšší. To dá přece rozum. Především kulka bude mít vyšší rychlost. Za druhé samotný náraz se soustředí do špičky stoosmdesátigránové kulky. Byl si jistý, že to bude fungovat. Řešení mělo nezpochybnitelnou eleganci algebraické rovnice.

Rory už viděl svou usměvavou (leč samozřejmě skromnou) tvář na titulní stránce USA Today. Brian Williams si ho pozve na interview do večerních zpráv. Posadí ho na květinami vystlanou plošinu v průvodu, který uspořádají na jeho počest, a obklopí ho dívkami typu královny školního plesu (nejspíš v dlouhých šatech bez ramínek, ale třeba i v plavkách). On bude mávat davu, zasypáván mraky konfet. Bude CHLAPCEM, KTERÝ ZACHRÁNIL CHESTER’S MILL!

Popadl ze skříně kulovnici, vyskočil na stoličku a shrábl z poličky krabici nábojů. Dva náboje nacpal do uzávěru (jeden jako zálohu) a pak vyběhl ven. Pušku držel nad hlavou jako dobyvačný povstalec (ale musíme mu přiznat, že ji automaticky zajistil). Klíčky k terénní yamaze, na níž měl zakázáno jezdit, visely na hřebíku ve chlévě 1. Chytil přívěsek klíčů mezi zuby a několika gumovými popruhy připoutal kulovnici dozadu na vozidlo. Napadlo ho, jaký zvuk se asi ozve, až Kupole praskne. Měl si asi vzít střelecké tlumiče na uši, ležely také na horní polici ve skříni, ale vracet se pro ně bylo nemyslitelné. Musel konat okamžitě.

Takhle to chodí s velkými idejemi.

Objel s terénním vozítkem chlév 2 a na chvilku se zastavil, aby odhadl, jak velký dav se na louce shromáždil. Byl sice vzrušený, ale měl dost rozumu, aby nemířil do míst, kde Kupole křížila silnici (a ve vzduchu se stále vznášely šmouhy po včerejší kolizi jako špína na nemytém okně). Někdo by ho mohl zastavit dřív, než by stačil Kupoli prorazit. Pak by místo CHLAPCE, KTERÝ ZACHRÁNIL CHESTER’S MILL, skončil nejspíš jako CHLAPEC, KTERÝ MAZAL KRAVSKÁ VEMENA CELÝ ROK. Ano, a první týden by to dělal v podřepu, protože by měl tak zrasovaný zadek, že by si nemohl sednout. Nakonec by všechnu slávu za jeho skvělý nápad shrábl někdo jiný.

Takže vyjel šikmo směrem, který ho dovede ke Kupoli asi půl kilometru daleko od stanu. Místo, kde zastaví, odhadl podle slehlé trávy. Věděl, že tam popadali ptáci. Viděl, jak se vojáci rozestavení v těch místech obracejí, protože slyší blížící se vrčení vozidla. Zaslechl polekané výkřiky lidí, kteří se dosud modlili a veselili se. Hymnický zpěv se zadrhl falešnými tóny.

Nejhorší bylo, že uviděl, jak na něj otec mává svou špinavou farmářskou čepicí a řve: „RORY, KRUCIFIX ZASTAV!“

Rory už byl příliš rozjetý, než aby zastavoval, a zastavit ani nechtěl – ať už byl hodný syn nebo ne. Vozidlo narazilo do vysokého drnu a Roryho to vyneslo ze sedadla do vzduchu, ale držel se za řídítka a smál se jako blázen. Farmářskou čepici měl otočenou kšiltem dozadu, i když si nevzpomínal, že to udělal. Vozítko se naklonilo, ale nakonec se rozhodlo zůstat na všech čtyřech. Už tam skoro byl a jeden voják v maskáčích na něj taky křičel, aby zastavil.

Rory to udělal, a to tak prudce, že málem přeletěl řídítka yamahy. Zapomněl u toho zatraceného krámu vrazit neutrál, takže poskočil vpřed a přímo do Kupole vrazil, než se zastavil. Uslyšel kovové třísknutí a cinkot rozbitého reflektoru.

Vojáci se báli, že do nich vozidlo vrazí (zrak, který nevidí nic, co by mohlo zastavit blížící se objekt, spouští mocné instinkty), takže se rozprchli na obě strany a nechali tak po sobě pěknou velkou díru, tím pádem Rorymu ušetřili námahu s vysvětlováním, že by měli odstoupit dál, aby je nezasáhl pravděpodobný výbuch. Chtěl být hrdina, ale nechtěl při tom nikoho zranit nebo zabít.

A musel spěchat. Lidé, co se nacházeli nejblíž k místu, kde zastavil, ať už na parkovišti nebo kolem Letního výprodejového stanu, se teď už k němu hnali ze všech sil. Mezi nimi byl i jeho otec a bratr a oba křičeli, ať toho okamžitě nechá, ať už se chystá k čemukoliv.

Rory vyškubl kulovnici z gumových úvazků, zasunul pažbu do jamky pod ramenem a zamířil na neviditelnou bariéru do výšky metr a půl nad trojicí mrtvých vrabců.

„Ne, chlapče, to je mizerný nápad!“ zakřičel jeden z vojáků.

Rory si ho nevšímal, protože to byl výborný nápad. Lidé ze stanu a parkoviště už byli blízko. Kdosi – byl to Lester Coggins, který běhal mnohem líp, než hrál na kytaru – zakřičel: „Ve jménu Božím, synku, nedělej to!“

Rory stiskl spoušť. Vlastně ne, jen se o to pokusil. Neodjistil totiž. Ohlédl se a uviděl, jak ten vysoký hubený kazatel z církve náboženských fanatiků tryskem předbíhá jeho odfukujícího, zrudlého otce. Lesterovi se vykasal cíp košile a plácal ve větru. Měl vytřeštěné oči. Hned za ním se hnal kuchař od Šípkové růže. Už od něj byli necelých šedesát metrů a reverend vypadal, že právě zařazuje čtvrtou rychlost.

Rory palcem odjistil zbraň.

„Ne, chlapče, ne!“ zakřičel ten voják znovu, zároveň se na své straně Kupole přikrčil a natáhl před sebe ruce s roztaženými prsty.

Rory si ho vůbec nevšímal. Takhle to u těch nejlepších nápadů bývá. Vystřelil.

Bohužel pro Roryho to byla dokonalá rána. Vysoce průrazná kule naplno zasáhla Kupoli, odrazila se a vrátila se jako pružný míček na gumě. Rory nepocítil žádnou bezprostřední bolest, jen mu hlavu zaplnilo nesmírné bílé světlo, když mu menší ze dvou úlomků střely vyloupl levé oko a zabořil se mu do mozku. Krev vytryskla proudem. Rory padl na kolena, chytil se za tvář a krev se mu vyhrnula mezi prsty.

12

„Jsem slepý! Jsem slepý!“ ječel chlapec a Lester si okamžitě vzpomněl na citát z bible, na nějž mu dopadl prst: Šílenství a slepota a pomatení mysli.

„Jsem slepý! Jsem slepý!“

Lester odtrhl chlapcovy ruce a spatřil rudou přetékající jamku. Zbytky vlastního oka visely Rorymu na tváři. Když chlapec obrátil tvář vzhůru k Lesterovi, rozmačkané zbytky plácly do trávy.

Lester měl chvilku, aby sevřel to dítě do náručí, než dorazil jeho otec a odstrčil ho. To bylo v pořádku. Tak to mělo být. Lester zhřešil a prosil Hospodina o znamení. Znamení dostal, odpověď také. Teď už věděl, co má udělat s hříchy, ke kterým ho svedl James Rennie.

Slepé dítě mu ukázalo cestu.

A BUDE HŮŘ

1

Zrzek Everett si později vzpomene pouze na hrozný zmatek. Jediný výjev, který mu jasně utkvěl v paměti, byl holý trup pastora Cogginse: kůže bílá jako rybí břicho a vystouplá žebra.

Zato Barbie viděl všechno – možná proto, že ho plukovník Cox znovu povolal do průzkumné služby. A jeho nejjasnější vzpomínka nepatřila Cogginsovi bez košile, ale Melvinu Searlesovi, který na Barbieho namířil prst a pak lehce naklonil hlavu – znaková řeč, ze které každý muž pochopí Ještě jsme neskončili, Sluníčko.

Všichni ostatní si pamatovali – a připomnělo jim to situaci městečka jako nic jiného – pláč otce, který držel v náručí svého zuboženého krvácejícího syna, a matčiny výkřiky „Stalo se mu něco, Aldene? STALO SE MU NĚCO?“

Barbie viděl, že se kruhem čumilů kolem chlapce prodírá Zrzek Everett a připojuje se ke dvěma klečícím mužům – Aldenovi a Lesterovi. Alden syna objímá a pastor Coggins strnule civí s ústy otevřenými jako vrata na zlomeném pantu. Hned za Everettem se tlačí manželka. Zrzek padne na kolena mezi Aldena a Lestera a snaží se chlapci odtáhnout ruce z obličeje. Alden Everettovi okamžitě jednu vrazí – Barbieho to nijak nepřekvapí. Zrzkovi se spustí z nosu krev.

„Ne! Chce vám pomoct!“ zaječí zdravotníkova žena.

Linda, vzpomene si Barbie. Jmenuje se Linda a je policistka.

„Ne, Aldene! Ne!“ Linda položila ruku farmářovi na rameno, ale on se prudce otočil a zjevně se chystal praštit i ji. Zdravý rozum ho opustil, stalo se z něj zvíře chránící své mládě. Barbie se pohnul, aby stačil jeho pěst zachytit, pokud ji farmář napřáhne, ale pak dostal lepší nápad.

„Je tu lékař!“ zakřičel, sklonil se těsně před Aldenův obličej a snažil se mu zakrýt výhled na Lindu. „Lékař! Lékař, lé –“

Barbieho kdosi strhl za límec košile dozadu a smykem ho otočil. Barbie měl jenom čas poznat Mela Searlese – jednoho z Juniorových kamarádů – a uvědomit si, že má na sobě modrou košili policejní uniformy a odznak. Horší už to nebude, pomyslel si Barbie, ale jakoby na důkaz, že se mýlí, ho Searles vzal pěstí do obličeje, přesně jako onehdy večer na Dipperově parkovišti. Minul Barbieho nos, i když nejspíš mířil na něj, ale rozdrtil mu rty o zuby.

Rozmáchl se znovu, aby ránu zopakoval, ale Jackie Wettingtonová – toho dne dělala Melovi parťáka, i když radost z toho neměla – ho stačila popadnout za paži. „Nedělej to!“ zakřičela. „Policisto, nedělej to!“

Chvilku to bylo na vážkách. Pak mezi nimi proběhl Ollie Dinsmore se vzlykající, těžce oddechující matkou v patách, cestou vrazili do Searlese a ten musel o krok couvnout.

Searles spustil pěst k boku. „Tak jo,“ řekl. „Ale tady došlo k trestnýmu činu, pitomče. Probíhá tu policejní vyšetřování nebo tak něco.“

Barbie si hranou dlaně otřel krvácející ústa a pomyslel si Tady se nedá říct, že horší už to nebude. V tom je to peklo – horší to bude.

2

Zrzek z toho všeho slyšel jenom Barbieho pokřik lékař. Teď to sám zopakoval: „Jsem lékař, pane Dinsmore. Zrzek Everett. Znáte mě. Dovolte, ať se na vašeho chlapce podívám.“

„Pusť ho k němu, Aldene!“ křičela Shelley. „Ať se o Roryho postará!“

Alden uvolnil paže sevřené kolem chlapce, který se mu na klíně kýval dopředu a dozadu a džíny měl prosáklé krví. Rory si znovu zakryl rukama tvář. Zrzek je uchopil – jemně, co nejjemněji – a stáhl je níž. Doufal, že to nebude tak zlé, jak se obával, ale oční jamka byla otevřená, prázdná, a hrnula se z ní krev. A mozek za jamkou byl vážně poškozený. To bylo zřejmé z toho, že zbývající oko se nevidomě obracelo k nebi a poulilo se kamsi do nicoty.

Zrzek si začal stahovat košili, ale kazatel mu už podával svoji. Cogginsův trup, hubený a vpředu bílý, vzadu zbrázděný rudými jelity, se koupal v potu. Kazatel natáhl ruku s košilí.

„Ne, roztrhněte ji, roztrhněte,“ požádal ho Zrzek.

Lester chvíli nechápal. Potom však roztrhl košili napůl. Dobíhal k nim zbytek policistů a někteří stálí členové policejního sboru – Henry Morrison, George Frederick, Jackie Wettingtonová, Freddy Denton – křičeli na nové zvláštní zástupce, aby jim pomohli zatlačit dav o kus dál a udělali místo. Noví policisté se do toho s nadšením pustili. Někteří čumilové se ocitli na zemi, mezi nimi i slavná mučitelka Bratzových Samanta Busheyová. Samanta nesla Malého Waltera v šátku a když padla na zadek, oba se rozbrečeli. Rennie Junior ji bez mrknutí oka překročil, popadl Roryho mámu a skoro ji zvedl do vzduchu, ale Freddy Denton ho zarazil.

„Ne, Juniore, ne! To je matka toho kluka! Pusť ji!“

„Policejní brutalita!“ ječela Samanta Busheyová válející se v trávě. „Policejní br –“

V tu chvíli dorazila i Georgia Rouxová, nejnovější posila nyní již Randolphova policejního oddílu, a současně s ní i Carter Thibodeau (vlastně se drželi za ruku). Georgia přimáčkla botu Samantě na prs – ne že by ji vyloženě kopla – a řekla: „Hele, ty lesbo, drž hubu.“

Junior pustil Roryho matku a šel za Melem, Carterem a Georgií. Všichni hleděli na Barbieho. Junior se k jejich civění připojil a pomyslel si, že ten kuchtík je jako falešný pěťák, který se pořád vrací, krucinál. Napadlo ho, že Bárbína se bude sakra dobře vyjímat v cele hned vedle Šupáka Sama. Rovněž ho napadlo, že mu bylo určeno osudem, aby se stal policistou. Rozhodně ho to zbavilo bolestí hlavy.

Zrzek si vzal od Lestera půlku roztrhané košile a roztrhl ji ještě na půl. Kousek složil a chystal se ho přiložit na zející ránu v chlapcově tváři, ale pak se rozmyslel a podal ho otci. „Přidržte to na…“

Sotva to ze sebe dokázal vypravit. Krk měl plný krve z rozbitého nosu. Potáhl, odvrátil hlavu a vyplivl napůl sražený chrchel do trávy. Pak se pokusil promluvit znovu. „Přidržte to na ráně, tatínku. Přitlačte. Druhou ruku mu položte na zátylek a pořádně zmáčkněte…“

Alden Dinsmore sice omámeně, ale ochotně poslechl. Provizorní tampon okamžitě zrudl, ale Dinsmore i tak vypadal klidnější. Možnost něco dělat mu pomohla. Tak to bývá.

Zrzek mrskl zbývající kus košile Lesterovi. „Ještě!“ poručil a Lester začal trhat košili na menší kousky. Zrzek nadzvedl Dinsmoreovu ruku a odstranil první tampon, který už byl promáčený a k ničemu. Shelley Dinsmoreová vykřikla, když spatřila prázdnou oční jamku. „Ach můj chlapečku! Můj chlapečku!“

Poklusem dorazil Peter Randolph, jen odfukoval. Přesto měl velký náskok před Velkým Jimem, který – pamětliv svého škobrtajícího budíčku – se vlekl z travnatého svahu, kudy lidé vyšlapali širokou stezku. Přemýšlel o tom, v jaký mišmaš se to tady zvrhlo. V budoucnu se budou muset městská shromáždění konat jenom na povolení. A pokud do toho bude mít co mluvit (a to bude, vždycky se o to postaral), povolení budou jen těžko k mání.

„Zatlačte ty lidi o kousek dál!“ zavrčel Randolph na policistu Morrisona. A když se Henry otočil, aby poslechl, zařval: „Odstupte si, lidi! Ať můžou trochu dejchat!“

Morrison zahulákal: „Policisté, utvořte řad: vytlačte je! Pokud bude někdo klást odpor, nasaďte mu želízka!“

Zástup se začal pomalu šoupat zpět. Barbie otálel. „Pane Everette… Zrzku… nepotřebujete s něčím pomoct? Nejste zraněný?“

„To je dobrý,“ odbyl ho Zrzek a jeho tvář pověděla Barbiemu všechno, co potřeboval vědět: lékař byl v pořádku, jenom mu tekla krev z nosu. Kluk v pořádku není a už nikdy nebude, i kdyby to přežil. Zrzek přiložil chlapci na krvácející oční jamku nový tampon a znovu na něj přiložil otcovu ruku. „Druhou do zátylku,“ nabádal ho. „Pořádně stiskněte. Pořádně.“

Barbie začal couvat, ale potom chlapec promluvil.

3

„Je Halloween. To nemůžete… my přece nemůžeme…“

Zrzek ztuhl s dalším napůl složeným kusem košile v rukou. Najednou se ocitl zpátky v pokoji svých holčiček a poslouchal, jak Janelle křičí Za to může Velká dýně!

Zvedl hlavu a podíval se na Lindu. Taky to slyšela. Vytřeštila oči a ze zarudlých tváří jí vyprchala všechna barva.

„Lindo!“ vyštěkl na ni Zrzek. „Popadni vysílačku! Zavolej do nemocnice! Řekni Twitchovi, že potřebujeme sanitku…“

„Hoří!“ zaječel Rory Dinsmore pronikavě a roztřeseně. Lester na něj hleděl asi jako Mojžíš na hořící keř. „Hoří! Autobus hoří! Všichni křičí! Pozor na Halloween!“

Zástup přihlížejících ztichl a poslouchal chlapcovo drmolení. Dokonce i Jim Rennie to slyšel, protože už dorazil k vnějším řadám zástupu a začal se prodírat do středu.

„Lindo!“ zakřičel Zrzek. „Zapni vysílačku! Potřebujeme sanitku!“

Viditelně sebou trhla, jako by jí někdo tleskl před obličejem. Vytáhla zpoza opasku vysílačku.

Rory se skácel po hlavě do udupané trávy a začal se křečovitě třást.

„Co se to děje?“ volal otec.

„Kristepane, on umírá!“ křičela matka.

Zrzek obrátil roztřeseného, prohnutého kluka na záda (snažil se při tom nemyslet na Janelle, ale to bylo samozřejmě nemožné) a zvedl mu bradu, aby uvolnil dýchací cesty.

„No tak, tatínku,“ řekl Aldenovi. „Teď mě v tom přece nenecháte. Stiskněte mu krk. Tlačte na ránu. Ať zastavíme to krvácení.“

Tlak mohl zabořit ten úlomek, který zničil chlapci oko, ještě hlouběji, ale s tím si bude Zrzek lámat hlavu později. Tedy pokud mu kluk neumře rovnou tady na louce.

Kousek od nich – a přitom ze strašné dálky – konečně promluvil jeden voják.

Bylo mu sotva dvacet a vypadal vyděšeně a smutně. „Snažili jsme se ho zastavit. Ten chlapec neposlechl. Nemohli jsme nic dělat.“

Peter Freeman s nikonem visícím na popruhu až ke kolenům počastoval mladého válečníka nejtrpčím úsměvem na světě. „Myslím, že to víme. Pokud nám to zatím nebylo jasné, tak teď určitě.“

4

Než stačil Barbie splynout s davem, popadl ho za paži Mel Searles.

„Dej tu ruku pryč,“ řekl mu Barbie mírně.

Searles vycenil zuby zřejmě v úsměvu. „Leda tak ve snu, hajzle.“ Pak zvýšil hlas. „Náčelníku! Hej, náčelníku!“

Peter Randolph se k němu netrpělivě otočil a zamračil se.

„Tenhle chlap mi kladl odpor, když jsem se snažil zajistit prostor. Můžu ho zatknout?“

Randolph otevřel ústa, snad aby řekl Plýtváš mým časem. Jenže pak se rozhlédl. Ke skupince lidí, kteří pozorovali, jak Everett pracuje na chlapci, se konečně připojil i Jim Rennie. Teď upřel na Barbieho pohled bez výrazu jako ještěrka na kameni, pak se podíval znovu na Randolpha a mírně pokývl hlavou.

Mel to viděl a jeho úsměv se rozšířil. „Jackie! Chci říct policistko Wettingtonová? Můžu si od vás půjčit pouta?“

Junior a zbytek jeho party už se taky šklebil. Tohle bylo lepší než se koukat na nějakého krvácejícího kluka, a mnohem lepší než komandovat tlupu náboženských fanatiků a blbů s cedulemi. „Odplata je svině, Bárbíno,“ vrkal Junior.

Jackie vypadala nedůvěřivě. „Petere – vlastně náčelníku, myslím, že ten chlapík se jen snažil po –“

„Strčte ho do želez,“ zavrčel Randolph. „O co se snažil nebo nesnažil budeme zjišťovat později. V tuto chvíli chci ten zmatek tady ukončit.“ Zesílil hlas. „Už je po všem, lidi! Užili jste si zábavy a zjistili, kam to vede! Teď už běžte domů!“

Jackie vytahovala z opasku plastová pouta (rozhodně neměla v úmyslu je podávat Melu Searlesovi, nasadí je sama), když se ozvala Julia Shumwayová. Stála těsně za Randolphem a Velkým Jimem (ten ji vlastně odstrčil loktem, když se prodíral blíž).

„Já bych to nedělala, náčelníku Randolphe, pokud nechcete ztrapnit policejní sbor na titulní stránce Demokratu.“ Usmívala se jako Mona Lisa. „Když jste v té funkci nový a vůbec.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Randolph. Zamračil se ještě víc a jeho obličej se proměnil v řadu nepěkných brázd.

Julia zvedla ruku s fotoaparátem – postarší verzi stejné značky, kterou měl Peter Freeman. „Mám pěknou řádku záběrů pana Barbary, jak pomáhá Zrzkovi Everettovi s tím zraněným chlapcem, pár snímků policisty Searlese, který vleče pana Barbaru pryč bez zjevného důvodu… a jeden snímek policisty Searlese, jak dává panu Barbarovi ránu do tváře. Rovněž bez zřejmého důvodu. Nejsem nijak skvělá fotografka, ale tahle fotka je opravdu povedená. Chtěl byste se na ni podívat, náčelníku Randolphe? Můžete, ten aparát je digitální.“

Barbieho obdiv vůči ní se ještě zvýšil, protože podle něj blufovala. Kdyby opravdu fotila, proč by držela v levé ruce krytku, jako by ji právě sňala?

„Ona lže, náčelníku,“ ozval se Mel. „On se proti mně ohnal. Zeptejte se Juniora.“

„Myslím, že moje snímky prokážou, že mladý pan Rennie se právě zabýval organizováním davu a ve chvíli, kdy dopadla rána, byl k vám otočený zády,“ řekla Julia.

Randolph na ni vztekle hleděl. „Mohl bych vám ten foťák zabavit,“ zavrčel. „Jako důkaz.“

„To byste jistě mohl,“ souhlasila vesele, „a Peter Freeman by vás při tom vyfotil. Pak byste mohl zabavit fotoaparát i Peterovi… ale všichni tady by vás při tom viděli.“

„Na čí straně stojíte, Julio?“ zeptal se Velký Jim. Na tváři měl svůj pronikavý úsměv – jako žralok, který se chystá ukousnout nějakému šťavnatému plavci zadek.

Julia zaměřila svůj úsměv na něj a její oči byly nevinné a zvídavé jako u dítěte. „My tu máme nějaké strany, Jamesi? Jiné kromě té venku,“ ukázala na hlídající vojáky, „a tady u nás?“

Velký Jim se na ni zkoumavě díval a jeho rty se stočily opačným směrem jako obrácený úsměv. Pak znechuceně máchl rukou na Randolpha.

„Asi to necháme být, pane Barbaro,“ řekl Randolph. „Stalo se to v rozčilení.“

„Díky,“ řekl Barbie.

Jackie vzala za paži svého zamračeného mladého parťáka. „Pojďte, policisto Searlesi. Tady už jsme skončili. Teď se postaráme, aby se ti lidé trochu rozestoupili.“

Searles šel s ní, ale nejdřív se otočil k Barbiemu a udělal to gesto: namířil na něj prst a mírně naklonil hlavu. Ještě jsme neskončili, Sluníčko.

Romeův pomocník Toby Manning a Jack Evans přinášeli provizorní nosítka vyrobená z plachtoviny a stanových tyčí. Romeo už se chystal zeptat, co si sakra myslí, že dělají, ale pak ústa zase sklapl. Piknik už beztak odpískali, tak co.

5

Ti, kdo přijeli autem, do nich nasedli. Pak se všichni najednou pokusili odjet.

Předvídatelné, pomyslel si Joe McClatchey. Naprosto předvídatelné.

Většina policistů se věnovala rozmotávání vzniklé dopravní zácpy, ačkoli i parta dětí (Joe přihlížel po boku Bennyho Drakea a Norrie Calvertové) poznala, že ta nová posilová pětka nemá ponětí, co dělat. Prohřátým vzduchem se nesly šťavnaté nadávky („Nemůžeš s tou zkurvenou kraksnou COUVNOUT?“). Vládl tam sice zmatek, ale nikdo nenalehl na klakson. Většina lidí byla nejspíš příliš zaražená, než aby troubila.

Benny řekl: „Koukni na ty pitomce. Co myslíš, kolik litrů benzínu proženou výfukem? Jako by si mysleli, že tu máme bezedné zásoby.“

„Nemám slov,“ řekla Norrie. Byla to tvrdá holka, výtržnice z malého města s působivým rozcuchem na hlavě, ale teď vypadala bledá, smutná a vystrašená. Vzala Bennyho za ruku. Strašákovi Joeovi z toho puklo srdce, ale vzápětí se zhojilo, protože ho taky vzala za ruku.

„Tam jde ten chlap, co ho skoro zatkli,“ ukázal Benny volnou rukou před sebe. Barbie a ta novinářka šlapali spolu s dalšími šedesáti nebo osmdesáti lidmi přes pastvinu k provizornímu parkovišti. Někteří vlekli protestní transparenty sklesle po zemi.

„Anička od novin žádné fotky nedělala,“ upozornil je Strašák Joe. „Stál jsem hned za ní. Pěkně mazaná.“

„Jo,“ souhlasil Benny, „ale stejně bych nechtěl být na jeho místě. Dokud tahle pakárna neskončí, policajti si budou moct dělat, co je napadne.“

To byla pravda, Joe se nad tím zamyslel. A ti noví policajti nebyli nijak milí lidé. Například Junior Rennie. Příběh o zatýkání Šupáka Sama už koloval městem.

„Co ty na to?“ zeptala se Norrie Bennyho.

„Momentálně nic. Momentálně je to pořád ještě v pohodě.“ Zamyslel se. „Teda poměrně v pohodě. Ale jestli to potrvá… pamatujete na Pána much?“ Ve škole to byla povinná četba.

Benny zanotoval: „‚Zabijem tu svini. Podřežem jí krk.‘ Někteří lidi říkají policajtům prasata, ale řeknu vám, co si myslím já. Já si myslím, že policajti si prase najdou, když se octnou v průšvihu. Možná protože jsou taky vyděšení.“

Norrie Calvertová propukla v pláč. Strašák Joe ji vzal kolem ramen. Počínal si opatrně, jako by si myslel, že by při něčem takovém mohli oba vybuchnout, ale ona jen otočila tvář k jeho košili a objala ho, i když jenom jednou paží, protože druhou rukou stále držela Bennyho. Joe měl dojem, že v životě necítil nic tak divně vzrušujícího jako její slzy, které mu promáčely košili. Přes temeno její hlavy se vyčítavě podíval na Bennyho.

„Promiň, voe,“ zahučel Benny a poplácal ji po zádech. „Neboj se.“

„Přišel o oko,“ brečela. Slova ztlumil Joeův hrudník. Pak ho pustila. „Tohle už není sranda. Tohle už fakt není sranda.“

„Není.“ Joe to řekl, jako by objevil velikou pravdu. „Není to sranda.“

„Koukněte,“ upozornil je Benny. Přijížděla sanitka. Twitch s ní drncal přes Dinsmoreovu pastvinu se zapnutým červeným majákem na střeše. Jeho sestra, ta paní, které patřila Šípková růže, šla pěšky před ním a naváděla ho kolem nejhorších výmolů. Sanitka na louce pod jasným nebem v říjnovém odpoledni: opravdu spektakulární završení dnešního dne.

Najednou už Strašák Joe nechtěl demonstrovat. A moc se mu nechtělo ani domů.

V tu chvíli chtěl jedinou věc na světě: vypadnout z městečka pryč.

6

Julia vklouzla za volant auta, ale nenastartovala. Chvíli tu zůstanou trčet a nemělo smysl plýtvat benzínem. Natáhla se kolem Barbieho, otevřela přihrádku na rukavice a vytáhla starý balíček cigaret značky American Spirit. „Nouzová zásoba,“ vysvětlila mu omluvně. „Chcete taky?“

Zavrtěl hlavou.

„Vadí vám to? Protože můžu počkat.“

Znovu zavrtěl hlavou. Zapálila si a pak vyfoukla kouř z otevřeného okna na své straně. Bylo stále teplo – skutečné babí léto – ale takhle to nevydrží. Ještě tak týden a počasí se zhorší, jak říkali pamětníci. Nebo taky ne, pomyslela si. Kdo to sakra může vědět? Nepochybovala, že pokud Kupole zůstane na místě, spousta meteorologů se začne předhánět v teoriích ohledně počasí uvnitř, ale co z toho? Yodové z televizních kanálů věnovaných počasí nedokázali předpovědět ani to, kam se stočí sněhová bouře, a podle Juliina názoru si nezasloužili o nic víc důvěry než političtí géniové, kteří celé dny prožvanili u kecacího stolu v Šípkové růži.

„Díky, že jste se mě tam zastala,“ řekl. „Zachránila jste mi kůži.“

„Mám pro vás novinku, drahoušku – vaše kůže pořád čeká, až ji někdo vyčiní. Co si počnete příště? Řeknete svému příteli Coxovi, aby zavolal na Americkou ligu občanských práv? Možná by je to zajímalo, ale nemyslím, že by v dohledné době přijel někdo z portlandské kanceláře do Millu na návštěvu.“

„Nebuďte tak pesimistická. Kupole může dneska v noci odletět do moře. Nebo se prostě rozplyne. To nemůžeme vědět.“

„To sotva. V tomhle má prsty vláda – nějaká vláda – a vsadím se, že ten váš plukovník Cox to ví.“

Barbie mlčel. Coxovi věřil, když od něj slyšel, že USA za Kupoli nenesou odpovědnost. Ne že by Cox byl tak důvěryhodný, ale protože Barbie si prostě nemyslel, že Amerika disponuje takovou technologií. Ani jiná země, když už na to přijde. Ale co mohl vědět? Když byl naposledy ve službě, bylo jeho úkolem vyhrožovat vystrašeným Iráčanům. Někdy s pistolí u jejich hlavy.

Na silnici číslo sto devatenáct stál Juniorův kamarád Frankie DeLesseps a pomáhal řídit dopravu. Měl na sobě modrou uniformu a džíny – na stanici nejspíš neměli správné kalhoty potřebné velikosti. Byl to pořádný halama. A Julia si s neblahým tušením všimla, že má u boku pistoli. Menší než glock, jaký nosili pravidelní policisté v Millu, nejspíš byl jeho osobní, ale byla to plnokrevná pistole.

„Co uděláte, jestli po vás půjde ta Hitlerova mládež?“ zeptala se a kývla hlavou směrem k Frankiemu. „Hodně štěstí, až budete vykřikovat něco o policejní brutalitě, když vás zabásnou a rozhodnou se dokončit, co začali. V městečku jsou jenom dva právníci. Jeden je senilní a ten druhý jezdí v boxsteru, který mu Jim Rennie prodal s velkou slevou. Aspoň jsem to tak slyšela.“

„Umím se o sebe postarat.“

„Ááá, pán je silák.“

„Co je s vašimi novinami? Když jsem včera večer odjížděl, vypadaly hotové.“

„Technicky jste odjížděl dnes ráno. Ano, jsou hotové. Peter, já a pár přátel se postaráme, aby se dostaly k lidem. Jenom jsem neviděla důvod s tím začínat, když je městečko ze tří čtvrtin prázdné. Nechcete si střihnout roznáškovou brigádu?“

„To bych rád, ale musím připravit asi miliardu sendvičů. Dnes večer bude v restauraci výhradně studená kuchyně.“

„Možná se zastavím.“ Vyhodila cigaretu, jen napůl dokouřenou, z okna. Pak se chvilku rozmýšlela, ale vystoupila a ještě ji zašlápla. Zažehnout stepní požár by nebylo moc dobré, když nové městské hasičské vozy uvízly v Castle Rocku.

„Předtím jsem se zastavila v domě náčelníka Perkinse,“ řekla, když se znovu posadila za volant. „Akorát že teď je to Brendin dům, samozřejmě.“

„Jak je jí?“

„Hrozně. Ale když jsem řekla, že ji chcete navštívit a že je to důležité – ačkoli jsem neříkala, čeho se to týká – souhlasila. Nejlíp po setmění. Domnívám se, že váš přítel bude netrpělivý…“

„Přestaňte nazývat Coxe mým přítelem. Není to můj přítel.“

Mlčky se dívali, jak zraněného chlapce nakládají na nosítkách dozadu do sanitky. Vojáci se také dívali. Nejspíš v rozporu s rozkazy, a to trochu vylepšilo dojem, jaký z nich Julia měla. Sanitka s blikajícími světly se začala kodrcat přes pastvinu zpátky.

„Je to hrozné,“ řekla potichu.

Barbie ji vzal kolem ramen. Na okamžik se napjala, ale pak se uvolnila. S pohledem upřeným přímo před sebe – na sanitku, která už zabočovala na uvolněný pruh uprostřed silnice číslo sto devatenáct – řekla: „Co když mi to zarazí, příteli můj? Co když se Rennie a ta jeho policejní školka rozhodnou zrušit ty moje malé noviny?“

„To se nestane,“ ujistil ji Barbie. Ale zamyslel se nad tím. Jestli tahle situace bude trvat dost dlouho, nejspíš se každý den v Chester’s Millu stane „Dnem, kdy je možné cokoliv“.

„Myslela na něco jiného,“ pronesla Julia Shumwayová.

„Paní Perkinsová?“

„Ano. V mnoha ohledech to byl velmi zvláštní rozhovor.“

„Drží smutek po manželovi,“ upozornil ji Barbie. „Lidi jsou divní, když truchlí. Třeba já jsem pozdravil Jacka Evanse – manželka mu včera zahynula, když zaklapla Kupole – a on se na mě podíval, jako by mě neznal, i když jsem mu od jara nosil svou famózní středeční sekanou.“

„Já znám Brendu Perkinsovou už z dob, kdy se ještě jmenovala Morseová,“ řekla Julia. „Skoro čtyřicet let. Myslela jsem si, že by mi mohla povědět, co ji trápí… ale nepověděla.“

Barbie ukázal na silnici. „Myslím, že už můžete jet.“

Julia nastartovala a současně jí zazvonil mobil. Skoro upustila kabelku, jak se ho snažila rychle vylovit. Chvilku poslouchala a pak ho s ironickým úsměvem podala Barbiemu. „To je pro vás, šéfe.“

Volal Cox, a měl něco na srdci. Vlastně toho měl na srdci hodně. Barbie ho stačil přerušit jen na chvíli, než mu vypověděl, co se stalo chlapci, kterého už odváželi do nemocnice Cathy Russellové, ale Cox buď neviděl souvislost příběhu Roryho Dinsmorea s tím, co sám povídal, nebo ji vidět nechtěl. Poměrně zdvořile si všechno vyslechl a pak hned pokračoval. Když domluvil, položil Barbiemu otázku, která by byla rozkazem, pokud by Barbie stále nosil uniformu a byl pod jeho velením.

„Pane, rozumím, oč žádáte, ale vy nechápete… asi byste to nazval místní politickou situací. A moji drobnou roli, kterou v ní hraju. Měl jsem tu potíže, než se objevila Kupole, a…“

„O tom všechno víme,“ řekl Cox. „Strkanice se synem druhého radního a několika jeho přáteli. Podle toho, co mám ve spise, vás skoro zatkli.“

Ve spise. Takže už má na mě spis. Bůh mi pomáhej.

„Koukám, že rozvědka nezahálí,“ ucedil Barbie, „ale dovolte, abych ty informace doplnil. Za prvé, policejní náčelník, který jim bránil v tom, aby mě zatkli, zemřel na sto devatenáctce, vlastně kousek od místa, odkud s vámi teď právě mluvím…“

Barbie zaslechl ze světa, kam nyní nemohl, slabé šustění papírů. Najednou měl chuť zabít plukovníka Jamese O. Coxe holýma rukama prostě proto, že plukovník James O. Cox si může zajít do mekáče, kdykoli se mu zachce, zatímco on, Dale Barbara, nemůže.

„O tom taky víme,“ řekl Cox. „Problém s pacemakerem.“

„Za druhé,“ pokračoval Barbie, „ten nový náčelník, který má kamaráčofty s jediným vlivným člověkem na radnici, si najal pár nových zástupců. Jsou to stejní mládenci, kteří se mi pokusili urazit hlavu z krku na parkovišti u místního nočního klubu.“

„Budete se muset nad to povznést, co říkáte? Plukovníku?“

„Proč mi říkáte plukovníku? To vy jste tady plukovník.“

„Blahopřeji,“ prohlásil Cox. „Nejenže jste znovu nastoupil do služby vlasti, ale dostalo se vám naprosto závratného povýšení.“

„Ne!“ zařval Barbie. Julia se na něj ustaraně dívala, ale on si to skoro neuvědomoval. „Ne, já to nechci!“

„Jo, ale už to máte,“ řekl Cox klidně. „Pošlu e-mailem kopii těch nejdůležitějších papírů vaší novinářské přítelkyni, než odřízneme to vaše nešťastné městečko od internetu.“

„Odříznete? Nemůžete ho odříznout!“

„Dokumenty podepsal osobně prezident. Chcete mu odmítnout? Bývá trochu mrzutý, když není po jeho.“

Barbie neodpověděl. Mozek mu jel na plné obrátky.

„Musíte navštívit radní a policejního náčelníka,“ nařizoval Cox. „Musíte jim říct, že prezident vyhlásil v Chester’s Millu stanné právo a že vy jste velícím důstojníkem. Nepochybně zpočátku narazíte na odpor, ale informace, kterou jsem vám právě poskytl, by vám měla pomoci etablovat se jako spojovací článek mezi městem a vnějším světem. A vím, jak umíte být přesvědčivý. Viděl jsem to v Iráku na vlastní oči.“

„Pane,“ řekl Barbie. „Vy jste zdejší situaci pochopil naprosto špatně.“ Projel si rukou vlasy. Ucho už ho pálilo od toho pitomého mobilu. „Připadá mi, že chápete, co je ta Kupole zač, ale už ne to, jaké důsledky v městečku vyvolává. A to ještě neuplynulo ani třicet hodin.“

„Tak mi pomozte, abych to pochopil líp.“

„Říkáte, že prezident chce, abych něco udělal. Co když mu zavolám a řeknu mu, ať mi laskavě políbí prdel?“

Julia, která z něj nespouštěla oči, se zhrozila, a tím ho naopak inspirovala.

„Dejme tomu, že bych mu natvrdo řekl, že jsem spící agent al Káidy a že mám v plánu ho zabít – prásk, kulka do hlavy. Co s tím uděláte?“

„Poručíku Barbaro – tedy plukovníku Barbaro – už jste řekl dost.“

Barbie takový pocit neměl. „Mohl by sem poslat FBI, aby mě sbalili? Tajnou službu? Rudou armádu, pro mě za mě? Ne, pane. Nemohl.“

„Máme plány, jak to změnit, což jsem právě vysvětlil.“ Cox už nemluvil tak dobrácky a uvolněně, jako když klábosí strejdové u piva.

„Jestli ty vaše plány zaberou, klidně sem pošlete federální agenty dle vlastního výběru, ať mě zatknou. Ale jestli zůstaneme odříznutí, kdo mě tady bude poslouchat? Pusťte si to konečně do hlavy: tohle městečko je odříznuté. Nejen od Ameriky, ale od celého světa. Nic s tím nenaděláme ani my, ani vy tam venku.“

Cox potichu řekl: „Snažíme se vám pomoct, lidi.“

„To říkáte vy a já vám skoro věřím. Ale bude vám věřit ještě někdo tady? Když se podívají, jakou pomoc dostávají za svoje daně, vidí vojáky, kteří tu hlídají otočení zády k nám. To je sakra jasná zpráva.“

„Mluvíte nějak moc na člověka, který odmítl.“

„Já nic neodmítl. Ale od basy mě dělí dva metry, a když se prohlásím za prozatímního velitele, nijak si tím nepomůžu.“

„Co kdybych zavolal tomu prvnímu radnímu… jak se jmenuje… Sandersovi… a řekl mu…“

„Přesně to mám na mysli, když tvrdím, že víte hrozně málo. Je to tady přesně jako v Iráku, jenomže tentokrát vězíte ve Washingtonu místo v bagančatech, a zdá se, že jste mimo úplně stejně jako všichni ostatní vojáci, co bojují z kanceláře. Našpicujte uši, pane: málo informací je horší než vůbec žádné informace.“

„Malé vědomosti jsou nebezpečné,“ pronesla Julia zasněně.

„Když ne Sanders, kdo tedy?“

„James Rennie. To je druhý radní. Největší zvíře tady.“

Rozhostilo se ticho. Potom Cox řekl: „Možná vám ten internet dáme. Někteří z nás jsou toho názoru, že odříznutí je stejně jenom takový reflex.“

„A pročpak to?“ zeptal se Barbie. „Copak tam, pánové, nevíte, že když nás necháte na síti, tak se dřív nebo později ten recept tety Sáry na brusinkový koláč provalí?“

Julia se narovnala a bezhlasně se zeptala Oni se snaží odříznout internet? Barbie místo odpovědi jen vztyčil prst – Počkejte.

„Jenom chvilku poslouchejte, Barbie. Dejme tomu, že zavoláme tomu Renniemu a řekneme mu, že internet musí padnout, takže sorry, krizová situace, mimořádná opatření a tak dále. Pak byste ho mohl přesvědčit o své užitečnosti tím, že byste nás přemluvil, ať vám ho necháme.“

Barbie se nad tím zamyslel. Možná by to fungovalo. Aspoň chvíli. Nebo taky ne.

„Navíc,“ pokračoval Cox radostně, „budete to vy, kdo jim tuhle informaci sdělí. Možná tím zachráníte pár životů, ale rozhodně zachráníte lidi před strachem o život.“

Barbie řekl: „Telefony zůstanou stejně jako internet.“

„To je těžké. Možná pro vás dokážu udržet internet, ale… poslouchejte, člověče. Ve výboru, který řeší tuhle šlamastyku, sedí nejméně pět týpků à la Curtis LeMay, a pokud jde o ně, všichni v Chester’s Millu jsou teroristi, dokud se neprokáže opak.“

„Jak můžou tihle údajní teroristi ublížit Americe? Sebevražedným bombovým atentátem v protestantském kostele?“

„Barbie, přesvědčujete přesvědčeného.“

To byla nejspíš pravda.

„Uděláte to?“

„Budu se vám muset kvůli tomu ještě ozvat. Počkejte na můj telefonát, než se do čehokoliv pustíte. Musím si nejdřív promluvit s vdovou po policejním náčelníkovi.“

Cox naléhal dál. „Necháte si tohle naše handlování pro sebe?“

Barbie znovu užasl nad tím, jak málo dokonce i Cox – nijak úzkoprsý, aspoň na vojenské poměry – chápe, jaké změny Kupole už způsobila. Tady uvnitř už na Coxově bezpečnostním prověření nezáleželo.

My proti nim, pomyslel si Barbie. Teď jsme to my proti nim. Ledaže by ten jejich šílený nápad zabral.

„Pane, opravdu vám musím kvůli tomu zavolat ještě jednou, tenhle telefon trpí akutním vyčerpáním baterie.“ Zalhal naprosto bez výčitek. „A než budete mluvit s někým dalším, musíte počkat, až se vám ozvu.“

„Jenom nezapomeňte, že velký třesk je naplánovaný na zítřek ve třináct nula nula. Pokud chcete zachovat realizovatelnost plánů, měli byste se držet v pozadí.“

Zachovat realizovatelnost plánů. Pod Kupolí jen další bezobsažná fráze. Ovšem jen do chvíle, kdy si pod tím člověk představil zásobování generátorů propanem.

„Promluvíme si,“ řekl Barbie. Sklapl telefon dřív, než Cox stačil ještě něco říct. Silnice už byla skoro prázdná, i když DeLesseps tam stále byl, opíral se se založenýma rukama o svoje nabušené skvělé auto. Když Julie kolem jeho novy projížděla, všiml si Barbie samolepky na nárazníku, na níž stálo PRDEL, BENZÍN NEBO TRÁVA – ŽÁDNÁ JÍZDA NENÍ ZADARMO. Na přístrojové desce měl položený policejní maják. Barbieho napadlo, že ten kontrast dokonale vystihuje všechno, co se v Chester’s Millu pokazilo.

Za jízdy Barbie pověděl Julie všechno, co mu řekl Cox.

„Ty jejich plány se v podstatě vůbec neliší od toho, co před chvílí zkusil ten kluk,“ vyděsila se.

„No, přece jenom se trochu liší,“ opravil ji Barbie. „Ten kluk to zkusil s kulovnicí. Oni sem pošlou řízenou střelu. Říkejte tomu teorie Velkého třesku.“

Usmála se. Jinak než obvykle. Tenhle úsměv byl vyčerpaný a zmatený, a rázem vypadala na šedesát místo třiačtyřicet. „Myslím, že další číslo vydám dřív, než jsem si myslela.“

Barbie přikývl. „Zvláštní vydání, zvláštní vydání, tam se všechno dočtete.“

7

„Ahoj, Sammy,“ řekl kdosi. „Jak se máš?“

Samanta Busheyová hlas nepoznala, takže se k němu obrátila ostražitě a současně si povytáhla šátek s děckem. Malý Walter spal a vážil snad tunu. Samantu bolel zadek, jak na něj upadla, a taky její city byly raněné – ta hnusná Georgia Rouxová ji nazvala lesbou. Georgia Rouxová, která nejednou přišla kňučet k Samantině přívěsu, aby vyškemrala pro sebe a toho svýho svalnatýho magora pár gramů koksu.

Byl to otec Dodee. Samanta s ním mluvila už tisíckrát, ale dnes jeho hlas nepoznala. Sotva poznávala i jeho tvář. Vypadal starý a smutný – jaksi zlomený. Dokonce ani neobhlédl její kozy, což se stalo poprvé.

„Zdravím, pane Sandersi. Páni, já vás ani neviděla na…“ Mávla rukou směrem k udupané louce a velkému stanu, který už byl napůl zbouraný a vypadal opuštěně. I když ne tak opuštěně jako pan Sanders.

„Seděl jsem ve stínu.“ Stále stejný váhavý hlas, který procházel mezi rty s omluvným, bolestným úsměvem, na nějž bylo těžké se dívat. „Ale dal jsem si něco k pití. Na říjen bylo teplo, viď? Jémine, to tedy bylo. Myslel jsem, že je to dobré odpoledne – opravdové sousedské odpoledne – dokud ten chlapec…“

Krindapána, on se rozbrečel.

„Je mi vaší manželky hrozně líto, pane Sandersi.“

„Děkuju ti, Sammy. Jsi moc laskavá. Můžu ti pomoct odnést děťátko k autu? Myslím, že už bys mohla jet – silnice se už skoro uvolnila.“

Takovou nabídku nemohla Sammy odmítnout, i když Sanders pořád brečel. Vylovila Malého Waltera ze šátku – jako by zvedala hroudu teplého chlebového těsta – a podala mu ho. Malý Walter otevřel oči, tupě se usmál, říhl a znovu usnul.

„Myslím, že si nadělal do plíny,“ poznamenal pan Sanders.

„Jo, je to takovej srací automat. Malej Walter je prostě číslo.“

„Walter je moc pěkné starosvětské jméno.“

„Díky.“ Vykládat mu, že křestní jméno jejího dítěte ve skutečnosti zní Malý, nestálo za ty potíže… a byla přesvědčená, že už s ním podobný rozhovor někdy vedla. On si to jenom nepamatoval. Jít takhle vedle něj – i když jí pomáhal s děckem – byla dokonalá rána na buben na konci dokonale zmršeného odpoledne. Aspoň že s tím provozem měl pravdu. Kotel s auty se konečně vyprázdnil. Samantu napadlo, jak dlouho bude trvat, než celé městečko zase usedne na bicykly.

„Nikdy se mi ten její nápad s létáním nelíbil,“ pronesl pan Sanders. Zdálo se, že navazuje na nějaký rozhovor, který v duchu vede. „Někdy mě dokonce napadlo, jestli Claudie s tím chlapem nespí.“

Dodeeina máma že by spala s Chuckem Thompsonem? Samantu to šokovalo a současně zaujalo.

„Nejspíš ne,“ vzdychl. „Teď už na tom každopádně nezáleží. Neviděla jsi Dodee? Včera večer se nevrátila domů.“

Samanta skoro řekla Jasně, včera odpoledne. Ale pokud Dodee včera nespala doma, Samanta by svou odpovědí jejího otce jenom poplašila. A uvízla by v nekonečném rozhovoru s chlapem, kterému se hrnou slzy po tvářích a z nosní dírky mu visí sopel. To by nebylo moc povznášející.

Došli k autu, staré chevroletce s rakovinou stupaček. Samanta si vzala Malého Waltera a nad tím puchem se zašklebila. Tohle nebyl obyčejný bobek, ale přímo velkotonážní nálož.

„Ne, pane Sandersi, neviděla jsem ji.“

Přikývl a otřel si nos hřbetem ruky. Nudle u nosu zmizela, nebo aspoň putovala jinam. To byla úleva. „Nejspíš jela s Angie McCainovou na nákupy a pak k tetě Peg do Sabattusu, když se nemohla vrátit do městečka.“

„Jo, nejspíš to tak bude.“ A když se Dodee v Millu nakonec objeví, bude to pro něj příjemné překvapení. Zasloužil by si ho, pámbu ví. Samanta otevřela dveře auta a položila Malého Waltera na sedadlo spolujezdce. Dětskou sedačku zavrhla už před několika měsíci. Hroznej vopruz. A kromě toho řídila opatrně.

„Rád jsem tě viděl, Samanto.“ Odmlčel se. „Pomodlíš se za mou manželku?“

„Ééé… jasně, pane Sandersi, žádnej problém.“

Už chtěla nasednout, ale pak si vzpomněla na dvě věci: že ji Georgia Rouxová dloubla do prsu svojí pitomou motorkářskou botou – tak tvrdě, že Samantě nejspíš zůstane modřina – a že Andy Sanders, byť zlomený žalem, je prvním radním.

„Pane Sandersi?“

„Ano, Samanto?“

„Někteří ti policajti se chovali fakt drsně. Možná byste s tím měl něco udělat. Víte, dřív než se to vymkne z ruky.“

Jeho nešťastný úsměv se nezměnil. „Nu, Samanto, je mi jasné, co si vy mladí myslíte o policii – taky jsem byl kdysi mladý – ale máme tu moc špatnou situaci. A čím rychleji zavedeme trochu autority, tím líp pro všechny. To určitě chápeš, viď?“

„Jasně,“ řekla Samanta. Chápala hlavně to, že smutek, byť nepředstíraný, nijak nestál v cestě proudu politických keců. „Tak nashle.“

„Je to dobrý tým,“ řekl Andy neurčitě. „Peter Randolph se postará, aby se stmelili. Oblékli stejný dres. Hm… tančili stejný tanec. Chránit a sloužit, že.“

„Jasně,“ řekla Samanta. Taneček zvaný chránit a sloužit, s občasným kopancem do prsou přihozeným pro dobrou míru. Vyjela, Malý Walter už zase pochrupoval na sedadle. Smrad dětských hovínek byl strašný. Stáhla okna a pak se podívala do zpětného zrcátka. Pan Sanders pořád stál na provizorním parkovišti, které už bylo skoro prázdné. Zvedl za ní ruku na pozdrav.

Samanta ji také zvedla a napadlo ji, kde tedy Dodee včera přespala, když se nevrátila domů. Pak to pustila z hlavy – vlastně to nebyla její věc – a zapnula rádio. Jediné, co mohla pořádně naladit, bylo Rádio Ježíš, takže ho znovu vypnula.

Když zvedla hlavu, na silnici před ní stál Frankie DeLesseps s napřaženou rukou, přesně jako opravdový policista. Musela dupnout na brzdu, aby do něj nevrazila, a pak položit ruku na děcko, aby se neskulilo na podlahu. Malý Walter se probudil a rozbrečel se.

„Koukni se, cos udělal!“ zaječela na Frankieho (se kterým si kdysi na střední užila dvoudenní aférku, když Angie odjela na tábor se školní kapelou). „Děcko mi skoro spadlo na zem!“

„Kde má sedačku?“ Frankie se naklonil k oknu a bicepsy se mu vzduly. Velký svaly, malý péro, to byl Frankie DeLesseps. Pokud šlo o Samantu, Angie si ho klidně mohla nechat.

„Po tom ti nic není.“

Skutečný policista by si ji už zapisoval – jednak pro drzost a jednak za porušení předpisu o zabezpečení dětí – ale Frankie se jenom ušklíbl. „Viděla jsi Angie?“

„Ne.“ Tentokrát to byla pravda. „Nejspíš uvízla mimo město.“ Samantě ovšem připadalo, že spíš uvízli ti v městečku.

„A co Dodee?“

Samanta znovu odpověděla zamítavě. Prakticky musela, protože Frankie možná mluvil s panem Sandersem.

„Angiino auto stojí u nich doma,“ řekl Frankie. „Díval jsem se do garáže.“

„No hurá. Nejspíš někam jely v autě Dodee.“

Zdálo se, že Frankie nad tím uvažuje. Byli už skoro sami. Dopravní zácpa se stala vzpomínkou. Potom se Frankie zeptal: „Georgia ti nabourala kozu, holka?“ A než stačila odpovědět, hmátl dovnitř a popadl ji na prs. Nijak jemně. „Nechceš na ni pusinku, aby se ti bebínko zahojilo?“

Plácla ho po ruce. Malý Walter po její pravici brečel a brečel. Někdy se divila, proč Bůh vůbec stvořil muže, to se fakt divila. Věčně skučí a chmatají, nebo chmatají a skučí.

Frankie už se neusmíval. „Na tyhle sviňárny si dávej bacha,“ řekl. „Teď je všechno jinak.“

„Co uděláš? Zavřeš mě?“

„Přišel bych na něco lepšího,“ odpověděl. „Tak jeď, vypadni už. A jestli Angie přece jenom uvidíš, vyřiď jí, že ji chci vidět.“

Odjela celá vzteklá a trochu vystrašená – i když si to nerada přiznávala, byla to pravda. Po necelém kilometru jízdy zastavila a Malého Waltera přebalila. Vzadu měla pytel na použité plíny, ale byla moc rozčilená, než aby ho použila. Vyhodila podělanou pampersku na krajnici, náhodou kousek od velkého poutače s nápisem:

OJETÁ AUTA JIMA RENNIEHO

Zahraniční i domácí

Žádejte $levu!

Pofrčíte, protože Velký Jim taky frčí!

Minula několik dětí na kolech a znovu ji napadlo, jak dlouho bude trvat, než na nich budou jezdit všichni. Jenomže tak daleko to nedojde. Někdo zavčas zjistí, v čem je problém, přesně jako v těch katastrofických filmech, na které se ráda dívala v televizi, když byla sjetá: sopka vybuchující v Los Angeles, zombie v New Yorku. A až se všechno vrátí do starých kolejí, Frankie a Carter Thibodeau se stanou zase tím, čím byli dřív: obyčejnými nickami z malého města, co mají hodně hluboko do kapsy. Ale do té doby by je neměla provokovat.

Celkem vzato byla ráda, že ohledně Dodee držela pusu.

8

Zrzek poslouchal, jak monitor krevního tlaku naléhavě pípá, a věděl, že chlapce ztrácejí. Vlastně ho ztráceli od chvíle, kdy ho vyložili ze sanitky – krucinál, vlastně od okamžiku, kdy ho zasáhla ta střela – ale zvuk monitoru proměnil tu pravdu v hlavní titulek. Roryho měli nechat okamžitě převézt vrtulníkem do všeobecné nemocnice, přímo z té louky, kde se tak tragicky zranil. Místo toho se ocitl na mizerně vybaveném operačním sále, kde bylo moc horko (klimatizaci vypnuli, aby šetřili generátor), operoval ho doktor, který měl být už řadu let v penzi, tomu asistoval zdravotník, který v životě neasistoval při neurochirurgickém zákroku, a pomáhala jim jediná vyčerpaná sestra, která teď promluvila.

„Fibrilace, doktore Haskelle.“

Připojil se monitor srdce, takže s prvním monitorem vytvořily sbor.

„Já vím, Ginny. Nejsem mrtvý.“ Odmlčel se. „Chci říct hluchý. Kristepane.“

Chvíli se Zrzkem hleděli na sebe přes chlapcovo tělo zahalené rouškou. Haskell měl jasný a zcela přítomný pohled – tohle nebyl ten pohodlný flegmatik se stetoskopem na krku, který se ploužil po chodbách a pokojích nemocnice Cathy Russellové posledních pár let jako nudný duch – ale vypadal příšerně staře a křehce.

„Snažili jsme se,“ řekl Zrzek.

Po pravdě řečeno, Haskell se víc než snažil. Zrzkovi připomněl hrdinu ze sportovních románů, které jako kluk miloval. Stárnoucí nadhazovač vstane ze střídačky a ještě naposledy slavně zaboduje v sedmé směně Světové série. Jenomže svědky tohoto výstupu byli jenom Zrzek a Ginny Tomlinsonová, a tentokrát se starý válečný kůň slavného konce nedočká.

Zrzek nasadil kapačku a přidal manit, aby zredukoval otok mozku. Haskell vyšel z operačního sálu a vyloženě běžel chodbou do laboratoře, aby sám provedl testy, kompletní krevní rozbor. Musel to být Haskell. Zrzek nebyl kvalifikovaný a žádní laboranti tu nebyli. Ve středisku se zoufale nedostávalo personálu. Zrzek si pomyslel, že malý Dinsmore je možná první splátkou ceny, kterou za chybějící zdravotníky bude muset město nakonec zaplatit.

A bylo hůř. Chlapec byl A-negativní a ve svých malých zásobách tuhle krev neměli. Měli však 0-negativní – od univerzálního dárce – a dali Rorymu čtyři jednotky, takže jich pak zbylo přesně devět. Dát je tomu chlapci bylo zřejmě totéž jako vylít je do kanálu, ale nikdo z nich to neřekl. Zatímco do něj vtékala krev, poslal Haskell Ginny do kamrlíku, který sloužil jako nemocniční knihovna. Vrátila se s potrhanou knihou Neurochirurgie: Stručný přehled. Haskell operoval s knihou otevřenou vedle sebe a s otoskopem položeným přes stránky, aby se mu nezavíraly. Zrzka napadlo, že nikdy nezapomene na kňučení pily, pach kostního prachu v nepřirozeně teplém vzduchu ani na chuchvalec krevní sraženiny, který vyvřel ven, jakmile Haskell odstranil kostní zátku.

Na několik minut si Zrzek skutečně dovolil doufat. Když vyřezanou dírou snížili tlak hematomu, Roryho vitální funkce se stabilizovaly – nebo se aspoň pokusily. Potom, zrovna když se Haskell snažil zjistit, jestli dosáhne na úlomek střely, všechno začalo jít znovu z kopce, a rychle.

Zrzek si vzpomněl na rodiče, kteří čekali a přes to všechno doufali. Teď to vypadalo, že místo aby Roryho z operačního sálu odváželi doleva – na jednotku intenzivní péče, kam by jeho rodiče mohli se svolením lékaře po špičkách vejít a podívat se na něj – povezou ho doprava, do márnice.

„Kdyby to byla běžná situace, udržoval bych životní funkce a zeptal se rodičů, zda souhlasí s darováním orgánů,“ řekl Haskell. „Ale za běžné situace by tu samozřejmě vůbec nebyl. A i kdyby byl, rozhodně bych se ho nepokoušel operovat za pomoci nějakého… zatraceného návodu na použití.“ Zvedl otoskop a mrštil jím přes celý sál. Udeřil do zelených obkladaček, jednu naštípl a dopadl na podlahu.

„Mám mu píchnout adrenalin, doktore?“ zeptala se Ginny. Klidná, chladná a rozvážná… ale vypadala tak unaveně, jako by každou chvíli mohla padnout.

„Neřekl jsem to jasně? Nebudu prodlužovat utrpení toho chlapce.“ Haskell sáhl po červeném vypínači vzadu na respirátoru. Nějaký vtipálek – asi Twitch – k němu přilípl malou samolepku s nápisem HUSTÝ! „Chcete vyjádřit opačný názor, Zrzku?“

Zrzek se nad tou otázkou zamyslel, potom pomalu zavrtěl hlavou. Babinského test byl pozitivní, což znamenalo vážné poškození mozku, ale rozhodlo prostě to, že nebyla šance. A nebyla vlastně nikdy.

Haskell stiskl vypínač. Rory Dinsmore se jedinkrát sám pracně nadechl, pak se zdálo, že se o to pokusí podruhé, a potom to vzdal.

„Udělal jsem to…“ Haskell se podíval na velké nástěnné hodiny. „V sedmnáct hodin pět minut. Poznamenáte to do karty, Ginny?“

„Ano, doktore.“

Haskell si stáhl roušku a Zrzek si ustaraně všiml, že starý muž má modré rty. „Pojďte odsud,“ řekl. „To vedro mě zabije.“

Ale nebylo to vedro, dělalo mu to srdce. Zhroutil se v půli chodby, po které mířil za Aldenem a Shelley Dinsmoreovými, aby jim sdělil špatnou zprávu. Zrzek přece jenom píchal adrenalin, ale nebylo to k ničemu. Stejně jako masáž srdce a defibrilátor.

Čas úmrtí: sedmnáct čtyřicet devět. Ron Haskell přežil svého posledního pacienta přesně o třicet čtyři minuty. Zrzek seděl na podlaze opřený zády o zeď. Ginny sdělila Roryho rodičům, co se stalo. Zrzek seděl s tváří v dlaních na chodbě, ale i tam k němu doléhal matčin žalostný nářek. Prázdnou nemocnicí se nesl dobře. Zdálo se, že snad nikdy neutichne.

9

Barbie si pomyslel, že vdova po náčelníkovi musela být kdysi výjimečně krásná žena. Dokonce i teď, kdy měla tmavé kruhy pod očima a nedbala na oblékání (vybledlé džíny a jakýsi kabátek, který mu podezřele připomínal pyžamo), vypadala Brenda Perkinsová úžasně. Napadlo ho, že kultivovaní lidé málokdy ztrácejí pěkný vzhled – tedy pokud někdy nějaký měli – a v jejích očích jasně zářila inteligence. A ještě něco. Možná truchlila, ale to nepotlačilo její zvědavost. A v tuto chvíli byl předmětem její zvědavosti Barbie.

Ohlédla se na Juliino auto, které couvalo z příjezdové cesty, a zvedla tím směrem paže: Kam jedeš?

Julia se vyklonila z okna a zavolala: „Musím zajistit, aby se noviny dostaly mezi lidi! Taky se musím stavit u Šípkové růže a sdělit Ansonu Wheelerovi tu špatnou zprávu – dneska bude sendviče plácat on! Neboj se, Brendo, Barbie není nebezpečný!“ Než stačila Brenda odpovědět nebo něco namítat, Julia už ujížděla Morinskou ulicí. Měla své úkoly. Barbie litoval, že nejede s ní a že ho nečeká nic víc než vytvoření čtyřicítky sendvičů se šunkou a sýrem a čtyřicítky s tuňákem.

Když Julia zmizela, Brenda na něj znovu upřela pátravý pohled. Stáli každý z jedné strany síťových dveří. Barbie se cítil jako uchazeč o zaměstnání před drsným pohovorem.

„Nejste?“ zeptala se Brenda.

„Jak prosím, madam?“

„Nejste nebezpečný?“

Barbie se nad tím zamyslel. Před dvěma dny by to potvrdil, samozřejmě není nebezpečný, ale dnes odpoledne se cítil spíš jako voják z Fallúdže než kuchař z Chester’s Millu. Spokojil se s odpovědí, že je domestikovaný, a to u ní vyvolalo úsměv.

„No, budu si muset udělat úsudek sama,“ řekla. „I když v tuto chvíli není moje schopnost úsudku zrovna nejlepší. Někoho jsem ztratila.“

„Já vím, madam. Je mi to moc líto.“

„Děkuji vám. Zítra bude mít pohřeb. V tom Bowieho ušmudlaném pohřebním ústavečku, který se pořád nějak protlouká, i když skoro všichni v městečku se obracejí na Crosmana v Castle Rocku. Lidé nazývají podnik Stewarta Bowieho Bowieův pohřební chlívek. Stewart je idiot a jeho bratr Fernald je ještě horší, ale teď tu nemáme nikoho lepšího. Já tu nemám nikoho lepšího.“ Vzdychla jako žena, kterou čeká hodně náročná a nepříjemná práce. A proč ne? napadlo Barbieho. Smrt milovaného člověka znamená spoustu věcí, a práce mezi ně rozhodně patří.

Překvapila ho tím, že vyšla na zápraží za ním. „Projděte se se mnou dozadu, pane Barbaro. Později vás třeba pozvu dál, ale dokud si vámi nebudu jistá, tak ne. Obvykle beru Juliino doporučení bez výhrad, ale nemáme tu obvyklé časy.“ Vedla ho kolem domu po pěkně posekaném trávníku s čistě vyhrabaným podzimním listím. Napravo byl laťový plot, který odděloval dům Perkinsových od sousedů. Nalevo byly hezky udržované květinové záhony.

„Ty květiny měl v referátu manžel. Nejspíš si myslíte, že pro policejního důstojníka je to divný koníček.“

„Vlastně ani ne.“

„Já se tomu nedivila nikdy. Tím pádem jsme však v menšině. Maloměsto podněcuje jen malou představivost. Grace Metaliousová a Sherwood Anderson v tom měli pravdu.

A kromě toho,“ řekla, když zahnuli za roh domu a ocitli se na útulném zadním dvorku, „venku zůstane déle světlo. Mám sice generátor, ale dnes ráno zhasl. Nejspíš mu došlo palivo. Máme náhradní bombu, ale neumím ji vyměnit. Dřív jsem do Howieho kvůli tomu generátoru ryla. Chtěl mě naučit, jak se o něj starat, a já to odmítla. Spíš z trucu.“ Z oka jí stekla slza a kutálela se po tváři. Nepřítomně si ji otřela. „Teď bych se mu omluvila, kdyby to šlo. Uznala bych, že měl pravdu. Ale to už nejde, viďte?“

Barbie poznal řečnickou otázku, pokud nějakou slyšel. „Pokud jde jenom o výměnu bomby, dokážu to sám,“ nabídl se.

„Děkuji vám.“ Vedla ho ke stolku s chladicím boxem u noh. „Chtěla jsem požádat Henryho Morrisona, aby to udělal, a chystala jsem se přivézt další plynové bomby od Burpeeho, ale než jsem se dnes odpoledne dostala ven, Burpee už měl zavřeno a Henry byl venku na Dinsmoreově pastvině, jako všichni ostatní. Myslíte, že zítra ještě nějakou náhradní bombu seženu?“

„Možná,“ řekl Barbie, ale ve skutečnosti o tom pochyboval.

„Slyšela jsem o tom malém chlapci,“ pokračovala. „Zašla za mnou Gina Buffalinová odvedle a pověděla mi to. Je mi ho strašně líto. Přežije to?“

„To nevím.“ A jelikož mu intuice napovídala, že upřímnost mu zajistí nejkratší cestu k důvěře této ženy (byť třeba jen dočasné), dodal: „Podle mě ne.“

„Ne.“ Vzdychla a znovu si otřela oči. „Ne, podle toho jejího vyprávění to vypadalo moc zle.“ Otevřela chladničku. „Mám tu vodu nebo dietní colu. To bylo jediné nealko, jaké jsem Howiemu povolila. Co byste radši?“

„Vodu, madam.“

Otevřela dvě láhve Polského pramene a napili se. Dívala se na něj smutně zvědavýma očima. „Julia mi řekla, že chcete klíč od radnice. Chápu, proč ho chcete. Taky chápu, proč nechcete, aby se to dozvěděl Jim Rennie…“

„Možná bude muset. Situace se změnila. Víte…“

Zvedla ruku a zavrtěla hlavou. Barbie zmlkl.

„Než mi to povíte, chci, abyste mi vyprávěl o té patálii, kterou jste měl s Juniorem a jeho kamarády.“

„Madam, copak vám manžel…?“

„Howie moc o svých případech nemluvil, ale o tomhle se přece jen rozpovídal. Myslím, že mu dělal starosti. Chci zjistit, jestli se vaše verze bude shodovat s jeho. Jestli ano, můžeme si pohovořit o jiných věcech. Jestli ne, vyzvu vás k odchodu, i když láhev vody vám dovolím vzít si s sebou.“

Barbie ukázal na červenou boudičku u levého rohu domu. „Tamhle máte generátor?“

„Ano.“

„Když budu měnit bombu a při tom povídat, uslyšíte mě?“

„Ano.“

„A chcete slyšet všechno, viďte, madam?“

„Jistěže. A jestli mi ještě jednou řeknete madam, budu vás muset vzít palicí přes hlavu.“

Dvířka do boudy s generátorem byla zajištěná petlicí a visacím zámkem z lesklé mosazi. Muž, který tu až do včerejška žil, se o své věci staral… i když té rezervní plynové bomby byla hrozná škoda. Barbie se rozhodl, že bez ohledu na to, jak tenhle rozhovor dopadne, se zítra sám pokusí pro paní Perkinsovou nějakou sehnat.

Zatím jí povím všechno, co chce o tom večeru vědět, řekl si. Bude se mu však líp vyprávět, když k ní zůstane otočený zády. Nerad někomu vykládal o tom, že ty potíže nastaly kvůli tomu, že se na něj Angie McCainová zaměřila jako na trochu postarší hračku.

Pravidlo „žádné tajnosti“, připomněl si a začal vyprávět.

10

Z uplynulého léta mu nejvíc utkvěla v paměti písnička Jamese McMurtryho, kterou hráli snad všude – „Talkin‘ at the Texaco“, tak se jmenovala. A verš, který si pamatoval nejjasněji, byl o tom, jak v malém městečku „všichni musíme znát svý místo“. Když vařil a Angie začala postávat nějak moc blízko něj, nebo se mačkat prsem k jeho paži, když se natahovala pro něco, co jí mohl klidně podat, ten verš se mu vybavil. Věděl, s kým Angie chodí, a věděl, že Frankie DeLesseps patří k místním mocenským strukturám, byť jen díky kamarádství se synem Velkého Jima Rennieho. Naproti tomu Dale Barbara byl obyčejný sezónní kuchtík. V uspořádání Chester’s Millu skutečně neměl žádné místo.

Jednoho večera ovinula ruku kolem jeho boku a lehce mu stiskla rozkrok. Zareagoval a všiml si, že ona se tomu rošťácky šklebí.

„Můžeš mi to oplatit, jestli chceš,“ řekla. Byli v kuchyni a Angie škubla lemem sukně, beztak krátké, o kousek výš, takže na chvilku zahlédl nařasené růžové kalhotky. „Jsem férová.“

„Nabídku nevyužiju,“ řekl a Angie na něj vyplázla jazyk.

Podobných rozverností zažil v půl tuctu kuchyní a občas se dokonce ke hře přidal. Nemuselo na tom být nic, jenom chvilkový zálusk mladé holky na staršího spolupracovníka, co je celkem k světu. Ale pak se Angie a Frankie rozešli a jednou večer, když Barbie po zavíračce vyhazoval odpadky do kontejneru, po něm vyjela naprosto tvrdě.

Otočil se a ona tam stála, hned mu ovinula pažemi ramena a začala ho líbat. Nejdřív jí polibky oplácel. Angie ho jednou paží pustila, ale jen aby vzala jeho dlaň a položila si ji na levé ňadro. To mu probralo mozek. Pěkné ňadro, mladé a pevné. Jenže znamenalo trable. Tahle holka znamenala trable. Pokusil se odtáhnout, ale když na něm zůstala viset za jednu paži (nehty mu už zarývala do zátylku) a pokusila se přirazit k němu boky, odstrčil ji trochu prudčeji, než měl v úmyslu. Narazila pozadu do kontejneru a zuřivě se na něj zahleděla. Sáhla si na odžínovaný zadek a pohled měla ještě vzteklejší.

„Díky! Teď mám kalhoty celý od těch sraček!“

„Měla jsi vědět, kdy mě pustit,“ řekl mírně.

„Líbilo se ti to!“

„Možná,“ připustil, „ale ty se mi nelíbíš.“ A když si všiml, že se tváří ještě ublíženěji a zlostněji, dodal: „Chci říct, že líbíš, ale ne takhle.“ Málokdo se dokáže vyjádřit přesně, když je otřesený.

O čtyři dny později večer u Dippera mu kdosi vylil sklenici piva zezadu na košili. Otočil se a uviděl Frankieho DeLessepse.

„Líbilo se ti to, Bárbíno? Jestli jo, můžu to zopakovat – dneska mají pivo v akci a džbán dávají za pár šupů. Ale jestli se ti to nelíbilo, samozřejmě můžeme jít ven.“

„Nevím, co ti napovídala, ale bylo to jinak,“ řekl Barbie. Hrací skříň vyhrávala – ne McMurtryho píseň, ale jemu v hlavě znělo: Všichni musíme znát svoje místo.

„Ona mi řekla, že odmítla, a tys na to nebral ohled a stejně ji ošukal. O kolik jsi těžší? O padesát kilo? Mně to teda připomíná znásilnění.“

„Neznásilnil jsem ji.“ Věděl, že je to asi beznadějné.

„Půjdeme ven, hajzle, nebo seš na to moc zbabělej?“

„Jsem moc zbabělej,“ odpověděl Barbie a překvapilo ho, že Frankie odešel. Barbie došel k závěru, že pro tenhle večer si užil piva a muziky až dost, a právě vstával, když se Frankie vrátil a tentokrát nejen se sklenicí, ale celým džbánem piva.

„Nedělej to,“ řekl Barbie, ale Frankie na něj samozřejmě nebral zřetel. Chrstl mu pivo do obličeje. Hotovou sprchu Bud Light. Několik lidí se opilecky zachechtalo a zatleskalo.

„Můžeš jít ven a vyřídit si to se mnou hned,“ řekl Frankie, „nebo počkám. Poslední výzva, Bárbíno.“

Barbie tedy šel, protože si uvědomil, že dřív nebo později tomu neujde, a věřil, že pokud Frankieho uzemní rychle, dřív, než si jich všimne víc lidí, tak to tím taky skončí. Dokonce by se mu mohl omluvit a zopakovat, že s Angie nic neměl. Už nedodá, že to Angie po něm vyjela, i když si domyslel, že to spousta lidí ví (určitě Rose a Anson). Možná taky, až se Frankie probudí s rozmláceným nosem, pochopí totéž, co Barbie: že takhle se mu chce ta malá štětinka pomstít.

Zprvu to vypadalo, že by to tak mohlo vyjít. Frankie stál nehybně na štěrku a sodíkové lampy na opačných stranách parkoviště mu vytvářely dva různé stíny. Pozvedl pěsti jako John L. Sullivan. Zlý, silný a hloupý: prostě další maloměstský halama. Zvyklý likvidovat své protivníky jedinou pořádnou ránou, po jaké je zdvihl a zasypával drobnějšími údery tak dlouho, až brečeli o milost.

Pošoupl se dopředu a vytasil se s touto nijak nečekanou zbraní: zvedákem, kterému se Barbie vyhnul jednoduchým manévrem spočívajícím v lehkém úklonu hlavy stranou. Barbie kontroval přímou peckou na solar plexus. Frankie s užaslým výrazem na tváři šel k zemi.

„Nemusíme…“ začal Barbie, ale v tu chvíli ho zezadu udeřil Junior Rennie. Ránu vedl přímo do ledvin a nejspíš propletenýma rukama, které tvořily jedinou velkou pěst. Barbie klopýtl dopředu. Tam už na něj čekal Carter Thibodeau, který se vynořil z mezery mezi dvěma auty a široce se rozmáchl. Tahle rána by možná zlomila Barbiemu čelist, kdyby dopadla, ale Barbie jeho paži včas odrazil. Tím si přivodil nejhorší podlitinu, která stále hrála nepěkným žlutým odstínem, ještě když se pokoušel opustit městečko v den zaklapnutí Kupole.

Zkroutil se stranou, pochopil, že šlo o plánovaný útok ze zálohy, a věděl, že musí odsud vypadnout dřív, než někdo utrží skutečné zranění. Což by nemusel být nutně on. Byl ochoten utéct, nijak ješitný nebyl. Udělal sotva tři kroky, když mu Melvin Searles podrazil nohy. Barbie dopadl břichem na štěrk a pak přišly na řadu kopance. Barbie si zakryl hlavu, ale nohy, zadek a paže mu zasypávaly údery těžkých kožených bot. Těsně než se mu podařilo po kolenou odplazit za skříňovou dodávku Normanova nábytkového bazaru, jeden kopanec dopadl vysoko na hrudní koš.

V tu chvíli ho opustil zdravý rozum a přestal přemýšlet o útěku. Vstal, obrátil se k nim čelem a pak pozvedl ruce s dlaněmi otočenými vzhůru a zakmital prsty. Vábil je blíž. Škvíra, v níž stál, byla úzká, budou muset chodit po jednom.

Junior to zkusil první. Jeho nadšení narazilo na kopanec do břicha. Barbie dával přednost teniskám před koženými botami, ale kopanec dosedl pořádně a Junior se složil vedle dodávky a jen lapal po dechu. Přes něj přelezl Frankie a Barbie mu zasadil dvě rány do obličeje – pěkně citelné, ale ne tak prudké, aby mohly něco zlámat. Zdravý rozum se začal vracet.

Zaskřípal štěrk. Barbie se otočil právě včas, aby schytal ránu od Thibodeaua, který ho odřízl zezadu. Rána mu sedla na spánek. Barbie uviděl hvězdičky. („Možná spíš kometu,“ řekl Brendě a otevřel ventil na nové plynové bombě.) Thibodeau se přisunul blíž. Barbie vyrazil nohou a tvrdě ho kopl do kotníku, a Thibodeaův úsměv se proměnil v škleb. Padl na koleno, takže vypadal jako fotbalista chystající se dál gól ze hry. Jenomže v takové situaci se fotbalisté obvykle nedrží za kotník.

Carter Thibodeau absurdně zakřičel: „Podrazák zasranej!“

„Hele, kdo…“ Barbie se nedostal dál, protože Melvin Searles mu zahákl předloktí kolem krku. Barbie zabořil loket dozadu Searlesovi do břicha a zaslechl mručivé heknutí. Zahalil ho oblak puchu z piva, cigaret a masových tyčinek. Hned se obracel, protože věděl, že Thibodeau se na něj nejspíš znovu vrhne dřív, než si Barbie dokáže probojovat cestu z uličky mezi vozy, a už mu bylo všechno jedno. Obličej ho pálil, žebra strašně bolela a najednou se rozhodl – připadalo mu to naprosto rozumné – že všechny čtyři pošle do nemocnice. Budou moci probírat, co je a co není špinavá rvačka, až si budou navzájem podepisovat sádry.

V tu chvíli zajel na parkoviště náčelník Perkins – zavolal ho buď Tommy nebo Willow Anderson, majitelé baru – s rozsvícenými majáky a blikajícími světlomety. Bojovníci se ocitli v záplavě světla jako herci na jevišti.

Perkins zmáčkl na okamžik sirénu. Napůl houkla a ztichla. Potom náčelník vystoupil a pošoupl si opasek výš na úctyhodné břicho.

„Tejden sotva začal, není na tohle trochu brzo, mládenci?“

Na což Junior Rennie odpověděl

11

Brenda nepotřebovala, aby jí to Barbie vyprávěl. Slyšela to už od Howieho a nijak ji to nepřekvapilo. Syn Velkého Jima si už jako dítě věčně vymýšlel, hlavně když byl v sázce jeho osobní zájem.

„Na což odpověděl ‚Ten kuchař si začal‘. Mám pravdu?“

„Jo.“ Barbie stiskl startér generátoru a ten se hned rozhrčel. Barbie se na Brendu usmál, i když cítil, jak mu rudnou tváře. To, co právě odvyprávěl, nebyla jeho oblíbená historka. Ačkoli by jí nejspíš kdykoli dal přednost před příhodou z tělocvičny ve Fallúdži. „Tak a jedem – světla, kamera, akce.“

„Děkuji vám. Jak dlouho vydrží?“

„Jenom pár dnů, ale do té doby můžeme mít po starostech.“

„Nebo taky ne. Nejspíš víte, co vás tehdy večer uchránilo od cesty do okresního vězení?“

„Jistě,“ odpověděl Barbie. „Váš manžel viděl, co se stalo. Čtyři na jednoho. Těžko si toho mohl nevšimnout.“

„Jiný policista by si toho všimnout nemusel, i kdyby to měl přímo před nosem. A Howie měl tehdy službu čistě náhodou. Zaskakoval za George Fredericka, protože ten se omluvil kvůli střevní chřipce.“ Odmlčela se. „Možná byste tomu mohl říkat prozřetelnost a ne šťastná náhoda.“

„To bych mohl,“ souhlasil Barbie.

„Nechtěl byste zajít dovnitř, pane Barbaro?“

„A neposedíme venku? Jestli vám to nevadí. Je tu příjemně.“

„Mně to jedině vyhovuje. Počasí se brzo ochladí. Nebo ne?“

Barbie řekl, že neví.

„Když vás Howie všechny odvezl na stanici, DeLesseps mu řekl, že jste znásilnil Angie McCainovou. Je to tak?“

„Takhle vypovídal zpočátku. Pak řekl, že to možná znásilnění tak úplně nebylo, ale že když se vyděsila a řekla mi, abych přestal, já nepřestal. Takže z toho by asi bylo znásilnění druhého stupně.“

Pousmála se. „Hlavně aby od vás feministky neslyšely, že existují nějaké stupně znásilnění.“

„To by asi neměly. No, váš manžel mě každopádně strčil do výslechové místnosti – ve dne zřejmě slouží jako komora na košťata…“

Brenda se srdečně zasmála.

„…pak dovnitř dovlekl i Angie. Posadil ji tak, aby se mi musela dívat do očí. Sakra, skoro jsme si o sebe odírali lokty. Když chce člověk zalhat v něčem důležitém, chce to duševní přípravu, zvlášť u mladého člověka. To jsem zjistil v armádě. Váš manžel to věděl taky. Řekl jí, že to půjde k soudu. Vysvětlil jí, jaký je trest za křivou přísahu. Abych to zkrátil, všechno odvolala. Prý žádný pohlavní styk nebyl, natož znásilnění.“

„Howie měl svoje heslo: ‚Rozum před zákonem‘. To byla zásada, kterou se při práci řídil. Touhle zásadou se ovšem nebude řídit Peter Randolph, částečně kvůli tomu, že zrovna neoplývá bystrostí, ale hlavně proto, že nedokáže zvládnout Rennieho. Můj manžel to uměl. Howie řekl, že když se zpráva o vaší… roztržce… dostala k panu Renniemu, ten naléhal, aby vás z něčeho, čehokoli, obžalovali. Zuřil. Věděl jste to?“

„Ne.“ Ale nepřekvapilo ho to.

„Howie panu Renniemu řekl, že jestli se cokoli z toho dostane k soudu, postará se, aby šlo k soudu všechno, včetně té rvačky na parkovišti, při které stáli čtyři proti jednomu. Dodal, že dobrý obhájce by mohl dostat do protokolu taky některé Frankieho a Juniorovy eskapády ze střední školy. Pár jich bylo, i když ne takového ražení jako to, co se stalo vám.“

Zavrtěla hlavou.

„Junior Rennie nikdy nebyl nijak úžasné dítě, ale býval poměrně neškodný. Ale za poslední rok se změnil. Howie si toho všiml a dělalo mu to starosti. Zjistila jsem, že něco ví na syna i otce…“ Nedopověděla. Barbie pochopil, že přemítá, jestli má pokračovat, ale rozhodla se, že ne. Jako manželka policejního úředníka v malém městě se naučila diskrétnosti a takový zvyk se těžko odkládá.

„Howie vám radil, abyste odjel z městečka, než si Rennie najde jiný způsob, jak vám znepříjemnit život, viďte? Nejspíš vás ta Kupole tady uvěznila dřív, než jste to stačil udělat.“

„Ano a zase ano. Mohl bych si teď dát tu dietní colu, paní Perkinsová?“

„Říkejte mi Brendo. A já vám budu říkat Barbie, jestli vám to vyhovuje. Beze všeho si nalijte.“

Barbie to udělal.

„Chcete klíč od protiatomového krytu, abyste se dostal ke Geigerovu počítači. V tom vám můžu pomoct a udělám to. Ale připadalo mi, jako byste říkal, že Jim Rennie to musí vědět, a s tímto nápadem mám tedy problém. Mozek mi asi zatemňuje žal, ale nechápu, proč s ním chcete jít do otevřeného střetu? Velký Jim šílí vzteky, když kdokoliv zpochybňuje jeho autoritu, a vás nesnáší už dávno. Navíc vám nedluží žádnou laskavost. Kdyby byl náčelníkem stále můj manžel, možná byste mohli navštívit Rennieho společně. To bych si asi docela vychutnala.“ Předklonila se a vážně se na něj zahleděla očima, pod nimiž byly tmavé kruhy. „Ale Howie je pryč a vy nejspíš skončíte ve vězení, místo abyste pátral po tom tajemném generátoru.“

„To všechno vím, ale musím doplnit jednu novinku. Letectvo se chystá zítra ve třináct hodin vypálit proti Kupoli řízenou střelu.“

„Panebože.“

„Už proti ní vystřelili jiné rakety, ale jen aby zjistili, jak vysoko bariéra sahá. Radarem to prý nejde. Tamty rakety měly slepé hlavice. Tahle bude hodně ostrá. Je určená na likvidaci bunkrů.“

Viditelně zbledla.

„Na kterou část města se chystají vystřelit?“

„Místo dopadu má být tam, kde Kupole přetíná Zmršenku. Včera v noci jsme tam s Julií byli. Střela vybuchne asi metr a půl nad zemí.“

Brada jí zcela nedámovsky poklesla. „To není možné!“

„Bohužel je. Vypustí ji z B-52 a poletí po naprogramovaném kurzu. Tím myslím skutečně naprogramovaném. Jakmile sestoupí do cílové výšky, bude kopírovat každou brázdu a hroudu. Tyhle krámy jsou fakt přízračné. Jestli vybuchne a neprorazí, bude to znamenat, že všichni v městečku se příšerně leknou – bude to znít jako Armageddon. Ale pokud prorazí…“

Ruka jí zabloudila k hrdlu. „Jaké budou škody? Barbie, nemáme tu žádné hasičské vozy!“

„Určitě přistaví potřebné hasičské vybavení. A pokud jde o výši škody?“ Pokrčil rameny. „Celá oblast se bude muset evakuovat, to je jisté.“

„Je to moudré? Je ten jejich plán moudrý?“

„To je dobrá otázka, paní – Brendo. Ale už se rozhodli. Obávám se však, že to bude ještě horší.“ Když si všiml jejího výrazu, dodal: „Pro mě, ne pro městečko. Povýšili mě na plukovníka. Z příkazu prezidenta.“

Obrátila oči v sloup. „Určitě jste rád.“

„Mám tu vyhlásit stanné právo a Chester’s Mill v podstatě převzít. Že bude Jim Rennie nadšený, až to uslyší?“

Překvapila ho, protože vyprskla smíchy. A Barbie překvapil i sebe, protože se přidal.

„Vidíte, s čím mám problém? Městečko nesmí vědět o tom, že si půjčím starý Geigerův počítač, ale musí se dozvědět, že na ně dopadne velkorážní raketa. Když tu zprávu nerozšířím já, udělá to Julia Shumwayová, ale otcové města by ji měli slyšet ode mě. Protože…“

„Já vím proč.“ Díky rudnoucímu slunci ztrácela Brendina tvář svou bledost. Ale žena si nepřítomně mnula ruce. „Jestli si tu máte zjednat nějakou autoritu… což po vás chce váš nadřízený…“

„Myslím, že Cox je teď spíš můj kolega,“ poznamenal Barbie.

Vzdychla. „Andrea Grinnellová. Půjdeme s tím za ní. Pak si společně promluvíme s Renniem a Andym Sandersem. Aspoň budeme v přesile, tři ku dvěma.“

„Rosina sestra? Proč za ní?“

„Copak nevíte, že je třetí radní v městečku?“ Zavrtěl hlavou. „Netvařte se tak mrzutě. Neví to spousta lidí, i když tu funkci má už několik let. Většinou těm druhým dvěma akorát všechno odkývá – tedy vlastně Renniemu, protože Andy Sanders mu taky na všechno kývne – a ona… má problémy… ale má v sobě tvrdé jádro. Nebo měla.“

„Jaké problémy?“

Myslel si, že tohle si taky nechá pro sebe, ale nenechala. „Drogová závislost. Prášky proti bolesti. Nevím, jak je to zlé.“

„A předpokládám, že recepty dostává v Sandersově lékárně.“

„Ano. Vím, že to není dokonalé řešení a budete muset být velmi opatrný, ale… Jim Rennie možná bude nucen už ve vlastním zájmu smířit se na nějakou dobu s vaší přítomností. A pokud jde o vaše skutečné vedení?“ Zavrtěla hlavou. „S každým vyhlášením stanného práva, byť podepsaným samotným prezidentem, si vytře zadek. Myslím…“

Zmlkla. Dívala se kamsi za něj a oči se jí rozšiřovaly stále víc.

„Paní Perkinsová? Brendo? Co se děje?“

„Panebože,“ vydechla.

Barbie se otočil a také ztichl úžasem. Zapadající slunce bylo červené, jak se často stává po teplém, jasném dni, který nezkazí ani pozdní přeháňky. Ale Barbie ještě nikdy takový západ slunce neviděl. Měl dojem, že vidět něco podobného mohou jen lidé v blízkosti soptícího vulkánu.

Ne, pomyslel si. Ani tam ne. Tohle je něco úplně nového.

Klesající slunce nevypadalo jako koule. Získalo tvar obrovského červeného motýlka s hořícím kruhovým středem. Západní nebe bylo jakoby potřísněné tenkou vrstvou krve, která s klesajícím sluncem měnila barvu do oranžové. Obzor skoro nebyl v té rozmazané záři vidět.

„Kristepane, připadá mi to, jako bych se snažila něco uvidět skrz špinavé čelní sklo, když jedu proti slunci,“ řekla.

A bylo tomu tak, akorát že místo čelního skla tu měli Kupoli. Začal se na ní usazovat prach a pyl. A taky výfukové plyny. A bude se to jen horšit.

Budeme to muset umýt, napadlo ho a hned si představil řady brigádníků s vědry a hadry. Absurdní. Jak by ji umyli ve výšce patnácti metrů? Nebo padesáti metrů? Nebo tří stovek?

„Tohle musí skončit,“ zašeptala. „Zavolejte tam a řekněte jim, aby vystřelili tu největší raketu, co mají, na následky ať se vykašlou. Protože tohle musí skončit.“

Barbie nic neřekl. Nebyl si jistý, jestli by dokázal promluvit, i kdyby měl o čem. Ta rozlehlá, zaprášená zářivá plocha ho okradla o řeč. Připadal si, jako by hleděl špehýrkou do pekla.

ŇAK ŇAK ŇAK

1

Jim Rennie a Andy Sanders pozorovali přízračný západ slunce ze schodů pohřebního ústavu Bowieových. V sedm hodin je čekala další „operativní krizová schůze“ na radnici a Velký Jim tam chtěl být dřív, aby se připravil. Přece jen se však na chvíli zastavili a dívali se, jak den končí tou zvláštní, rozmazanou smrtí.

„Je to jako konec světa,“ ozval se Andy tichým, ohromeným tónem.

„Žvandy dandy!“ okřikl ho Velký Jim, a pokud trochu náhodou zachraptěl – víc než jindy – pak to bylo jenom kvůli tomu, že mu hlavou prolétla podobná myšlenka. Poprvé od chvíle, kdy Kupole zaklapla, ho napadlo, že tuhle situaci možná nedokážou zvládnout – on ji nedokáže zvládnout – ale hned tu myšlenku zuřivě zahnal. „Vidíš, že by z nebe sestupoval Ježíš Kristus?“

„Ne,“ připustil Andy. Viděl obyvatele městečka, které znal celý život, postávat v hloučcích na Hlavní ulici. Nemluvili, jen si rukama stínili oči a dívali se na ten podivný západ slunce.

„A mě vidíš?“ nedal mu pokoj Velký Jim.

Andy se k němu otočil. „Jistěže tě vidím.“ Vypadal zmateně. „Samozřejmě tě vidím, Velký Jime.“

„Což znamená, že jsem se ještě neocitl ve věčném blaženství,“ řekl Velký Jim. „Před mnoha lety jsem věnoval své srdce Ježíšovi, a kdyby dnes nastal Soudný den, nebyl bych tady. Ani ty ne, je to tak?“

„Asi ne,“ připustil Andy, ale cítil pochybnosti. Jestli budou spaseni – omyti krví Beránkovou – proč by ještě před chvílí mluvili se Stewartem Bowiem o zavření podniku, o kterém Velký Jim mluvil jako o „našem malém byznysu“? A jak se vůbec do takového byznysu zapletli? Co mělo provozování továrny na metamfetamin společného se Spasením?

Andy věděl, že kdyby se Velkého Jima zeptal, odpověď by zněla: účel světí prostředky. Účel v tomto případě působil obdivuhodně, aspoň zpočátku: nový kostel Krista Spasitele (ten starý vypadal spíš jako kůlna stlučená z prken a s dřevěným křížkem na střeše). K tomu rádiová stanice, která spasila bůh ví kolik duší. Deset procent odváděli – velmi obezřetně, takže šeky s příspěvky vydávala jedna banka na Kajmanských ostrovech – Misionářské společnosti Ježíše Krista na pomoc „našim hnědým bratříčkům“, jak je s oblibou nazýval pastor Coggins.

Ale když se Andy díval na ten obrovitý rozmazaný západ slunce, vedle nějž vypadaly všechny lidské záležitosti nicotné a nedůležité, musel připustit, že ty aktivity sloužily jen jako omluva. Bez hotovosti, která z výroby metamfetaminu proudila, by jeho lékárna s drogerií zbankrotovala už před šesti lety. Totéž platilo o pohřebním ústavu. A totéž – zde se jen domýšlel, protože ten muž vedle něj by to nikdy nepřiznal – platilo pro autobazar Jima Rennieho.

„Já vím, na co myslíš, kamaráde,“ řekl Velký Jim.

Andy se na něj ustrašeně podíval. Velký Jim se usmíval… ale ne tím zubatým úsměvem. Tenhle výraz byl jemný a plný pochopení. Andy se taky usmál, aspoň se o to pokusil. Velkému Jimovi vděčil za mnoho. Jenomže dnes vypadala lékárna nebo Claudiino BMW mnohem méně důležité. K čemu je mrtvé manželce bavorák, byť má funkci automatického parkování a přehrávací systém, který reaguje na hlas?

Až tohle skončí a Dodee se vrátí, dám to auto jí, rozhodl se Andy. Takhle by si to Claudie přála.

Velký Jim zvedl ruku s krátkými tlustými prsty proti zapadajícímu slunci, které se roztahovalo po západním nebi jako obří jedovaté vejce. „Myslíš si, že za tohle nějak sami můžeme. Že Bůh nás trestá za to, že jsme drželi městečko na nohou, když byly špatné časy. To prostě není pravda, kamaráde. Tohle není Boží dílo. Kdybys chtěl říct, že výprask ve Vietnamu bylo Boží dílo – Boží varování, že Amerika ztrácí duchovní rozměr – pak bych s tebou souhlasil. Kdybys tvrdil, že jedenácté září byla odpověď Nejvyššího na rozhodnutí našeho Nejvyššího soudu o tom, že malé děti už nemají začínat den modlitbou k Bohu, který je stvořil, souhlasil bych. Ale že by Bůh ztrestal Chester’s Mill za to, že jsme nechtěli nechat zaniknout další skomírající roztahané hnízdo u silnice, jako byl Jay nebo Millinocket?“ Zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Ne.“

„Taky jsme shrábli docela dost prachů do vlastních kapes,“ namítl Andy ustrašeně.

To byla pravda. Pomohli si mnohem víc než jen podporováním vlastních podniků a podáváním pomocné ruky hnědým bratříčkům. Andy měl osobní účet na Kajmanských ostrovech. A ochotně by se vsadil, že na každý dolar, který má on – nebo Bowieovi, když už na to přijde – si Velký Jim ulil aspoň tři. Možná i čtyři.

„‚Dělník je hoden své mzdy,‘“ řekl Velký Jim pedantsky, ale laskavě. „Matouš, desátá kapitola, desátý verš.“ Opomněl citovat předchozí verš: Neberte od nikoho zlato, stříbro ani měďáky do opasků.

Podíval se na hodinky. „Když už mluvíme o práci, kamaráde, měli bychom sebou hodit. Musíme toho spoustu rozhodnout.“ Vykročil. Andy ho následoval, ale nespouštěl oči ze zapadajícího slunce, které bylo stále tak jasné, že mu připomínalo zanícenou ránu. Pak se Velký Jim znovu zastavil.

„Každopádně jsi slyšel Stewarta – jsme tu odříznutí. ‚Všechno hotovo a zapnuto,‘ jak řekl ten chlapeček, když se poprvé vyčůral. Řekl to Šéfovi osobně.“

„Jo tomu,“ řekl Andy zarytě.

Velký Jim se uchechtl. „Nedělej si s Philem starosti. Jsme tu odříznutí a tak to zůstane, dokud krize nepomine. Vlastně by to mohlo být znamení, že máme zavřít krám navždy. Znamení od Všemohoucího.“

„To by bylo dobré,“ poznamenal Andy. Ale měl depresivní tušení: jestli Kupole zmizí, Velký Jim si to rozmyslí, a až se to stane, Andy se opět přidá. Stewart Bowie a jeho bratr Fernald rovněž. A s radostí. Částečně proto, že ty peníze jsou prostě neuvěřitelné – nemluvě o tom, že jsou nezdaněné – a také proto, že už v tom byli příliš namočení. Vzpomněl si na slova, která pronesla jedna dávná filmová hvězda: „Než jsem zjistil, že nemám hraní rád, byl jsem příliš bohatý, než abych s tím přestal.“

„Nemusíš se tolik bát,“ utěšoval ho Velký Jim. „Začneme stěhovat propan zpátky do městečka za pár týdnů, ať už se ta situace s Kupolí vyřeší nebo ne. Vezmeme si na to městské náklaďáky na posyp. Umíš řídit s normální převodovkou, viď?“

„Ano,“ řekl Andy zachmuřeně.

„A navíc,“ Velký Jim se rozzářil, když ten nápad dostal, „můžeme využít Stewieho pohřebák! Tak můžeme převézt některé bomby ještě dřív!“

Andy neřekl nic. Vadilo mu pomyšlení, že si zarezervovali (to byl Jimův výraz) tolik propanu z různých městských zdrojů, ale vypadalo to jako nejbezpečnější cesta. Vyráběli ve velkém a to znamenalo spoustu vaření a spousty vypuštěných nebezpečných plynů. Velký Jim zdůraznil, že nákup propanu ve velkém množství by vyvolal otázky. Už jen kupování velkého množství různých volně prodejných léků, které putovalo do toho svinstva, by mohlo upoutat pozornost a způsobit potíže.

Vlastnit lékárnu hodně pomáhalo, i když objem objednávek třeba robitussinu nebo sudafedu Andyho hrozně znervózňoval. Byl přesvědčený, že jejich zkázu, pokud se dostaví, zaviní tohle. Nikdy ho nenapadlo, že by je mohla zradit obrovská skrýš s propanem za studiem WCIK.

„Mimochodem, dnes večer budeme mít na radnici spoustu elektřiny.“ Velký Jim mluvil jako člověk, který se vytasil s příjemným překvapením. „Řekl jsem Randolphovi, aby poslal mého kluka a jeho kamaráda Frankieho do nemocnice, aby tam sebrali jednu jejich plynovou bombu pro náš generátor.“

Andy vypadal polekaně. „Ale už jsme přece vzali…“

„Já vím,“ konejšil ho Rennie. „Já vím, že vzali. O zdravotní středisko se neboj, prozatím jim zásoby stačí.“

„Mohl jsi vzít některou od rádiové stanice… je jich tam tolik…“

„Tohle bylo blíž,“ odbyl ho Velký Jim. „A bezpečnější. Peter Randolph je náš člověk, ale to neznamená, že chci, aby věděl o našem drobném podnikání. Ani teď, ani jindy.“

To Andyho ještě víc utvrdilo v názoru, že Velký Jim se továrny ve skutečnosti nechce vzdát.

„Jime, jestli začneme pašovat propanové bomby zpátky do městečka, jak vysvětlíme, odkud se berou? Povíme lidem, že je sebrala Plynová víla, ale rozmyslela se a zase je vrátila?“

Rennie se zamračil. „Podle tebe je to sranda, kamaráde?“

„Ne! Podle mě je to děsivé!“

„Mám plán. Oznámíme, že existuje skladiště pohonných hmot pro městečko, a budeme přidělovat propan podle potřeby. Taky topnou naftu, pokud přijdeme na to, jak ji využít, když nejde elektřina. Systém přídělů se mi nelíbí – je to naprosto neamerický přístup – ale je to jako v té bajce o lučním koníkovi a mravenci. V městečku jsou zatr-patr moulové, kteří by všechno spotřebovali za měsíc a pak na nás řvali, abychom se o ně postarali, jakmile přijdou první mrazíky!“

„Přece si nemyslíš, že tohle potrvá celý měsíc, nebo ano?“

„Jistěže ne, ale víš, co říkají pamětníci: doufej v nejlepší, připrav se na nejhorší.“

Andy měl chuť připomenout, že sami už spotřebovali pořádný díl městských zásob na výrobu čistého metamfetaminu, ale věděl, co by Velký Jim odpověděl: A jak jsme to asi měli tušit?

Samozřejmě to tušit nemohli. Kdo se zdravým rozumem by očekával, že budou takhle najednou odříznutí od všech zdrojů? Jejich plány počítaly s víc než dost. To byl americký přístup. Počítat s méně než dost by bylo urážkou mysli i ducha.

Andy řekl: „Nejsi jediný, komu se nebude líbit přídělový systém.“

„Proto máme policejní síly. Vím, že všichni oplakáváme odchod Howarda Perkinse, ale on je teď u Ježíše a my máme Petera Randolpha. Který bude v této situaci pro městečko lepší. Protože on naslouchá.“ Namířil na Andyho prst. „Lidé v městečku jako je tohle – vlastně lidé všude – jsou jako děti, když dojde na jejich osobní zájmy. Kolikrát už jsem to řekl?“

„Mnohokrát,“ vzdychl Andy.

„A k čemu musíš děti přinutit?“

„Aby snědly zeleninu, pokud chtějí zákusek.“

„Přesně tak! A někdy to znamená zapráskat bičem.“

„To mi připomíná něco jiného,“ řekl Andy. „Na Dinsmoreově louce jsem mluvil se Samantou Busheyovou – to je jedna z Dodeeiných kamarádek. Tvrdila, že někteří policisté si tam venku počínali hodně drsně. Zatraceně drsně. Možná bychom si o tom měli promluvit s náčelníkem Randolphem.“

Jim se na něj zamračil. „Co jsi očekával, kamaráde? Hedvábné rukavičky? Vždyť se tam schylovalo k nepokojům, zatraceně. Skoro jsme tady u nás, v Chester’s Millu, měli zatr-patr povstání!“

„Já vím, máš pravdu, já jenom…“

„Já tu Busheyovou znám. Znám celou její rodinu. Berou drogy, kradou auta, pohrdají zákonem, neplatí dluhy ani daně. Takovým jsme říkali bílá chátra, než to začalo být politicky nekorektní. Tohle jsou přesně lidi, na které si teď musíme dávat pozor. Přesně tihle lidi. To jsou ti, kdo tohle městečko rozeštvou, jakmile se jim naskytne jenom nepatrná šance. A tohle ty chceš?“

„Samozřejmě že ne…“

Ale Velký Jim byl v ráži. „Každé městečko má svoje mravence – což je dobré – a luční koníky, kteří nejsou tak dobří, ale můžeme s nimi žít, protože jim rozumíme a můžeme je přinutit, aby dělali to, co je v jejich nejlepším zájmu, i když je musíme trochu zmáčknout. Ale každé městečko má taky svoje sarančata, přesně jak stojí v bibli, a to jsou lidi jako Busheyovi. Na ně musí dopadnout naše tvrdá pěst. Nemusí se ti to líbit, nemusí se to líbit ani mně, ale osobní svoboda bude muset jít na chvíli stranou, dokud tohle nepomine. A budeme muset přinášet oběti. Copak se nechystáme zavřít náš malý podnik?“

Andy nechtěl zdůrazňovat, že vlastně nemají na vybranou, protože stejně nemají možnost vyvážet zboží z městečka, ale spokojil se s prostým přitakáním. Nechtěl už tyhle věci probírat a obával se nadcházející schůze, která se může protáhnout až do půlnoci. Chtěl jít prostě domů, do svého prázdného domu, dát si panáka, pak si lehnout a přemýšlet o Claudii a plakat nad ní, dokud neusne.

„Teď je hlavní to, kamaráde, udržet všechno pěkně v lajně. To znamená zákon, pořádek a dohled. Náš dohled, protože my žádní luční koníci nejsme. My jsme mravenci. Bojovní mravenci.“

Velký Jim se zamyslel. Když promluvil znovu, byl velmi věcný. „Přemýšlím o tom, že přehodnotíme naše rozhodnutí nechat Město potravin fungovat jako obvykle. Neříkám, že obchod zavřeme – aspoň zatím ne – ale budeme ho muset dalších pár dnů bedlivě sledovat. Jako zatr-patr ostříž. Totéž platí pro benzínku a večerku. A možná by nebylo špatné, kdybychom si zarezervovali trochu potravin, co se můžou zkazit, pro naši osobní…“

Zastavil se a přimhouřenýma očima se zahleděl na schody na radnici. Nevěřil tomu, co vidí, a zvedl ruku, aby si zastínil obličej před zapadajícím sluncem. Viděl pořád totéž: Brendu Perkinsovou a toho zatraceného potížistu Dalea Barbaru. A nejen je. Mezi nimi, v živém hovoru s vdovou po náčelníku Perkinsovi, seděla Andrea Grinnellová, třetí radní. Zdálo se, že si předávají jakési papíry.

Velkému Jimovi se to nelíbilo.

Vůbec se mu to nelíbilo.

2

Vykročil s úmyslem zarazit jim ten rozhovor bez ohledu na to, o čem ho vedou. Sotva stačil udělat několik kroků, přiběhl k němu jakýsi kluk. Byl to jeden z malých Killianových. Bydleli na chatrné slepičí farmě na hranici města s Tarker’s Millem a bylo jich snad tucet. Ani jedno z dětí nevynikalo chytrostí – k čemuž přišly zcela počestně vzhledem k rodičům, z jejichž bídných slabin vzešly – ale všichni byli horlivými návštěvníky kostela Krista Spasitele. Jinými slovy, všichni byli spaseni. Tenhle se jmenoval Ronnie… aspoň si to Rennie myslel, ale těžko to odhadoval. Všichni měli stejné kulaté hlavy, vypouklá čela a nos jako zobák.

Chlapec měl na sobě potrhané tričko WCIK a nesl lístek. „Pane Rennie!“ zavolal. „Panejo, hledal jsem vás po celým městě!“

„Škoda, ale nemám zrovna čas s tebou mluvit, Ronnie,“ řekl Velký Jim. Nespouštěl oči z trojice sedící na schodech do radnice. Tři zatr-pacení šašci. „Třeba zítra…“

„Jmenuju se Richie, pane Rennie. Ronnie je můj brácha.“

„Richie. Jistě. Teď mě laskavě omluv.“ Velký Jim vykročil.

Andy převzal od chlapce lístek a dohnal Rennieho dřív, než se dostali k trojici usazené na schodech. „Měl by ses na to podívat.“

Velký Jim se podíval nejdřív na Andyho tvář, staženější a ustaranější než jindy. Pak si lístek vzal.

Jamesi,

musíme se sejít ještě dnes večer. Promluvil ke mně Bůh. Teď musím mluvit já s tebou, než promluvím k městečku. Prosím, odpověz. Richie Killian mi vzkaz přinese.

Reverend Lester Coggins

Žádný Les, dokonce ani Lester. Ne. Reverend Lester Coggins. To nebylo dobré. Proč, proč se všechno muselo stát najednou?

Chlapec stál před knihkupectvím a ve vyšisovaném tričku a pytlovitých, padajících džínách vypadal jako zatr-patr sirotek. Velký Jim na něj kývl a kluk dychtivě přiběhl. Velký Jim vytáhl z kapsy pero (se zlatým nápisem POFRČÍTE, PROTOŽE VELKÝ JIM TAKY FRČÍ) a načmáral odpověď sestávající ze tří slov. Půlnoc. Můj dům. Přeložil lístek a podal ho chlapci.

„Odnes mu to zpátky. A ne abys to četl.“

„Nebudu! Určitě ne! Bůh vám žehnej, pane Rennie.“

„Tobě taky, chlapče.“ Hleděl za chlapcem, který už uháněl pryč.

„Čeho se to týká?“ zeptal se Andy. A než stačil Velký Jim odpovědět, dodal: „Továrny? Jde o ten meta –“

„Drž hubu.“

Andy šokovaně o krok couvl. Velký Jim mu ještě nikdy neřekl, aby držel hubu. Tohle by mohlo být zlé.

„Jedno po druhém,“ řekl Velký Jim a rázně vykročil vstříc dalšímu problému.

3

Barbie se díval, jak se Rennie blíží, a jeho první myšlenka zněla Chodí jako člověk, který je nemocný a neví o tom. Taky chodil jako člověk, který celý život někomu nakopává zadek. Měl na tváři svůj nejzubatější vstřícný úsměv, když bral Brendu za ruce a tiskl je. S klidnou zdvořilostí mu to dovolila.

„Brendo,“ začal. „Mou nejupřímnější soustrast. Zašel bych za tebou už dřív… a samozřejmě přijdu na pohřeb… ale mám toho trochu moc. Všichni toho máme moc.“

„Chápu,“ řekla.

„Vévoda nám velice chybí,“ pokračoval Velký Jim.

„To je pravda,“ přidal se Andy a postavil se za Velkého Jima jako remorkér do brázdy oceánského parníku. „Skutečně nám chybí.“

„Děkuji vám oběma.“

„Moc rád bych s tebou probral, co máš na srdci… vidím, že toho bude hodně…“ Úsměv Velkého Jima se rozšířil, i když v očích se neprojevil. „Máme velmi důležitou schůzi. Andreo, mohla bys běžet napřed a připravit ty spisy.“

Andree sice táhlo na padesát, ale v tu chvíli vypadala jako holčička, kterou nachytali, jak krade teplé dorty chladnoucí na parapetu. Hned začala vstávat (záda ji tak zabolela, že sebou škubla), ale Brenda ji chytila za paži a nepustila. Andrea se znovu posadila.

Barbie si uvědomil, že Grinnellová i Sanders vypadají k smrti vystrašení. Ne kvůli Kupoli, aspoň ne v tuto chvíli, ale kvůli Renniemu. Znovu ho napadlo A bude hůř.

„Myslím, že by sis na nás měl udělat čas, Jamesi,“ řekla Brenda příjemným tónem. „Určitě chápeš, že kdyby to nebylo důležité – velmi důležité – byla bych doma a vzpomínala na manžela.“

Velký Jim jen málokdy nenacházel slova. Lidé na ulici, kteří dosud pozorovali západ slunce, teď zaměřili pozornost na tuto improvizovanou schůzi. Možná přičítali Barbarovi důležitost, kterou si nezasloužil, jenom proto, že seděl tak blízko třetí radní a vdovy po zesnulém policejním náčelníkovi. A předávali si mezi sebou jakýsi papír, jako by to byl dopis od Jeho Svatosti papeže z Říma. Čí to byl nápad, takhle veřejně se předvádět? Určitě té Perkinsové. Andrea na to nebyla dost chytrá. Ani statečná, aby se mu takhle veřejně vzpírala.

„No, možná můžeme pár minut obětovat. Co říkáš, Andy?“

„Jistě,“ souhlasil Andy. „Pro vás mám pár minut vždycky, paní Perkinsová. Vévody je mi opravdu líto.“

„A mně je líto vaší manželky,“ řekla vážně.

Pohlédli si do očí. Nastala ryzí Bolestná chvíle a Velký Jim měl chuť si rvát vlasy. Věděl, že by se neměl poddávat takovým pocitům – škodily jeho krevnímu tlaku, a co škodilo krevnímu tlaku, škodilo i srdci – ale někdy to bylo těžké. Zvlášť když vám právě poslal vzkaz chlápek, který ví příliš mnoho a najednou věří, že Bůh po něm chce, aby promluvil k občanům městečka. Jestli měl Velký Jim pravdu ohledně toho, co si vzal Coggins do hlavy, byla ve srovnání s tím tahle záležitost jen prkotina.

Jenže to nemusí být prkotina. Brenda Perkinsová ho totiž nikdy neměla ráda a byla to vdova po muži, kterého teď v městečku vnímali jako hrdinu – i když absolutně bezdůvodně. Především musí…

„Pojďme dovnitř,“ řekl. „Popovídáme si v konferenční místnosti.“ Zalétl očima k Barbiemu. „Máte s tím něco společného, pane Barbaro? Protože za živý svět nechápu, proč tu jste.“

„Tohle možná pomůže,“ řekl Barbie a podal mu několik listů papíru, které mezi nimi před chvílí kolovaly. „Býval jsem v armádě. Byl jsem poručík. Vypadá to, že mi prodloužili služební poměr. Taky mě povýšili.“

Rennie si papíry vzal a držel je za růžek, jako by pálily. Dopis byl výrazně elegantnější než umolousaný lístek, který mu donesl Richie Killian, a odesilatel byl o něco proslavenější. Hlavička byla prostá: Z BÍLÉHO DOMU. Dopis byl opatřen dnešním datem.

Rennie papír ohmatal. Mezi huňatým obočím se mu vytvořila hluboká kolmá vráska. „Tohle není dopisní papír z Bílého domu.“

Ale jistěže je, ty hlupáku, měl chuť říct Barbie. Před hodinou ho doručil elfský speciál FedExu. Ten divnej hajzlík se skrz Kupoli prostě teleportoval, žádnej problém.

„To opravdu není.“ Barbie se snažil zachovat zdvořilý tón. „Přišlo to přes internet jako soubor PDF. Slečna Shumwayová ho stáhla a vytiskla.“

Julia Shumwayová. Další osina.

„Přečti si to, Jamesi,“ řekla Brenda tiše. „Je to důležité.“

Velký Jim si to přečetl.

4

Benny Drake, Norrie Calvertová a Strašák Joe McClatchey stáli před redakcí millského Demokratu. Každý měl baterku. Benny a Joe ji drželi v ruce, Norrie si ji zastrčila do široké přední kapsy své klokanky. Dívali se ulicí k radnici, kde několik lidí – včetně všech tří radních a kuchaře od Šípkové růže – zřejmě pořádalo poradu.

„Zajímalo by mě, o co tam jde,“ prohodila Norrie.

„Dospělácký kecy,“ řekl Benny s přezíravým nezájmem a zaklepal na dveře redakce novin. Nikdo se neozval, takže Joe se protlačil kolem něj a zkusil vzít za kliku. Dveře se otevřely. Okamžitě poznal, proč je slečna Shumwayová neslyšela: kopírka jela na plný výkon a novinářka mluvila se sportovním reportérem a ještě chlapem, který odpoledne fotil venku na pastvině.

Zahlédla děti a mávla na ně, ať jdou dál. Do zásobníku kopírky rychle padaly jednotlivé listy. Peter Freeman a Tony Guay je střídavě vytahovali a skládali na sebe.

„Tak jste tady,“ vítala je Julia. „Už jsem se bála, že nepřijdete, děcka. Už jsme skoro hotoví. Teda jestli se ta pitomá kopírka neposere do vejšky.“

Joe, Benny a Norrie přijali tento okouzlující bonmot s tichým uznáním, přičemž se rozhodli, že ho při nejbližší příležitosti použijí.

„Rodiče vám to dovolili?“ zeptala se Julia. „Nerada bych měla na krku hordu zuřících rodičů.“

„Ano, paní,“ řekla Norrie. „Všichni jsme se našich dovolili.“

Freeman převazoval hromádku papírů motouzem. Šlo mu to mizerně, jak si Norrie všimla. To ona by svedla pět různých uzlů. Taky vázat mušky. Naučil ji to otec. Ona mu na oplátku ukázala, jak sjíždět na skejtu zábradlí, a když poprvé spadl, chechtal se tak, až se mu slzy kutálely po tváři. Podle Norrie byl její táta nejlepší na světě.

„Nemám to udělat já?“ zeptala se Norrie.

„Jestli to svedeš líp, tak jo.“ Peter ustoupil.

Přistoupila blíž a Joe s Benny se hrnuli hned za ní. Pak Norrie uviděla na zvláštním vydání sestávajícím z jediného listu velký černý titulek, a zarazila se. „Doprdele!“

Jakmile ta slova byla venku, přimáčkla si ruce na pusu, ale Julia jenom přikývla. „Naprosto souhlasím. Doufám, že jste si přivezli kola, a doufám, že všichni máte košíky. Tohle nemůžete vláčet po městě na skateboardech.“

„Co jste řekla, to jsme si přivezli,“ odpověděl Joe. „Moje kolo nemá koš, ale nosič.“

„A já mu na něj náklad přivážu,“ řekla Norrie.

Peter Freeman, který s obdivem sledoval, jak dívka rychle váže balíky novin (uzlem, který vypadal jako klouzavý motýlek), řekl: „O tom nepochybuju. Jde ti to parádně.“

„Jo, válím,“ odtušila Norrie věcně.

„Máte baterky?“ zeptala se Julia.

„Ano,“ odpověděli sborově.

„Dobře. Demokrat nepoužíval kolportéry třicet let a nechci oslavit obnovení této praxe tím, že se nabouráte do rohu Hlavní nebo Prestilské.“

„To by byl fakt průšvih,“ souhlasil Joe.

„Do každého domu a podniku na těch dvou ulicích přijde po jednom výtisku, jasné? Plus ulice Morinská a Svaté Anny. Pak je rozvážejte libovolně kamkoli. Udělejte, co můžete, ale až se bude blížit devátá hodina, vraťte se domů. Pokud vám nějaké noviny zbydou, nechte je položené na rohu ulic. Zatížíte je kamenem, aby neuletěly.“

Benny se znovu podíval na titulek:

Chester’s Mille, pozor!

Na bariéru budou vypáleny výbušniny!

Střely s plochou dráhou letu

Doporučuje se evakuace západní hranice

„Vsadím se, že to nezabere,“ řekl Joe pochmurně a zkoumal mapu, kterou někdo očividně ručně nakreslil do dolní části novin. Hranice mezi Chester’s Millem a Tarker’s Millem byla zvýrazněná červeně. Tam, kde hranici městského katastru protínala Zmršená cesta, bylo černé X. To X bylo označené jako Místo zásahu.

„Brzdi trochu, kámo,“ okřikl ho Tony Guay.

5

Z BÍLÉHO DOMU

Váženému sboru radních v Chester’s Millu:

Andrewu Sandersovi

Jamesi P. Renniemu

Andree Grinnellové

Vážení pánové a paní,

především vám zasílám pozdravy a chci vás ujistit, že celý národ s vámi soucítí a přeje vám vše nejlepší. Zítřejší den jsem stanovil jako národní Den modliteb. Po celé Americe budou otevřeny kostely a lidé každé víry se budou modlit za vás i za ty, kdo pracují na tom, aby pochopili a zvrátili to, co se stalo na hranicích vašeho města. Dovolte, abych vás ujistil, že neustaneme, dokud lidé z Chester’s Millu nebudou vysvobození a ti, kdo za vaše uvěznění zodpovídají, nebudou potrestáni. Slibuji vám i obyvatelům Chester’s Millu, že tato situace bude vyřešena, a to brzy. Hovořím s plnou vážností svého úřadu, jako váš nejvyšší velitel ozbrojených sil.

Za druhé: tento dopis vám představí plukovníka Dalea Barbaru, příslušníka americké armády. Pl. Barbara sloužil v Iráku, kde byl vyznamenán Bronzovou hvězdou, medailí Za zásluhy při výkonu služby a dvěma Purpurovými srdci. Byl opět povolán do služby a povýšen, aby mohl pracovat jako spojovací článek mezi námi. Vím, že jako věrní Američané mu poskytnete veškerou pomoc. Jak vy pomůžete jemu, tak my pomůžeme vám.

Mým původním záměrem, v souladu se stanoviskem Sboru náčelníků štábů, Ministerstva obrany a Úřadu pro vnitrostátní bezpečnost, bylo vyhlásit v Chester’s Millu stanné právo a jmenovat plukovníka Barbaru prozatímním vojenským guvernérem. Plukovník Barbara mě však ujistil, že to nebude nutné. Podle vlastního vyjádření očekává ze strany radních i místní policie bezvýhradnou spolupráci. Věří, že jeho pozice by měla být založena na „informovanosti a vzájemné shodě“. Souhlasil jsem s jeho úsudkem, s výhradou případného přezkoumání.

Za třetí: vím, že vám dělá starosti nemožnost telefonovat přátelům a svým milovaným. Chápeme vaše znepokojení, ale je nevyhnutelné zachovat toto „telefonické embargo“, abychom snížili riziko transferu citlivých informací do Chester’s Millu i z něj. Možná tuto obavu považujete za přehnanou, ujišťuji vás však, že není. Je velmi dobře možné, že někdo v Chester’s Millu má informaci ohledně bariéry obklopující vaše městečko. Hovory směřující do městečka by měly být i nadále umožněny.

Za čtvrté: nadále, až do odvolání, budeme udržovat embargo na tisk, i když tato záležitost bude podléhat dalšímu přezkoumání. Možná přijde chvíle, kdy bude pro městské představitele a pl. Barbaru prospěšné uspořádat tiskovou konferenci, ale v současné době panuje přesvědčení, že urychlené ukončení této krize by učinilo podobné setkání s tiskem nadbytečným.

Pátý bod se týká internetové komunikace. Sbor náčelníků štábů prosazuje dočasné embargo na e-mailovou komunikaci a já byl tomuto řešení původně nakloněn. Pl. Barbara však uvedl silné argumenty, které hovořily ve prospěch zachování přístupu občanů Chester’s Millu k internetu. Poukázal na to, že e-maily může legálně monitorovat NSA a z praktického hlediska může být tato komunikace prověřována mnohem snadněji než přenos signálu z mobilních telefonů. Jelikož pl. Barbara je náš „muž na místě“, nakonec jsem v tomto bodě souhlasil, rovněž z humanitárních důvodů. Jeho rozhodnutí bude však rovněž podléhat případnému přezkoumání a může dojít ke změně přístupu. Pl. Barbara bude plnoprávným účastníkem těchto přezkumů a my se těšíme na hladkou spolupráci mezi ním a všemi městskými představiteli.

Za šesté: existuje velká možnost, že vaše utrpení skončí už zítra ve 13 hod. místního času. Pl. Barbara vám vysvětlí, k jaké vojenské operaci v uvedený čas dojde, a ujistil mě, že spojenými silami budete vy a slečna Julia Shumwayová, která vlastní a řídí místní noviny, schopni informovat obyvatele Chester’s Millu o tom, co mají očekávat.

A poslední bod: jste občané Spojených států amerických a my vás nikdy neopustíme. Náš slib, založený na našich nejvznešenějších ideálech, je pevný a prostý: žádného muže, ženu ani dítě neponecháme osudu napospas. Využijeme veškeré prostředky, které jsou nutné k ukončení vašeho věznění. Vynaložíme každý dolar, který bude potřeba. Od vás oplátkou očekáváme víru a spolupráci.

Poskytněte nám obojí, prosím.

S modlitbou a přáním všeho nejlepšího,

zůstávám co nejupřímněji váš,

6

Ať už to sepsal jakýkoli škrabal, ten parchant se osobně podepsal, a dokonce všemi třemi jmény včetně toho teroristického prostředního. Velký Jim ho nevolil a kdyby se před ním v tuto chvíli zhmotnil, s radostí by ho zaškrtil.

A Barbaru taky.

Velký Jim si toužebně přál, aby mohl hvízdnout na Petera Randolpha a nechat plukovníka Kuchaříka zavřít do basy. Povědět mu, že si může to svoje zatr-patr stanné právo vyhlašovat ze sklepa policejní budovy a Sam Verdreaux mu bude sloužit jako pobočník. Šupák Sam by možná dokázal ovládnout delirium tremens tak dlouho, že by si při salutování nevypíchl oko.

Ale teď to nešlo. Zatím. Určité věty z dopisu toho vrchního lumpa byly hodně nápadné:

Jak vy pomůžete jemu, tak my pomůžeme vám.

Těšíme se na hladkou spolupráci mezi ním a všemi městskými představiteli.

Toto rozhodnutí bude podléhat případnému přezkoumání.

Od vás oplátkou očekáváme víru a spolupráci.

Poslední fráze byla nejvýmluvnější. Velký Jim byl přesvědčený, že ten propotratářský zhajtrysyn neví o víře vůbec nic – pro něj to bylo jenom módní slovo – ale když psal o spolupráci, věděl naprosto přesně, o čem je řeč, stejně jako Jim Rennie: Je to sametová rukavička, ale nezapomeňte, že uvnitř je železná pěst.

Prezident nabízel soucit a podporu (Rennie v duchu přímo viděl, jak ta zfetovaná Grinnellová slzí, když si dopis čte), ale když se člověk podíval mezi řádky, viděl pravdu. Ten dopis byl výhrůžný, jasně a natvrdo. Spolupracujte, nebo přijdete o internet. Spolupracujte, protože si budeme sepisovat seznam, kdo bude zlobit a kdo bude hodný, a nechtěj být mezi těmi zlobivci v třídnici, až prorazíme. Protože my si tě zapamatujeme.

Spolupracuj, kámo. Nebo uvidíš.

Rennie si pomyslel: Nikdy nevydám svoje město nějakému kuchaříčkovi, který se odvážil vložit ruku na mého syna a pak se odvážil zpochybnit moji autoritu. To se nikdy nestane, ty opičáku. Nikdy.

Pomyslel si také: V klidu, v pohodě.

Nechá plukovníka Kuchaříka, aby vysvětlil ten úžasný vojenský plán. Jestli vyjde, fajn. Jestli ne, čerstvý plukovník americké armády zjistí, jaký je pravý význam výrazu hluboko na nepřátelském území.

Velký Jim se usmál. „Pojďme dovnitř, ano? Zdá se, že toho musíme hodně probrat.“

7

Junior seděl ve tmě se svými přítelkyněmi.

Bylo to divné, dokonce i on to považoval za divné, ale zároveň to bylo konejšivé.

Když se po tom kolosálním brajglu na Dinsmoreově louce vrátil s ostatními novými zástupci na policejní stanici, Stacey Mogginová (stále v uniformě, hrozně unavená) jim řekla, že by si mohli vzít na další čtyři hodiny službu, pokud chtějí. Budou mít možnost sloužit spoustu přesčasů, aspoň v dohledné době, a až přijde čas výplaty, určitě budou i prémie, ujišťovala je Stacey… nejspíš je dostanou přímo od vděčné americké vlády.

Carter, Mel, Georgia Rouxová a Frank DeLesseps souhlasili, že budou pracovat přesčas. Nešlo ani tak o peníze, ale našli v té práci skutečné zalíbení. Junior taky, ale v hlavě se mu zase začínala klubat bolest. Po tak parádně prožitém dni, kdy se cítil skvěle, ho to pořádně deprimovalo.

Řekl Stacey, že dneska vynechá, jestli to nevadí. Ujistila ho, že nevadí, ale připomněla mu, že zítra ráno v sedm musí znovu nastoupit. „Bude hodně práce,“ řekla.

Venku na schodech si Frankie povytáhl opasek a řekl: „Myslím, že zajedu k Angie. Nejspíš někam jela s Dodee, ale co když třeba uklouzla ve sprše, to by bylo hrozný… třeba tam leží a nemůže se hejbat.“

Juniora píchlo v hlavě. Před levým okem mu začala tancovat bílá tečka. Zdálo se, že se houpe a poskakuje v rytmu srdce, které právě zrychlilo.

„Já tam zajedu, jestli chceš,“ nabídl se Frankiemu. „Mám to po cestě.“

„Fakt? Nevadilo by ti to?“

Junior zavrtěl hlavou. Bílá tečka před okem se při tom prudce zakomíhala, až se mu dělalo zle. Pak se znovu uklidnila.

Frankie ztišil hlas. „Samanta Busheyová byla dneska na tý louce na mě drzá.“

„Tohle že si dovolila?“ podivil se Junior.

„Si piš. Prej ‚Co budeš dělat, zatkneš mě?‘“ Frankie zvýšil hlas do naštvané fistule, která Juniorovi drásala nervy. Tancující bílá tečka jakoby zčervenala a Junior chvilku uvažoval o tom, že chytí dávného kamaráda za krk a zaškrtí ho, protože on, Junior, už v životě nemíní tuhle fistuli poslouchat.

„Já si myslím,“ pokračoval Frankie, „že bych tam mohl zajet, až budu mít po šichtě. Dát jí lekci. Aby si vážila svýho místního policisty, jak se říká.“

„Vždyť je skunk. Navíc lesba.“

„Možná tím líp.“ Frankie se odmlčel a zadíval se na přízračný západ slunce. „Tahle záležitost s Kupolí má svoje světlý stránky. Můžeme si vlastně dělat, co chceme. Aspoň zatím. Uvažuj, kámo.“ Frankie si stiskl rozkrok.

„Jasně,“ odpověděl Junior, „ale nejsem právě moc nadrženej.“

Jenomže v tuto chvíli už byl. No, svým způsobem. Nebylo to tak, že se je chystá ošukat, nic takového, ale…

„Ale pořád jste moje kamarádky,“ pronesl Junior do temné komory. Nejdřív si svítil baterkou, ale pak ji zhasl. Tma byla lepší. „Je to tak, viďte?“

Neodpověděly. Kdyby ano, pomyslel si Junior, měl bych nahlásit tátovi a reverendu Cogginsovi menší zázrak.

Seděl opřený o stěnu lemovanou policemi plnými konzerv. Angie si opřel po pravém boku a Dodee po levém. Menagerie à trios, jak psali na fóru Penthouse. Jeho dívky nevypadaly při rozsvícené baterce moc dobře, převislé vlasy jen částečně zakrývaly nateklé obličeje a vypoulené oči, ale jakmile zhasl… páni! Klidně to mohly být dvě živé kočandy!

Teda až na ten puch. Vzduch začínal houstnout starými výkaly a rozkladem. Ale ještě to nebylo tak zlé, protože tu byly také jiné, příjemnější vůně: kávy, kakaa, melasy, sušeného ovoce a – možná – hnědého cukru.

Také slabý závan parfému. Od Dodee? Angie? Nevěděl. Důležité bylo, že bolení hlavy už ustupovalo a ta znepokojivá bílá tečka zmizela. Spustil ruku níž a vzal Angiino ňadro do dlaně.

„Nevadí ti, že to dělám, viď, Angie? Já vím, že pořád chodíš s Frankiem, ale přece jste se pohádali a já si jenom trochu šáhnu. A navíc – hrozně nerad ti to říkám, ale myslím, že ti chce dneska večer zahnout.“

Zašátral volnou rukou a našel dlaň Dodee. Byla ledová, ale i tak si ji položil do rozkroku. „Panejo, Dodee,“ vzdychl. „Máš fakt kuráž. Ale dělej, na co máš chuť, holka. Ukaž svoje špatný já.“

Samozřejmě je bude muset zakopat. Brzo. Kupole možná praskne jako mýdlová bublina nebo vědci najdou způsob, jak ji rozpustit. Až se to stane, do města se nahrnou vyšetřovatelé. A jestli Kupole zůstane na místě, nejspíš budou po domech chodit nějaké výbory a hledat potraviny kvůli zásobám.

Brzo. Ale ne hned. Protože tohle ho uklidňovalo.

A taky trochu vzrušovalo. Lidi by tomu nerozuměli, jasně, ale oni ani rozumět nemuseli. Protože…

„Tohle je naše tajemství,“ zašeptal Junior do tmy. „Je to tak, holky?“

Neodpověděly (ačkoli to ve vhodnou chvíli udělají).

Junior tam seděl s pažemi ovinutými kolem dívek, které zavraždil, a po chvíli usnul.

8

Barbie a Brenda Perkinsová odcházeli z radnice v jedenáct, ale schůze ještě nekončila. Šli po Hlavní ulici k Morinské a zpočátku toho moc nenamluvili. Na rohu Hlavní a Javorové pořád ležel štůsek jednostránkového zvláštního vydání Demokratu. Barbie jeden list vytáhl zpod kamene, který hromádku držel na místě. Brenda měla v kabelce tužkovou baterku a posvítila s ní na titulek.

„Když to vidím černé na bílém, měla bych spíš uvěřit, ale nějak mi to nejde,“ prohodila.

„To je fakt,“ souhlasil.

„Vy jste se s Julií domluvili, aby to James nemohl ututlat, že?“ zeptala se.

Barbie zavrtěl hlavou. „Ani by se nesnažil, protože to ututlat nejde. Až raketa narazí, bude to šlupka jako hrom. Julia se chtěla jen postarat, aby Rennie tu zprávu nějak nepřekroutil ve svůj prospěch.“ Poklepal na noviny. „Abych byl naprosto upřímný, chápu to jako pojistku. Radní Rennie si musí myslet ‚Jestli mě předběhl v tomhle, jaké další informace ještě má?‘“

„James Rennie umí být velmi nebezpečný protivník, příteli.“ Znovu vykročili. Brenda noviny složila a zastrčila si je pod paži. „Manžel ho vyšetřoval.“

„Kvůli čemu?“

„Nevím, kolik vám toho mám říct. Buďto všechno, nebo nic. A Howie neměl vůbec žádné důkazy – tohle vím jistě. I když už byl blízko.“

„Tady nejde o důkazy,“ namítl Barbie. „Tady jde o to, abych se neocitl ve vězení, pokud to zítra nedopadne dobře. Pokud by mi to, co víte, mohlo pomoct…“

„Jestli vás zajímá jenom to, jak se nedostat do vězení, je to pro mě zklamání.“

Nezajímalo ho jen to a Barbie tušil, že to vdova Perkinsová ví. Na schůzi pozorně poslouchal a i když byl Rennie vrcholně vlezlý a sladce chápavý, Barbieho děsil. Napadlo ho, že pod všemi těmi jejdanánky, krucajdami a zatr-patry se skrývá dravec. Bude se držet u moci zuby nehty, dokud mu ji někdo nevyrve, a bude si brát podle svých potřeb, dokud ho někdo nezarazí. Proto byl nebezpečný všem, nejen Daleovi Barbarovi.

„Paní Perkinsová…“

„Brendo, pamatujete?“

„Brendo, ano. Vezmeme to takhle, Brendo: jestli Kupole zůstane na místě, tohle městečko bude potřebovat pomoc někoho jiného než prodavače ojetých aut, který trpí velikášským komplexem. Nikomu nepomůžu, pokud budu sedět v base.“

„Můj manžel byl přesvědčený, že Velký Jim hrabe pod sebe.“

„Jak? Co? A kolik?“

Odpověděla: „Počkáme, jak dopadne ta raketa. Jestli neprorazí, všechno vám povím. Jestli prorazí, sednu si k jednomu stolu s okresním státním zástupcem, jakmile se prach usadí… a slovy Rickyho Ricarda, James Rennie bude muset leccos vysvětlovat.“

„Nejste jediná, kdo čeká, co se zítra s raketou stane. Dnes večer Rennie mluvil, jako když másla ukrajuje. Ale jestli se raketa zítra odrazí, místo aby prorazila, nejspíš spatříme jinou jeho stránku.“

Zhasla tužkovou baterku a zvedla hlavu. „Podívejte se na hvězdy,“ ukázala. „Jsou tak jasné. Tamhle je Malý vůz… Kasiopeja… Velký vůz. Jsou pořád stejné. Uklidňuje mě to. Vás taky?“

„Ano.“

Chvilku nic neříkali, jen se dívali na třpytící se pás Mléčné dráhy. „Ale vždycky si pod nimi připadám hrozně malá a hrozně… hrozně pomíjivá.“ Zasmála se a pak se trochu stydlivě zeptala: „Nevadilo by vám, kdybych se do vás zavěsila, Barbie?“

„Ale vůbec ne.“

Uchopila ho za loket. Barbie položil svoji ruku na její. Pak ji doprovodil domů.

9

Velký Jim ukončil schůzi v jedenáct dvacet. Peter Randolph všem popřál dobrou noc a odešel. Plánoval zahájit evakuaci na západní straně městečka přesně v sedm a doufal, že celou oblast kolem Zmršenky do dvanácti vyklidí. Andrea se vydala za ním, šla pomalu s rukama opřenýma o bedra. Tohle držení těla u ní všichni dobře znali.

Velký Jim sice nemohl vyhnat z hlavy své setkání s Lesterem Cogginsem (a chtělo se mu spát, chvilka spánku by mu přišla vhod, krucajda), ale přesto se Andrey zeptal, jestli by se mohla ještě chvilku zdržet.

Tázavě se na něj podívala. Andy Sanders za ní ostentativně skládal spisy a vracel je do šedé plechové skříně.

„A zavři dveře,“ požádal ji Velký Jim příjemným hlasem.

Udělala, co chtěl, ale už vypadala ustaraně. Andy dál poklízel schůzové papíry, ale ramena měl nahrbená, jako by čekal ránu. Věděl, o čem s ní chce Jim mluvit. A soudě podle jeho postoje, nebylo to téma nijak veselé.

„Co bys rád, Jime?“ zeptala se.

„Nic vážného.“ Což znamenalo, že to vážné je. „Ale přece jenom se mi zdálo, že se před schůzí s tím Barbarou nějak moc kamarádíčkuješ. A taky s Brendou, když už jsme u toho.“

„S Brendou? To je přece…“ Už chtěla říct k smíchu, ale to jí připadalo trochu silné. „Přece legrační. Znám Brendu třicet let…“

„A pana Barbaru tři měsíce. Tedy pokud se dá říct, že když pojídáš něčí slaninu a vafle, že ho znáš.“

„Myslím, že teď je to plukovník Barbara.“

Velký Jim se usmál. „Těžko to můžu brát vážně, když se celá jeho uniforma skládá z obyčejných džínů a trička.“

„Viděl jsi dopis od prezidenta.“

„Viděl jsem cosi, co mohla sesmolit Julia Shumwayová na tom svém zatr-patr počítači. Je to tak, Andy?“

„Je,“ odpověděl Andy, ale ani se neotočil. Pořád pilně zakládal spisy. A pak je nejspíš přeskládával znova.

„A co když od prezidenta opravdu byl?“ pokračoval Velký Jim. Po široké, macaté tváři se mu šířil úsměv, který Andrea nesnášela. Jako uhranutá si snad poprvé všimla na těch vypasených lících strniště a pochopila, proč se Jim vždycky tak pečlivě holí. To strniště mu dodávalo zlověstný nixonský vzhled.

„No…“ Obavy začaly přerůstat ve strach. Chtěla Jimovi povědět, že byla pouze zdvořilá, ale po pravdě řečeno v tom bylo něco víc a Jim to zřejmě postřehl. Viděl toho hodně. „No, přece jenom je teď hlavním velitelem.“

Velký Jim pohrdavě máchl rukou. „Víš, kdo je velitelem, Andreo? Já ti to povím. Je to člověk, který si zaslouží loajalitu a poslušnost, protože dokáže zajistit zdroje těm, kdo je potřebují. Tomu se říká férový obchod.“

„Ano!“ souhlasila dychtivě. „Zdroje, jako je třeba ta záležitost s řízenou střelou!“

„A jestli jim to vyjde, tím líp.“

„To přece musí vyjít. Prý má půltunovou bojovou hlavici!“

„Vzhledem k tomu, jak málo víme o Kupoli, jak si můžeš být ty nebo kdokoli jiný tak jistá? Jak si můžeš být jistá, že kvůli tomu Kupole nevyletí do povětří a tam, kde býval Chester’s Mill, nezůstane jenom kilometrový kráter?“

Ohromeně se na něj zahleděla. Dlaněmi si neustále třela a hnětla místo v bedrech, kde sídlila bolest.

„No, je to v Božích rukou,“ řekl. „A máš pravdu, Andreo – možná to vyjde. Ale jestli ne, zůstaneme odkázaní sami na sebe, a velitel, který nedokáže pomoct svým občanům, nestojí ani za cvrknutí do nočníku, aspoň pokud se mě týká. Jestli to nevyjde a jestli nás všechny nepošlou k Pánu, někdo to bude muset v tomhle městečku vzít do ruky. A má to být nějaký tulák, na kterého prezident ukáže kouzelnou hůlkou, nebo to budou volení zástupci, kteří už dávno úřadují? Chápeš, kam tím mířím?“

„Plukovník Barbara mi připadá velmi schopný,“ zašeptala.

„Přestaň mu tak říkat!“ zařval Velký Jim. Andy upustil složku papírů, Andrea o krok couvla a při tom ustrašeně vyjekla.

Pak se narovnala a na chvíli v sobě znovu našla trochu yankeeské ocele, která jí dodala kuráž ucházet se o úřad radní. „Neřvi na mě, Jime Rennie. Znala jsem tě už jako prvňáka, kdy sis ještě vystřihoval obrázky ze Searsova katalogu a lepil si je na výkres, takže na mě neřvi.“

„No páni, ona se snad urazila!“ Zubatý úsměv se rozšířil od ucha k uchu a horní půlka obličeje se proměnila ve znepokojivě veselou masku. „To je ale zatr-patr smůla. Ale už je pozdě, já jsem unavený a už jsem vymazal všechen med, který jsem měl na dnešek vyhrazený. Takže teď mě budeš poslouchat, abych se nemusel opakovat.“ Pohlédl na hodinky. „Máme půl dvanácté a pět minut a já chci být do půlnoci doma.“

„Nechápu, co po mně chceš!“

Zakoulel očima, jako by nemohl uvěřit, jak může být tak hloupá. „Stručně a jasně? Chci vědět, že budeš na mé straně – mé a Andyho – pokud ten nesmyslný nápad s raketou nevyjde. Ne na straně nějaké kuchyňské ficky, co se tu zjevila asi před pěti minutama.“

Narovnala ramena a odtáhla ruce z beder. Dokázala se mu podívat do očí, ale rty se jí chvěly. „A co když si myslím, že plukovník Barbara – pan Barbara, když chceš – má lepší kvalifikaci pro zvládání krizových situací?“

„No, v tomhle budu muset souhlasit s Cvrčkem Jimineym,“ řekl Velký Jim. „Nech se vést svým svědomím.“ Klesl hlasem do mumlání, které znělo hrozivěji než ten řev před chvílí. „Ale jsou tady ty prášky, co bereš. Ty oxycontiny.“

Andrea cítila, jak jí ochladla kůže. „Co je s nimi?“

„Andy pro tebe dal stranou pěknou zásobičku, ale jestli v tomhle závodě vsadíš na špatnýho koně, ty prášky by mohly klidně zmizet. Je to tak, Andy?“

Andy začal umývat kávovar. Vypadal nešťastně a nechtěl se podívat Andree do očí, v nichž už stály slzy, ale odpověděl bez zaváhání. „Ano. V takovém případě bych je mohl spláchnout v lékárně do záchodu. Je nebezpečné mít takové drogy, když je městečko odříznuté od světa, a vůbec.“

„To nemůžete udělat!“ vykřikla. „Mám předpis!“

Velký Jim laskavě řekl: „Jediný předpis, který potřebuješ, ti ukládá držet s lidmi, kteří vědí nejlíp, co je pro jejich město dobré. V tuto chvíli je to jediný předpis, který ti k něčemu bude.“

„Jime, já ty prášky potřebuju.“ Slyšela se, jak kňučí – přesně jako matka v posledních letech života, kdy byla upoutaná na lůžko – a nenáviděla se za to. „Já je strašně potřebuju!“

„Já vím,“ odpověděl Velký Jim. „Bůh na tebe naložil velké břímě bolesti.“ Nemluvě o pěkné drogové závislosti, pomyslel si.

„Stačí, když uděláš správnou věc,“ řekl Andy. Jeho oči lemované tmavými kruhy byly smutné a vážné. „Jim ví, co je pro městečko nejlepší, vždycky to věděl. Nepotřebujeme, aby nám tu do našich věcí mluvil nějaký cizinec.“

„Když to udělám, budeš mi ty prášky proti bolesti dávat dál?“

Andyho tvář se rozzářila úsměvem. „No jasně! Mohl bych dokonce napsat trochu na sebe, abych ti mohl zvýšit dávku. Řekněme o stovku miligramů denně? Nehodila by se ti? Vypadáš hrozně špatně.“

„Trocha navíc by neškodila,“ řekla Andrea otupěle. Sklonila hlavu. Nenapila se alkoholu, nedala si ani skleničku vína od maturitního večírku, kdy se jí udělalo strašně zle, nikdy nevykouřila ani jeden joint a v životě neviděla kokain, leda v televizi. Byla spořádaná občanka. Naprosto spořádaná. Tak jak je možné, že se dostala do takové pasti? Stalo se to, když upadla cestou k poštovní schránce? Že by stačilo jen tohle, aby se z člověka stal narkoman? Jestli ano, nebylo to fér. Bylo to děsivé. „Ale jenom o čtyřicet miligramů. Myslím, že čtyřicet by stačilo.“

„Určitě?“ zeptal se Velký Jim.

Vůbec si nebyla jistá. V tom bylo to peklo.

„Možná o osmdesát,“ řekla nakonec a otřela si slzy z tváře. A šeptem dodala: „Vydíráte mě.“

Šeptala potichu, ale Velký Jim to zaslechl. Hmátl po ní. Andrea ucukla, ale Velký Jim ji jenom vzal za ruku. Jemně.

„Ne,“ řekl jí. „To by byl hřích. My ti pomáháme. A oplátkou jenom chceme, abys ty pomohla nám.“

10

Ozvala se rána.

Samantu vytrhla ze spaní, i když stačila vykouřit půlku jointa a vypít tři Philova piva, než v deset padla do postele. V lednici měla vždycky pár kartonů a pořád je považovala za „Philovo pivo“, i když zmizel už v dubnu. Slyšela řeči, že je stále v městečku, ale nebrala je vážně. Přece kdyby byl někde v okolí, určitě by ho za ten půlrok aspoň zahlédla, no ne? Městečko bylo malé, přesně jako v té písničce.

Buch!

Prudce se posadila a poslouchala, jestli se Malý Walter rozbrečí. Zůstával zticha a ji napadlo Panebože, ta blbá postýlka se rozpadla! A jestli nemůže ani brečet…

Odhodila pokrývky a rozběhla se ke dveřím. Místo nich však vrazila do stěny vlevo a skoro upadla. Pitomá tma! Pitomá elektrárna! Pitomý Phil, zdrhne si a nechá ji tady, takže se jí nikdo nezastane, když si na ni dovolují a straší ji týpci jako Frank DeLesseps a…

Buch!

Hmatala po horní desce prádelníku, až našla baterku. Rozsvítila ji a spěchala ke dveřím. Zabočila vlevo, do ložnice, kde spal Malý Walter, ale rána se ozvala znovu. Ne zleva, ale přímo před ní, z opačné strany neuklizeného obýváku. Někdo byl u dveří do přívěsu. A teď se ozval i tlumený smích. Nevěděla, kdo to je, ale rozhodně měli vypito.

Rázně přešla pokoj, tričko, v němž spala, se jí vlnilo kolem buclatých stehen (od té doby, co Phil odešel, trochu přibrala, nějakých dvacet kilo, ale až se vyřeší tahle pakárna s Kupolí, nechá si posílat NutriSystem a dostane se zpátky na váhu, jakou měla na střední škole) a rozrazila dveře dokořán.

Do tváře se jí opřelo světlo baterek – byly čtyři a hodně silné. Za nimi se znovu kdosi rozchechtal. Jeden z hlasů dělal spíš ňak ňak ňak jako Curly ze Tří hlupáků. Ten hlas poznala, protože ho slýchala celou střední školu: Mel Searles.

„Koukni se na sebe!“ ozval se Mel. „Celá vyfiknutá, a nemáš koho přefiknout.“

Znovu smích. Samanta zvedla paži, aby si zastínila oči, ale nepomohlo to. Lidé za baterkami vypadali jen jako siluety. Ale jeden smích zněl žensky. To snad bylo dobré znamení.

„Zhasněte ty baterky, než oslepnu! A sklapněte, probudíte mi děcko!“

Znovu se zasmáli, a ještě hlasitěji, ale tři ze čtyř světel zhasla. Samanta zamířila baterku ven ze dveří a to, co uviděla, ji nijak neuklidnilo: Frankie DeLesseps, Mel Searles a vedle nich Carter Thibodeau a Georgia Rouxová. Georgia, ta holka, která odpoledne kopla Samantu do prsou a nazvala ji lesbou. Sice žena, jenomže nebezpečná.

Měli připíchnutý odznak. A nepochybně byli opilí.

„Co chcete? Je pozdě.“

„Chci trochu fetu,“ oznámila Georgia. „Prodáváš to, takže prodej i nám.“

„Budu se vznášet jako ten ptáček,“ řekl Mel a pak se zasmál: Ňak ňak ňak.

„Nic nemám,“ odmítla Samanta.

„Kecáš, fetem to tady smrdí na dálku,“ řekl Carter. „Prodej nám trochu. Nebuď svině.“

„Jo,“ přidala se Georgia. Ve světle Samantiny baterky se její oči stříbřitě leskly. „Kašli na to, že jsme policajti.“

Všichni zařičeli smíchy. Určitě probudí malého.

„Ne!“ Samanta se pokusila zavřít dveře. Thibodeau je však znovu rozevřel. Stačilo mu jen opřít se do nich dlaní – bylo to snadné – a Samanta od dveří odletěla jako zátka. Zakopla o blbý vláček Malého Waltera a dopadla na zadek, toho dne už podruhé. Tričko se jí vyhrnulo.

„Áááá, růžové prádélko, čekáš některou ze svých přítelkyň?“ zeptala se Georgia a všichni se znovu rozchechtali. Baterky, které na chvíli zhasly, se znovu rozsvítily a zamířily na ni.

Samanta si stáhla tričko dolů tak prudce, že si málem roztrhla průkrčník. Pak se nemotorně zvedla a paprsky z baterek se pohupovaly po jejím těle nahoru a dolů.

„Buď dobrá hostitelka a pozvi nás dál,“ řekl Frankie a vecpal se do dveří. „Děkuju mockrát.“ Posvítil baterkou po obývacím pokoji. „To je ale chlív.“

„Chlív pro svini!“ zahulákala Georgie a všichni znovu zařvali. „Kdybych byla Phil, asi bych se vrátila z lesů, jenom abych ti nakopala ten tvůj zasranej zadek!“ Zvedla pěst a Carter Thibodeau do ní přátelsky praštil svou pěstí.

„Pořád se schovává na té rádiové stanici?“ zeptal se Mel. „Ujíždí tam na rocku? Už mu z Ježíše hrabe?“

„Nevím, co…“ Už neměla vztek, jen se bála. Přesně takhle nesouvisle mluvili lidi z těžkých snů, když se zkouřili trávou poprášenou PCP. „Phil je pryč!“

Čtyři návštěvníci se po sobě podívali a znovu se zachechtali. Searlesovo idiotské ňak ňak ňak přehlušilo všechny ostatní.

„Pryč! Zdrhnul!“ zaječel Frankie.

„Fakt to tak vypadá!“ odpověděl Carter a teď si oni dva bouchli o sebe pěstmi.

Georgia shrábla z horní poličky knihovny několik paperbacků a probrala se jimi. „Nora Robertsová? Sandra Brownová? Stephenie Meyerová? Tohle čteš? Copak nevíš, že teď frčí Harry Potter, sakra?“ Podržela knihy před sebou, pak rozevřela prsty a upustila knihy na podlahu.

Dítě se stále neprobudilo. To byl zázrak. „Když vám prodám nějaký fet, půjdete pryč?“ zeptala se Samanta.

„Jasně,“ odpověděl Frankie.

„A dělej,“ pobízel ji Carter. „Zítra nastupujem brzo ráno. Na rozkazu je é-vak-u-ace. Takže mrskni tím svým tlustým zadkem.“

„Počkejte tady.“

Zašla do kuchyňky a otevřela mrazák – už v něm bylo teplo, všechno roztaje, a kdoví proč se jí kvůli tomu chtělo brečet – a vytáhla jeden třílitrový sáček se zbožím, který si tam schovávala. Byly tam ještě tři.

Už se chtěla otočit, ale někdo ji popadl a kdosi jiný jí vytrhl sáček z ruky. „Chce se mi znovu prověřit to růžový prádýlko,“ řekl jí Mel do ucha. „Zjistit, jestli máš na zadku NEDĚLI.“ Vyškubl jí tričko až do pasu. „Ne, asi ne.“

„Nech toho! Přestaň!“

Mel se zasmál: Ňak ňak ňak.

Do očí ji bodalo světlo baterky, ale úzkou hlavu za ní poznala: Frankie DeLesseps. „Dneska jsi na mě byla drzá,“ řekl. „Navíc jsi mě praštila a teď mě bolí ručička. A já přitom udělal jenom tohle.“ Natáhl ruku a znovu ji popadl za prs.

Pokusila se mu vyškubnout. Paprsek světla, který jí mířil na obličej, se na okamžik stočil ke stropu. Pak se znovu sklonil, a to rychle. Samantě se v hlavě zajiskřilo bolestí. Udeřil ji rukojetí baterky.

„Au! Au, to bolí! NECH toho!“

„Ale hovno, to nebolelo. Máš štěstí, že tě nezavřu kvůli prodávání drog. Stůj a ani se nehni, jestli nechceš ještě jednu.“

„Ten fet smrdí jako skunk,“ poznamenal Mel věcně. Stál za ní a pořád jí držel tričko nahoře.

„Vona taky,“ přidala se Georgia.

„Musíme ti tu trávu zabavit, sví-ně,“ řekl Carter. „Promiň.“

Frankie ji znovu chňapl za prs. „Ani se nehni.“ Štípl ji do bradavky. „Prostě se nehejbej.“ Hlas mu zdrsněl. Dech se zrychlil. Samanta věděla, kam to povede. Zavřela oči. Hlavně když se neprobudí malej, pomyslela si. A hlavně když neudělají nic víc. A nic horšího.

„Pokračuj,“ řekla Georgie. „Ukaž jí, co jí chybí, když jí Phil utekl.“

Frankie máchl baterkou směrem k obýváku. „Lehni na gauč. A roztáhni je.“

„Nechceš, abysme jí nejdřív přečetli její práva?“ zeptal se Mel a zasmál se: Ňak ňak ňak. Samanta si pomyslela, že jestli si bude muset poslechnout ten smích ještě jednou, rozskočí se jí hlava. Ale zamířila k pohovce, se sklopenou hlavou a svěšenými rameny.

Když míjela Cartera, ten ji popadl, otočil k sobě a posvítil si zespodu na obličej, takže se proměnil ve skřetí masku. „Budeš o tom někomu vykládat, Samanto?“

„N-n-ne.“

Skřetí maska přikývla. „Toho se drž. Protože by ti stejně nikdo nevěřil. Samozřejmě kromě nás, a to bychom si na tebe došlápli znova a fakticky tě zjebali.“

Frankie ji zatlačil do gauče.

„Udělej jí to,“ řekla Georgia vzrušeně a zamířila svoji baterku na Samantu. „Udělej to té svini!“

Udělali jí to všichni tři mladí muži. Nejdřív Frankie, který, když to do ní strkal, šeptal: „Tohle tě naučí držet hubu zavřenou, leda že bys přede mnou klečela.“

Pak přišel na řadu Carter. Když ji obdělával, Malý Walter se probudil a rozplakal se.

„Sklapni, kluku, nebo ti budu muset přečíst tvý práva!“ zahulákal Mel Searles a pak se zasmál.

Ňak ňak ňak.

11

Byla skoro půlnoc.

Linda Everettová tvrdě spala na své půlce postele. Měla za sebou vyčerpávající den, zítra bude muset brzo vstávat (na rozkazu je é-vak-u-ace) a ani starosti o Janelle ji neudržely vzhůru. Ne že by vyloženě chrápala, ale od jejího polštáře se rozléhalo tiché odfukování.

Zrzek měl za sebou podobně vyčerpávající den, ale spát nemohl, i když o Janelle si starosti nedělal. Podle něj bude holčička v pořádku, aspoň nějakou dobu. Dokáže udržet její záchvaty v mezích, pokud se nezhorší. Jestli mu dojdou zásoby zarontinu v nemocničním dispenzáři, sežene si další v Sandersově lékárně.

Teď však přemýšlel o doktoru Haskellovi. A samozřejmě o Rorym Dinsmoreovi. Zrzek měl pořád před očima potrhanou a krvavou jamku, kde chlapec míval oko. Pořád slyšel, jak Ron Haskell říká Ginny Nejsem mrtvý. Chci říct hluchý.

Jenže teď už mrtvý byl.

Převalil se na lůžku a snažil se ty vzpomínky nechat za sebou, ale místo nich se mu vybavilo Roryho mumlání Je Halloween. A překrýval ho dcerčin hlas: Za to může Velká dýně! Musíš zastavit Velkou dýni!

Jeho dcera tehdy měla záchvat. Malý Dinsmore schytal ránu do oka a úlomek kulky mu poškodil mozek. Co to znamená?

Neznamená to nic. Co říkal ten Skot ve Ztracených? „Nepleťte si náhodu s osudem?“

Možná v tom nic jiného nebylo. Možná. Jenže Ztraceni šli v televizi už dávno. Možná že ten Skot ve skutečnosti říkal Nepleťte si osud s náhodou.

Převalil se na druhou stranu a tentokrát mu před očima vyvstal černý titulek jednostránkového Demokratu, který vyšel večer: NA BARIÉRU BUDOU VYPÁLENY VÝBUŠNINY!

Bylo to beznadějné. Spánek prozatím nepřicházel v úvahu a nejhorší, co člověk v takové situaci může dělat, je snažit se prodrat do země snů násilím.

Dole čekala půlka pekáče Lindina famózního koláče s brusinkami a pomeranči, viděl ho ležet na kuchyňské lince, když se vracel domů. Zrzek se rozhodl, že si jeden kousek sní u stolu v kuchyni, a při tom si prolistuje poslední číslo Amerického rodinného lékaře. Pokud ho neuspí článek o černém kašli, pak už tedy vážně neví.

Vstal, byl ho kus chlapa v modrých teplákách, které nosil místo pyžama, a potichu odešel, aby neprobudil Lindu.

V půlce schodů se zastavil a nachýlil hlavu.

Audrea kníkala, velmi měkce a potichu. Z pokoje holčiček. Zrzek tam zašel a otevřel dveře. Fenka zlatého retrívra vypadala jako nezřetelný obrys mezi postelemi. Otočila hlavu, aby se na něj podívala, a znovu potichu zakňučela.

Judy ležela na boku s rukou podloženou pod tváří a dýchala pomalu a dlouze. S Janelle to bylo jiné. Neklidně se převalovala, kopala do pokrývky a cosi mumlala. Zrzek překročil psa a posadil se na lůžku, pod Janellin nejnovější plakát s chlapeckou kapelou.

Něco se jí zdálo. Podle toho, jak ustaraně se tvářila, to nebyl dobrý sen. A to mumlání znělo jako protesty. Zrzek se snažil rozeznat slova, ale než se mu to podařilo, ztichla.

Audrey znovu zakňučela.

Janelle měla noční košili celou pomačkanou. Zrzek ji narovnal, přitáhl holčičce pokrývku k bradě a shrnul jí vlasy z čela. Oči pod zavřenými víčky rychle kmitaly sem a tam, ale Zrzek nepozoroval žádný třas údů, třepotání prstů, žádné typické mlaskání. Skoro určitě se jednalo spíš o spánkovou fázi REM než záchvat. Což vedlo k zajímavé otázce: mohou psi vycítit také zlé sny?

Sklonil se a políbil Janelle na tvář. Otevřela oči, ale Zrzek si nebyl jistý, jestli ho vidí. Tohle by mohl být symptom záchvatu petit mal, ale Zrzek tomu nevěřil. Audrey by štěkala, o tom byl přesvědčený.

„Spinkej, zlatíčko,“ řekl.

„Má zlatý baseballový míček, tati.“

„Já vím, zlatíčko, spinkej.“

„Je to moc zlý míček.“

„Není. Je hodný. Baseballové míčky jsou hodné, zvlášť ty zlaté.“

„Aha.“

„Klidně spinkej.“

„Tak jo, tati.“ Obrátila se na bok a zavřela oči. Chvíli se pod pokrývkou vrtěla a pak znehybněla. Audrey, která se zvednutou hlavou ležela na podlaze a pozorovala je, si teď položila čumák na tlapu a taky usnula.

Zrzek chvíli seděl, poslouchal, jak dcery dýchají, a říkal si, že opravdu není čeho se bát, lidé mluví ze spaní každou chvíli. Říkal si, že všechno je v pohodě – stačilo se podívat na spícího psa na podlaze, aby měl jistotu – ale uprostřed noci bylo těžké být optimistou. Když je úsvit stále několik hodin daleko, zlé myšlenky se zhmotňují a začínají žít vlastním životem. Uprostřed noci se z myšlenek stávají zombie.

Zjistil, že nakonec žádný brusinkovo pomerančový koláč nechce. Chce se jenom zakutat do tepla ke své spící manželce. Ale než z pokoje odešel, pohladil Audrey po hedvábné hlavě. „Dávej pozor, holka,“ zašeptal. Audrey na okamžik otevřela oči a podívala se na něj.

Pomyslel si Zlatý retrívr. A potom – dokonalé propojení: Zlatý baseballový míček. Zlý míček.

Té noci, bez ohledu na potřebu ženského soukromí, kterou dívky nedávno objevily, nechal Zrzek u jejich pokojíku otevřené dveře.

12

Lester Coggins seděl na zápraží Rennieho domu, když se Velký Jim vracel. Coggins si při baterce četl bibli. Reverendova zbožnost Velkého Jima nijak nenadchla, naopak mu zhoršila už beztak špatnou náladu.

„Bůh ti žehnej, Jime,“ vstával Coggins. Když mu Velký Jim podal ruku, Coggins ji vřele stiskl a pořádně s ní zapumpoval.

„Bůh žehnej i tobě,“ odpověděl Velký Jim energicky.

Coggins naposledy pořádně zatřásl rukou a konečně ho pustil. „Jime, jsem tady, protože jsem měl zjevení. Včera v noci jsem o ně žádal – tak, protože jsem byl bolestně ustaraný – a dnes odpoledne přišlo. Bůh ke mně promluvil jak biblí, tak skrze toho chlapce.“

„Toho Dinsmoreovic kluka?“

Coggins si políbil sevřené ruce, jen to mlasklo, a pak ruce pozdvihl k nebi. „Přesně toho. Roryho Dinsmorea. Kéž ho Bůh zachová navěky.“

„V tuhle chvíli už stoluje s Ježíšem,“ řekl Velký Jim automaticky. Ve světle své baterky si pečlivě reverenda prohlížel, a to, co viděl, se mu nelíbilo. V noci se rychle ochlazovalo, ale Cogginsova kůže se leskla potem. Oči měl vytřeštěné, bylo vidět příliš mnoho bělma. Vlasy se mu ježily v divokých vlnách. Celkově vypadal jako chlapík, kterému zadrhávají kolečka a brzo se můžou zadrhnout nadobro.

Velký Jim si pomyslel Tohle není dobré.

„Ano,“ přitakal Coggins, „určitě. Pojídá pokrmy na skvělé hostině… ve věčném objetí…“

Velký Jim si pomyslel, že obojí zároveň by bylo těžko proveditelné, ale zůstal v tomto ohledu zticha.

„A přesto měla jeho smrt smysl, Jime. To jsem ti přišel říct.“

„Povíš mi to uvnitř,“ řekl Velký Jim, a dodal, než kazatel stačil odpovědět: „Viděl jsi mého syna?“

„Juniora? Ne.“

„Jak dlouho tady jsi?“ Velký Jim rozsvítil světlo na chodbě a v duchu žehnal generátoru.

„Asi hodinu. Možná o něco méně. Seděl jsem na schodech… četl… modlil se… meditoval.“

Rennieho napadlo, jestlipak ho při tom někdo zahlédl, ale neptal se. Už takhle byl Coggins rozčilený a taková otázka by ho mohla rozrušit ještě víc.

„Půjdeme do mé pracovny,“ řekl a šel první, se skloněnou hlavou se pomalu šinul dlouhými rozhodnými kroky. Zezadu trochu vypadal jako medvěd oblečený do lidských šatů, sice starý a pomalý, ale stále nebezpečný.

13

Kromě obrázku Kázání na hoře, který zakrýval sejf ve stěně, visela v pracovně Velkého Jima spousta plaket, které ho vyznamenávaly za různé zásluhy o obecní blaho. Byla tam také zarámovaná fotografie, na níž si potřásal rukou se Sarah Palinovou, a na další si potřásal rukou s Velkou trojkou, Dalem Earnhardtem u příležitosti sbírky, kterou pořádal pro nějakou dětskou charitu na výročních demoličních závodech v Oxford Plains. Dokonce tam byla fotografie Velkého Jima, jak si potřásá rukou s Tigerem Woodsem, který vypadal jako velmi milý černoch.

Jediná osobní památka na stole byl pozlacený baseballový míček na stojánku z plexiskla. Pod míčkem bylo v rovněž v plexiskle věnování: Jimovi Renniemu s díky za pomoc při pořádání charitativního softbalového turnaje západního Maine v r. 2007! Podpis zněl Bill „Spaceman“ Lee.

Velký Jim se posadil za stůl na židli s vysokým opěradlem, vzal míček ze stojánku a začal si ho přehazovat z dlaně do dlaně. Byla to těžká věcička, příjemná do ruky, zvlášť když byl člověk trochu rozčilený: příjemná a těžká, zlaté švy konejšivě pleskaly o dlaně. Velký Jim si občas říkal, jaké by to bylo mít míček celý ze zlata. Možná se na to podívá, až tahle záležitost s Kupolí skončí.

Coggins se usadil na druhé straně stolu, na židli pro klienty. Na židli pro prosebníky. Přesně tam ho chtěl Velký Jim mít. Reverendovy oči poletovaly sem a tam, jako by sledoval tenisový zápas. Nebo třeba hypnotizérův křišťál.

„Tak o co teda jde, Lestere? Informuj mě. Ale stručně, ano? Potřebuju se trochu vyspat. Zítra mě čeká spousta práce.“

„Nejdřív se spolu pomodlíme, ano, Jime?“

Velký Jim se usmál. Byl to ten zubatý úsměv, i když ho nevyšrouboval na maximální mrazivost. Aspoň zatím. „A nechceš mě nejdřív informovat? Rád bych věděl, za co se modlím, než padnu na kolena.“

Lester nijak stručný nebyl, ale Velký Jim to ponechal stranou. Poslouchal s rostoucím úžasem, který neměl daleko k hrůze. Reverend svoji řeč přerušoval a šperkoval biblickými citáty, ale podstata byla jasná: došel k závěru, že jejich drobné podnikání rozladilo Hospodina natolik, že přiklopil na celé městečko velkou skleněnou mísu. Lester se modlil o radu, co s tím má dělat, a při tom se bičoval (to bičování bylo možná metafora, Velký Jim v to aspoň doufal) a Hospodin ho dovedl k několika biblickým veršům o šílenství, slepotě, ztrestání atd.

„Hospodin řekl, že mi šešle znamení, a…“

„Šišle?“ Velký Jim povytáhl huňaté obočí.

Lester si ho nevšímal a pokračoval v tirádě. Potil se, jako by měl malárii, a očima stále sledoval zlatou kouli. Tam… a zpět.

„Připadalo mi to podobné, jako když jsem se coby mladý chlapec v posteli udělal.“

„Lestere, to je… trochu moc informací.“ Dál si přehazoval míček z ruky do ruky.

„Bůh řekl, že mi ukáže slepotu, ale ne moji. A dnes odpoledne, na té louce, to udělal? Je to tak?“

„No, podle mě je to jenom jeden možný výklad…“

„Ne!“ Coggins vyskočil na nohy. S biblí v ruce začal přecházet v kruhu po koberci. Druhou rukou se prohraboval ve vlasech. „Bůh řekl, že až to znamení uvidím, musím své kongregaci přesně říct, co jsi prováděl…“

„Jenom já?“ přerušil ho Velký Jim. Promluvil zamyšleným tónem. Přehazoval si míček v rukou trochu rychleji. Plesk, plesk, plesk. Sem a tam mezi dlaněmi, které byly masité, ale stále tvrdé.

„Ne,“ skoro zaúpěl Lester. Jeho krok se také zrychlil a už se na míček nedíval. Rukou, která se nepokoušela vytrhnout vlasy i s kořínky, se oháněl biblí. Totéž někdy dělával u pulpitu, když se dostal skutečně do ráže. Takové chování do kostela patřilo, ale tady bylo prostě a jednoduše k vzteku. „Byl jsi to ty a já a Roger Killian, bratři Bowieovi a…“ Ztišil hlas. „A ještě jeden. Šéf. Myslím, že ten chlap je blázen. Pokud nebyl loni na jaře, kdy s tím začal, tak teď už určitě je.“

Koukni se na sebe, kamaráde, pomyslel si Velký Jim.

„Jsme v tom namočení všichni, ale vyzpovídat se musíme ty a já, Jime. To mi nařídil Hospodin. Tohle znamenalo to chlapcovo oslepnutí, proto dokonce zemřel. Vyzpovídáme se a spálíme ten satanův chlév za kostelem. Pak nás Hospodin propustí.“

„Pak se ale povezeš, Lestere. Rovnou do státní věznice Shawshank.“

„Přijmu trest, který mi Bůh určí. S radostí.“

„A já? Andy Sanders? Bratři Bowieovi? A Roger Killian! Ten má, myslím, devět dětí na krku! Co když my bychom takovou radost neměli, Lestere?“

„S tím nemůžu nic dělat.“ Lester se začal mlátit biblí do ramen. Do levého, pak do pravého. Velký Jim se přistihl, že si přehazuje zlatý míček v rytmu ran, které si kazatel uštědřuje. Buch… a plesk. Buch… a plesk. Buch… a plesk. „S těmi Killianovými dětmi je to samozřejmě smutné, ale… Exodus dvacet, pátý verš: ‚Já jsem Hospodin, tvůj Bůh, Bůh žárlivě milující. Stíhám vinu otců na synech do třetího i čtvrtého pokolení.‘ Musíme se před Ním sklonit. Musíme vyčistit tento vřed, i když to bude bolet. Napravíme to, co jsme udělali špatně. Což znamená zpověď a očistu. Očistu ohněm.“

Velký Jim zvedl ruku, v níž právě nedržel zlatý baseballový míček. „Brzdi, brzdi trochu! Zamysli se nad tím, co říkáš. Tohle městečko je na mně závislé – samozřejmě i na tobě – i za normálních časů, ale když nastane krize, tak nás přímo potřebuje.“ Vstal a odstrčil židli. Byl to dlouhý a hrozný den, byl unavený, a teď ještě tohle. To bylo opravdu k vzteku.

„Zhřešili jsme,“ opakoval Coggins tvrdohlavě a stále do sebe bušil biblí. Jako by považoval takové zacházení se svatou knihou Boží za naprosto standardní.

„Lestere, my jsme udělali to, že díky nám nehladoví tisíce dětí v Africe. Zaplatili jsme, aby je léčili z těch příšerných nemocí. Taky jsme ti postavili nový kostel a nejsilnější křesťanskou rádiovou vysílačku na severovýchodě.“

„A nacpali si vlastní kapsy, na to nezapomeň!“ zaskřehotal Coggins. Tentokrát se praštil svatou knihou přímo od obličeje. Z jedné nosní dírky se spustila nitka krve. „Nacpali jsme si je špinavými drogovými penězi!“ Znovu se praštil. „A Ježíšovo rádio vede šílenec, který vaří jedy, které si děti píchají do žil!“

„Mám dojem, že většina spíš kouří.“

„Ty si z toho děláš legraci?“

Velký Jim obešel stůl. Ve spáncích mu bušilo a tváře mu rudly jako cihla. Zkusil to ještě jednou a potichu, jako by mluvil s dítětem, které prodělává záchvat vzteku. „Lestere, městečko potřebuje, abych ho vedl. Jestli si pustíš hubu na špacír, s mým vedením bude konec. Ne že by ti někdo uvěřil…“

„Všichni uvěří!“ vykřikl Coggins. „Až spatří ďáblovu dílnu, kterou jsem tě nechal zřídit za kostelem, pak uvěří všichni! A Jime – copak to nechápeš – jakmile bude ten hřích venku… jakmile se vřed vyčistí… Bůh Svoji bariéru odstraní! Krize skončí! Oni tvoje vedení nebudou potřebovat!“

V tu chvíli James P. Rennie vybuchl. „Vždycky ho budou potřebovat!“ zařval a ohnal se baseballovým míčkem sevřeným v pěsti.

Rozrazil Lesterovi kůži na levém spánku, protože Lester se k němu právě obracel čelem. Půlku tváře mu zalila krev. Z té spouště svítilo jen levé oko. Lester se vrhl k Renniemu s napřaženýma rukama. Bible kmitala proti Velkému Jimovi jako blábolící ústa. Krev cákala na koberec. Levé rameno Lesterova svetru už bylo nasáklé krví. „Ne, tohle není Boží vů –“

„Je to moje vůle, ty otravná masařko.“ Velký Jim se rozmáchl znovu a tentokrát zasáhl reverenda přímo doprostřed čela. Velký Jim ucítil, jak mu otřes z nárazu doputoval až do ramene. Přesto se Lester udržel na nohou, potácel se stále blíž a oháněl se biblí. Zdálo se, že se bible snaží promluvit.

Velký Jim spustil míček k boku. Rameno ho bolelo. Krev už tekla na koberec plným proudem a ten zmrchysyn nechtěl padnout. Pořád se kymácel blíž, snažil se cosi říct a prskal jemnou šarlatovou spršku.

Coggins dopadl zepředu na stůl – dosud neposkvrněná psací podložka byla okamžitě plná krvavých fleků – a pak se po ní začal sunout. Velký Jim se pokusil kouli znovu zvednout, ale nešlo to.

Já věděl, že vrh koulí na střední škole se mi bude jednoho dne hodit, pomyslel si.

Přehodil si kouli do levé ruky a rozmáchl se jí do strany a nahoru. Dopadla na Lesterovu čelist, vychýlila celou dolní půlku obličeje a rozstříkla další krev do mihotavého světla ze stropního svítidla. Několik kapek dopadlo na mléčné sklo.

„Bho!“ vykřikl Lester. Stále se snažil doplazit se za stůl. Velký Jim se přikrčil do mezery pro nohy.

„Tati?“

Ve dveřích stál Junior s vytřeštěnýma očima a pusou dokořán.

„Bho!“ opakoval Lester a začal se štrachat za novým hlasem. Pozvedl před sebe bibli. „Bho… Bho… Bhože…“

„Nestůj tam jenom tak, pomoz mi!“ zakřičel Velký Jim na syna.

Lester se potácivě vydal k Juniorovi a rozmachoval se biblí. Svetr měl úplně mokrý, kalhoty získaly blátivě hnědou barvu. Jeho obličej zmizel pod vrstvou krve.

Junior mu spěchal vstříc. Když se Lester začal hroutit, Junior ho chytil a pomohl mu udržet se na nohou. „Mám vás, reverende Cogginsi – držím vás, nebojte se.“

Potom sevřel ruce Lesterovi kolem hrdla lepkavého krví a stiskl.

14

Uplynulo nekonečných pět minut.

Velký Jim seděl – rozvaloval se – na židli ve své kanceláři, kravatu, kterou si vzal speciálně kvůli schůzi, měl povolenou a košili rozepnutou. Masíroval si mohutný levý prs. Srdce pod ním stále uhánělo a škubalo sebou v arytmii, ale nevykazovalo žádné známky, že by se chystalo skutečně zastavit.

Junior odešel. Rennie si nejdřív myslel, že odešel pro Randolpha, což by byla chyba, ale nemohl se pořádně nadechnout, aby chlapce zavolal zpátky. Když se Junior sám vrátil, nesl nepromokavou plachtu z přívěsu. Otec sledoval svého syna, jak plachtu rozvinuje po podlaze – podivně věcně, jako by to dělal už tisíckrát. To jsou všechny ty nepřístupné filmy, na které se teď dívají, pomyslel si Velký Jim. Mnul si třaslavé maso, které bylo kdysi tak pevné a tuhé.

„Já ti… pomůžu,“ zahvízdal, ale věděl, že to nedokáže.

„Zůstaneš sedět tam, kde jsi, než se vydýcháš.“ Jeho syn, který klečel, mu věnoval temný a nečitelný pohled. Možná v něm byla láska – Velký Jim v to rozhodně doufal – ale ještě další věci.

Dostal jsem tě? říkal ten pohled. Dostal jsem tě?

Junior převalil Lestera na plachtu. Plachta zapraskala. Junior se na tělo zahleděl, převalil ho o kousek dál a pak přes ně přehodil cíp plachty. Ta plachta byla zelená. Velký Jim ji koupil u Burpeeho. Koupil ji ve výprodeji. Vzpomněl si, jak mu Toby Manning říkal Ta se vám jednou bude hodit, jako když ji najdete, pane Rennie.

„Bibli,“ řekl Velký Jim. Stále ještě sípal, ale už se cítil trochu líp. Srdce zpomalovalo, díky Bohu. Kdo mohl vědět, že po padesátce bude stoupání o tolik příkřejší? Pomyslel si: Musím začít cvičit. Dostat se znovu do formy. Bůh nám dal jenom jedno tělo.

„Správně, jo, dobrá poznámka,“ zamumlal Junior. Zdvihl zakrvácenou bibli, zastrčil ji Cogginsovi mezi stehna a začal tělo balit.

„Vloupal se sem, synku. Byl šílený.“

„Jasně.“ Nezdálo se, že to Juniora zajímá. Vypadalo to, že ho zajímá jenom to, jak tělo zabalit… nic jiného.

„Bylo to kdo s koho. Budeš muset…“ Další zaškobrtání v hrudníku. Jim zalapal po dechu, zakašlal a zabušil si do prsou. Srdce se znovu uklidnilo. „Budeš ho muset vzít ke Kristu Spasiteli. Až ho najdou, možná… jeden chlap…“ Měl na mysli Šéfa, ale narafičit to tak na něj možná nebyl moc dobrý nápad. Šéf Bushey hodně věděl. Samozřejmě by nejspíš kladl odpor při zatýkání. V tom případě by nemusel zatýkání přežít.

„Mám lepší místo,“ řekl Junior. Mluvil úplně klidně. „A jestli mluvíš o tom, že to na někoho hodíš, napadlo mě něco ještě lepšího.“

„Na koho?“

„Zasranýho Dalea Barbaru.“

„Víš, že takové výrazy neschvaluju…“

Junior se na něj lesklýma očima zadíval přes balík plachtoviny a opakoval: „Zasranej… Dale… Barbara.“

„Jak to chceš udělat?“

„Ještě nevím. Ale měl bys umýt tu pitomou zlatou kouli, jestli si ji chceš nechat. A zbavit se tý podložky.“

Velký Jim vstal. Už se cítil líp. „Jsi hodný syn, když takhle pomáháš svému tatínkovi, Juniore.“

„Když myslíš,“ odpověděl Junior. Na koberci ležel velký zelený závitek. Na jednom konci z něj trčely nohy. Junior přes ně přetáhl plachtu, ale nedržela. „Potřebuju lepicí pásku.“

„Jestli ho nepovezeš do kostela, tak kam…“

„Nestarej se,“ odbyl ho Junior. „Na bezpečný místo. Reverend tam vydrží, dokud se nepostaráme, jak do toho namočit Barbaru.“

„Musíme počkat, co se zítra stane, než se do něčeho pustíme.“

Junior se na něj podíval s výrazem netečného pohrdání, jaký u něj Velký Jim ještě neviděl. Připadalo mu, že jeho syn nad ním získal velkou moc. Ale přece by jeho vlastní syn…

„Musíme zakopat ten koberec. Naštěstí není od zdi ke zdi, jaký jsi tu kdysi míval. A většina toho svince se zachytila nahoře.“ Pak zvedl velký závitek a odnesl ho chodbou pryč. Za několik minut zaslechl Rennie startovat auto.

Velký Jim se zamyslel nad zlatým baseballovým míčkem. Měl bych se ho taky zbavit, pomyslel si, ale věděl, že to neudělá. Bylo to prakticky rodinné stříbro.

A čemu by to vlastně mohlo uškodit? Když míček umyje?

Když se Junior za hodinu vrátil, zlatý baseballový míček se znovu leskl ve svém plexisklovém stojánku.

RAKETOVÝ ÚDER SE BLÍŽÍ

1

„POZOR! HOVOŘÍ POLICIE CHESTER’S MILLU! V TÉTO OBLASTI PROBÍHÁ EVAKUACE! POKUD MĚ SLYŠÍTE, JDĚTE ZA MÝM HLASEM! V TÉTO OBLASTI PROBÍHÁ EVAKUACE!“

Thurston Marshall a Carolyn Sturgesová se na posteli posadili, zaposlouchali se do toho podivného hlášení a vykuleně se na sebe zadívali. Oba učili na Emersonově koleji v Bostonu – Thurston jako řádný profesor angličtiny (a hostující redaktor aktuálního čísla Radlice), Carolyn byla asistentka stejné katedry. Byli milenci už půl roku, ale pel jejich lásky ještě neztratil nic ze své svěžesti. Byli na Thurstonově chatičce u Chesterského jezírka, které se nacházelo mezi Zmršenkou a Prestilským potokem. Přijeli sem na dlouhý víkend, aby „obdivovali podzimní listí“, ale většina porostu, který obdivovali od pátečního odpoledne, patřila do pubické odrůdy. V chatce nebyla televize, protože Thurston Marshall televizi nenáviděl. Bylo tam rádio, ale to si nezapnuli. Bylo půl deváté ráno, pondělí dvacátého třetího října. Ani jeden z nich netušil, že se něco děje, dokud je nevytrhl ze spaní řvoucí hlas.

„POZOR! HOVOŘÍ POLICIE CHESTER’S MILLU! V TÉTO OBLASTI…“ Hlas už nebyl tak daleko. A stále se blížil.

„Thurstone! Drogy! Kde jsi je nechal?“

„Neboj se,“ řekl, ale zakolísání v hlase naznačovalo, že se nedokáže řídit vlastní radou. Byl to vysoký, hubený muž se spoustou šedivějících vlasů, které si obvykle stahoval do ohonu. Teď je měl rozpuštěné a sahaly mu skoro po ramena. Bylo mu šedesát, Carolyn třiadvacet. „Všechny tyhle malé kempy jsou v tuhle roční dobu prázdné, policajti tudy jenom projíždějí a vrátí se na Zmršenku…“

Praštila ho do ramene – poprvé. „Na příjezdové cestě máme auto! Uvidí auto!“

Na tváři se mu objevil výraz říkající A doprdele.

„…PROBÍHÁ EVAKUACE! POKUD MĚ SLYŠÍTE, JDĚTE ZA MÝM HLASEM! POZOR! POZOR!“ Už byli hodně blízko. Thurston zaslechl také další zesílené hlasy – lidí s tlampači, policistů s tlampači – ale tenhle byl z nich nejhlasitější. „V TÉTO OBLASTI PROBÍHÁ…“ Na chvíli se rozhostilo ticho. Pak se ozvalo: „VY V TÉ CHATĚ! VYJDĚTE VEN! POHYB!“

Panebože, tohle se jim snad jenom zdá.

„Kde jsi nechal ty drogy?“ praštila ho znovu.

Drogy byly v druhé místnosti. V sáčku, který byl napůl prázdný a položený vedle talíře se sýrem a sušenkami ze včerejšího večera. Jestli sem někdo vejde, ze všeho nejdřív uvidí ten pitomý sáček.

„TADY POLICIE! MY SE TU JEN TAK NEFLÁKÁME! V TÉTO OBLASTI PROBÍHÁ EVAKUACE! JESTLI JSTE UVNITŘ, VYJDĚTE VEN, AŤ VÁS NEMUSÍME VYVLÉCT SAMI!“

Prasata, pomyslel si. Maloměstská prasata s maloměstskými prasečími mozečky.

Thurston vyskočil z postele a rozběhl se přes pokoj. Vlasy za ním vlály, hubené hýždě kmitaly.

Chatku postavil jeho dědeček po druhé světové válce a měla jenom dvě místnosti: velkou ložnici s výhledem na jezírko a obývací kuchyň. Elektřinu sem dodával starý generátor Henske, který Thurston vypnul, než si šli lehnout. Jeho hlučné bafání nebylo příliš romantické. V krbu stále ospale pomrkávaly uhlíky z nočního ohně – ten vyloženě nepotřebovali, ale romantikou naopak sálal.

Možná se pletu, možná jsem strčil ten sáček zase do aktovky…

Bohužel nikoli. Drogy tam stále byly, přímo vedle zbytků sýra Brie, kterým se krmili, než zahájili včerejší šukaton.

Rozběhl se k němu a v tu chvíli kdosi zaklepal na dveře. Ne, přímo na ně zabušil.

„Ještě chvilku!“ křikl Thurston šíleně veselým hlasem. Carolyn stála mezi dveřmi do ložnice zabalená do prostěradla, ale on si jí sotva všiml. Jeho mozek – dosud trpící zbytkovou paranoiou ze včerejšího požití – klopýtal mezi nespojitými útržky myšlenek: zrušená definitiva, myšlenková policie z 1984, zrušená definitiva, znechucená reakce jeho tří dětí (se dvěma předchozími manželkami) a samozřejmě zrušená definitiva. „Ještě chvilku, vteřinku, jenom se obléknu…“

Ale dveře se rozrazily dokořán a dovnitř nakráčeli – čímž přímo porušili nejméně devět různých práv zaručených Ústavou – dva mladí muži. Jeden držel megafon. Oba na sobě měli džíny a modré košile. Ty džíny působily téměř uklidňujícím dojmem, ale na košilích byly náramenní nášivky a vpředu odznaky.

Žádný zasraný odznaky nepotřebujem, pomyslel si Thurston ochromeně.

Carolyn zaječela: „Vypadněte ven!“

„Koukni na to, Juniore,“ prohodil Frankie DeLesseps. „To je úplně jako Když Nadrženej potkal Couru.“

Thurston chňapl po sáčku, podržel ho za zády a spustil do dřezu.

Junior si prohlížel nádobíčko, které se tímto pohybem objevilo. „To je snad nejdelší a nejhubenější chcípák, co jsem v životě viděl,“ oznámil. Vypadal unaveně, ale přišel k tomu vzhledu poctivě – spal jen dvě hodiny. Přesto se cítil dobře, naprosto fit a ve formě. Po bolesti hlavy ani stopa.

Tahle práce mu prostě sedla.

„VYPADNĚTE!“ zakřičela Carolyn.

Frankie řekl: „Radím ti, abys držela hubu, kočičko, a něco si oblíkla. Všichni na týhle straně města se evakuujou.“

„Tohle je náš pozemek! VYPADNĚTE, DOPRDELE!“

Frankie se dosud usmíval, ale teď přestal. Rázně prošel kolem hubeného nahého muže, který stál u dřezu (spíš se krčil, to by byl přesnější výraz) a chytil Carolyn za ramena. Prudce s ní zatřásl. „Nebuď na mě drzá, kočičko. Snažím se ti zachránit prdel, než se ti tu usmaží. Ty i ten tvůj pří –“

„Dejte pryč ty pracky! Za tohle půjdete do vězení! Můj otec je právník!“ Pokusila se mu vrazit facku. Frankie – po ránu nikdy neměl dobrou náladu – její ruku uchopil a zkroutil. Nijak tvrdě, ale Carolyn zaječela. Prostěradlo sklouzlo a zem.

„Páni! To je fakt pořádná hajtra,“ svěřil se Junior zírajícímu Thurstonu Marshallovi. „Stačíš na něco takovýho, dědku?“

„Oblečte se, oba,“ poručil Frankie. „Nevím, jak pitomí jste, ale nejspíš pořádně, když tu pořád trčíte. Copak nevíte…“ Zarazil se. Podíval se do tváře té ženě a pak muži. Oba byli stejně vyděšení. Stejně zmatení.

„Juniore!“ řekl.

„Co je?“

„Kozatá McGeeová a Stará vráska netuší, co se děje.“

„Neopovažujte se mě nazývat nějakými sexistickými…“

Junior zvedl ruce. „Madam, oblečte se. Musíte odsud pryč. Letectvo Spojených států amerických se chystá na tuto část městečka vypálit střelu s plochou dráhou letu za…“ podíval se na hodinky, „…necelých pět hodin.“

„ZEŠÍLELI JSTE?“ zaječela Carolyn.

Junior ztěžka vzdychl, ale pokračoval. Začínal práci policistů lépe chápat. Byl to skvělý džob, ale lidi byli někdy hrozně hloupí. „Jestli se odrazí, uslyšíte jenom velkou ránu. Možná si z ní naděláte do kalhot – pokud zrovna budete nějaké mít – ale nijak vám neublíží. Ale jestli prorazí, nejspíš vás upeče na škvarek, protože má být fakticky velká a vy jste ani ne tři kilometry od místa, kde má údajně být místo dopadu.“

„Od čeho se odrazí, ty troubo?“ ozval se Thurston. Když byla tráva v dřezu, mohl si volnou rukou zakrýt soukromé partie… tedy aspoň se o to pokusil. Jeho láskostroj byl opravdu neobvykle dlouhý a hubený.

„Od Kupole,“ oznámil jim Frankie. „A nelíbí se mi vaše výrazy.“ Udělal dlouhý krok a praštil hostujícího redaktora Radlice do břicha. Thurston chraptivě hekl, zlomil se v pase, zapotácel se, skoro se udržel na nohou, ale pak padl na kolena a vyzvracel asi půl šálku řídkého bílého slizu, který stále páchl po Brie.

Carolyn se držela za oteklé zápěstí. „Za tohle půjdete do vězení,“ slíbila Juniorovi tichým, roztřeseným hlasem. „Bush a Cheney jsou dávno pryč. Tohle už nejsou Spojené státy Severní Koreje.“

„Já vím,“ odpověděl Junior obdivuhodně trpělivě na někoho, kdo pomýšlel na to, že by mu trocha škrcení nebyla proti mysli. V mozku mu seděla malá jedovatá ještěrka, která si myslela, že trocha škrcení by byla pro správný ranní rozjezd to pravé.

Ale ne. Ne. Musel sehrát svou roli a evakuaci dokončit. Přece složil policejní přísahu, nebo jak se to sakra jmenovalo.

„Já to přece vím,“ opakoval. „Ale vy dva masňáci nechápete, že už nejste ve Spojených státech amerických. Teď jste v království Chester a jestli se nebudete chovat slušně, skončíte v chesterském žaláři. To vám slibuju. Žádnej telefon, žádnej advokát, žádný obvyklý postupy. My se vám tu snažíme zachránit život. Jste doprdele tak pitomí, že to nechápete?“

Strnule na něj zírala. Thurston se pokusil vstát, ale nepodařilo se mu to, takže se k ní doplížil po čtyřech. Frankie mu pomohl kopancem do zadku. Thurston vykřikl leknutím a bolestí. „To je za to, že nás zdržujete, dědku!“ poučil ho Frankie. „Obdivuju, že si umíš vybrat kočku, ale nás čeká spousta práce.“

Junior se podíval na mladou ženu. Měla velká ústa. Angelininy rty. Říkalo se, že dokáže vycucnout chrom z přívěsové vidlice, a on tomu věřil. „Jestli se nedokáže obléct sám, pomůžeš mu. Musíme zkontrolovat ještě čtyři chaty a až se sem vrátíme, radím vám, abyste už seděli v tom vašem volvu a jeli do městečka.“

„Já vůbec ničemu nerozumím!“ zakvílela Carolyn.

„To se nedivím,“ řekl Frankie a vytáhl sáček s trávou z dřezu. „Copak nevíte, že po tomhle se hloupne?“

Rozplakala se.

„Nebojte se,“ utěšoval ji Frankie. „Zabavuju vám to a hele, za pár dní se vám rozsvítí úplně samo.“

„Nepřečetli jste nám naše práva,“ brečela.

Junior užasl. Pak se rozesmál. „Máte právo odsud vypadnout a držet sakra hubu, jasný? V týhle situaci jsou to jediný práva, jaký máte. Rozumíte tomu?“

Frankie studoval zkonfiskovanou trávu. „Juniore, v tom nejsou skoro žádný semínka. Tohle je prvotřídní matroš.“

Thurston hmátl Carolyn po ruce. Pracně vstal a při tom docela hlasitě pšoukl. Junior a Frankie se na sebe podívali. Snažili se ovládnout – přece jenom byli představitelé zákona – ale nedokázali to. Oba najednou vyprskli smíchy.

„Trombón Charlie přijel zase do města!“ hýkl Frankie a plácli si s Juniorem do dlaně.

Thurston a Carolyn stáli mezi dveřmi do ložnice, v objetí skrývali svou nahotu a vytřeštěně zírali na rozchechtané vetřelce. V pozadí stále zněly další hlasy jako ze zlého snu a přes megafony oznamovaly, že celá oblast se evakuuje. Většina těch hlasů se už soustředila u Zmršenky.

„Chci, aby to auto bylo pryč, až se vrátíme,“ řekl Junior. „Nebo s váma fakt vyjebu.“

Odešli. Carolyn se oblékla a potom pomohla Thurstonovi – žaludek ho bolel tak hrozně, že se nedokázal shýbnout a obout se. Než se ustrojili, brečeli oba. V autě, na cestě kempem, která vedla ke Zmršence, se Carolyn pokusila dovolat mobilem otci. V telefonu však bylo jen ticho.

Na křižovatce Zmršenky a sto devatenáctky stálo přes cestu auto městské policie. Statná policistka se zrzavými vlasy ukázala ke krajnici a pak na ně mávla, aby je objeli. Carolyn místo toho zastavila a vystoupila. Zvedla do výšky oteklé zápěstí.

„Napadli nás! Dva chlapi, co si říkají policisti! Jeden se jmenuje Junior a ten druhý Frankie! Oni…“

„Hejbni zadkem, nebo tě napadnu taky,“ usadila ji Georgia Rouxová. „A nedělám si srandu, prdelko.“

Carolyn na ni ohromeně zírala. Přes noc se celý svět naklonil a sešoupl do epizody ze seriálu Zóna šera. Muselo to tak být, jiné vysvětlení nedávalo žádný smysl. Každou chvíli zaslechnou komentář Roda Serlinga.

Vrátila se do volva (na nárazníku stále byla samolepka, sice vybledlá, ale pořád čitelná: OBAMA ’12! Ano, JEŠTĚ můžeme) a protáhla se kolem policejního vozu. Uvnitř seděl další, starší policista, prohlížel si nějaký seznam v bloku. Carolyn napadlo, že se obrátí na něj, ale pak si to rozmyslela.

„Zkus rádio,“ řekla Thurstonovi. „Zjistíme, jestli se opravdu něco děje.“

Thurston zapnul přístroj, ale nechytil nic kromě Elvise Presleyho a Jordanaires, kteří kvíleli „How Great Thou Art“.

Carolyn rádio prudce vypnula, měla chuť říct Noční můra je oficiálně potvrzená, ale neudělala to. Nechtěla nic jiného než vypadnout z tohoto přízračného zapadákova co nejdřív.

2

Cesta vedoucí kempem u Chesterského jezírka vypadala na mapě jako tenká zahnutá nitka, skoro se ztrácela. Když Junior a Frankie odešli z Marshallovy chaty, na chvíli se posadili do Frankieho auta a mapu studovali.

„Tady dole už nikdo nemůže být,“ usoudil Frankie. „V tuhle roční dobu. Co myslíš? Vyserem se na to a vrátíme se do městečka?“ Píchl palcem směrem k chatce. „Tamti odjedou, a jestli ne, koho to zajímá?“

Junior o tom chvilku uvažoval, ale pak zavrtěl hlavou. Přece složili policejní přísahu. Kromě toho nijak netoužil po návratu čelit otcovu dotírání, co provedl s reverendovým tělem. Coggins teď dělal společnost Juniorovým přítelkyním v komoře u McCainových, ale nebylo nutné, aby to otec věděl. Aspoň dokud staroušek nevykoumá, jak to přišít Barbarovi. A Junior věřil, že jeho otec na něco přijde. Pokud byl v něčem Velký Jim Rennie dobrý, tak v tom, jak něco někomu přišít.

Teď už bude jedno, jestli zjistí, že jsem odešel ze školy, pomyslel si Junior, protože já na něho vím něco horšího. Mnohem horšího.

Vyhazov ze školy už vůbec nevypadal důležitý. Byla to prkotina ve srovnání s tím, co se dělo v Millu. Ale přesto bude muset být opatrný. Junior to otci nevyzvoní, protože by mu jenom přihrával trumfy pro případ, že by chtěl něco přišít i jemu.

„Juniore? Země volá Juniora.“

„Jsem tu,“ ozval se trochu podrážděně.

„Vracíme se do městečka?“

„Zkontrolujeme i ostatní chaty. Je to jenom půl kilometru a jestli se vrátíme, Randolph nám stejně najde jinou práci.“

„Ale neškodilo by něco zakousnout.“

„Kde? U Šípkové růže? Chceš kousek otrávené krysy s vlastními míchanými vejci s pozdravem od Dalea Barbary?“

„To by se neodvážil.“

„Víš to jistě?“

„Tak jo, dobře.“ Frankie nastartoval vůz a vycouval po krátké příjezdové cestě. Zářivě zbarvené listí nehybně viselo na stromech a vzduch byl dusný. Spíš jako v červenci než říjnu. „Ale tihle blbečci by měli být pryč, až se vrátíme, jinak bych mohl Kozatce McGeeové představit svýho zakuklenýho mstitele.“

„S radostí ti ji přidržím,“ řekl Junior. „Jupí-já-héj, do hajzlu.“

3

První tři chaty byly od pohledu prázdné, takže se ani nenamáhali vylézat z auta. Kempová cesta už se změnila v pouhé vyjeté koleje s travnatým hřbetem uprostřed. Větve stromů se nad ni natahovaly z obou stran a některé nízko rostlé skoro škrábaly po střeše.

„Myslím, že ta poslední je hned za zatáčkou,“ řekl Frankie. „Cesta končí u toho bahňáku pro lodičky…“

„Bacha!“ zařval Junior.

Vyjeli z nepřehledné zatáčky a uviděli uprostřed cesty stát dvě děti, chlapce a dívku. Nijak se nesnažili uhnout. Vypadali vylekaně a zmateně. Kdyby se Frankie nebál, že o hrb uprostřed cesty utrhne toyotě výfuk – a kdyby jel jenom o trochu rychleji – narazil by do nich. Dupl na brzdy a auto zastavilo půl metru od nich.

„Panebože, to bylo těsný,“ vydechl. „Myslím, že jsem dostal infarkt.“

„Když ho nedostal můj otec, tak ty taky ne,“ mínil Junior.

„Co?“

„Ale nic.“ Junior vystoupil. Děti pořád stály na místě. Holčička byla vyšší a starší. Možná devítiletá. Chlapec vypadal na pět. Ve tvářích byli bledí a špinaví. Holčička držela chlapce za ruku. Vzhlédla k Juniorovi, ale chlapec se díval přímo před sebe, jako by studoval něco zajímavého na levém světlometu toyoty.

Junior si všiml jejího vyděšeného výrazu a poklekl před ní. „Holčičko, nestalo se ti nic?“

Odpověděl chlapec. Při řeči si stále prohlížel reflektor. „Chci za mámou. A chci sídany.“

Frankie se k Juniorovi přidal. „Jsou opravdoví?“ Mluvil hlasem, který naznačoval Dělám si srandu, ale zas ne tak moc velkou. Natáhl ruku a dotkl se dívčiny paže.

Nadskočila a podívala se na něj. „Maminka se nevrátila,“ řekla potichu.

„Jak se jmenuješ, holčičko?“ zeptal se Junior. „A jak se jmenuje tvoje maminka?“

„Jmenuji se Alice Rachel Appletonová,“ odpověděla. „Toto je Aidan Patrick Appleton. Naše matka se jmenuje Vera Appletonová. Náš otec je Edward Appleton, ale loni se s maminkou rozvedl a nyní žije v Planu v Texasu. My bydlíme ve Westonu, stát Massachusetts, v Dubové ulici číslo šestnáct. Naše telefonní číslo je…“ Odříkala ho přesně a nevzrušeně jako telefonní automat.

Junior si pomyslel Ach jo. Další vylízanci. Ale dávalo to smysl. Kdo jiný by pálil drahý benzín, jen aby pozoroval, jak zasraný listí padá ze zasranejch stromů?

Frankie už taky klečel. „Alice,“ řekl, „poslouchej mě, zlatíčko. Kde je teď tvoje maminka?“

„Nevím.“ Po tvářích se jí začaly kutálet slzy jako velké čiré hráchy. „Přijeli jsme pozorovat listí. Taky jsme měli jezdit na kajaku. Rádi jezdíme na kajaku, viď, Aidane?“

„Mám hlad,“ odpověděl Aidan truchlivě a pak se taky rozbrečel.

Při pohledu na ně se Juniorovi taky chtělo brečet. Připomněl si, že je policista. Policisté nepláčou, aspoň ne ve službě. Znovu se dívky zeptal, kde má matku, ale tentokrát odpověděl chlapec.

„Jela pro bobánky.“

„Myslí tím bochánky,“ opravila ho Alice. „Ale jela i pro další věci. Protože pan Killian chatu nepřipravil, jak měl. Maminka říkala, že se můžu o Aidana postarat, protože už jsem velká dívka a že se hned vrátí, jela jenom k Yoderovi. Řekla jenom, abych nepouštěla Aidana k jezírku.“

Junior už začínal mít představu, co se stalo. Paní zřejmě čekala, že najde chatu zásobenou jídlem – aspoň základními potravinami – ale kdyby znala Rogera Killiana lépe, věděla by, že se na něj nemůže spolehnout. Ten chlap byl prvotřídní tupohlavec a svůj zanedbatelný intelekt předal veškerému svému potomstvu. Yoder byl odporný obchůdek hned za hranicí města směrem na Tarker’s Mill, kde měli pivo, kávový likér a špagety v konzervě. Obyčejně by to znamenalo dvacetiminutovou projížďku a dalších dvacet minut zpátky. Jenomže paní se nevrátila a Junior věděl proč.

„Odjela v sobotu ráno?“ zeptal se. „Bylo to tak, že?“

„Já chci mámu!“ zakřičel Aidan. „A chci sídany! Bolí mě bříško!“

„Ano,“ řekla dívka. „V sobotu ráno. Dívali jsme se na kreslené filmy, jenomže teď se nemůžeme dívat na nic, protože nejde elektřina.“

Junior a Frankie se na sebe podívali. Dvě noci o samotě, potmě. Dívce bylo tak devět, chlapci snad pět. Juniorovi se na to ani nechtělo myslet.

„Měli jste vůbec něco k jídlu?“ zeptal se Frankie Alice Appletonové. „Zlatíčko? Aspoň něco?“

„V přihrádce na zeleninu byla cibule,“ zašeptala. „Každý jsme měli půlku. S cukrem.“

„Doprdele,“ ulevil si Frankie. Dodal: „To jsem neřekl a tys to ode mě neslyšela. Počkej vteřinku.“ Vrátil se do auta, otevřel dveře u spolujezdce a začal se prohrabovat přihrádkou na rukavice.

„Kam máte namířeno, Alice?“ zeptal se Junior.

„Do městečka. Hledat maminku a najít něco k jídlu. Chtěli jsme projít kolem dalšího kempu a pak zkratkou přes les.“ Ukázala zhruba na sever. „Myslela jsem, že by to bylo rychlejší.“

Junior se usmál, ale v nitru ochladl. Dívka neukazovala k Chester’s Millu, ale k nezačleněné oblasti TR-90. Což byly kilometry hustého podrostu a bažinatých tůní. A samozřejmě Kupole. Alice a Aidan by tam skoro jistě zahynuli hladem. Jeníček a Mařenka bez šťastného konce.

A my jsme sem skoro nedojeli. Kristepane.

Frankie se obrátil. V ruce držel Milky Way. Vypadala stará a pomačkaná, ale pořád byla v obalu. Děti na ni upřely oči způsobem, který Juniorovi připomněl tváře dětí, jaké člověk někdy vídá ve zprávách. Na amerických tvářích byl ten pohled neskutečný, hrozný.

„Nic jiného jsem nenašel,“ omlouval se Frankie a trhal obal. „V městečku vám seženeme něco lepšího.“

Rozlomil milku na poloviny a obě děti podělil. Čokoláda zmizela za pět vteřin. Když chlapec dojedl, zastrčil si prsty až po klouby do pusy. Tváře se mu rytmicky propadaly a nadouvaly, jak si prsty cucal.

Jako když pes olizuje mastnou kost, napadlo Juniora.

Otočil se k Frankiemu. „Nemusíme čekat, až se vrátíme do městečka. Zastavíme u té chaty, kde byl ten děda se svou kočkou. A jestli tam něco měli, dostanou to tyhle děti.“

Frankie přikývl a zdvihl chlapce. Junior zvedl dívku. Cítil její pot, její strach. Pohladil ji po vlasech, jako by tím mohl ten mastný pach zahnat.

„Už je to dobrý, zlato,“ řekl. „Už jste s bráchou v bezpečí. Už je to dobrý. Nic se vám nestane.“

„Slibujete?“

„Ano.“

Pevně se ho chytila kolem krku. Junior v životě snad nic lepšího nezažil.

4

Západní strana Chester’s Millu byla nejméně zalidněná část městečka a ve čtvrt na devět ráno byla skoro celá vyklizená. Jediné policejní auto, které zůstalo na Zmršené cestě, patřilo Jednotce 2. Jackie Wettingtonová řídila a Linda Everettová seděla vedle ní. Náčelník Perkins, policista na malém městě ze staré školy, by nikdy neposlal dvě ženy samotné, ale náčelník Perkins už samozřejmě nevelel a ženy si tuhle službu užívaly. Muži, zvlášť policisté se svým věčným rozjuchaným flirtováním, uměli být únavní.

„Už se chceš vrátit?“ zeptala se Jackie. „Šípková růže bude zavřená, ale možná bysme si vyprosily hrnek kafe.“

Linda neodpověděla. Přemýšlela o místě, kde Kupole přehrazovala Zmršenku. Jet k ní bylo tísnivé a nejen kvůli tomu, že stráže tam stály pořád otočené zády dovnitř a nepohnuly se, ani když je pozdravila z megafonu na střeše auta. Bylo to tísnivé, protože na Kupoli teď bylo barvou nastříkané velké červené X, které se vznášelo ve vzduchu jako scifistický hologram. Označovalo plánované místo zásahu. Zdálo se nemožné, že raketa vypálená z místa pět set kilometrů daleko by mohla zasáhnout tak malý bod, ale Zrzek ji ujistil, že může.

„Lindo?“

Vrátila se zase do přítomnosti. „Jasně, pojedeme, jestli chceš taky.“

Zapraskala vysílačka. „Jednotko dvě, jednotko dvě, slyšíte mě, příjem?“

Linda vytáhla mikrofon z držáku. „Základno, tady dvojka. Slyšíme tě, Stacey, ale příjem tu není moc dobrý, příjem.“

„Všichni říkají totéž,“ odpověděla Stacey Mogginová. „U Kupole se to zhoršuje, blíž k městečku je to lepší. Ale vy jste pořád na Zmršené, že? Příjem.“

„Ano,“ odpověděla Linda. „Zrovna jsme zkontrolovali Killianovy a Boucherovy. Už jsou pryč. Jestli ta raketa prorazí, Roger Killian bude mít hromadu pečených kuřat, příjem.“

„Uděláme si piknik. Peter chce s tebou mluvit. Chci říct náčelník Randolph. Příjem.“

Jackie zajela s vozem na krajnici. Nastala odmlka, kterou zaplňovalo jenom praskání statické elektřiny, a pak se ozval Randolph. Neobtěžoval se nějakým příjem, to nedělal nikdy.

„Zkontrolovaly jste kostel, dvojko?“

„Krista Spasitele?“ zeptala se Linda. „Příjem.“

„Jiný tady neznám, policisto Everettová. Pokud tu přes noc nevyrostla nějaká hinduistická mešita.“

Podle Lindy zrovna hinduisté do mešity nechodili, ale zdálo se, že na opravování není vhodná chvíle. Randolph mluvil unaveně a mrzutě. „Kristus Spasitel nebyl v našem sektoru,“ odpověděla. „Ten patřil dvojici těch nových policistů. Myslím, že Thibodeauovi a Searlesovi. Příjem.“

„Podívejte se tam ještě jednou,“ řekl Randolph podrážděněji než jindy. „Nikdo neviděl Cogginse a pár jeho farníků se s ním chce pomuckat či jak tomu říkají.“

Jackie si přiložila prst ke spánku a dělala, že se střílí. Linda, která se chtěla vrátit a podívat se na děti, které byly u Marty Edmundsové, přikývla.

„Rozumím, náčelníku,“ řekla Linda. „Uděláme to. Příjem.“

„Zkontrolujte taky faru.“ Odmlčel se. „A tu rádiovou stanici. Ten zatracenej krám pořád vyhrává, takže tam někdo musí být.“

„Uděláme to.“ Už chtěla říct konec, ale pak si na cosi vzpomněla. „Náčelníku, není něco nového v televizi? Řekl něco prezident? Příjem.“

„Nemám čas poslouchat každé slovo, co ten maník vypustí z té své pitomé huby. Prostě pokračujte a sežeňte padreho a povězte mu, aby přesunul svůj zadek sem. A vy ty svoje taky. Konec.“

Linda vrátila mikrofon do držáku a podívala se na Jackie.

„Máme tam přesunout zadek?“ opakovala Jackie. „Fakt zadek?“

„Sám je zadek,“ odfrkla si Linda.

Ta poznámka měla být legrační, ale vyzněla naprázdno. Chvíli jen seděly v autě, kterému běžel motor na volnoběh, a nemluvily. Potom Jackie promluvila tak potichu, že ji skoro nebylo slyšet. „Je to hrozná mizérie.“

„Myslíš Randolph místo Perkinse?“

„To taky, ale hlavně ty nové policisty.“ Z posledního slova byly cítit uvozovky. „Tu mládež. Víš co? Když jsem si ráno odpíchla, Henry Morrison mi říkal, že Randolph dnes ráno najal další dva. Přišli přímo z ulice s Carterem Thibodeauem a Peter je prostě zapsal, ani se na nic neptal.“

Linda znala typ mládenců, kteří se poflakovali s Carterem, ať už u Dippera nebo v krámku u pumpy, kde v tamější garáži ladili svoje motorky na úvěr. „Další dva? Proč?“

„Peter Henrymu řekl, že bychom je mohli potřebovat, jestli ta raketa nepomůže. ‚Aby se nám situace nevymkla z rukou,‘ vyjádřil se. A víš, kdo mu tohle nasadil do hlavy.“

Linda to věděla moc dobře. „Aspoň že nenosí zbraň.“

„Někteří jo. Nejsou služební, mají svoje. Zítra – jestli to dneska všechno neskončí – je budou mít všichni. A od dnešního rána je Peter nechává jezdit společně, místo aby je pároval s řádnými policisty. To je ale zkušební období, co? Čtyřiadvacet hodin, plus mínus. Uvědomuješ si, že ty děti jsou teď v přesile?“

Linda nad tím mlčky uvažovala.

„Hitlerova mládež,“ řekla Jackie. „To si pořád myslím. Možná reaguju přehnaně, ale fakt upřímně doufám, že dneska to celé skončí a nebudu muset čekat, co se z toho vyvine.“

„Nějak nedokážu vidět Petera Randolpha jako Hitlera.“

„Já taky ne. Vidím v něm spíš Hermanna Göringa. Když si vzpomenu na Hitlera, vzpomenu si na Rennieho.“ Zařadila rychlost, na dvakrát se otočila a zamířila zpátky ke kostelu Krista Spasitele.

5

Kostel byl odemčený a prázdný, generátor vypnutý. Na faře bylo ticho, ale chevrolet reverenda Cogginse parkoval v malé garáži. Linda nahlédla dovnitř a přečetla si dvě samolepky na nárazníku. Vpravo byla ta s nápisem: POKUD BLAŽENOST PŘIJDE DNES, PODRŽTE MI NĚKDO VOLANT! Druhá samolepka chlubivě tvrdila: MÉ DRUHÉ AUTO MÁ 10 RYCHLOSTÍ.

Linda na tu druhou upozornila Jackie. „Má ještě kolo – viděla jsem ho na něm jezdit. Ale v garáži ho nevidím, takže na něm možná odjel do městečka. Šetří benzín.“

„Možná,“ řekla Jackie. „A možná bychom měly prohledat dům a přesvědčit se, jestli neuklouzl ve sprše a nezlámal si vaz.“

„Znamená to, že bychom ho mohly vidět nahého?“

„Nikdo netvrdil, že je policejní práce pěkná,“ ušklíbla se Jackie. „Tak jdeme.“

Dům byl zamčený, ale v městečkách, kde velkou část obyvatelstva tvoří sezónní hosté, si policie dokáže zajistit vstup. Podívaly se po obvyklých skrýších pro náhradní klíč. Našla ho Jackie, visel na háčku za kuchyňskou okenicí. Otvíraly se jím zadní dveře.

„Reverende Cogginsi?“ zavolala Linda a strčila hlavu dovnitř. „Tady je policie, reverende Cogginsi, jste tu?“

Nikdo neodpověděl, takže vešly dovnitř. Přízemí vypadalo úhledně a spořádaně, ale Linda se tam cítila divně. Řekla si, že je to prostě tím, že vstoupila do cizího domu. Do domu církevní osoby, a bez pozvání.

Jackie šla nahoru. „Reverende Cogginsi? Policie. Jestli tu jste, ozvěte se, prosím.“

Linda stála pod schodištěm a hleděla nahoru. V domě jí cosi připadalo v nepořádku. Připomnělo jí to Janelle, roztřesenou záchvatem. Tady taky bylo něco špatně. Do mysli se jí vkradla podivná jistota: kdyby tady v tuhle chvíli Janelle byla, dostala by další záchvat. Ano, a začala by říkat divné věci. Třeba o Halloweenu a Velké dýni.

To schodiště bylo naprosto obyčejné, ale ona nechtěla jít nahoru, takže jen čekala, až Jackie ohlásí, že je tu prázdno, takže budou moci odjet k rádiové stanici. Ale když parťačka zavolala, aby šla nahoru, Linda to udělala.

6

Jackie stála uprostřed Cogginsovy ložnice. Na jedné stěně visel prostý dřevěný kříž a na druhé plaketa. Na ní stálo JEHO ZRAK SE UPÍRÁ NA VRABCE. Přehoz na lůžku byl odhrnutý. Na prostěradle pod ním byly stopy krve.

„A tohle,“ ukázala Jackie. „Obejdi to sem.“

Linda neochotně poslechla. Na podlaze z leštěného dřeva mezi lůžkem a stěnou ležel kus provazu s uzly. Uzly byly od krve.

„Vypadá to, že ho někdo zbil,“ usoudila Jackie zachmuřeně. „Možná tak moc, že zkolaboval. Pak ho položili na…“ Podívala se na kolegyni.

„Ne?“

„Vidím, že jsi nevyrůstala v nábožensky založené rodině,“ řekla Linda.

„Ale jo. Uctívali jsme Svatou trojici: Santu Clause, Velikonočního zajíčka a Zoubkovou vílu. A ty?“

„Obyčejná baptistka křtěná vodou z vodovodu, ale o podobných věcech jsem slyšela. Myslím, že se bičoval sám.“

„Tý jo! Tohle lidi dělali kvůli hříchům, že?“

„Ano. A nemyslím, že to někdy vyšlo úplně z módy.“

„Takže to dává smysl. Aspoň trochu. Zajdi do koupelny a podívej se na nádržku u záchodu.“

Linda se nepohnula. Ten zauzlovaný provaz byl už tak zlý, ale atmosféra v domě – jaksi příliš prázdném – byla ještě horší.

„Tak jdi. Nic tě tam neukousne a vsadím dolar proti desetníku, že už jsi viděla horší věci.“

Linda vešla do koupelny. Na nádržce ležely dva časopisy. Jeden byl náboženský, Pokoj nahoře. Druhý se jmenoval Mladé orientální štěrbiny. Linda pochybovala, že se běžně prodává v náboženských knihkupectvích.

„Tak,“ ozvala se Jackie. „Už se nám to dává dohromady? Sedí na záchodě, sází lanýže…“

„Sází lanýže?“ Linda se zahihňala, i když byla nervózní. Nebo snad právě proto.

„To říkávala matka,“ odpověděla Jackie. „Každopádně když s tímhle skončí, poslouží si středně velkou dávkou výprasku, aby smyl své hříchy, pak jde spát a má rozverné asijské sny. Dnes ráno vstane svěží a bez hříchů, provede svoje ranní obřady a odjede do městečka na kole. Dává to smysl?“

Dávalo. Jenom to nevysvětlovalo, proč jí dům připadal tak divný. „Podíváme se na tu rádiovou stanici,“ rozhodla se. „Pak taky odjedeme do městečka a dáme si kafe. Zvu tě.“

„Dobře,“ řekla Jackie. „Já budu chtít černé. Nejraději nitrožilně.“

7

Nízká budova studia WCIK, skoro celá prosklená, byla také zamčená, ale reproduktory pod okapy hrály „Dobrou noc, sladký Ježíši“ v podání známého soulového zpěváka Perryho Coma. Za studiem se tyčila vysílací věž, blikající červená světla byla v silném ranním světle sotva vidět. Poblíž věže stála jakási podlouhlá stavba podobná stodole a Linda si domyslela, že je tam určitě generátor a další materiál, který je nutný k vysílání zázračné boží lásky po západním Maine, východním New Hampshiru a možná i bližších planetách Sluneční soustavy.

Jackie zaklepala, pak zabouchala.

„Myslím, že tu nikdo není,“ řekla Linda… ale něco jí tu taky nesedělo. A vzduch divně páchl, zatuchle a žlukle. Připomněl jí pach v matčině kuchyni, i když se tam důkladně vyvětralo. Matka totiž kouřila jako tovární komín a byla přesvědčená, že k jídlu se hodí akorát to, co se může mrsknout na rozpálenou pánev s vrstvou sádla.

Jackie zavrtěla hlavou. „Někoho jsme slyšely, ne?“

Linda na to neměla odpověď, protože to byla pravda. Poslouchaly stanici cestou z fary a slyšely také uhlazeného dýdžeje, který ohlašoval následující píseň jako „Další zhudebněnou zprávu o boží lásce“.

Tentokrát pátraly po klíči déle, ale Jackie ho nakonec našla v obálce přilepené pod poštovní schránkou. Byl u něj také kousek papíru, na nějž kdosi naškrábal 1 6 9 3.

Klíč byl duplikát a trochu drhl, ale po chvilce štrachání se v zámku otočil. Jakmile se ocitly uvnitř, uslyšely pravidelné pískání bezpečnostního systému. Ovládací panel byl na stěně. Když Jackie zmáčkla čísla z papírku, pípání ustalo. Zůstala jen hudba. Perryho Coma vystřídala jakási instrumentálka a podle Lindy to podezřele připomínalo varhanní sólo z „In-A-Gadda-Da-Vida“. Reproduktory uvnitř byly tisíckrát lepší než venku a hudba zněla hlasitěji, skoro jako živá.

Copak v tomhle přesvatém randálu pracovali lidi? napadlo Lindu. Brali telefony? Makali? Jak to dokázali?

Taky se jí tu cosi nelíbilo, něco tu nehrálo. Linda si tím byla jistá. Bylo to tu víc než strašidelné, připadalo jí to tady vyloženě nebezpečné. Když si všimla, že si Jackie rozepnula přezku pouzdra se služebním automatem, udělala totéž. Cítit v ruce pažbu bylo příjemné. Tvá hůl a tvá bouchačka mě potěšují, pomyslela si.

„Haló!“ zavolala Jackie. „Reverende Cogginsi! Je tu někdo?“

Nikdo neodpovídal. Stůl u recepce byl prázdný. Nalevo od něj byly dvoje zavřené dveře. Přímo vpředu se po celé délce hlavní místnosti táhlo okno. Linda za ním viděla blikající světla. Domyslela si, že je tam vysílací studio.

Jackie nohou zatlačila do dveří, aby je otevřela, ale držela se zpátky. Za jedněmi byla kancelář. Za druhými konferenční místnost, neobvykle luxusně zařízená, které vévodila obří televize s plochou obrazovkou. Byla zapnutá, ale se ztlumeným zvukem. Anderson Cooper skoro v životní velikosti měl právě živý vstup z Hlavní ulice v Castle Rocku. Domy byly ověšené vlajkami a žlutými stuhami. Linda uviděla na železářství nápis PUSŤTE JE NA SVOBODU. To v Lindě vyvolalo ještě divnější pocit. V dolní části obrazovky běžel text MINISTERSTVO OBRANY ÚDAJNĚ PŘIPRAVUJE RAKETOVÝ ÚDER.

„Proč je ta televize puštěná?“ zeptala se Jackie.

„Protože ten, kdo se tu o to staral, ji tak nechal, když…“

Přerušil ji burácivý hlas. „To byla píseň ‚Kristus je můj pán a vůdce‘ v podání Raymonda Howella.“

Obě ženy sebou trhly.

„A tady je Norman Drake a připomíná vám tři důležitá fakta: posloucháte revivalovou hodinku na WCIK, Bůh vás miluje, poslal Svého syna, aby pro vás zemřel na kříži vztyčeném na Kalvárii. Teď je devět hodin dvacet pět minut a my vám vždycky rádi připomeneme, že čas se krátí. A co vy, věnovali jste své srdce Hospodinovi? Za chvíli jsme tu opět.“

Normana Drakea nahradil výřečný ďábel prodávající celou bibli na DVD a nejlepší na tom bylo, že jste ji mohli zaplatit v měsíčních splátkách a celý balíček vrátit, pokud jste nebyli spokojení jako prase v bahňáku. Linda a Jackie přešly k oknu do studia a nahlédly dovnitř. Norman Drake ani výřečný ďábel tam neseděli, ale když reklama skončila a dýdžej se vrátil, aby oznámil další chvalozpěv, zelené světlo zrudlo a červené zezelenalo. Když začala hrát hudba, zezelenalo další červené světlo.

„To je automat!“ užasla Jackie. „Celý ten děsivý podnik je zautomatizovaný!“

„Tak proč máme pocit, že tu někdo je? A netvrď mi, že ho nemáš.“

Jackie to netvrdila. „Protože je to tu strašidelné. Ten hlasatel dokonce oznamuje čas. Zlato, tohle zařízení musí stát majlant! Ať mi někdo něco vykládá o duších – co myslíš, jak dlouho to tu poběží?“

„Nejspíš dokud nedojde propan a generátor se nezastaví.“ Linda zahlédla další zavřené dveře a otevřela je nohou stejně jako Jackie… jenom na rozdíl od Jackie vytáhla pistoli a podržela ji u nohy, zajištěnou a s hlavní mířící k zemi.

Byla to koupelna, prázdná. Na stěně však visel obraz velmi bělošského Ježíše.

„Nejsem nijak nábožensky založená,“ řekla Jackie, „takže mi budeš muset vysvětlit, proč lidi chtějí, aby je Ježíš pozoroval, jak kadí.“

Linda zavrtěla hlavou. „Pojďme pryč, než ztratím nervy,“ řekla. „Je to tady jako rádiová Mary Celeste.“

Jackie se neklidně rozhlédla. „No, naskakuje mi z toho husí kůže, to je fakt.“ Najednou zesílila hlas do drsného křiku, až Linda nadskočila. Chtěla Jackie napomenout, aby tu tak nehulákala. Protože by ji někdo mohl slyšet a přijít. Nebo něco.

„Haló! Hej! Je tu někdo? Poslední výzva!“

Nic. Nikdo.

Linda se venku zhluboka nadechla. „Kdysi, to mi bylo snad patnáct, jsme s kamarády jeli do Bar Harboru a udělali jsme si tam na vyhlídce piknik. Bylo nás tak pět nebo šest. Bylo jasno a člověk viděl prakticky až do Irska. Když jsme se najedli, řekla jsem, že je chci vyfotit. Kamarádi blbli a kočkovali se, a já pořád couvala a snažila se všechny dostat do záběru. Pak jedna holka – Arabella, tehdy moje nejlepší kamarádka – přestala štípat druhou holku a zakřičela ‚Stůj, Lindo, stůj!‘ Zastavila jsem se a rozhlédla se. Víš, co jsem uviděla?“

Jackie zavrtěla hlavou.

„Atlantický oceán. Zacouvala jsem až k útesu na okraji té louky. Byla tam sice varovná cedule, ale žádné zábradlí nebo plot. Ještě krok, a letěla bych dolů. A přesně takový pocit jako tehdy jsem měla i tady.“

„Lindo, bylo tam prázdno.“

„To si nemyslím. A podle mě si to nemyslíš ani ty.“

„Bylo to tam strašidelné, to jo. Ale prohlédly jsme místnosti…“

„Studio ne. Navíc byla puštěná televize a muzika hrála moc hlasitě. Přece si nemyslíš, že ji takhle hlasitě pouštějí i normálně?“

„Jak mám vědět, co tihle náboženští fanatici normálně dělají?“ opáčila Jackie. „Možná očekávají apokalyptiku.“

„Apokalypsu.“

„To je fuk. Chceš se podívat do toho skladiště?“

„Ani náhodou,“ odsekla Linda a Jackie se tomu zachechtala.

„Tak jo. Takže v hlášení bude, že po reverendovi tu nebylo ani stopy, je to tak?“

„Přesně.“

„Tak frčíme do městečka. Na kafe.“

Než se Linda posadila do hlídkového vozu dvojky na sedadlo spolujezdce, znovu se zadívala na budovu studia, zahalenou v oblaku bělošského hudebního veselí. Neozval se žádný jiný zvuk. Uvědomila si, že neslyší zpívat ani jediného ptáka, a napadlo ji, jestli se všichni pozabíjeli při pokusu proletět Kupolí. To přece nebylo možné. Nebo ano?

Jackie ukázala na mikrofon. „Chceš, abych zařvala do tlampače? Co když se někdo uvnitř schovává, a přitom měl by mazat do městečka? Protože – jenom mě to tak napadlo – třeba se nás báli.“

„Já jenom chci, abys tu přestala blbnout a odvezla nás odsud.“

Jackie nic nenamítala. Vycouvala po krátké příjezdové cestě na Zmršenku a pak zabočila k Millu.

8

Čas plynul. Náboženská hudba hrála. Norman Drake se vrátil a oznámil, že je devět hodin třicet čtyři minuty východního denního času, Bůh vás miluje. Pak následovala reklama na ojetá auta Jima Rennieho, kterou namluvil druhý radní osobně. „Nastal náš každoroční podzimní spektakulární výprodej, a páni, máme hrozně přecpané sklady!“ oznámil Velký Jim žalostně a jakoby v očekávání, že se mu budou všichni smát. „Máme fordky, chevroletky, plymouthy! Máme i Dodge Ram, který je těžko k sehnání, a dokonce i mustang, který se shání ještě hůř! Lidi, mám tu nachystaný ne jeden nebo dva, ale tři mustangy, které jsou jako nové, jeden je dokonce slavný V6 se stahovací střechou, a na každý se vztahuje slavná křesťanská záruka Jima Rennieho. Na to, co prodáme, poskytujeme servis a financování, a to všechno za směšně nízké ceny. A v tuhle chvíli,“ uchechtl se ještě smutněji, „prostě musíme všechny sklady vyprázdnit! Takže se zastavte! Kafe je vždycky uvařené, sousedi, a pofrčíte, protože Velký Jim taky frčí!“

Vzadu ve studiu se pootevřely dveře, kterých si ani jedna z žen nevšimla. Uvnitř blikala další světla – byla jich celá galaxie. Místnost byla jen takový kumbál přecpaný dráty, rozbočovači, routery a elektronickými krabičkami. Člověk by řekl, že pro člověka už tu není místo. Ale Šéf byl víc než hubený, byl přímo vychrtlý. Z očí zbyly jenom třpytky zapadlé hluboko do lebky. Kůži měl bledou a plnou skvrn. Rty se volně stahovaly přes dásně, z nichž vypadaly skoro všechny zuby. Košili a kalhoty měl špinavé a holé boky trčely vpřed. Doby, kdy Šéf nosil spodní prádlo, byly jenom vzpomínkou. Samanta Busheyová by zřejmě svého nezvěstného manžela nepoznala. V jedné ruce držel sendvič s burákovým máslem a marmeládou (mohl už jíst jen měkké potraviny) a v druhé Glock 9.

Přešel k oknu s výhledem na parkoviště a přemýšlel, že vyběhne a vetřelkyně zabije, pokud tam ještě budou. Skoro to udělal, když byly uvnitř. Jenže se bál. Protože démoni se ve skutečnosti nedají zabít. Když zemřelo jejich lidské tělo, prostě přeletěli do dalšího hostitele. Když byli mezi těly, vypadali démoni jako černí ptáci. Šéf to viděl v živých snech, které se mu zdály, když stále vzácněji spal.

Už však odjely. Jeho átman byl pro ně příliš silný.

Rennie mu říkal, že to má vzadu zavřít a Šéf Bushey to udělal, ale možná bude muset některé vařiče znovu nastartovat, protože před týdnem posílali velkou dodávku do Bostonu a jemu skoro došly zásoby. Potřeboval si zakouřit. Tím se jeho átman poslední dobou krmil.

Ale prozatím měl dost. Vzdal se bluesové muziky, která byla pro něj ještě ve stadiu Phila Busheye tak důležitá – B. B. King, Kok a Hound Dog Taylor, Muddy a Howlin‘ Wolf, dokonce nesmrtelný Little Walter – a nechal i šukání. Vykašlal se i na rozpohybování vnitřností, od července měl zácpu. Ale to bylo v pohodě. Co pokořovalo tělo, tím se krmil átman.

Ještě jednou obhlédl parkoviště a cestu za ním, aby se ujistil, že tam nečíhají démoni, pak zastrčil automat za opasek v bedrech a zamířil do skladiště, které bylo poslední dobou spíš továrnou. Továrnou, která byla zavřená, ale on ji v případě potřeby mohl rozběhnout, což taky udělá.

Šéf si šel pro dýmku.

9

Zrzek Everett stál před skladištěm za nemocnicí a hleděl dovnitř. Měl baterku, protože se s Ginny Tomlinsonovou – nyní správní ředitelkou zdravotnických služeb v Chester’s Millu, jakkoli to bylo šílené – rozhodli vypnout elektřinu ve všech částech budovy, pokud tam nebude absolutně nezbytná. Zleva slyšel hučení velkého generátoru, který měl svou vlastní kůlnu a prokousával se stále hlouběji do připojené dlouhé nádrže s propanem.

Většina nádrží je pryč, říkal Twitch, a panebože, opravdu byly. Podle té kartičky na dveřích jich má být sedm, ale jsou tam jenom dvě. V tom se Twitch pletl. Byla tu jen jedna. Zrzek přejel paprskem baterky přes nápis CR NEM nastříkaný modře na stříbrný bok nádrže hned pod logem zásobovací společnosti Dead River.

„Já ti to říkal,“ ozval se mu Twitch za zády a Zrzek leknutím nadskočil.

„Říkal jsi mi to blbě. Je tu jenom jedna.“

„Kecáš!“ Twitch vešel do dveří. Rozhlížel se, zatímco Zrzek svítil baterkou kolem a osvětloval krabice s materiálem po obvodu velkého – nyní skoro prázdného – prostoru uprostřed. Nakonec Twitch řekl: „Nekecáš.“

„To ne.“

„Neochvějný vůdče, někdo nám krade propan.“

Zrzek tomu nechtěl věřit, ale neviděl jiné vysvětlení.

Twitch si dřepl. „Koukni semhle.“

Zrzek poklekl. Čtvrtakrový plácek za nemocnicí nechali v létě vyasfaltovat a jelikož povrch neměl zatím kdy popraskat nebo se vyboulit ve studeném počasí, tvořil hladkou černou plochu. Stopy pneumatik před posuvnými dveřmi do kůlny byly snadno k rozeznání.

„To vypadá, že to mohl být náklaďák města,“ poznamenal Twitch.

„Nebo jiný velký náklaďák.“

„Každopádně bys mohl zkontrolovat sklad za radnicí. Twitch nevěřit Velký šéf Rennie. To být zlý medicinman.“

„Proč by nám bral plyn? Radní mají dost vlastního.“

Šli ke dveřím, které vedly do nemocniční prádelny – rovněž zavřené, aspoň prozatím. U dveří stála lavička. Na zdivu visela cedule s nápisem KOUŘENÍ ZDE BUDE ZAKÁZÁNO OD 1. LEDNA. PŘESTAŇTE HNED A VYHNETE SE NÁVALU!

Twitch vytáhl marlborky a nabídl Zrzkovi. Zrzek odmítavě mávl rukou, ale pak se rozmyslel a jednu si vzal. Twitch oběma zapálil. „Jak to víš?“ zeptal se.

„Jak vím co?“

„Že mají spoustu vlastního. Díval ses?“

„Ne,“ řekl Zrzek. „Ale pokud by už chtěli pytlačit, tak proč od nás? Okrádání místní nemocnice se obvykle považuje mezi lepšími lidmi za nevhodné chování, a kromě toho je prakticky hned vedle pošta. Ti musejí taky mít plyn.“

„Možná už mají Rennie a jeho přátelé propan z pošty dávno uklizený. Kolik by ho tam vůbec měli? Jednu bombu? Dvě? To je jako když plivne.“

„Já hlavně nerozumím tomu, proč nějaký potřebují. Nedává to smysl.“

„Nic z toho nedává smysl,“ řekl Twitch a zívl tak mohutně, že Zrzek slyšel, jak mu zavrzaly čelisti.

„Dokončil jsi vizitu, jestli to dobře chápu?“ Zrzek chvilku uvažoval o tom, jak je ta otázka surreálná. Po Haskellově smrti se Zrzek stal šéflékařem nemocnice a Twitch – před třemi dny pouhý ošetřovatel – nyní postoupil na předchozí Zrzkův post: lékařský asistent.

„Jo.“ Twitch vzdychl. „Pan Carty se zítřka nedožije.“

Zrzek si o Edovi Cartym, který měl rakovinu žaludku v posledním stadiu, myslel totéž, ale už to byl týden a pán se stále držel. „V komatu?“

„Přesně tak, sensei.“

Twitch mohl spočítat další pacienty na prstech jedné ruky – v tom měli neobyčejné štěstí, jak Zrzek věděl. Napadlo ho, že by dokonce mohl být spokojený, nebýt tak unavený a ustaraný.

„George Werner mi připadá stabilní.“

Werner, obyvatel Eastchesteru, byl šedesátiletý obézní pán, a v den, kdy dopadla Kupole, utrpěl infarkt myokardu. Zrzek si pomyslel, že vyvázl… tentokrát.

„Pokud jde o Emily Whitehouseovou…“ Twitch pokrčil rameny. „Není to dobrý, sensei.“

Emily Whitehouseová, čtyřicet let, ani gram nadváhy, utrpěla rovněž infarkt myokardu asi hodinu poté, co měl nehodu Rory Dinsmore. Byla na tom mnohem hůř než George Werner, protože fanaticky cvičila a postihlo ji „fitkové vyčerpání“, jak to nazval doktor Haskell.

„Ta Freemanová se lepší, Jimmy Sirois se drží a Nora Covelandová je naprosto v pohodě. Po obědě půjde domů. Celkem vzato to není tak špatné.“

„Není,“ souhlasil Zrzek, „ale zhorší se to. To ti garantuju. A kdybys… kdybys utrpěl katastrofální zranění hlavy, chtěl bys, abych tě operoval já?“

„Ani ne,“ řekl Twitch. „Pořád doufám, že se tu objeví Gregory House.“

Zrzek zamáčkl cigaretu v popelníku a podíval se na skoro prázdné skladiště. Možná by opravdu měl nakouknout do kůlny za radnicí – to přece neuškodí?

Tentokrát zívl on.

„Jak dlouho to takhle potáhneš?“ zeptal se Twitch. Rozverný tón se mu z hlasu vytratil. „Ptám se jenom proto, že nic jiného kromě tebe tohle město zrovna nemá.“

„Dokud budu muset. Mně spíš vadí, že bych kvůli únavě mohl něco zvorat. A že budu muset řešit situace, které budou daleko přesahovat moje schopnosti.“ Vzpomněl si na Roryho Dinsmorea… a Jimmyho Siroise. Pomyšlení na Jimmyho bylo horší, protože u Roryho už nepadala v úvahu možnost nějaké lékařské chyby. Zato Jimmy…

Zrzek se viděl na operačním sále, jak poslouchá tiché pípání přístrojů. Viděl se, jak hledí na Jimmyho bledou holou nohu s černou čárou tam, kudy povede řez. Představil si, jak se Dougie Twitchell snaží podat řádné anestetikum. Cítil, jak mu Ginny Tomlinsonová vkládá skalpel do dlaně v rukavici, a pak se na něj chladnýma modrýma očima dívá přes okraj roušky.

Před tímhle mě bůh ochraňuj, pomyslel si.

Twitch položil Zrzkovi ruku na rameno. „Jenom klid,“ konejšil ho. „Budeme to brát den po dni.“

„Doprdele, spíš hodinu po hodině,“ řekl Zrzek a vstal. „Musím zajít na středisko zjistit, jak se tam válčí. Děkuju Bohu, že se tohle nestalo v létě. Měli bychom na krku tři tisíce turistů a sedm set dětí na letních táborech.“

„Chceš, abych šel s tebou?“

Zrzek zavrtěl hlavou. „Podívej se znovu na Eda Cartyho, co říkáš? Zjisti, jestli je stále v krajině živých.“

Zrzek se ještě jednou podíval na skladiště a pak se odploužil kolem rohu budovy šikmo ke zdravotnímu středisku na opačné straně ulice Catherine Russellové.

10

Ginny byla samozřejmě v nemocnici. Ještě naposledy převáží nejnovější uzlíček radosti paní Covelandové, než je oba pošle domů. Na recepci zdravotního střediska právě sloužila sedmnáctiletá Gina Buffalinová, která měla za sebou přesně šest týdnů zdravotnické praxe jako dobrovolnice. Když Zrzek vešel, vytřeštila na něj oči jako laň ve světlometech auta, což ho značně vylekalo, ale čekárna byla prázdná, a to bylo dobré znamení. Velmi dobré znamení.

„Volal někdo?“ zeptal se Zrzek.

„Ano. Paní Venzianová, z ulice U černého mostu. Její chlapeček uvízl hlavičkou mezi šprušlemi ohrádky. Chtěla, aby přijela sanitka. Já… řekla jsem jí, aby namazala dítěti hlavičku olivovým olejem a zkusila ho opatrně vyprostit. Podařilo se to.“

Zrzek se usmál. Tohle děvče možná ještě mělo naději. Gina vypadala, že jí spadl kámen ze srdce, a také se usmála.

„Aspoň že je tu prázdno,“ poznamenal Zrzek. „To je skvělé.“

„Ne tak docela. Je tu paní Grinnellová – Andrea? Dala jsem ji na trojku.“ Gina zaváhala. „Vypadala pořádně rozčilená.“

Zrzkovo srdce, které radostněji poskočilo, se zase zklidnilo. Andrea Grinnellová. A rozčilená. Což znamenalo, že potřebuje recept na větší nálož oxycontinu. Který jí při dobrém svědomí nemohl dát, i kdyby předpokládal, že Andy Sanders má dostatečné zásoby.

„Dobře.“ Vydal se chodbou na vyšetřovnu tři, pak se zastavil a ohlédl. „Neprozvonila jste mi pager.“

Gina zrudla. „Výslovně mě požádala, abych to nedělala.“

To Zrzka překvapilo, ale jen na okamžik. Andrea třeba měla problém s prášky, ale nebyla hloupá. Věděla, že jestli je Zrzek v nemocnici, nejspíš je s Twitchem. A Dougie Twitchell byl náhodou její mladší bratr, který dokonce ani ve zralém věku devětatřiceti let nesměl čelit kruté realitě života.

Zrzek stál u dveří označených černou trojkou a snažil se dát do kupy. Tohle bude těžké. Andrea nepatřila k oněm zpupným alkoholikům, kteří se sem chodili chvástat, že alkohol absolutně nepřispívá k jejich problémům. Nebyla ani metamfetaminová smažka, jaké se tu začínaly v posledním roce objevovat stále častěji. Vlastní odpovědnost za problém se dala u Andrey mnohem obtížněji vysledovat, a to komplikovalo léčbu. Po tom nešťastném pádu rozhodně trpěla krutými bolestmi. Oxycontin byl pro ni nejlepší, umožnil jí, aby se s tou bolestí vyrovnala a mohla aspoň spát a začít s terapií. Nemohla za to, že lék, který jí tohle umožnil, někteří lékaři označují za heroin pro venkovany.

Otevřel dveře, vešel a v duchu si nacvičoval odmítnutí. Laskavě, ale pevně, nabádal se. Laskavě, ale pevně.

Seděla v rohu na židli pod cholesterolovým plakátem s koleny u sebe a hlavou skloněnou nad kabelkou na klíně. Byl to kus ženské, ale vypadala malá. Jako by se zmenšila. Když zvedla hlavu a podívala se na něj, uviděl, jak ztrhanou má tvář – vrásky kolem úst hluboké, pleť pod očima skoro černá. Rozmyslel se a rozhodl se, že jí přece jenom napíše recept z jednoho růžového bločku doktora Haskella. Možná až krize s Kupolí pomine, pokusí se ji přemluvit k nějakému odvykacímu programu. Třeba jí pohrozí, že to prozradí jejímu bratrovi, pokud to bude nutné. Ale teď jí dá, oč si řekne. Protože málokdy viděl tak krutou potřebu.

„Eriku… Zrzku… mám problém.“

„Já vím. Vidím to. Napíšu vám…“

„Ne!“ Hleděla na něj přímo s hrůzou. „I kdybych o to žebrala! Jsem narkomanka a musím se toho zbavit! Jsem pitomá stará feťačka!“ Tvář jí zešpičatěla, sevřela se. Pokusila se ji znovu vyhladit, ale nepodařilo se jí to. Zakryla si ji proto rukama. Skrz prsty pronikaly mohutné, trhané vzlyky, které se těžko poslouchaly.

Zrzek přešel k ní, poklekl a vzal ji kolem ramen. „Andreo, to je dobře, že chcete přestat – je to přímo skvělé – ale teď možná není nejlepší chvíle…“

Podívala se na něj zarudlýma očima zalitýma slzami. „V tom máš pravdu, tohle je nejhorší možná chvíle, ale musí to být hned! A nesmíš to povědět Dougiemu ani Rose. Můžeš mi pomoct? Dá se to vůbec provést? Protože já jsem to nedokázala, sama ne. Ty strašné růžové pilulky! Strčím je vždycky do lékárničky a řeknu ‚Dnes už ne‘, a za hodinu už se jima zase láduju! Nikdy jsem nebyla v takovém průšvihu, v životě ne.“

Klesla hlasem, jako by mu svěřovala velké tajemství.

„Myslím, že už tady nejde o moje záda, mám dojem, že to mozek mi namlouvá, že mě záda bolí, abych mohla dál ty pitomé pilule brát.“

„Proč zrovna teď, Andreo?“

Jenom zavrtěla hlavou. „Můžeš mi pomoct, nebo ne?“

„Ano, ale jestli pomýšlíš na úplné vysazení, tak na to zapomeň. Především bys mohla…“ Na okamžik uviděl v duchu Janelle, jak se třese na posteli a mumlá cosi o Velké dýni. „Mohla bys mít záchvaty.“

Buď tu informaci nezaznamenala, nebo ji pominula. „Jak dlouho?“

„Abychom překonali tu fyzickou část? Dva týdny. Možná tři.“ A to bych tě ještě hnal hrozným fofrem, pomyslel si, ale nahlas to neřekl.

Sevřela mu paži. Ruku měla hrozně studenou. „To je moc pomalu.“

Zrzkovi se hlavou mihla neobyčejně nepříjemná představa. Nejspíš ji vyvolala jenom přechodná paranoia způsobená stresem, ale byla velmi přesvědčivá. „Andreo, někdo tě vydírá?“

„Děláš si srandu? Všichni vědí, že ty prášky beru, tohle je malé městečko.“ Čímž na Zrzkovu otázku vlastně neodpověděla. „Kolik času to zabere, když budeš počítat absolutní minimum?“

„S injekcemi bé dvanáctek – plus thiamin a vitamíny – bys to mohla zvládnout za deset dní. Ale bude ti mizerně. Nebudeš moci pořádně spát a budeš mít syndrom neklidných nohou. A nebude to nijak mírné, neříkají tomu odvykací kúra pro nic za nic. A budeš muset mít někoho, kdo ti bude přidělovat snižující se dávky – někoho, kdo dokáže ty prášky mít u sebe a nedá ti je, když o ně požádáš. Protože ty o ně požádáš.“

„Deset dní?“ Vypadala veseleji. „A tohle by tou dobou už taky mohlo být pryč? Ta Kupole?“

„Možná už dnes odpoledne. Všichni v to doufáme.“

„Deset dní,“ opakovala.

„Deset dní.“

Ale budeš ty zatracené prášky chtít až do smrti, pomyslel si. Ani tohle ale neřekl nahlas.

11

U Šípkové růže bylo na pondělní ráno nezvykle rušno… ale takové pondělní ráno městečko ve své historii samozřejmě ještě nezažilo. Přesto hosté docela ochotně odešli, když jim Rose oznámila, že kuchyň zavírá a vařit se začne až v pět odpoledne. „A tou dobou si už možná budete moct zajet k Moxiemu v Castle Rocku a nadlábnout se tam!“ uzavřela. To vyvolalo bouři potlesku, i když Moxieho podnik byl profláknutá špinavá špeluňka.

„Žádný oběd?“ zeptal se Ernie Calvert.

Rose se podívala na Barbieho, který zvedl dlaně k ramenům. Mě se neptejte.

„Sendviče,“ odpověděla Rose. „Dokud nedojdou.“

To vyvolalo další potlesk. Lidé vypadali dnes ráno kupodivu optimisticky, byl slyšet smích a vtípky. Možná nejlepší známkou toho, jak se zlepšilo duševní zdraví městečka, byla zadní část restaurace, kde se u kecacího stolu opět konalo zasedání.

Hlavním důvodem byla televize nad pultem – nyní nastálo zapnutá na CNN. Mluvící hlavy neměly co říct kromě dohadů, ale ty většinou byly aspoň nadějné. Několik vědců, s nimiž reportéři vedli rozhovor, prohlásilo, že střela s plochou dráhou letu má slušnou šanci prorazit a krizi ukončit. Jeden odhadoval šanci na úspěch „víc než osmdesát procent“. Ale on samozřejmě sedí na MIT v Cambridgi, pomyslel si Barbie. Ten si může optimismus dovolit.

Když teď oškraboval gril, kdosi zaklepal na dveře. Barbie se ohlédl a uviděl Juliu Shumwayovou obklopenou třemi dětmi. Díky nim vypadala jako učitelka z nižší střední na výletě. Barbie přešel ke dveřím, cestou si otíral ruce do zástěry.

„Jestli pustíme dovnitř každého, kdo chce jíst, dojde nám jídlo natotata,“ ozval se Anson podrážděně od stolů, které utíral. Rose už zase odjela do Města potravin, aby se pokusila sehnat víc masa.

„Nemyslím, že chce jíst,“ namítl Barbie a v tom měl pravdu.

„Dobré ráno, plukovníku Barbaro,“ řekla Julia s tím svým drobným úsměvem Mony Lisy. „Neustále se mi chce vás oslovovat majore Barbaro. Jako v…“

„V té hře, já vím.“ Barbie to už několikrát slyšel. Nejmíň tisíckrát. „Tohle je vaše družstvo?“

Mezi dětmi byl neobvykle vysoký, neobvykle hubený chlapec s hustými tmavě hnědými vlasy. Druhý mládenec byl podsaditý, měl volné kraťasy a vybledlé triko s obrázkem 50 Cent. Trojici doplňovala hezká dívka s bleskem na tváři. Byl to spíš obtisk než tetování, ale i tak jí dodával jistý šmrnc. Barbara si uvědomil, že kdyby jí řekl, že vypadá jako středoškolská verze Joan Jettové, neměla by tušení, o kom to mluví.

„Norrie Calvertová,“ řekla Julia a dotkla se ramene drsné dívenky. „Benny Drake. A tenhle atlet brčko je Joseph McClatchey. Ta včerejší protestní demonstrace byl jeho nápad.“

„Ale rozhodně jsem nechtěl, aby se někomu něco stalo,“ dodal Joe.

„To nebyla tvoje vina,“ řekl mu Barbie. „Takže v tomhle buď v klidu.“

„Fakt jste velkej šéf?“ zeptal se ho Benny a prohlížel si ho od hlavy k patě.

Barbie se zasmál. „Ne. Ani se nebudu pokoušet tu šéfovat, pokud to nebude absolutně nutné.“

„Ale ty vojáky venku znáte, ne?“ zeptala se Norrie.

„No, osobně ne. Hlavně jsou to mariňáci. Já byl v armádě.“

„Pořád jste v armádě, aspoň to tvrdí Cox,“ řekla Julia. Znovu měla na tváři ten chladný drobný úsměv, ale oči jí tančily vzrušením. „Mohli bychom s vámi mluvit? Mladý pan McClatchey má nápad a podle mě je geniální. Jestli vyjde.“

„Vyjde,“ řekl Joe. „Pokud jde o počítačové sra-záležitosti, jsem velkej šéf já.“

„Račte do mé kanceláře,“ navrhl Barbie a uvedl je k barpultu.

12

Nápad to byl opravdu geniální, ale už táhlo na půl jedenáctou, a pokud měli ten nápad opravdu uskutečnit, budou sebou muset hodit. Otočil se k Julii. „Máte svůj mo –“

Julia mu ho bryskně vrazila do dlaně, ještě než stačil domluvit. „Coxovo číslo je v paměti.“

„Skvěle. Teď jenom kdybych věděl, jak se dostanu do paměti.“

Joe mu vzal telefon z ruky. „Odkud jste přišel? Z pravěku?“

„Ano!“ souhlasil Barbie. „Kdy rytíři byli smělí a dámy chodily naostro.“

Norrie se tomu strašně chechtala a když zvedla drobnou pěst, Barbie do ní klepl svou velkou dlaní.

Joe stiskl několik kláves na droboučké klávesnici. Zaposlouchal se a pak předal telefon Barbiemu.

Cox nejspíš pořád seděl s rukou na telefonu, protože už byl na příjmu, když si Barbie přikládal Juliin telefon k uchu.

„Jak to jde, plukovníku?“ zeptal se Cox.

„V podstatě dobře.“

„A to je teprve začátek.“

Tobě se to mluví, pomyslel si Barbie. „Podle mě všechno zůstane v podstatě dobré, dokud se ta raketa buď neodrazí, nebo neprorazí. Pak nadělá škody v lese a na farmách na naší straně. Což by občané Chester’s Millu uvítali. Co na to říkáte vy, mládenci?“

„Celkem nic. Nikdo se neodvažuje odhadovat.“

„V televizi slyšíme něco jiného.“

„Nemám čas monitorovat mluvící hlavy.“ Barbie přímo slyšel, jak Cox pokrčil rameny. „Jsme optimisté. Za pokus to stojí, jak se říká.“

Julia rozvírala a svírala dlaně v gestu, kterým naznačovala O co jde?

„Plukovníku Coxi, sedím tu se čtyřmi přáteli. Je mezi nimi mladý muž Joe McClatchey, který dostal bezvadný nápad. Hned vám ho dám k telefonu…“

Joe vrtěl hlavou tak prudce, až mu vlasy lítaly. Barbie si toho nevšímal.

„…aby vám to vysvětlil.“

A předal mobil Joeovi. „Mluv,“ poručil mu.

„Ale…“

„Nehádej se s velkým šéfem, hochu. Mluv.“

Joe poslechl, zpočátku trochu nesměle a se spoustou ehm a áá a jako, ale jak se ho znovu zmocňovalo nadšení z nápadu, zrychlil a začal být srozumitelnější. Pak poslouchal. Po chvilce se začal uculovat. Za další chvilku řekl: „Ano, pane! Děkuju vám, pane!“ a vrátil telefon Barbiemu. „Zkontrolujte si to, pokusí se naše wi-fi zesílit, ještě než tu raketu vystřelí! Jéžiš, to je hlína!“ Julia ho popadla za paži a Joe se opravil: „Promiňte, slečno Shumwayová, chtěl jsem říct jejda.“

„Na to se vybodni. Poslouchej, ty to opravdu dokážeš rozchodit?“

„Děláte si srandu? Bez problémů.“

„Plukovníku Coxi?“ ozval se Barbie. „Je to pravda s tím wi-fi?“

„Nemůžeme bránit ničemu, co tam chcete vyzkoušet,“ odpověděl Cox. „Myslím, že původně jste mě v tomhle smyslu sám poučoval. Takže stejně tak můžeme pomoct. Budete mít nejrychlejší internet na světě, aspoň pro dnešek. Mimochodem, ten kluk tam je fakt hlavička.“

„Ano, pane, získal jsem stejný dojem,“ řekl Barbie a zvedl na Joea palec. Kluk jen zářil.

Cox pokračoval: „Jestli ten klukův nápad vyjde a vy to nahrajete, nezapomeňte to zazálohovat. My to samozřejmě taky budeme nahrávat, ale vědci, co se tímhle zabývají, budou chtít vidět, jak to vypadalo z vaší strany Kupole.“

„Myslím, že zvládneme něco ještě lepšího,“ řekl Barbie. „Jestli to tady Joe dá do kupy, možná většina městečka bude moct sledovat přímý přenos.“

Tentokrát zvedla pěst Julia. Barbie do ní s širokým úsměvem klepl.

13

„Týý vado,“ pronesl Joe. Úžas na jeho tváři ho omladil, takže místo na třináct vypadal na osm. Sarkastická sebejistota se mu z hlasu vytratila. Stáli s Barbiem asi třicet metrů od místa, kde se Zmršenka nořila do Kupole. Joe se nedíval na vojáky, i když ti se obrátili, aby je sledovali. Jeho pozornost upoutala varovná páska a velké červené X nasprejované na Kupoli.

„Stěhují bivak, nebo jak tomu říkají,“ ozvala se Julia. „Stany jsou pryč.“

„Jistě. Asi za…“ Barbie pohlédl na hodinky, „…za devadesát minut tu bude hodně horko. Chlapče, měl by ses do toho pustit.“ Ale když už doopravdy stáli na té opuštěné cestě, Barbie začal pochybovat, jestli Joe skutečně dokáže, co slíbil.

„Jo, ale… vidíte ty stromy?“

Barbie nejdřív nerozuměl. Pohlédl na Julii, která jen pokrčila rameny. Pak Joe kamsi ukázal, a Barbie pochopil. Stromy na tarkerské straně Kupole se třepotaly v mírném podzimním větru a shazovaly listí po barevných hrstech, které se třepotavě snášely k zemi kolem pozorných mariňáckých hlídek. Na millské straně se větve sotva hýbaly a většina stromů stále měla skoro všechno listí. Barbie si byl celkem jistý, že vzduch bariérou prochází, ale úplně bez tlaku. Kupole vítr tlumila. Vzpomněl si, jak s Paulem Gendronem, tím chlapíkem se sportovní čepicí, došli k potůčku a viděli, jak se u bariéry zvedá voda.

Julia řekla: „To listí tamhle vypadá… já nevím… jaksi bez života. Je takové zvadlé.“

„To je prostě tím, že na jejich straně fouká a k nám sem dolehne jenom takový vánek,“ řekl Barbie, ale pak ho napadlo, jestli je to opravdu tak. Nebo jestli v tom není něco jiného. Ale k čemu by byly spekulace o aktuální kvalitě ovzduší v Chester’s Millu, když s ní nemůžou nic dělat? „Do toho, Joe. Je to na tobě.“

Cestou Juliiným priusem sem zajeli k McClatcheyovým pro Joeův powerbook. (Paní McClatcheyová přinutila Barbieho přísahat, že se postará, aby se synovi nic nestalo, a Barbie to odpřisáhl.) Joe teď ukázal na silnici. „Tady?“

Barbie zvedl ruce, přiložil si je ze strany k obličeji a zaměřil červené X. „Trochu doleva. Můžeš to vyzkoušet? Abychom zjistili, jak to vypadá?“

„Jo.“ Joe otevřel powerbook a zapnul ho. Macův zdroj se pěkně rozbzučel, ale Barbieho napadlo, že v životě neviděl nic tak absurdního jako stříbrný počítač s rozsvícenou obrazovkou položený na vyspravovaném asfaltu Zmršenky. Ten obraz dokonale vystihoval uplynulé tři dny.

„Baterie je nabitá, takže by měla vydržet aspoň šest hodin,“ řekl Joe.

„Neusne?“ zeptala se Julia.

Joe jí věnoval shovívavý pohled, kterým říkal Mami, tomu nerozumíš. Pak se otočil zase k Barbiemu. „Koupíte mi nový powerbook, pokud mi ho ta raketa usmaží?“

„Strýček Sam ti ho koupí,“ slíbil Barbie. „Osobně vyplním žádanku.“

„Bezva.“

Joe se sklonil nad powerbookem. Nahoře na obrazovce byl umístěný malý stříbrný váleček. Joe jim vysvětlil, že je to jakýsi nejnovější počítačový zázrak, který se jmenuje iSight. Přejel prstem po touchpadu, zmáčkl ENTER a obrazovka se najednou zaplnila zřetelným obrazem Zmršenky. Z podhledu vypadal každý hrbol a nerovnost v asfaltu jako hora. V pozadí Barbie viděl nohy mariňáckých hlídek až po kolena.

„Pane, chytili jste obraz?“ zeptal se jeden z nich.

Barbie zvedl hlavu. „Řeknu to takhle, mariňáku – kdybych prováděl inspekci, už byste dělal kliky a já vás při tom kopal do zadku. Na levé botě máte šmouhu. Při nebojové misi je to nepřijatelné.“

Mariňák se koukl dolů na botu, na které měl opravdu šmouhu. Julia se zasmála. Joe však ne. Byl pohroužený do práce. „Je to moc nízko. Slečno Shumwayová, nemáte v autě něco, čím bychom to mohli…?“ Zvedl ruku asi metr nad silnici.

„Mám,“ odpověděla.

„A přineste mi batůžek na tělocvik, prosím.“ Ještě chvíli něco na powerbooku dělal a pak natáhl ruku. „Mobil.“

Barbie mu ho podal. Joe ťukal do pidikláves s oslňující rychlostí. Pak řekl: „Benny? Aha, Norrie, tak jo. Už jste tam…? Fajn. Vsadím se, že v hospodě jste ještě nebyli. Připravení…? Výborně. Zůstaňte na příjmu.“ Chvilku poslouchal, pak se usmál. „Děláš si srandu? Hele, podle toho, co se mi sem sype, to maká jak šílený. Udělali nám z wifiny tryskáč. Musím makat.“ Sklapl telefon a podal ho zase Barbiemu.

Julia se vrátila s Joeovým batůžkem na tělocvik a krabicí plnou neroznesených nedělních speciálů Demokratu. Joe postavil powerbook na krabici (z nečekaného vyhoupnutí obrazu výš se Barbiemu trochu zamotala hlava), pak zkontroloval obraz a prohlásil ho za suprový. Prohrabal se batůžkem, vytáhl jakousi černou krabičku s anténou a připojil ji k počítači. Vojáci stáli v hloučku na druhé straně Kupole a se zájmem všechno pozorovali. Teď vím, jak je rybám v akváriu, pomyslel si Barbie.

„Vypadá to dobře,“ zamumlal Joe. „Mám zelenou žárovičku.“

„Neměl bys zavolat…“

„Jestli to funguje, zavolají sami,“ přerušil ho Joe. Pak dodal: „A jé, tohle by mohl být problém.“

Barbie si myslel, že mluví o počítači, ale chlapec se na něj vůbec nedíval. Barbie sledoval jeho pohled a uviděl zelené auto policejního náčelníka. Nejelo rychle, ale světelné majáky pulzovaly. Od volantu vystoupil Peter Randolph. Z vedlejšího sedadla se vynořil (a vůz se trochu pozvedl, když ta váha přestala tížit pérování) Velký Jim Rennie.

„Co si hernajs myslíte, že děláte?“ spustil.

Telefon v Barbieho ruce zabzučel. Podal ho Joeovi, ale nespouštěl zrak z přicházejícího radního a policejního náčelníka.

14

Nápis nad dveřmi k Dipperovi hlásal: VÍTEJTE NA NEJVĚTŠÍM TANEČNÍM PARKETU V MAINE! Poprvé v historii tohoto motelu byl parket zaplněný už ve tři čtvrtě na jedenáct dopoledne. Tommy a Willow Andersonovi zdravili lidi u dveří při příchodu jako kazatelé vítající farníky v kostele. V tomto případě v kostele u svaté Rockové kapely přímo z Bostonu.

Zpočátku bylo obecenstvo zticha, protože na velké obrazovce nebylo nic kromě jediného modrého slova ČEKÁM. Benny a Norrie napojili svůj přístroj na televizi, do zdířky 4. Potom se najednou objevila Zmršenka v celé své kráse, včetně zářivě zbarveného listí vířícího kolem mariňáckých hlídek.

Diváci propukli v jásot a zatleskali.

Benny si s Norrie plácli do dlaní, ale Norrie to nestačilo. Vlepila mu pusu, pořádnou a přímo na ústa. Pro Bennyho to byl nejkrásnější okamžik v životě, dokonce lepší než vertikální dlaňovka.

„Zavolej mu!“ nařídila mu Norrie.

„Hned,“ řekl Benny. Měl pocit, že mu obličej každou chvíli vzplane a shoří, ale usmíval se. Zmáčkl OPAKOVANÉ VYTÁČENÍ a podržel si telefon u ucha. „Hele, máme to! Obraz je fakt suprovej…“

Joe ho přerušil. „Houstone, máme problém.“

15

„Nevím, co tu vyvádíte, lidi,“ začal náčelník Randolph, „ale chci vysvětlení, a ten krám zatím vypnete.“ Ukázal na powerbook.

„Promiňte, pane,“ ozval se jeden z mariňáků. Měl výložky podporučíka. „To je plukovník Barbara a má k této operací oficiální vládní svolení.“

Velký Jim se jenom jízlivě usmál. Na krku mu pulzovala žíla. „Tenhle chlap je plukovník akorát tak u potížistů. Vaří v místní restauraci.“

„Pane, mám rozkazy…“

Velký Jim na podporučíka zahrozil prstem. „V Chester’s Millu máme v tuhle chvíli jenom jednu oficiální vládu, kterou uznáváme, vojáku, a tu vládu představuju já.“ Otočil se k Randolphovi. „Náčelníku, jestli to ten kluk nevypne, vytáhněte to ze zástrčky.“

„Žádnou zástrčku ale nevidím,“ znejistěl Randolph. Hleděl z Barbieho na podporučíka mariňáků a na Velkého Jima. Začal se potit.

„Tak tomu prokopněte obrazovku! Prostě to vypněte!“

Randolph udělal krok vpřed. Joe vypadal sice vyděšeně, ale odhodlaně, a postavil se před powerbook položený na krabici. Pořád měl v ruce telefon. „Nedělejte to! Je můj a já neporušuju žádný zákon!“

„Vraťte se, náčelníku,“ řekl Barbie. „To je rozkaz. Pokud stále uznáváte vládu země, v níž žijete, tak ho uposlechnete.“

Randolph se ohlédl. „Jime, možná…“

„Žádný možná,“ přerušil ho Velký Jim. „Momentálně je zemí, kde žiješ, tohle místo. Vypni ten zatr-patr počítač!“

Julia rázně přikročila, popadla powerbook a otočila ho tak, aby kamera iVision zabírala nové příchozí. Z utaženého uzlu v zátylku jí vyklouzly pramínky vlasů a visely jí do zrůžovělé tváře. Barbiemu připadala neobyčejně krásná.

„Zeptej se Norrie, jestli vidí!“ požádala Joea.

Úsměv Velkého Jima zmrzl v úšklebku. „Ženská, položte to!“

„Zeptejte se jí, jestli vidí!“

Joe něco řekl do telefonu a poslouchal. Pak řekl: „Prý jo. Vidí pana Rennieho a policistu Randolpha. Norrie říká, že všichni chtějí vědět, co se děje.“

Na Randolphově tváři se objevil výraz úžasu, u Rennieho to byl vztek. „Kdo to chce vědět?“ zeptal se Randolph.

Julia odpověděla: „Zařídili jsme přímý přenos k Dipperovi…“

„Do toho pajzlu!“ ucedil Velký Jim. Zatínal pěsti. Podle Barbieho odhadu měl takových osmdesát kilo nadváhy a šklebil se, když pohnul pravou paží – jako by si ji namohl – ale pořád vypadal, že by mohl uštědřit ránu. A v tuto chvíli vypadal dost zuřivě, aby se rozmáchl… ačkoli jestli na Barbieho, Julii nebo chlapce, to nebylo jasné. Možná ani Rennie to nevěděl.

„Lidé se tam scházejí už od tři čtvrtě na jedenáct,“ pokračovala Julia. „Novinky se šíří rychle.“ Usmála se a nachýlila hlavu k rameni. „Nechtěl byste zamávat svým voličům, Velký Jime?“

„Blafujete,“ ucedil Velký Jim.

„Proč bych blafovala, když se to dá snadno ověřit?“ Otočila se k Randolphovi. „Zavolejte některému policistovi a zeptejte se, kde se dnes dopoledne v městečku sešlo větší množství lidí.“ Pak se otočila znovu k Jimovi. „Jestli to vypnete, stovky lidí budou vědět, že jste jim znemožnil pohled na událost, která se jich bytostně dotýká. Na níž vlastně závisí jejich život.“

„Nemáte žádné povolení!“

Barbie, který se jindy dokázal docela dobře ovládat, cítil, jak mu dochází trpělivost. Tenhle chlap nebyl hloupý, to bylo naprosto jasné. A přesně to přivádělo Barbieho k zuřivosti. „S čím přesně máte problém? Vidíte tu nějaké nebezpečí? Protože já ne. Jde o to zapnout ten přístroj, nechat ho vysílat a pak vypadnout.“

„Jestli ta raketa neprorazí, mohlo by to způsobit paniku. Vědět, že něco nepomohlo, je jedna věc. Ale vidět to na vlastní oči, to je jiná. Mohli by pak kdovíjak vyvádět.“

„Máte velmi špatné mínění o lidech, kterým vládnete, pane radní.“

Velký Jim už už otvíral ústa, aby něco odsekl – něco v duchu A pořád dokola mi k tomu dávají důvod, aspoň Barbie něco takového očekával – ale pak si vzpomněl, že pořádná hromada lidí sleduje tuhle slovní přestřelku na velké televizní obrazovce. Možná v HD kvalitě. „Moc rád bych ti smázl ten jízlivej úsměv z ksichtu, Barbaro.“

„Teď už se perlustrují také výrazy obličeje?“ starala se Julia.

Strašák Joe si zakryl pusu, ale Randolph a Velký Jim si dobře stačili všimnout jeho úšklebku. A zaslechli taky zahihňání, které proniklo chlapci mezi prsty.

„Lidi,“ ozval se podporučík, „měli byste to tady vyklidit. Čas běží.“

„Julio, otočte kameru na mě,“ řekl Barbie.

Udělala to.

16

U Dippera nikdy nebylo tak narváno, ani při památeční silvestrovské estrádě v roce 2009, kdy dávali Vatikánské sexy kočičky. A nikdy tu nevládlo takové ticho. Přes pět set lidí tu stálo rameno vedle ramene a dívalo se, jak kamera na Joeově powerbooku provádí obrat o sto osmdesát stupňů, až se všem zhoupl žaludek, a ustálila se na Daleu Barbarovi.

„To je můj kluk,“ zamumlala Rose Twitchellová a usmála se.

„Zdravím vás, lidi,“ začal Barbie a obraz byl tak dobrý, že mu několik lidí odpovědělo. „Jmenuju se Dale Barbara a armáda Spojených států mě znovu zařadila do služby jako plukovníka.“

Mezi diváky to zašumělo překvapením.

„Za tuhle záležitost s videem na Zmršence nesu odpovědnost čistě já, a jak jste si mohli domyslet, došlo tu k rozporu v názorech mezi mnou a radním Renniem ohledně toho, zda v přenosu pokračovat.“

Tentokrát byl šum hlasitější. A nespokojenější.

„Dnes ráno nemáme čas debatovat o nuancích velení,“ pokračoval Barbie. „Zamíříme kameru na bod, do kterého má udeřit raketa. Jestli má vysílání pokračovat, nebo se zastaví, je teď v rukou vašeho druhého radního. Pokud přenos zarazí, stěžujte si u něj. Děkuji za pozornost.“

Odešel ze záběru. Lidé shromáždění na tanečním parketu chvíli neviděli nic než les, pak obraz znovu zarotoval, poklesl a ustálil se na X vznášejícím se ve vzduchu. Hlídky za ním balily poslední kusy výstroje do dvou velkých náklaďáků.

Will Freeman, majitel a vedoucí místní prodejny Toyoty (který se s Jimem rozhodně nekamarádíčkoval) promluvil přímo k televizi. „Nešahej na to, Jimmy, nebo budeme mít v Millu koncem týdne novýho radního.“

Ozvalo se souhlasné mumlání. Obyvatelé městečka tiše stáli, dívali se a čekali, jestli běžící program – jednotvárný a přitom neuvěřitelně vzrušující – bude pokračovat, nebo jestli vysílání skončí.

17

„Co chceš, abych udělal, Velký Jime?“ zeptal se Randolph. Vytáhl z kapsy kapesník a otřel si jím zátylek.

„Co chceš udělat ty?“ odpověděl Velký Jim.

Poprvé od chvíle, kdy převzal klíčky od zeleného náčelnického auta, si Peter Randolph pomyslel, že by je docela ochotně předal někomu jinému. Vzdychl. „Já to chci nechat bejt.“

Velký Jim přikývl, jako by říkal Odpovědnost padá na tvoji hlavu. Pak se usmál – pokud se tak dá nazvat stažení rtů k uším. „No, ty jsi tady náčelník.“ Otočil se k Barbiemu, Julii a Strašákovi Joeovi. „Tak jste nás přechytračili. Co, pane Barbaro?“

„Ujišťuji vás, že o žádné chytračení tady nejde, pane,“ řekl Barbara.

„Hov… hodně pravděpodobné. Tohle je boj o moc, jasný jako facka. Svýho času jsem jich zažil spousty. Zažil jsem, že vyhráli oni… a taky jsem zažil, jak prohráli.“ Přistoupil těsně k Barbiemu a pořád si mnul bolavou pravou paži. Takhle zblízka Barbie cítil kolínskou a pot. Rennie sípavě dýchal. Ztišil hlas. Julia možná jeho další slova neslyšela, Barbie však ano.

„Vsadil jsi všechno na jednu kartu, chlapče. Každičký cent. Jestli ta raketa prorazí, vyhraješ. Jestli se jenom odrazí… dej si na mě pozor.“ Na okamžik upřel oči – skoro utopené v hlubokých záhybech masa, ale blýskající chladnou, jasnou inteligencí – do očí Barbiemu a chvíli tak setrval. Potom se obrátil. „Jdeme, náčelníku Randolphe. Tahle situace už je dost komplikovaná díky panu Barbarovi a jeho přátelům. Vrátíme se do městečka. Budeme chtít vaše policisty na místě pro případ nepokojů.“

„V životě jsem neslyšela nic tak směšného!“ ozvala se Julia.

Velký Jim jenom mávl rukou, ani se neotočil.

„Chceš jet k Dipperovi, Jime?“ zeptal se Randolph. „Máme čas.“

„Do té kurví nory bych nevkročil,“ řekl Velký Jim. Otevřel dvířka u místa spolujezdce. „Já si chci zdřímnout. Jenomže nemůžu, protože mám spoustu práce. Mám spoustu odpovědnosti. Neprosil jsem se o ni, ale mám ji.“

„Někteří muži jsou velcí, a na jiné je ta velikost uvalena, že, Jime?“ ozvala se Julia. Usmívala se tím svým chladným úsměvem.

Velký Jim se k ní otočil a na tváři měl tak neskrývaně nenávistný výraz, že ji přiměl couvnout. Pak ji nechal být. „Jedeme, náčelníku.“

Policejní vůz zamířil zpátky k Millu a jeho majáky stále blýskaly v podivně letním, zamlženém vzduchu.

„Húa,“ ozval se Joe. „Děsivej chlap.“

„Přesně můj názor,“ přitakal Barbie.

Julia si Barbieho pečlivě prohlížela už beze stopy úsměvu. „Měl jste nepřítele,“ řekla, „teď máte nepřítele na život a na smrt.“

„Myslím, že vy taky.“

Přikývla. „Už kvůli nám doufám, že s tou raketou to vyjde.“

Podporučík se ozval: „Plukovníku Barbaro, odjíždíme. Byl bych mnohem klidnější, kdybych viděl, že děláte totéž.“

Barbie přikývl a poprvé po letech bryskně zasalutoval.

18

Letoun B-52, který v pondělí v časných ranních hodinách odstartoval z letecké základny Carswell, hlídkoval nad Burlingtonem ve Vermontu od 10.40 hodin (letectvo je vždycky radši všude s předstihem). Mise měla kódové označení GRAND ISLE. Velícím pilotem byl major Gene Ray, který sloužil jak v Zálivu, tak Iráku (v soukromí hovořil o druhé válce jako o „onanovací šou Velkého Brebty“). V bombovém zásobníku měl dvě střely s plochou dráhou letu Fasthawk. To je dobré žihadlo, Fasthawk, mnohem spolehlivější a silnější než starý Tomahawk, ale bylo hrozně divné plánovat shození ostré bomby na americký cíl.

Ve 12.53 červené světlo na jeho řídící desce změnilo barvu na žlutou. Kontrolu nad letadlem převzal od majora Raye COMCOM a začal letoun natáčet do pozice. Burlington na zemi zmizel pod křídly.

Ray promluvil do mikrofonu. „Šou začíná, pane.“

Plukovník Cox ve Washingtonu řekl: „Rozumím, majore. Hodně štěstí. Ať je to svinstvo na hadry.“

„Bude, pane,“ odpověděl Ray.

Ve 12.54 začalo žluté světlo pulzovat. Ve 12.54.55 zezelenalo. Ray přehodil spínač 1. Nic nepocítil, jenom zdola uslyšel slabé vhúúš, ale na obrazovce viděl, jak Fasthawk vyrazil na svůj let. Rychle nabral maximální rychlost a nechal za sebou na nebi kondenzační stopu jako škrábnutí nehtem.

Gene Ray se pokřižoval a gesto zakončil polibkem na palec. „Bůh tě provázej, synu.“

Maximální rychlost Fasthawku činila pět a půl tisíce kilometrů za hodinu. Osmdesát kilometrů před cílem – asi pětačtyřicet kilometrů západně od Conwaye v New Hampshiru a na východní straně Bílých hor – počítač provedl první výpočty a pak autorizoval konečné přiblížení. Rychlost střely při sestupu poklesla asi na tři tisíce kilometrů za hodinu. Zaměřila se na silnici číslo 302, která tvoří Hlavní ulici v North Conwayi. Chodci polekaně zvedli hlavu, když nad nimi Fasthawk proletěl.

„Neletí ten tryskáč moc nízko?“ zeptala se žena na parkovišti u samoobsluhy své spolunakupující a zastínila si oči. Kdyby mohl naváděcí systém Fasthawku mluvit, odpověděl by: „To ještě nic není, paninko.“

Střela přeletěla hranici mezi Maine a New Hamsphirem ve výšce jednoho kilometru a táhla za sebou sonický třesk, ze kterého drkotaly zuby a z oken létaly střepy. Když naváděcí systém rozeznal silnici číslo 119, sklouzl nejdřív do tří set metrů, pak do sto padesáti. To už počítač jel na plný plyn, porovnával data z naváděcího systému a prováděl tisíc opravných operací kurzu za minutu.

Plukovník Cox ve Washingtonu řekl: „Závěrečná fáze se blíží, lidi. Držte si klobouky a falešné zuby.“

Fasthawk našel Zmršenku a klesl skoro na úroveň terénu, ale pořád si to hasil rychlostí skoro dvou machů. Kopíroval každý kopeček a zatáčku a ocas mu hořel oslnivým ohněm, jaký oči nesnesly, a nechával za sebou ohon toxického pachu pohonných hmot. Strhával listí ze stromů, některé dokonce zapálil. Pouliční stánek v Tarker’s Hollow se zhroutil a k nebi se rozletěla prkna i kaše z dýní. Následoval třesk, takže lidé padali na podlahu a rukama si zakrývali hlavu.

Tohle vyjde, pomyslel si Cox. Jinak to není možné.

19

U Dippera se mačkalo už na osm set lidí. Nikdo nemluvil, i když Lissa Jamiesonová neslyšně pohybovala rty, protože se modlila ke všem duchům New Age, kteří se náhodou vyskytovali poblíž a dožadovali se její pozornosti. V jedné ruce svírala křišťál. Reverendka Piper Libbyová držela u rtů matčin křížek.

Ernie Calvert prohodil: „Už je tu.“

„Kde?“ ozval se Marty Arsenault. „Nic nevi –“

„Poslouchejte!“ řekla Brenda Perkinsová.

Slyšeli, jak se blíží: sílící hukot jako z jiného světa. Blížil se od severního okraje městečka, mmmm během několika vteřin přerostlo v MMMMM. Na velkoplošné obrazovce skoro nic neviděli, to až za půl hodiny, dlouho poté, co se zásah nezdařil. Pro ty, kdo pak ještě v motorestu zůstali, dokázal Benny Drake nahrávku zpomalit tak, že ji posunoval po jednotlivých políčkách. Uviděli, jak se střela vynořila ze zatáčky. Letěla nejvýš metr dvacet nad zemí, skoro se dotýkala svého rozmazaného stínu. V příštím políčku byl Fasthawk opatřený tříštivou bojovou hlavicí, která měla při kontaktu explodovat, zachycený ve vzduchu nad místy, kde původně měli mariňáci tábor.

Další okénka zaplňovalo tak jasné světlo, že si diváci museli zastínit oči. Když pak světlo pohaslo, uviděli střepy bomby – spoustu černých šmouh na pozadí hasnoucího výbuchu – a obrovskou ožehlou skvrnu tam, kde bývalo červené X. Střela zasáhla cíl naprosto přesně.

Potom lidé u Dippera sledovali, jak les na tarkerské straně Kupole vzplál. Sledovali, jak na asfaltu nejdřív naskakují boule a začínají tát.

20

„Vypalte druhou,“ řekl Cox otupěle a Gene Ray to udělal. Raketa rozbila další okna a vystrašila další lidi v New Hampshiru a západním Maine.

Jinak byl výsledek stejný.

OBVINĚNÝ

1

V domě číslo 19 na Millské ulici, kde bydleli McClatcheyovi, se po skončení nahrávky na chvilku rozhostilo ticho. Potom Norrie Calvertová znovu propukla v pláč. Benny Drake a Joe McClatchey se na sebe podívali přes její skloněnou hlavu a jejich výraz úplně stejně říkal Co teď budu dělat? Vzali ji kolem škubajících ramen a chytili se navzájem za zápěstí, aby si dodali kuráž.

„To bylo ono?“ zeptala se Claire McClatcheyová nedůvěřivě. Joeova matka neplakala, ale daleko k tomu neměla. Oči se jí leskly. V rukou držela manželovu fotografii, kterou sundala ze stěny chvilku předtím, než Joe a jeho přátelé přišli domů s oním DVD. „To je všechno?“

Nikdo neodpověděl. Barbie seděl na opěrce křesla, v němž seděla Julia. Mohl bych tu mít velké potíže, pomyslel se. Ale nebyla to jeho úplně první myšlenka. Ta zněla, že ve velkých potížích je městečko.

Paní McClatcheyová vstala. V rukou stále držela manželův obrázek. Sam odjel na bleší trh, který se konal každou sobotu u Oxfordské dálnice, dokud se příliš neochladilo. Jeho koníčkem byla renovace nábytku a na stáncích tam často našel pěkné věci. O tři dny později byl stále v Oxfordu a dělil se o prostor v motelu Raceway s několika šiky reportérů a televizáků. Nemohl s Claire telefonovat, ale zůstali ve styku e-mailem. Zatím.

„Co se stalo s tvým počítačem, Joey?“ zeptala se. „Vybuchl?“

Joe, který stále držel Norrie kolem ramen a svíral Bennyho zápěstí, zavrtěl hlavou. „Neřekl bych. Nejspíš se prostě roztavil.“ Otočil se k Barbiemu. „Žárem tam možná chytil les. Někdo by s tím měl něco udělat.“

„Myslím, že v městečku teď nejsou žádné hasičáky,“ řekl Benny. „No, možná jeden nebo dva staré.“

„Zjistím, co s tím můžu udělat,“ vstala Julia. Claire McClatcheyová se tyčila vysoko nad ní. Bylo zřejmé, po kom Joey zdědil svou výšku. „Barbie, bude nejlepší, když se o to postarám sama.“

„Proč?“ Claire vypadala zmateně. Jedna slza konečně přetekla a rozběhla se jí po tváři. „Joe říkal, že vláda vás pověřila velením, pane Barbaro – přímo prezident!“

„Neshodl jsem se s panem Renniem a náčelníkem Randolphem ohledně toho videozáznamu,“ řekl Barbie. „Trochu jsme se chytili. Pochybuji, že by v tuto chvíli některý z nich vítal moje rady. A myslím, že nebudou dvakrát vítat ani ty vaše, Julio. Aspoň prozatím. Jestli je Randolph aspoň trochu schopný, pošle k požáru pár zástupců a všechno, co najdou v hasičárně. Určitě tam zbyly aspoň hadice a ruční pumpy.“

Julia se nad tím zamyslela a pak řekla: „Mohl byste jít se mnou na moment ven, Barbie?“

Podíval se na Claire, ale ta už jim nevěnovala pozornost. Posunula syna o kousek dál, sedla si k Norrie a ta se jí přimáčkla tváří k rameni.

„Hele, vláda mi dluží kompík,“ křikl Joe za Barbiem. Julia zamířila ke dveřím ven.

„Mám poznačeno,“ ujistil ho Barbie. „A děkuju ti, Joe. Povedlo se ti to.“

„Rozhodně líp než tý pitomý raketě,“ zahučel Benny.

Na zápraží domu McClatcheyových stáli Barbie a Julia chvíli mlčky. Dívali se na náměstí, Prestilský potok a most Míru. Potom Julia spustila potichu a zlostně: „Není. O to jde. V tom je to peklo.“

„Co není?“

„Peter Randolph není schopný ani trochu. Ani co by se za nehet vešlo. Chodila jsem s ním do školy už od školky, kde byl světovým šampionem v počurávání, až do dvanácté třídy, kde se stal členem Brigády podprdových práskačů. Měl inteligenci na tři mínus, ale dostával dvě mínus, protože jeho otec seděl ve školní radě, a Peterova mozková kapacita se od té doby nijak nevylepšila. Náš pan Rennie se obklopil prosťáčky. Andrea Grinnellová je výjimka, jenomže ta je narkomanka. Je na oxycontinu.“

„Má problémy se zády,“ řekl Barbie. „Rose mi to povídala.“

Stromy na náměstí shodily už tolik listí, že Barbie a Julie dohlédli na Hlavní ulici. Byla teď pustá – většina lidí byla stále u Dippera, kde probírali, co právě viděli – ale chodníky se brzy zaplní ohromenými, užaslými lidmi, kteří se pohrnou zpátky domů. Muži a ženy, kteří se zatím ještě neodváží navzájem se ptát, co bude dál.

Julia vzdychla a prohrábla si rukama vlasy. „Jim Rennie si myslí, že jestli udrží kontrolu nad městečkem ve vlastních rukou, nakonec všechno dobře dopadne. Aspoň pro něj a jeho kumpány. On je nejhorší typ politika – sobecký a příliš egocentrický, než aby si uvědomil, že je naprosto mimo svoji ligu, a pod tou samolibou kamufláží je v podstatě zbabělý. Jestli to tu půjde hodně z kopce, pošle městečko k čertu, pokud se tím podle svého názoru zachrání. Zbabělý vůdce je nejnebezpečnější druh člověka. Tuhle šou byste měl mít na povel vy.“

„Vážím si vaší důvěry…“

„Jenže k tomu nedojde, bez ohledu na to, co si přeje ten váš plukovník Cox a prezident Spojených států. Nedojde k tomu, i kdyby padesát tisíc lidí pochodovalo Pátou avenue v New Yorku a mávalo transparenty s vaším obličejem. Nedojde k tomu, dokud máme nad hlavou tu zasranou Kupoli.“

„Pokaždé, když vás poslouchám, mluvíte čím dál míň jako republikánka,“ poznamenal Barbie.

Praštila ho do bicepsu překvapivě tvrdou pěstí. „Tohle není legrace.“

„Není,“ souhlasil Barbie. „Žádná legrace to není. Je čas vypsat volby. A naléhavě vás žádám, abyste kandidovala na druhou radní.“

Soucitně se na něj podívala. „Myslíte, že Jim Rennie připustí volby, dokud Kupole drží? V jakém světě to žijete, příteli?“

„Nepodceňujte vůli městečka, Julio.“

„A vy nepodceňujte Jamese Rennieho. Je v úřadě už strašnou spoustu let a lidi se s ním nakonec smířili. Navíc je velmi talentovaný, pokud jde o hledání obětního beránka. Takový přespolní – vlastně tulák – by byl v momentální situaci přímo ideální. Neznáme někoho takového?“

„Očekával jsem od vás nějaký nápad a ne politickou analýzu.“

Chvíli si myslel, že ho znovu praští. Ale pak se nadechla, vydechla a usmála se. „Vypadáte, že neumíte do pěti počítat, ale pár trnů by se na vás našlo, co?“

Siréna na městské radnici začala teplý, nehybný vzduch rozechvívat řadou krátkých houknutí.

„Někdo oznámil požár,“ řekla Julia. „Asi víme, kde hoří.“

Podívali se na západ, kde modré nebe kazil stoupající kouř. Barbie si pomyslel, že většina asi patří k požáru na tarkerské straně Kupole, ale žár skoro určitě zažehl menší ohýnky také na chesterské straně.

„Chcete nápad? Dobře, tady jeden máte. Vyhledám Brendu – bude buď doma nebo u Dippera jako všichni ostatní – a navrhnu jí, aby se té hasičské operace ujala ona.“

„A když odmítne?“

„Jsem si celkem jistá, že neodmítne. Nefouká vítr, který by stál za řeč – aspoň na téhle straně Kupole – takže bude hořet nejspíš jenom tráva a křoví. Zverbuje pár chlapů, aby přiložili ruku k dílu, a bude už vědět, kdo je ten pravý. Koho by si vybral Howie.“

„Jak jsem pochopil, nebude mezi nimi žádný z těch nových policistů.“

„To nechám na ní, ale pochybuji, že by si přizvala Cartera Thibodeaua nebo Melvina Searlese. Ani Freddyho Dentona. Ten je u policie pět let, ale od Brendy vím, že ho Vévoda chtěl propustit. Freddy hraje Santu každý rok na základní škole a děti ho milují – umí skvěle dělat ho ho ho. Je v něm ale taky něco podlého.“

„Takže znovu obejdete Rennieho.“

„Ano.“

„Pomsta může být strašná.“

„Já taky umím být strašná, když musím. Brenda taky, pokud bude mít spojence.“

„Tak do toho. A postarejte se, aby přibrala i toho Burpeeho. Pokud jde o hašení lokálních požárů, důvěřoval bych mu víc než nějakým paběrkům z městské hasičárny. V tom svém obchodě má všechno potřebné.“

Přikývla. „To je sakra dobrý nápad.“

„Určitě nechcete, abych se přidal?“

„Máte na práci jiné věci. Dala vám Brenda Vévodův klíč od toho protiatomového krytu?“

„Dala.“

„Takže ten požár je možná přesně ta událost, kterou potřebujete pro odvedení pozornosti. Sežeňte ten Geigerův počítač.“ Zamířila ke svému priusu, ale pak se zastavila a otočila se. „Najít ten generátor – pokud nějaký existuje – je asi nejlepší šance, jakou tohle městečko má. Možná jediná. Víte co, Barbie?“

„Pozorně poslouchám, madam,“ pousmál se.

Zůstala vážná. „Dokud jste neslyšel agitování Velkého Jima Rennieho, tak ho nepodceňujte. Nevydržel tak dlouho pro nic za nic.“

„Umí mávat zakrváceným tričkem, to jsem pochopil.“

„Ano. A tentokrát to tričko bude nejspíš vaše.“

Odjela hledat Brendu a Romea Burpeeho.

2

Lidé, kteří sledovali nezdařený pokus letectva o proražení Kupole, odcházeli od Dippera přesně, jak si Barbie představoval, pomalu, se skloněnou hlavou, zamlkle. Spousta se jich za chůze držela kolem ramen, někteří plakali. Přes ulici naproti Dipperovi parkovala tři policejní auta, o něž se opíralo asi půl tuctu policistů připravených zasáhnout proti výtržnostem. Ale žádné se nekonaly.

Zelený vůz policejního náčelníka parkoval o kus dál, před Brownieho obchodem (za výlohou hlásalo ručně napsané oznámení OTEVŘEME AŽ PO „OSVOBOZENÍ“, TO BUDEM MOCT NAVÍZT ČERSTVÝ ZÁSOBY!). Náčelník Randolph a Jim Rennie seděli v autě a dívali se.

„Tak,“ řekl Velký Jim s neskrývaným uspokojením. „Doufám, že jsou spokojení.“

Randolph se na něj zvědavě podíval. „Tys snad nechtěl, aby to zabralo?“

Velký Jim se zašklebil, protože ho dloublo v bolavém rameni. „Ale jo, jenže jsem od začátku věděl, že to nevyjde. A tomu chlápkovi s holčičím jménem a jeho nové kamarádce Julii se podařilo všechny napumpovat falešnými nadějemi, že? No to si piš že jo. Víš, že mě nikdy v tom svým plátku nepodpořila? Ani jedinkrát.“

Ukázal na chodce proudící zpátky k městečku.

„Pořádně se podívej, kamaráde – semhle tě dostane neschopnost, falešná naděje a příliš mnoho informací. Jsou teď nešťastní a zklamaní, ale až to pomine, začnou zuřit. Budeme potřebovat víc policistů.“

„Víc? Už jich máme osmnáct, když počítám ty na částečný úvazek a nové zástupce.“

„To nebude stačit. A musíme…“

Obecní siréna začala drtit vzduch krátkými záběry. Podívali se na západ a uviděli stoupající kouř.

„Za to můžeme poděkovat Barbarovi a Shumwayové,“ dokončil Velký Jim.

„Možná bysme měli něco udělat s tím požárem.“

„To je problém Tarker’s Millu. A samozřejmě americké vlády. Zapálili to tam tou svojí zatr-pacenou raketou, tak ať si to vyřeší sami.“

„Ale jestli ten žár zapálil i na naší straně…“

„Přestaň blekotat jako stará bába a odvez mě zase do městečka. Musím najít Juniora. Potřebujeme spolu něco probrat.“

3

Brenda Perkinsová a reverendka Piper Libbyová stály na Dipperově parkovišti vedle Pipeřina subaru.

„Já si ani nemyslela, že to vyjde,“ řekla Brenda, „ale lhala bych, kdybych tvrdila, že nejsem zklamaná.“

„Já taky,“ přisvědčila Piper. „Jsem hrozně zklamaná. Svezla bych tě do města, ale musím zajet k jednomu farníkovi.“

„Doufám, že ne na Zmršence,“ prohodila Brenda. Zvedla palec směrem ke stoupajícímu kouři.

„Ne, na opačné straně. U Eastchesteru. Jack Evans. Přišel o manželku, když Kupole dopadla. Děsivá nehoda. I když tohle všechno je děsivé.“

Brenda přikývla. „Viděla jsem ho na Dinsmoreově pastvině, nesl ceduli s manželčinou fotkou. Chudák chlap.“

Libbyová zašla k otevřenému okénku na straně řidiče, kde za volantem seděl Clover a také sledoval odcházející lidi. Prohledala kapsu, dala mu pamlsek a pak řekla: „Posuň se, Clovere – víš přece, že tě od zkoušek na řidičák posledně vyhodili.“ Svěřila se Brendě: „Podélné parkování mu jde fakt mizerně.“

Německý ovčák přeskočil na sedadlo spolujezdce. Piper otevřela dveře auta a podívala se na kouř. „Les na tarkerské straně určitě hoří jako troud, ale to nás nemusí znepokojovat.“ Trpce se na Brendu usmála. „Chrání nás Kupole.“

„Hodně štěstí,“ řekla Brenda. „Vyřiď Jackovi moji upřímnou soustrast.“

„Vyřídím,“ slíbila Piper a odjela. Brenda odešla z parkoviště s rukama v kapsách džínů a uvažovala, jak přečká zbytek dne, když tu u ní zastavila Julia Shumwayová a pomohla jí ten problém vyřešit.

4

Střely explodující u Kupole nedokázaly Samantu Busheyovou probudit. To se podařilo až zapraskání dřeva, po kterém následoval rachot a bolestný nářek Malého Waltera.

Carter Thibodeau a jeho přátelé si odnesli všechnu trávu, kterou našli v mrazáku, ale přívěs neprohledali, takže krabice od bot s neuměle nakreslenou lebkou s hnáty zůstala ve skříni. Na víku byl rovněž vzkaz nadrápaný Philovým rukopisem s obráceným sklonem: MOJE ŽRÁDLO. JESTLI NA TO ŠÁHNEŠ, JE PO TOBĚ!

Uvnitř nebyla marjánka (Phil vždycky nad marihuanou ohrnoval nos jako nad „rekreační drogou“) a Samanta se o pytel metamfetaminu nikdy nezajímala. Byla si jistá, že „zástupci“ by si tohle s radostí zakouřili, ale Samanta považovala metamfetamin za sračku pro šílence – kdo jiný by vdechoval kouř, který obsahuje zbytky škrtátek na sirky máčených v acetonu? Ležel tam však ještě jeden sáček, trochu menší, a v tom bylo půl tuctu „Lodiček snů“. Když Carterova tlupa odešla, jednu spolkla a zapila zteplalým pivem z láhve strčené pod postelí, v níž teď spala sama… kromě chvil, kdy si do ní brala Malého Waltera. Nebo Dodee.

Chvilku přemýšlela o tom, že si vezme všechny Lodičky snů a skoncuje se svým mizerným nanicovatým životem nadobro. Možná by to i udělala, nebýt Malého Waltera. Kdyby zemřela, kdo by se o něj postaral? Možná by v postýlce umřel hlady, to byla strašná představa.

Sebevražda nepadala v úvahu, ale nikdy v životě nebyla tak skleslá, smutná a rozbolavělá. A špinavá. Už dřív zažila ponížení, bůh jí byl svědkem, někdy se na ní vyřádil Phil (který se vyžíval v drogami napájených trojkách, než zcela ztratil zájem o sex), jindy někdo jiný a někdy ona sama – Samanta Busheyová nikdy nedokázala být svou nejlepší přítelkyní.

Určitě si svého času vybrala svůj podíl záskoků na jednu noc a kdysi, ještě na střední škole, když basketbalový tým Wildcats vyhrál mistrovství třídy D, si to na večírku po zápase rozdala se čtyřmi závodníky, brala jednoho po druhém (pátý ležel příliš opilý v rohu). Byl to její vlastní pitomý nápad. Také někdy prodávala to, co si Carter, Mel a Frankie DeLesseps vzali násilím. Nejčastěji Freemanu Brownovi, majiteli obchodu U Brownieho, kde nakupovala nejčastěji, protože Brown jí dával na dluh. Byl starý a moc pěkně nevoněl, ale byl to pořádný chlípník, což vlastně bylo velké plus. Vždycky byl totiž rychle hotový. Šest zapumpování na matraci ve skladu, to byl jeho obvyklý limit, pak následovalo zamručení a vystříknutí. Tyhle okamžiky nepatřily k vrcholům jejího týdne, ale uklidňovalo ji vědomí, že úvěr trvá, zvlášť když jí koncem měsíce docházely peníze a Malý Walter potřeboval pampersky.

A Brown jí nikdy neubližoval.

Včera v noci se však stalo něco jiného. DeLesseps ještě nebyl tak špatný, ale Carter jí ubližoval ze všech sil, až tam dole začala krvácet. Pak to bylo ještě horší. Když spustil kalhoty Mel Searles, předvedl se s nástrojem, jaký občas vídala v pornofilmech, na které se Phil díval, než jeho zájem o glas převážil nad sexem.

Searles na ni šel tvrdě a i když se Samanta snažila vzpomínat, jak to dělala před dvěma dny s Dodee, nepomohlo to. Zůstávala suchá jako srpen bez deště. Až do chvíle, kdy se místo, které Carter Thibodeau jenom odřel, roztrhlo docela. Pak bylo lubrikantu dost. Cítila, jak se pod ní sbírá louže, teplá a lepkavá. Měla mokrou i tvář, slzy jí proudily po obličeji a stékaly dovnitř do uší. Během nekonečné jízdy Mela Searlese ji napadlo, že by ji mohl doopravdy zabít. Jestli to udělá, co se stane s Malým Walterem?

A tím vším se proplétalo pronikavé skřehotání Georgie Rouxové: Udělej jí to, udělej jí to, tý svini! Dělej jí to, až bude řvát!

Samanta řvala jen což. Řvala z plných plic, stejně jako Malý Walter v postýlce ve vedlejší místnosti.

Nakonec ji upozornili, že musí držet hubu, a nechali ji krvácet na pohovce, sice zraněnou, ale živou. Sledovala, jak se světla jejich reflektorů pohybují po stropě obývacího pokoje a pak mizí, protože odjeli do městečka. Pak už tam zůstala jen ona a Malý Walter. Nosila ho v náručí sem a tam, sem a tam, a zastavila se jenom jednou, aby si natáhla kalhotky (ty růžové ne, ty už v životě nebude nosit) a utěsnila si rozkrok toaletním papírem. Měla sice tampax, ale z představy, že by si dovnitř měla něco strkat, se jí dělalo zle.

Nakonec jí hlava Malého Waltera unaveně klesla na rameno a Samanta cítila, jak jí máčí kůži slinami – spolehlivé znamení, že opravdu a hluboce usnul. Vrátila ho do postýlky (a modlila se, aby spal celou noc) a pak vytáhla ze dna skříně krabici od bot. Lodička snů – nějaký druh silného sedativa, nevěděla přesně, co to je – nejdřív ztlumila bolest tam dole a pak vymazala komplet všechno. Samanta prospala víc než dvanáct hodin.

A teď tohle.

Výkřiky Malého Waltera byly jako jasné světlo prořezávající hustou mlhu. Vyskočila z postele a utíkala do jeho pokoje. Věděla, že ta zatracená postýlka, kterou Phil stloukal napůl zhulený, se konečně odporoučela. Včera v noci, když se „zástupci“ věnovali jí, Malý Walter v postýlce sebou strašně házel. To ji muselo rozvrzat natolik, že dnes ráno, když se zavrtěl…

Malý Walter ležel na podlaze mezi prkýnky. Plazil se k ní a z říznutí na čele se mu hrnula krev.

„Waltříku!“ vykřikla a popadla ho do náruče. Otočila se, zakopla o prkno, padla na koleno, ale vstala a spěchala do koupelny s naříkajícím dítětem v rukou. Roztočila kohoutek, ale voda samozřejmě netekla: nešla elektřina, která pohání čerpadlo ve studni. Popadla ručník a otřela mu obličej, takže se ukázala rána – nebyla hluboká, ale dlouhá a potrhaná. Zůstane po ní jizva. Přitiskla k ní ručník, nakolik se jenom odvážila, a snažila se ignorovat pláč Malého Waltera, který se nanovo rozbrečel bolestí a zlostí. Krev jí kapala na holé nohy v kapkách velkých jako desetník. Když se podívala dolů, všimla si, že modré kalhoty, které si oblékla po odjezdu „zástupců“, jsou mokré a mají barvu fialového bláta. Nejdřív ji napadlo, že je to krev Malého Waltera. Měla však potřísněná i stehna.

5

Nějak se jí podařilo udržet Malého Waltera v klidu tak dlouho, aby mu ránu přelepila třemi náplastmi s polštářkem a navlékla mu košilku a zbývající čisté dupačky (na náprsence bylo červeně vyšito MAMINČIN ČERTÍK). Pak se také oblékla, zatímco Malý Walter lezl v kruzích po podlaze v ložnici. Jeho divoké vzlykání se ztišilo do apatického fňukání. Začala tím, že vyhodila zakrvácené kalhoty do smetí a oblékla si jiné. Do rozkroku nacpala přeloženou utěrku na nádobí a vzala si na později ještě jednu. Pořád krvácela. Nebyl to žádný strašný proud, ale přece jenom mnohem silnější než při nejhorší menstruaci. A trval celou noc. Postel měla promáčenou.

Sbalila cestovní tašku Malého Waltera a pak ho zvedla. Byl těžký a Samanta ucítila tam dole novou bolest: podobala se křečím, když člověk sní něco špatného.

„Pojedeme na zdravotní středisko,“ řekla, „a neboj se, Waltříku, doktor Haskell nás oba dá do kupy. A jizvy u kluků tolik nevadí. Některým holkám dokonce připadají sexy. Pojedu co nejrychleji a budeme tam za chviličku.“ Otevřela dveře. „Všechno bude zase dobrý.“

Ale její stará rozhrkaná toyota na tom vůbec nebyla dobře. „Zástupci“ se neobtěžovali se zadními pneumatikami, ale prorazili aspoň obě přední. Samanta se dlouho dívala na auto a cítila, jak se jí zmocňuje ještě hlubší deprese. Hlavou jí prolétl nápad, sice jen chvilkový, ale velmi jasný: mohla by se o zbývající Lodičky snů rozdělit s Malým Walterem. Mohla by mu je rozmačkat a nasypat do lahvičky s výživou, které říkal „hamí“. Chuť by mohla přehlušit čokoládovým mlékem. Malý Walter miloval čokoládové mléko. Současně s tím nápadem se jí vybavil titul jednoho ze starých Philových elpíček: Na ničem nezáleží, a i kdyby jo, tak co?

Zahnala ten nápad pryč.

„Taková máma nejsem,“ řekla Malému Walterovi.

Civěl na ni způsobem, který jí připomněl Phila, ale v dobrém: ten výraz, který na tváři odcizeného manžela vypadal prostě zmateně a hloupě, byl u jejího syna mile pitomoučký. Vlepila mu na nos pusu a on se usmál. Byl to moc pěkný úsměv, ale náplasti na čele už rudly. To tak pěkné nebylo.

„Menší změna plánu.“ Vrátila se dovnitř. Nejdřív nemohla šátek najít, ale nakonec ho zahlédla za předmětem, který bude ode dneška nazývat Gauč, kde mě znásilnili. Nakonec se jí podařilo Malého Waltera do šátku vpravit, i když ji hrozně bolelo, když ho zvedala. Utěrka v kalhotkách jí připadala zlověstně mokrá, ale když se podívala do rozkroku tepláků, neviděla žádné skvrny. To bylo dobré.

„Připravený na procházku, Waltříku?“

Malý Walter se jenom zavrtal tváří do důlku na jejím rameni. Někdy jí jeho nemluvnost dělala starosti – měla kamarádky, jejichž děti v roce a půl uměly říct celou větu, zatímco Malý Walter zvládal jenom devět nebo deset slov – ale dnes ráno jí to nevadilo. Dnes ráno jí dělaly starosti jiné věci.

Počasí bylo na poslední říjnový týden nepříjemně teplé. Nebe mělo jenom lehce namodralý nádech a světlo bylo jaksi zamlžené. Ucítila, jak jí skoro okamžitě vyrazil pot na tváři a krku a v rozkroku ji hrozně bolelo – připadalo jí, že s každým krokem se to horší, a to jich zatím udělala jen pár. Napadlo ji, že se vrátí pro aspirin, ale nemohl snad krvácení ještě zhoršit? Navíc si nebyla jistá, jestli vůbec nějaký má.

Kromě toho tu bylo ještě něco, i když se to sotva odvažovala přiznat: kdyby se vrátila domů, možná už by neměla odvahu znovu vyjít ven.

Pod levým stěračem toyoty byl zastrčený kousek bílého papíru. Nahoře bylo záhlaví VZKAZ OD SAMMY obklopené sedmikráskami. Vytrhli ho z jejího kuchyňského bločku. Ta představa v ní vyvolala jakýsi unavený vztek. Pod sedmikrásky kdosi načmáral: Jestli někomu něco cekneš, splaskne ti něco víc než gumy. A pod to jiná ruka připsala: Příště tě třeba převrátíme a pohrajem si z druhý strany.

„Leda v tvým snu, hajzle,“ řekla ochable, vyčerpaně.

Zmačkala vzkaz, upustila ho vedle splasklé pneumatiky – chudák stará corolla vypadala skoro stejně unaveně a smutně jako Samanta – a vydala se ke konci příjezdové cesty. Na několik vteřin se zastavila a opřela se o poštovní schránku. Kov ji hřál do kůže, slunce ji pálilo do zátylku. A nepohnul se ani vánek. Říjen má chladit a osvěžovat. Možná je to to globální oteplování, pomyslela si. Byla první, koho to napadlo, nikoli však poslední, a slovo, které se nakonec uchytilo, nebylo globální, ale lokální.

Před ní se táhla Mottonská silnice, prázdná a skličující. Asi kilometr a půl doleva začínaly pěkné nové domy Eastchesteru, do kterých se po dni stráveném v obchodech, kancelářích a bankách v Lewiston-Auburnu vraceli millští pracující tatínkové a maminky příslušející k vyšší třídě. Napravo leželo centrum Chester’s Millu. A zdravotní středisko.

„Připravený, Waltříku?“

Malý Walter neřekl tak ani tak. Chrupal v důlku pod jejím ramenem a slintal na tričko se skupinou Donna the Buffalo. Samanta se zhluboka nadechla, pokusila se nevšímat si bolesti šířící se z krajiny tam dole, pošoupla si šátek s chlapcem a zamířila do městečka.

Když se na střeše radnice rozezněla siréna krátkými hvizdy, které znamenaly požár, nejdřív si myslela, že zní jenom v její hlavě, což jí připadalo fakt divné. Pak uviděla kouř, ale ten byl daleko na západě. Takže se nemuseli s Malým Walterem vzrušovat… pokud tedy někdo nepojede kolem se na požár podívat zblízka. Jestli se to stane, určitě budou tak laskaví, že ji cestou k té atrakci svezou ke zdravotnímu středisku.

Začala si zpívat písničku Jamese McMurtryho, která byla v létě tak populární, dostala se až k „Couráme po ulicích a osm bude za chvíli, je to malý město, pivo ti nikdo neprodá“, a pak ztichla. V ústech jí příliš vyschlo, než aby mohla zpívat. Zamžikala a všimla si, že se ocitla na okraji příkopu a málem do něj spadla, a navíc to nebyl kraj silnice, po kterém vyrazila. Šněrovala si to napříč silnicí, což byl výtečný způsob, jak se nechat přejet místo svézt.

Ohlédla se v naději, že někdo pojede. Žádné auto v dohledu. Silnice do Eastchesteru byla prázdná a asfalt nebyl natolik rozpálený, aby se nad ním tetelil vzduch.

Vrátila se na krajnici, na kterou podle svého názoru patřila, a už se potácela a měla pocit, že má nohy jako z gumy. Opilý námořník, pomyslela si. Co si počnem s opilým námořníkem takhle nad ránem? Ale nebylo ráno, bylo odpoledne, prospala spoustu hodin a když se podívala dolů, uviděla, že rozkrok tepláků zrudl, stejně jako kalhoty, které měla předtím. Nesmí to být vidět, a já mám přitom už jenom dvoje další tepláky, do kterých se narvu. Vzpomněla si, že jedny z nich mají velkou díru na zadku, a rozbrečela se. Slzy jí chladily rozpálené tváře.

„To bude dobrý, Waltříku,“ řekla. „Doktor Haskell nás uzdraví. Budeme v pohodě. Jako lusk. Jako růžič –“

Před očima jí začala rozkvétat černá růže a z nohou jí vyprchal zbytek síly. Samanta cítila, jak ji ztrácí, jak jí odtéká ze svalů jako voda. Padala a držela se poslední myšlenky: Na bok, na bok, nerozmačkej chlapečka!

To se jí podařilo. Zhroutila se na krajnici Mottonské silnice a zůstala nehybně ležet v zamlženém, letním slunci. Malý Walter se probudil a rozplakal se. Pokusil se vykroutit z šátku, ale nešlo to. Samanta ho pečlivě zabalila a přišpendlila. Malý Walter se rozbrečel z plných plic. Na čele mu přistála moucha, ochutnala krev prosakující kreslenými obrázky na náplastích, a pak odletěla. Možná ohlásit chutnou hostinu na muší ústřednu, odkud přivolá posily.

Luční kobylky v trávě vrzaly.

Městská siréna houkala.

Malý Walter, připoutaný ke své bezvládné matce, ještě chvíli v tom vedru kvílel, pak to vzdal a zůstal tiše ležet. Netečně se rozhlížel a pot se mu řinul z jemných vlásků ve velkých čirých kapkách.

6

Barbie stál vedle zatlučené pokladny pod prověšenou markýzou kina Globe (Globe to vzdal před pěti lety), takže měl dobrý výhled na radnici i policejní stanici. Jeho dobrý kámoš Junior seděl na schodech před služebnou a masíroval si spánky, jako by ho rytmické houkání sirény dloubalo v hlavě.

Z radnice vyšel Al Timmons a vydal se poklusem ulicí. Měl na sobě šedou pracovní uniformu správce, ale na krku mu visel dalekohled a na zádech si nesl ruční hasičský přístroj – bez vody, soudě podle toho, jak snadno s ním běžel. Barbie si domyslel, že požární sirénu spustil Al.

Jdi pryč, Ale, myslel si Barbie. Co ty na to?

Ulicí projíždělo asi půl tuctu nákladních vozů. První dva byly pickupy, třetí skříňová dodávka. Všechny tři vozy v čele měly tak zářivě žlutý lak, že přímo křičely. Pickupy měly na dveřích nápis BURPEEHO OBCHODNÍ DŮM. Skříňová dodávka se honosila legendárním sloganem ZAPAŘÍME U BURPEEHO. Romeo seděl v prvním autě. Jeho vlasy tvořily obvyklé divuplné vlny a spirály à la Daddy Cool. Vedle něj seděla Brenda Perkinsová. Na korbě vezli lopaty, hadice a zbrusu nové jímkové čerpadlo, ještě olepené továrními štítky.

Romeo zastavil vedle Ala Timmonse. „Naskoč si dozadu, parťáku,“ vyzval ho a Al poslechl. Barbie se stáhl co nejhlouběji do stínu pod markýzou opuštěného kina. Nechtěl se nechat zatáhnout mezi dobrovolné hasiče na Zmršence. On měl práci přímo tady v městečku.

Junior se ze schodů na služebnu nehnul, ale pořád si mnul spánky a držel si hlavu v dlaních. Barbie počkal, až náklaďáky zmizí, a pak přeběhl ulici. Junior hlavu nezvedl a za okamžik už zmizel z Barbieho zorného pole, protože ho zakrývala břečťanem porostlá budova radnice.

Barbie vystoupil po schodech, zastavil se a – přečetl si nápis na úřední vývěsce: POKUD NEBUDE KRIZE VYŘEŠENA, KONÁ SE VE ČTVRTEK V 19 HOD. MĚSTSKÁ PLENÁRNÍ SCHŮZE. Vzpomněl si, jak Julia říkala Dokud jste neslyšel agitování Velkého Jima Rennieho, tak ho nepodceňujte. Možná se mu ve čtvrtek večer naskytne možnost. Rennie se rozhodně vynasnaží udržet se v pozici pána situace.

A víc moci, ozval se mu v hlavě Juliin hlas. Tu samozřejmě bude chtít taky. Pro dobro městečka.

Radnice byla postavená z lámaného kamene asi před sto šedesáti lety a ve vestibulu bylo chladno a šero. Generátor byl vypnutý. Nemusel běžet, když tu nikdo nebyl.

Jenomže někdo tu byl, v hlavní zasedací místnosti. Barbie uslyšel hlasy, byly dva a patřily dětem. Vysoké dubové dveře byly pootevřené. Nahlédl dovnitř a uviděl vpředu u předsednického stolu hubeného muže se spoustou prošedivělých vlasů. Naproti němu seděla hezká, asi desetiletá holčička. Mezi nimi byla rozložená šachovnice. Vlasatý muž si jednou rukou podpíral bradu a promýšlel příští tah. O kus dál, v uličce mezi lavicemi, si mladá žena hrála na žábu s chlapcem, tak čtyř– nebo pětiletým. Šachisté byli zadumaní, mladá žena a chlapec se smáli.

Barbie chtěl zmizet, ale bylo pozdě. Mladá žena zvedla hlavu. „Haló? Hej!“ Zvedla chlapce do náruče a přišla k Barbiemu. Šachisté taky vzhlédli. Tolik tedy utajení.

Mladá žena natáhla ruku, na druhé jí spočíval chlapcův zadek. „Jsem Carolyn Sturgesová. Tady ten džentlmen je můj přítel, Thurston Marshall. A tento mladý muž je Aidan Appleton. Pozdrav, Aidane.“

„Ahoj,“ řekl Aidan křehkým hláskem a pak si strčil palec do pusy. Díval se na Barbieho kulatýma, modrýma a mírně zvědavýma očima.

Uličkou přiběhla dívka a postavila se vedle Carolyn Sturgesové. Pomalejším tempem ji následoval vlasatý muž. Vypadal unavený a otřesený. „Jmenuji se Alice Rachel Appletonová,“ spustila holčička. „Jsem Aidanova starší sestra. Vytáhni palec z pusy, Aidane.“

Aidan neposlechl.

„No, rád vás všechny poznávám,“ řekl Barbie. Sám se nepředstavil. Vlastně trochu litoval, že nemá falešný knír. Ale možná stále nic není ztraceno. Byl si skoro jistý, že tito lidé nejsou místní.

„Jste městský úředník?“ zeptal se Thurston Marshall. „Jestli ano, přeji si podat stížnost.“

„Jsem jenom správce,“ bránil se Barbie, ale pak si vzpomněl, že skoro jistě viděli odcházet Ala Timmonse. Sakra, nejspíš s ním i mluvili. „Ten druhý správce. Určitě jste potkali Ala.“

„Já chci maminku,“ oznámil Aidan Appleton. „Moc se mi po ní stýská.“

„Potkali jsme ho,“ přitakala Carolyn Sturgesová. „Tvrdil, že vláda vypálila rakety na cosi, co nás drží uvnitř, a ty se prý akorát odrazily a podpálily les.“

„To je pravda,“ potvrdil Barbie, ale než stačil pokračovat, Marshall spustil znovu.

„Chci podat stížnost. Vlastně chci podat žalobu. Napadl mě jakýsi takzvaný policista. Udeřil mě do břicha. Před několika lety mi vyoperovali žlučník a teď se obávám, že mám nějaké vnitřní zranění. Kromě toho verbálně napadl Carolyn. Označil ji výrazem, který ji pohlavně degradoval.“

Carolyn mu položila ruku na paži. „Než začneme s nějakými žalobami, Thurstone, vzpomeň si, že jsme měli TRÁVU.“

„Trávu!“ ožila Alice okamžitě. „Naše máma někdy kouří marihuanu, protože jí pomáhá, když má PERIODU.“

„Aha,“ protáhla Carolyn. „Správně.“ Chabě se usmála.

Marshall se narovnal do plné výšky. „Držení marihuany je přečin,“ prohlásil. „Oni mě však napadli způsobem, který považuji za zločinný! A strašně to bolí!“

Carolyn mu věnovala pohled, v němž se sympatie mísila se zlostí. Barbie najednou pochopil, jak to mezi nimi je. Sexy Květena potkala Vzdělance Listopada, a teď tu spolu uvízli, ztroskotanci v novoanglické verzi dramatu Za zavřenými dveřmi. „Thurstone… nejsem si jistá, jestli by koncept přečinu u soudu obstál.“ Omluvně se usmála na Barbieho. „Měli jsme toho docela spoustu. Sebrali nám to.“

„Možná ten důkaz vyhulí,“ poznamenal Barbie.

Tomu se zasmála, její prošedivělý přítel však ne. Huňaté obočí se stáhlo. „Přesto jsem odhodlaný podat stížnost.“

„Já bych počkal,“ řekl Barbie. „Zdejší situace… no, řekněme prostě, že z rány do břicha tu nikdo nebude dělat vědu, dokud budeme pod Kupolí.“

„Já z toho tedy budu dělat vědu, můj mladý příteli správče.“

Mladá žena vypadala, že už v ní zlost převažuje nad soucitem. „Thurstone…“

„Má to taky dobrou stránku, totiž že nikdo nebude dělat vědu ani z trochy trávy,“ pokračoval Barbie. „Možná je to plichta, jak říkají gambleři. Jak jste přišli k těm dětem?“

„Ti policajti, co nás vyhmátli v Thurstonově chatě, nás zahlédli v restauraci,“ řekla Carolyn. „Paní, která to tam vede, říkala, že mají zavřeno až do večeře, ale pak se slitovala, když jsme řekli, že jsme z Massachusetts. Dala nám sendviče a kávu.“

„Dala nám burákové máslo s marmeládou a kávu,“ opravil ji Thurston. „Neměla žádný výběr, dokonce ani tuňáka. Řekl jsem jí, že se mi burákové máslo lepí na zuby, ale prý mají přídělový systém. Slyšel jste už někdy něco tak šíleného?“

Barbie si opravdu myslel, že je to šílené, ale jelikož to byl jeho nápad, neřekl nic.

„Když jsem viděla, jak vcházejí ti policajti, čekala jsem další problémy,“ řekla Carolyn, „ale zdálo se, že Aidan a Alice je obměkčili.“

Thurston si odfrkl. „Neobměkčili je natolik, aby se omluvili. Nebo mi něco uniklo?“

Carolyn vzdychla a pak se otočila znovu k Barbiemu. „Řekli, že by pastorka z protestantského kostela možná pro nás čtyři našla nějaký prázdný dům, kde bychom mohli bydlet, dokud se to nepřežene. Zřejmě z nás budou pěstouni, aspoň nějakou dobu.“

Pohladila chlapce po vlasech. Thurston Marshall vůbec nevypadal potěšeně z vyhlídky, že se stane pěstounem, ale vzal dívku kolem ramen a Barbiemu se díky tomu zalíbil.

„Jeden policista se jmenoval Jú-nyór,“ oznámila jim Alice. „Je milý. Taky fešák. Frankie nevypadá tak dobře, ale taky byl milý. Dal nám čokoládu Milky Way. Maminka říká, že si nemáme brát bonbóny od cizích lidí, ale…“ Pokrčila rameny, aby naznačila, že se věci změnily. Zdálo se, že tento fakt chápou Alice a Carolyn mnohem lépe než Thurston.

„Předtím tak milí nebyli,“ zamručel. „Nebyli milí, když mě mlátili do břicha, Carolyn.“

„Musíte s tím sladkým brát i to hořké,“ řekla Alice filozoficky. „To říká moje máma.“

Carolyn se zasmála. Barbie se přidal a po chvíli se připojil i Marshall, i když si při tom držel břicho a díval se na svou mladou přítelkyni poněkud vyčítavě.

„Šla jsem kus po ulici a zaklepala na dveře kostela,“ řekla Carolyn. „Nikdo se neozval, tak jsem vešla – nebylo zamčeno, ale uvnitř nikdo nebyl. Netušíte, kdy se pastor vrátí?“

Barbie zavrtěl hlavou. „Být vámi, vzal bych šachovnici a odešel na faru. Je hned za rohem. Hledáte Piper Libbyovou.“

„Cherchez la femme,“ pronesl Thurston.

Barbie pokrčil rameny, pak přikývl. „Je to dobrá ženská a bůh ví, že v Millu jsou prázdné domy. Mohli byste si skoro vybrat. A nejspíš najdete zásoby všude, kam přijdete.“

To mu znovu připomnělo protiatomový kryt.

Alice zatím posbírala figurky, nacpala si je do kapes a šachovnici strčila pod paži. „Pan Marshall mě zatím porazil v každé hře,“ sdělila Barbiemu. „Prý je výrazem bláho-sklonnosti, když se děti nechávají vyhrát jen proto, že to jsou děti. Ale už se lepším, viďte, pane Marshalle?“

Zvedla k němu hlavu a usmála se. Thurston Marshall jí úsměv oplatil. Barbieho napadlo, že tahle neuvěřitelná čtveřice bude nakonec v pořádku.

„Milá Alice, mládí je třeba ustoupit,“ řekl. „Ne však hned.“

„Já chci maminku,“ zakabonil se Aidan.

„Kdybychom se tak s ní mohli nějak spojit,“ vzdychla Carolyn. „Alice, určitě si nepamatuješ její e-mailovou adresu?“ Obrátila se k Barbiemu: „Jejich maminka nechala v chatě mobil, takže to není moc dobré.“

„Je na hotmailu,“ řekla Alice. „Víc nevím. Někdy říkala, že bývala hot ženská, ale že tatínek s tím udělal krátký proces.“

Carolyn se dívala na svého postaršího přítele. „Vypadneme z tohohle podniku, co říkáš?“

„Ano. Můžeme se docela dobře uchýlit na tu faru a doufat, že se ta dáma brzy vrátí z milosrdné mise, kterou právě vykonává.“

„Fara by mohla být taky odemčená,“ řekl Barbie. „Jestli ne, zkuste se podívat pod rohožku.“

„Tak troufalý bych nebyl,“ namítl Thurston.

„Já ano,“ zahihňala se Carolyn. U chlapce to vyvolalo úsměv.

„Trou-falý!“ zvolala Alice Appletonová a rozběhla se střední uličkou s rozpřaženými pažemi. V jedné ruce jí plácala šachovnice. „Trou-falý, trou-falý, tak už pojďte, lidi, budeme trou-falí!“

Thurston vzdychl a vydal se za ní. „Jestli tu šachovnici rozbiješ, Alice, už nikdy mě neporazíš.“

„Porazím, protože mládí je třeba ustoupit!“ zavolala přes rameno. „Kromě toho bychom ji mohli slepit. Tak pojďte už!“

Aidan se netrpělivě zavrtěl Carolyn v náručí. Postavila ho na zem, aby mohl dohnat sestru. Carolyn natáhla ruku. „Děkuji vám, pane…“

„Není vůbec zač,“ řekl Barbie a rukou potřásl. Pak se otočil k Thurstonovi. Stisk jeho ruky připomínal leklou rybu a Barbie si ho spojoval s pány, jejichž poměr mezi inteligencí a fyzickým cvičením byl hodně vychýlený z rovnováhy.

Vydali se za dětmi. U dvoukřídlých dveří se Thurston Marshall ohlédl. Na tvář mu dopadl paprsek zamlženého slunce, které sem svítilo jedním z vysokých oken, a v jeho světle vypadal mnohem starší. Vypadal na osmdesát. „Redigoval jsem nejnovější číslo Radlice,“ oznámil Barbiemu. Hlas se mu chvěl rozhořčením a žalem. „To je velmi dobrý literární časopis, patří k nejlepším v celé zemi. Neměli žádné právo mě mlátit do břicha, ani se mi smát.“

„Neměli,“ souhlasil Barbie. „Samozřejmě že ne. Dobře se postarejte o ty děti.“

„Postaráme,“ ujistila ho Carolyn. Vzala muže za paži a stiskla ji. „Pojď, Thurstone.“

Barbie počkal, až uslyšel, jak se zavírají venkovní dveře, a pak se pustil do hledání schodiště, které vede ke konferenční místnosti a kuchyni. Julia říkala, že protiatomový kryt se nachází o patro níž.

7

Piper si v první chvíli pomyslela, že někdo vyhodil na krajnici pytel odpadků. Pak přijela trochu blíž a uviděla, že je to lidské tělo.

Zastavila a hrnula se z auta tak překotně, že padla na koleno a odřela se. Když vstala, všimla si, že to není jedno tělo, ale dvě: žena a batole. Alespoň dítě bylo živé, chabě mávalo ručkama.

Přiběhla k nim a obrátila ženu na záda. Byla mladá a Piper vzdáleně povědomá, i když nepatřila ke kongregaci. Tváře a čelo měla hrozně odřené. Piper vyprostila chlapce z šátku a když ho podržela proti sobě a pohladila po zpocených vlasech, chraptivě se rozkřičel.

Ženě se při tom zvuku zatřásla víčka a otevřela oči. Piper si všimla, že žena má kalhoty promáčené krví.

„Mal-vo,“ zasípala žena a Piper jí špatně porozuměla.

„Nebojte, vodu mám v autě. Jenom klidně ležte. Mám vaše dítě, je v pořádku.“ Ale jistá si tím nebyla. „Postarám se o něj.“

„Mal-vo,“ opakovala žena v zakrvácených kalhotách a zavřela oči.

Piper se rozběhla k autu a srdce jí tlouklo tak prudce, až cítila tep v očích. Na jazyku se jí objevila měděná pachuť. Bůh mi pomoz, modlila se a nic jiného nedokázala vymyslet, takže si pomyslela znovu: Bože, prosím tě, pomoz mi a pomoz té ženě.

Subaru mělo klimatizaci, ale Piper ji neměla zapnutou, i když bylo horko. Nezapínala ji skoro nikdy. Vnímala ji jako nepříliš ekologickou. Ale teď ji zapnula a rovnou naplno. Položila dítě na zadní sedadlo, vyrolovala okna, zavřela dveře a zamířila zpátky k mladé ženě ležící v prachu. Pak ji napadla děsivá myšlenka: co když se dítěti podaří přelézt sedadlo, zmáčknout nesprávný knoflík a zamknout se uvnitř?

Bože, já jsem tak hloupá. Nejhorší pastorka na světě, když nastane opravdová krize. Pomoz mi, abych nebyla tak hloupá.

Uháněla zpět, znovu otevřela dveře u řidiče, podívala se přes sedadlo dozadu a uviděla, že chlapec leží tam, kde ho položila, ale teď si cucá palec. Na okamžik k ní zalétl pohledem, ale pak se zahleděl na strop, jako by tam viděl něco zajímavého. Možná si v duchu promítal kreslené filmy. Tričko pod dupačkami měl úplně propocené. Piper kroutila elektronickým klíčem v hrsti sem a tam, až ho vyvlékla z kroužku. Pak utíkala zpátky k ženě, která se snažila posadit.

„Ne ne,“ uklidňovala ji Piper. Klekla si k ní a vzala ji kolem ramen. „Myslím, že byste neměla…“

„Mal-vo,“ chraptěla žena.

Sakra, já na tu vodu zapomněla! Bože, proč jsi dopustil, abych na tu vodu zapomněla?

Žena se mezitím zoufale snažila vstát. Piper se ten nápad nelíbil, protože byl v rozporu se vším, co věděla o první pomoci, ale měla na vybranou? Silnice byla pustá a ona ji tu nemohla nechat ležet na žhnoucím slunci, to by bylo ještě horší. Takže místo aby ženu tlačila zpátky k zemi, pomohla jí vstát.

„Pomalu,“ nabádala ženu, držela ji kolem pasu a podpírala její nejisté kroky, jak jenom uměla. „Pomalu a polehoučku, spěcháme pomalu. V autě je chladněji. A mám tam vodu.“

„Mal-vo!“ Žena se zapotácela, udržela však rovnováhu a pak se pokusila vykročit rychleji.

„Vodu,“ řekla Piper. „Správně. Pak vás odvezu do nemocnice.“

„Zdra… edisko.“

Tomu Piper rozuměla, ale pevně zavrtěla hlavou. „V žádném případě. Pojedete rovnou do nemocnice. Vy i vaše dítě.“

„Mal-vo,“ zašeptala žena. Stála, potácela se, hlavu měla skloněnou, vlasy jí visely do obličeje a Piper zatím otvírala dveře a pomáhala jí do auta.

Piper vytáhla ze středové konzole láhev Polského pramene a odšroubovala uzávěr. Žena jí láhev vyškubla z ruky dřív, než ji Piper stačila podat, a dychtivě pila, až jí voda přetékala na krk, kapala na bradu a máčela horní okraj trička.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Piper.

„Samanta Busheyová.“ A v tu chvíli, zrovna když se jí žaludek z přemíry vody křečovitě stáhl, se jí před očima znovu začala rozvírat ta černá růže. Láhev jí vypadla z ruky, dopadla na rohožku a voda s bubláním vytekla. Samanta omdlela.

Piper jela co nejrychleji, což znamenalo hodně rychle, jelikož Mottonská silnice zůstávala pustá, ale když se dostala do nemocnice, zjistila, že doktor Haskell včera zemřel a lékařův asistent Everett tu není.

Samantu prohlédl a přijal slavný lékařský odborník Dougie Twitchell.

8

Zatímco se Ginny snažila zastavit Samantě Busheyové vaginální krvácení a Twitch zaváděl hrozně dehydrovanému Malému Walterovi kapačku, Zrzek Everett tiše seděl na parkové lavičce na náměstí před radnicí. Lavička stála pod rozložitými větvemi vysokého smrku pichlavého a poskytovala natolik hluboký stín, že Everett byl v podstatě neviditelný. Tedy aspoň pokud se nebude moc hýbat.

Byly tam zajímavé věci k vidění.

Měl v plánu jít rovnou do skladiště za radnicí (Twitch mu říkal kůlna, ale dlouhá dřevěná stavba, v níž parkovaly také čtyři městské sněžné pluhy, byla na kůlnu přece jen dost velká) a prověřit tamější zásoby propanu, ale potom přijelo policejní auto s Frankiem DeLessepsem za volantem. Ze sedadla spolujezdce se vynořil Junior Rennie. Chvíli spolu mluvili, pak DeLesseps odjel.

Junior vyšel po schodech ke služebně, ale dovnitř nevešel, posadil se před dveře a mnul si spánky, jako by ho bolela hlava. Zrzek se rozhodl počkat. Nechtěl, aby ho někdo viděl, jak si ověřuje energetické zásoby městečka, zvlášť ne synek druhého radního.

V jednom okamžiku si Junior vytáhl z kapsy mobil, otevřel ho, chvíli poslouchal, cosi řekl, znovu poslouchal, pak znovu cosi řekl a nakonec telefon zase zavřel. Opět si začal mnout spánky. Doktor Haskell cosi o tom mladíkovi říkal. Něco o migrénách? Rozhodně to jako migréna vypadalo. Nešlo jen o to mnutí spánků, ale také tomu svědčil způsob, jakým skláněl hlavu.

Snaží se minimalizovat prudké světlo, pomyslel si Zrzek. Nejspíš zapomněl imitrex nebo zomig doma. Pokud mu ho tedy Haskell předepsal.

Zrzek napůl vstal, už chtěl přejít ulici a dostat se zezadu k radnici – Junior očividně nebyl zrovna ostražitý – ale pak zahlédl ještě někoho a znovu se posadil. Pod markýzou Globu, ještě v hlubším stínu než Zrzek, stál Dale Barbara, kuchař, který byl údajně povýšen do hodnosti plukovníka (samotným prezidentem, jak kdosi tvrdil). A Barbara také vypadal, že pozoruje mladého pana Rennieho.

Zajímavé.

Barbara očividně došel k závěru, k němuž došel i Zrzek: Junior nehlídá, ale čeká. Možná ho tu má někdo vyzvednout. Barbara přeběhl ulici a zastavil se – opět ho chránila před případnými Juniorovými pohledy budova radnice –, aby si prohlédl úřední vývěsku vpředu. Pak vešel dovnitř.

Zrzek si řekl, že ještě chvilku posedí. Pod stromem bylo příjemně a byl zvědavý, na koho asi Junior čeká. Lidé se trousili od Dippera (někteří by byli zůstali déle, kdyby nalévali). Většina, jako ten mladík sedící na schodech tamhle naproti, měla sklopenou hlavu. U nich za to asi nemohla bolest, soudil Zrzek, ale sklíčenost. Nebo to možná bylo totéž. Tato otázka rozhodně stála za úvahu.

Najednou přijela hranatá černá díra na benzín, kterou Zrzek velmi dobře znal: hummer Velkého Jima Rennieho. Netrpělivě zatroubil na trojici lidí, kteří šli po ulici, a rozehnal je jako stádečko ovcí.

Hummer zastavil před policejní služebnou. Junior vzhlédl, ale nevstal. Dveře vozu se otevřely. Od volantu se vynořil Andy Sanders, z místa spolujezdce Rennie. Že by Rennie dovolil Sandersovi, aby řídil jeho milovanou černou perlu? Zrzek usazený na lavičce povytáhl obočí. Měl dojem, že ještě nikdy neviděl za volantem toho monstra někoho jiného než Velkého Jima osobně. Možná se rozhodl povýšit Andyho z poskoka na šoféra, pomyslel si, ale když pozoroval, jak Velký Jim stoupá po schodech k synovi, došel k jinému názoru.

Jako většina zdravotníků-veteránů byl i Zrzek velmi slušný diagnostik na dálku. Sice by na tom nikdy nezaložil léčbu, ale pouhým pozorováním chůze rozeznal člověka, který měl před půl rokem voperovanou kyčelní endoprotézu, od člověka, kterého právě trápí hemeroidy. Poznal přeleželý krk podle toho, že se žena otáčí celým tělem, místo aby se prostě ohlédla, a poznal, že si dítě přivezlo z letního tábora úrodu vší podle toho, jak si neustále drbe hlavu. Velký Jim si při chůzi do schodů držel paži nahoře na mohutném břiše, což je klasická řeč těla u člověka, který si nedávno namohl rameno či nadloktí nebo oboje. Nebylo divu, že Sanders byl nakonec jmenován pilotem té bestie.

Všichni tři spolu hovořili. Junior nevstal, ale Sanders se posadil k němu, chvíli hledal po kapsách a pak vytáhl cosi, co se zablýsklo v zamlženém odpoledním slunci. Zrzek měl dobré oči, ale chybělo mu nejmíň padesát metrů, aby předmět rozeznal. Byl buď skleněný nebo kovový, víc nemohl s jistotou říct. Junior si ho strčil do kapsy a pak ještě chvíli mluvili. Rennie máchl rukou k hummeru – udělal to zdravou paží – ale Junior zavrtěl hlavou. Pak ukázal na hummer Sanders. Junior znovu odmítl, sklopil hlavu a znovu si začal mnout spánky. Muži se na sebe podívali, Sanders při tom musel zaklonit hlavu, protože stále seděl na schodech. A ve stínu Velkého Jima, což Zrzkovi připadalo výstižné. Velký Jim pokrčil rameny a rozpřáhl ruce – co můžu dělat, říkalo to gesto. Sanders vstal a oba vešli do policejní budovy, Velký Jim se jen na chvilku zastavil, aby poplácal syna po rameni. Junior na to nijak nereagoval. Dál seděl na stejném místě, jako by tam chtěl sedět celou věčnost. Sanders posloužil Velkému Jimovi jako vrátný a pustil ho dovnitř jako prvního.

Sotva oba radní opustili scénu, z radnice vyšla čtveřice lidí: postarší džentlmen, mladá žena, dívka a chlapec. Dívka držela chlapce za ruku a nesla si šachovnici. Chlapec vypadal skoro stejně zdrceně jako Junior… a ať se Zrzek propadne, jestli si i chlapec nemnul volnou rukou spánek. Všichni čtyři přešli ulici a pak procházeli přímo před Zrzkovou lavičkou.

„Dobrý den,“ pozdravila dívenka vesele. „Jmenuji se Alice. Tohle je Aidan.“

„Budeme bydlet na fráře,“ kabonil se chlapec jménem Aidan. Pořád si třel spánek a byl hodně bledý.

„To bude zábava,“ ujistil je Zrzek. „Někdy si taky přeju, abych bydlel na fráře.“

Muž a žena došli k dětem. Drželi se za ruce. Otec s dcerou, usoudil Zrzek.

„Vlastně si chceme jen promluvit s reverendkou Libbyovou,“ vysvětlila žena. „Nevíte náhodou, jestli se už vrátila?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Zrzek.

„No, tak tam zajdeme a počkáme. Na fráře.“ Při těch slovech obrátila tvář vzhůru ke staršímu muži a usmála se. Zrzek si řekl, že to možná nebude otec s dcerou. „To nám poradil ten správce.“

„Al Timmons?“ Zrzek viděl, jak Al vskočil na korbu Burpeeho služebního náklaďáku.

„Ne, ten druhý,“ odpověděl starý muž. „Říkal, že reverendka nám možná pomůže s ubytováním.“

Zrzek přikývl. „Jmenoval se Dale?“

„Mám dojem, že se nám vlastně nepředstavil,“ řekla žena.

„Tak už pojďte!“ Chlapec pustil sestřinu ruku a začal za sebou táhnout ženu. „Chci hrát tu druhou hru, jak jsi říkala.“ Ale vypadal spíš naštvaně než dychtivě. Možná měl mírný šok. Nebo onemocněl fyzicky. Pokud to bylo to druhé, Zrzek doufal, že je to jen nastydnutí. To poslední, co teď v Millu potřebovali, byla chřipková epidemie.

„Matka se jim někde ztratila, snad jen dočasně,“ vysvětlila žena potichu. „Prozatím se o ně staráme my.“

„To je od vás hezké,“ ujistil ji Zrzek a myslel to vážně. „Chlapče, bolí tě hlava?“

„Ne.“

„A v krku?“

„Ne,“ odpověděl Aidan. Vážnýma očima se pozorně díval na Zrzka. „Víte co? Jestli letos nebudeme chodit na halloweenskou koledu, tak je mi to fuk.“

„Aidane Appletone!“ vykřikla Alice a vypadala, že to s ní otřáslo do hloubi duše.

Zrzek sebou na lavičce trochu trhl, nemohl si pomoct. Pak se usmál. „Ano? A pročpak?“

„Protože nás vozí maminka a maminka odjela pro sázoby.“

„Chce říct zásoby,“ opravila ho Alice shovívavě.

„Jela pro bobánky,“ řekl Aidan. Vypadal jako maličký dědeček – maličký, hodně ustaraný dědeček. „Moc bych se bál chodit o halloweenu bez maminky.“

„Pojďme, Carolyn,“ řekl muž. „Měli bychom…“

Zrzek vstal z lavičky. „Mohl bych s vámi chvilku mluvit, paní? Pojďme o kousek dál.“

Carolyn vypadala překvapeně a ostražitě, ale poodešla s ním k okraji stínu vrhaného větvemi smrku.

„Nevykazoval ten chlapec nějaké známky záchvatu?“ zeptal se Zrzek. „Třeba že se najednou zastavil uprostřed nějaké činnosti… víte, že prostě jen tak zůstal stát… nebo měl strnulý pohled… mlaskal rty…“

„Nic takového,“ řekl muž, který se k nim připojil.

„Ne,“ přisvědčila Carol, ale vypadala polekaně.

Muž si toho všiml a působivě se na Zrzka zamračil. „Vy jste lékař?“

„Lékařův asistent. Myslel jsem, že možná…“

„No, vaší starostlivosti si opravdu vážíme, pane…?“

„Eric Everett. Říkejte mi Zrzku.“

„Vážíme si vaší starostlivosti, pane Everette, ale jsem přesvědčen, že zde je zbytečná. Mějte na paměti, že ty děti jsou bez matky…“

„A strávily dvě noci o samotě a neměly nic k jídlu,“ dodala Carolyn. „Snažily se dostat do městečka vlastními silami, když je našli ti dva… policisté,“ nakrčila nos, jako by jí to slovo páchlo.

Zrzek přikývl. „Tím by se to asi vysvětlovalo. I když ta holčička vypadá v pořádku.“

„Děti reagují různě. A my bychom měli jít. Aby se nám neztratily, Thurstone.“

Alice a Aidan utíkali přes park, rozkopávali barevné hromádky spadaného listí, Alice máchala šachovnicí a z plných plic ječela: „Frára! Frára!“ Chlapec s ní držel krok a taky ječel.

Kluk měl chvilkové okno, nic víc, pomyslel si Zrzek. To ostatní byla náhoda. Vlastně ani to ne – které americké děcko nemyslí na halloween, když je druhá půlka října? Jedno bylo jisté: kdyby se těchto lidí někdo později zeptal, vzpomněli by si přesně, kde a kdy viděli Erika Everetta zvaného Zrzek. Tolik k utajení.

Šedovlasý muž zvýšil hlas. „Děti! Zpomalte!“

Mladá žena se na Zrzka zkoumavě zadívala a pak mu podala ruku. „Děkuji vám za starost, pane Everette. Zrzku.“

„Nejspíš přehnanou. Profesionální deformace.“

„Nemáte se vůbec zač omlouvat. Tohle byl nejšílenější víkend ve světové historii, můžete to přičíst na vrub tomu.“

„Určitě. A kdybyste mě potřebovali, najdete mě v nemocnici nebo zdravotním středisku.“ Ukázal směrem k nemocnici Cathy Russellové, která bude skrz stromy vidět, jakmile opadá listí. Pokud opadá.

„Nebo tady na lavičce,“ usmála se.

„Správně, nebo tady na lavičce.“ Také se usmál.

„Carolyn!“ Thurston vypadal netrpělivě. „Pojď už!“

Trošku Zrzkovi zamávala – jenom tak zavrtěla špičkami prstů – a pak se rozběhla za ostatními. Běžela lehce, půvabně. Zrzka napadlo, jestlipak Thurston ví, že dívky, které tak lehce a půvabně běhají, skoro vždycky svým starším milencům dřív nebo později utečou. Možná to věděl. Možná se mu to stalo už dřív.

Zrzek se díval, jak společně přecházejí náměstí k věži protestantského kostela. Nakonec mu výhled zakryly stromy. Když se podíval znovu k policejní budově, Junior Rennie byl pryč.

Zrzek ještě chvilku zůstal sedět a bubnoval prsty na stehnech. Pak se rozhodl a vstal. Hledání chybějících plynových bomb z nemocnice v městském skladišti může počkat. Zvědavější byl na to, co na radnici dělá jediný armádní důstojník, kterého Mill má.

9

Ve chvíli, kdy Zrzek přecházel ulici k radnici, Barbie uznale hvízdl mezi zuby. Protiatomový kryt byl dlouhý jako jídelní vůz Amtraku a police byly plné konzerv. Většinou vypadaly rybí: stohy sardinek, výběr lososů a spousta čehosi, co se jmenovalo Snowovy škeblové smaženky, o nichž Barbie upřímně doufal, že je nebude muset nikdy ochutnat. Byly tam také krabice suchých potravin včetně řady velkých plastových kanystrů označených RÝŽE, PŠENICE, SUŠENÉ MLÉKO a CUKR. Tyčily se tam stohy balíků s láhvemi označenými PITNÁ VODA. Napočítal deset velkých kartonů s nápisem SUCHARY VLÁDNÍ PŘEBYTKY. Další dva měly etiketu ČOKOLÁDOVÉ TYČINKY VLÁDNÍ PŘEBYTKY. Na zdi nad nimi byl žloutnoucí nápis 700 KALORIÍ DENNĚ ZAŽENE HLAD.

„To určitě,“ zamumlal Barbie.

Na opačném konci byly dveře. Otevřel je. Za nimi byla tma jako v pytli, takže chvíli hmatal kolem, než našel vypínač. Byla tam další místnost, ne tak velká, ale pořád ještě prostorná. Vypadala stará a nepoužívaná – ne špinavá, musel o ní vědět aspoň Al Timmons, protože někdo utíral z polic prach a zametal podlahu, ale zanedbané to tu bylo určitě. Byla zde voda uložená ve skleněných láhvích a ty Barbie neviděl od krátké mise v Saúdské Arábii.

V této místnosti bylo půl tuctu složených lehátek a obyčejné modré deky s matracemi, které byly zazipované v průhledných plastových obalech, připravené k použití. I zde byly zásoby, včetně půl tuctu kartonů označených DEZINFEKČNÍ SOUPRAVA a dalšího tuctu s nápisem PLYNOVÉ MASKY. Pak tu byl malý pomocný generátor, který mohl dodávat minimální množství energie. Běžel, takže musel naskočit, když Barbie rozsvítil. Vedle generátoru byly dvě police. Na jedné stála vysílačka, která vypadala, že byla nová někdy v době, kdy hitparády ovládala novinka od C. W. McCalla „Convoy“. Na druhé polici byly dva vařiče a kovová krabice opatřená jasně žlutým nátěrem. Logo na boku pocházelo z dob, kdy CD znamenalo něco jiného než kompaktní disk. Přesně to tady hledal.

Barbie krabici zvedl, ale skoro ji upustil – byla těžká. Vpředu bylo měřidlo označené POČET ZA SEKUNDU. Když se přístroj zapnul a čidlo se na něco zaměřilo, ručička mohla zůstat v zeleném poli, zvednout se do žlutého středu ciferníku… nebo se přehoupnout do červené. To by asi nebylo dobré, domníval se Barbie.

Zapnul přístroj. Lampička označující stav energie zůstala temná a ručička ležela klidně na nule.

„Je vybitá baterka,“ pronesl kdosi za ním. Barbie skoro vyskočil ke stropu. Ohlédl se a uviděl vysokého, statného muže se světlou pletí i vlasy. Stál ve dveřích mezi místnostmi.

Chvíli si nemohl vzpomenout, jak se příchozí jmenuje, i když ten chlap byl v restauraci skoro každou neděli ráno, někdy s manželkou a vždycky se dvěma malými holčičkami. Pak se mu jméno vybavilo. „Zrzek Evers, je to tak?“

„Skoro. Jsem Everett.“ Příchozí natáhl ruku. Barbie trochu ostražitě přišel blíž a potřásl mu s ní. „Viděl jsem, že jdete dovnitř. A tohle,“ kývl směrem ke Geigerovu počítači, „nejspíš není špatný nápad. Něco to musí udržovat na místě.“ Neřekl, co má na mysli, ale to ani nemusel.

„Jsem rád, že to schvalujete. Vyděsil jste mě tak, že jsem málem dostal infarkt. Ale s tím byste si asi poradil, že? Jste doktor, viďte?“

„Asistent,“ opravil ho Zrzek. „To znamená…“

„Já vím, co to znamená.“

„Tak jo, vyhrál jste sadu nádobí na vaření bez vody.“ Zrzek ukázal na Geigerův počítač. „Nejspíš do toho přijde šestivoltová baterie. Určitě jsem jich pár viděl u Burpeeho. Už si ale nejsem tak jistý, jestli tam teď někdo bude. Takže… co takhle pokračovat v obhlídce?“

„Co přesně budeme obhlížet?“

„Skladiště vzadu.“

„A to proč?“

„To záleží na tom, co najdeme. Jestli tam bude to, co v nemocnici postrádáme, tak bychom si mohli vyměnit pár informací.“

„Prozradíte mi, co postrádáte?“

„Propan, bratře.“

Barbie se nad tím zamyslel. „A sakra. Tak se na to mrkneme.“

10

Junior stál pod vratkými schody, které vedly nahoru po vnější stěně Sandersovy lidové lékárny, a uvažoval, jestli by po nich zvládl vylézt, když ho takhle bolí hlava. Možná. Pravděpodobně. Na druhou stranu ho napadlo, že by se mohl dostat do půlky, a lebka mu praskne jako silvestrovská petarda. Ta skvrna se mu znovu vznášela před okem, poskakovala a tancovala v rytmu srdce, ale už nebyla bílá. Získala jasně červenou barvu.

Ve tmě budu v pohodě, pomyslel si. V komoře, se svými přítelkyněmi.

Jestli to půjde dobře, mohl by se tam dostat. V tuto chvíli mu připadala komora u McCainových v Prestilské ulici jako nejvytouženější místo na zemi. Samozřejmě tam byl i Coggins, ale co má být? Junior vždycky mohl tohohle uhulákaného blbečka odstrčit. A Coggins musel zůstat schovaný, aspoň prozatím. Junior neměl zájem chránit svého otce (a nijak ho nepřekvapilo ani nevyděsilo, co otec udělal; Junior vždycky věděl, že Velký Jim Rennie má v sobě vraha), ale měl velký zájem na tom, aby Daleu Barbarovi šlápl do hraček.

Jestli to zmákneme správně, dosáhneme tím víc, než že ho jenom odstraníme z cesty, řekl mu Velký Jim ráno. Využijeme ho ke sjednocení městečka tváří v tvář krizi. A tu zatr-patr novinářku. Už mě taky napadlo, co s ní. Vřele a upřímně položil ruku synovi na rameno. Jsme tým, synu.

Možná ne navěky, ale prozatím táhli za jeden provaz. A postarají se o Báárbínu. Juniora dokonce napadlo, že za ty jeho bolesti hlavy může Barbie. Jestli byl Barbie skutečně za mořem – říkalo se, že v Iráku – třeba si domů ze Středního východu přivezl nějaké podezřelé suvenýry. Například jed. Junior mnohokrát jedl u Šípkové růže. Barbara mu klidně mohl do jídla nakapat trochu nějakého svinstva. Nebo do kafe. A pokud Barbie neobsluhoval gril osobně, mohl k tomu přemluvit Rose. Ta čůza byla úplně pod jeho vlivem.

Junior vyšel po schodech, pomalu, každé čtyři kroky se zastavil. Hlava se mu nerozletěla a když se dostal až nahoru, zalovil v kapse po klíči od bytu, který mu dal Andy Sanders. Nejdřív ho nemohl najít a napadlo ho, že ho možná ztratil, ale konečně na něj špičky prstů narazily, schovával se pod několika volně loženými mincemi.

Rozhlédl se. Od Dippera se stále vraceli další lidé, ale nikdo se nedíval nahoru na podestu před Barbieho bytem, kde Junior stál. Klíč se otočil v zámku a mladík vklouzl dovnitř.

Nerozsvěcel, i když Sandersův generátor nejspíš posílal do bytu nějakou šťávu. V šeru nebyla ta pulzující skvrna před okem tolik vidět. Zvědavě se rozhlédl. Byly tu knihy, spousta polic s knihami. Copak je tu Bárbína chtěl nechat, když bral do zaječích? Nebo si zařídil – nejspíš u Petry Searlesové, která pracovala v přízemí – aby je za ním někam poslali? Jestli ano, nejspíš si podobně zařídil převoz koberce z obývacího pokoje – nejspíš ruční práce nějakého honáka velbloudů, kterou Barbie asi sebral někde na místním trhu, pokud zrovna nepodroboval podezřelé mučení vodou nebo nešukal malé chlapečky.

Junior došel k závěru, že Barbie si převoz svých věcí nezařizoval. Ani nemusel, protože vůbec neměl v plánu městečko opustit. Jakmile se Juniorovi vynořil tenhle nápad v hlavě, divil se, že si to neuvědomil dřív. Bárbíně se tu přece líbilo a být po jeho, nikdy by z městečka neodjel. Byl tu spokojený jako červ v psím blitku.

Najdi něco, z čeho se nebude moct vykecat, nabádal ho Velký Jim. Něco, co může patřit jenom jemu. Rozumíš mi?

Co si o mě myslíš, tati, že jsem hloupý? pomyslel si teď Junior. Pokud jsem hloupý, jak to, že jsem to byl včera v noci já, kdo ti zachraňoval zadek?

Ale otec měl pádnou ránu, když ho popadl vztek, to se mu muselo nechat. Juniorovi, když byl malý, nikdy nevrazil facku ani mu neuštědřil výprask, což Junior vždycky přičítal dobrému vlivu své zesnulé matky. Teď měl podezření, že otci spíš bylo v hloubi duše jasné, že pokud by jednou začal, třeba by nedokázal skončit.

„Jaký otec, takový syn,“ řekl Junior a zahihňal se. Hlava ho z toho bolela, ale stejně se uchechtával. Jak bylo to staré rčení o tom, že smích je nejlepší lék?

Když vešel k Barbiemu do ložnice, všiml si, že lůžko je úhledně ustlané. Letmo ho napadlo, jak by bylo skvělé přímo doprostřed naklást pořádné hovno. Ano, a pak se utřít polštářem. Jak by se ti to líbilo, Bárbíno?

Místo toho však zamířil k prádelníku. V horní zásuvce ležely troje nebo čtvery džíny, k tomu dvoje khaki šortky. Pod šortkami ležel mobil a Junior si chvíli myslel, že našel, co chtěl. Ale ne. Mobil byl koupený v obchodě se zlevněným zbožím. Takovému mládež na vysoké říkala hořák nebo spotřebák. Barbie by mohl klidně prohlásit, že není jeho.

V druhém šuplíku leželo půl tuctu souprav spodního prádla a další čtyři nebo pět párů obyčejných bílých sportovních ponožek. Ve třetí zásuvce nebylo vůbec nic.

Podíval se pod postel, i když mu v hlavě dunělo a hučelo – zdálo se, že hlava se přece jen nijak nelepší. A pod postelí nebylo nic, dokonce ani chuchvalce prachu. Bárbína byl hospodyňka. Juniora napadlo, že si vezme imitrex schovaný v kapsičce na hodinky, ale neudělal to. Spolkl už dva a neměly vůbec žádný účinek kromě toho, že po sobě nechaly vzadu v krku kovovou pachuť. Věděl, jaký lék potřebuje: tmavou spíž na Prestilské ulici. A společnost svých kamarádek.

Zatím byl však tady. A něco tu přece muselo být.

„Něcičko něco,“ zašeptal. „Něcičko tu musí být.“

Zamířil zpátky do obývacího pokoje a otřel si koutek bolavého levého oka, které slzelo (nevšiml si, že vodu už barví krev), ale pak se zarazil, protože ho něco napadlo. Vrátil se k prádelníku a znovu otevřel zásuvku s ponožkami a trenýrkami. Ponožky byly sbalené do klubíček. Když byl Junior na střední škole, občas si do sbalených ponožek schoval trochu trávy nebo pár tabletek. Jednou kalhotky Adrietty Nedeauové. Ponožky byly dobrá skrýš. Vytahoval jednu úhlednou kouli po druhé a prohmatával je.

U třetí měl úspěch, nahmatal v ní jakousi kovovou placku. Ne, byly dvě. Rozbalil ponožky a vytřepal tu těžkou na horní desku prádelníku.

Vypadly z ní vojenské známky Dalea Barbary. A Junior, přestože ho strašně bolela hlava, se usmál.

Máme tě, Bárbíno, pomyslel si. Z tohohle se nevykroutíš.

11

Na tarkerské straně Zmršenky stále plápolaly požáry zažehnuté střelami Fasthawk, ale do tmy vyhasnou. Hasičské sbory ze čtyř městeček, posílené smíšenými družstvy námořní a armádní pěchoty, se činily a vítězily. Brenda Perkinsová soudila, že by požáry uhasili ještě dřív, nebýt toho, že se museli potýkat s prudkým větrem. Na millské straně takové problémy neměli. Dnes to bylo požehnání, později se však může změnit v prokletí. Předem to nešlo odhadnout.

Brenda se nemínila nechat touto otázkou dnes odpoledne znepokojovat, protože se cítila dobře. Kdyby se jí dnes ráno někdo zeptal, kdy by se podle vlastního názoru mohla znovu cítit dobře, byla by odpověděla Možná příští rok. Možná nikdy. Ale byla dost moudrá, aby věděla, že ten pocit nejspíš nevydrží. Devadesát minut tvrdé fyzické práce nepochybně hrálo svou roli. Cvičení uvolňuje endorfiny, ať už jde o běhání nebo tlučení lopatou do hořících trsů trávy. Ale tohle bylo lepší než endorfiny. Šlo o to, že měla na starost práci, která byla důležitá a mohla ji zvládnout.

Za kouřem zamířili další dobrovolníci. Po obou stranách Zmršenky stálo čtrnáct mužů a tři ženy, někteří stále drželi lopaty a gumové rohože, kterými prve dusili plameny, jiní měli ruční pumpy, jejichž nádržky si nesli na zádech, ale teď si je konečně sundali a postavili na udusanou hlínu na cestě. Al Timmons, Johnny Carver a Nell Toomey smotávali hadice a házeli je dozadu na Burpeeho náklaďák. Tommy Anderson od Dippera a Lissa Jamiesonová – trochu praštěná ezoterikou, ale jinak silná jako kobyla – odnášeli jímkové čerpadlo, kterým čerpali vodu ze Zmršeného potoka, k dalšímu náklaďáku. Brenda zaslechla smích a uvědomila si, že není jediná, kdo si momentálně užívá endorfinovou vlnu.

Křoví po obou stranách cesty bylo černé a pořád se z něj kouřilo, a odneslo to několik stromů, ale to bylo vše. Kupole chránila před větrem a to jim pomohlo i v jiném směru, protože částečně přehradila potok a proměnila krajinu na téhle straně v šířící se bažinu. Požár na druhé straně, to byla jiná káva. Muži, kteří tam s ním bojovali, vypadali jako tetelící se přízraky, nořící se z žáru a vrstvy sazí usazující se na Kupoli.

Doloudal se k ní Romeo Burpee. V jedné ruce držel namočené koště a v druhé gumovou rohož. Ze spodní strany rohožky stále visela cenovka. Nápis na ní byl sice ohořelý, ale jinak čitelný: U BURPEEHO JE KAŽDÝ DEN VÝPRODEJ! Upustil ji na zem a natáhl umouněnou ruku.

Brendu to překvapilo, ale nijak nepříjemně. Pevně mu rukou potřásla. „Za co, Romeo?“

„Za to, že jste tu vodvedla sakra dobrou práci,“ odpověděl.

Zasmála se trochu rozpačitě, ale spíš potěšeně. „To by zvládl každý, vzhledem k místním podmínkám. Byl to jenom kontaktní požár a půda je tu tak zamokřená, že by nejspíš zhasl sám, než by slunko zapadlo.“

„Možná,“ protáhl a pak ukázal mezi stromy na zarostlou mýtinu, přes kterou se klikatila rozpadlá kamenná zídka. „Nebo by přeskočil tamhle do vysoký trávy, pak na stromy na druhý straně a pak bysme pozdě honili bycha. Klidně mohlo hořet tejden nebo měsíc. Zvlášť když tu nemáme žádný hasiče, sakra.“ Otočil hlavu a odplivl si. „Sice tu nefouká, ale oheň by se držel, kdyby se rozhořel o něco víc. Na jihu mají požáry v dolech, kde hoří už dvacet, třicet let. Četl jsem to v National Geographic. Pod zemí taky nefouká. A jak víme, že se nakonec pořádně nerozfouká? Nevíme ani ň, co ten krám udělá nebo neudělá.“

Oba se podívali ke Kupoli. Popel a saze způsobily, že byla vidět – aspoň trochu – do výšky skoro třiceti metrů. Také zastínila výhled na tarkerskou stranu, a to se Brendě nelíbilo. Nad něčím takovým se nechtěla hluboce zamýšlet, protože by ji to mohlo obrat o dobrý pocit z dnešní práce, ale… stejně se jí to vůbec nelíbilo. Připomínalo jí to včerejší přízračný, rozmazaný západ slunce.

„Dale Barbara bude muset zavolat svému příteli ve Washingtonu,“ řekla. „Povědět mu, že až požár na své straně uhasí, musejí hadicí opláchnout tu stěnu či co to je. Z naší strany to udělat nemůžeme.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Romeo. Měl však na srdci ještě něco. „Všimla jste si něčeho na svým mužstvu, madam? Protože já teda jo.“

Brenda vypadala polekaně. „To není moje mužstvo.“

„Ale je,“ řekl. „Vydávala jste rozkazy, takže je to tím pádem vaše mužstvo. Vidíte nějaký policajty?“

Rozhlédla se.

„Ani jednoho,“ odpověděl za ni Romeo. „Není tu ani Randolph, ani Henry Morrison, Freddy Denton nebo Rupe Libby, ani George Frederick… a žádnej z těch nováčků. Těch děcek.“

„Nejspíš mají práci…“ nakousla.

Romeo přikývl. „Správně. Jakou práci? Nevíte, a nevím to ani já. Ale pokud nějakou práci mají, tak si nejsem jistej, jestli se mi bude líbit. Nebo jestli podle mýho za ten čas stála. Ve čtvrtek večer má být městská schůze, a jestli tohle do tý doby nepřejde, měly by podle mýho nastat nějaký změny.“ Odmlčel se. „Možná se tu pletu do věcí, po kterejch mi nic není, ale podle mýho byste měla kandidovat na náčelnici hasičů nebo policajtů.“

Brenda se nad tím zamyslela, zamyslela se i nad spisem, který našla pod označením VADER, a pak pomalu zavrtěla hlavou. „Na něco takového je moc brzy.“

„A co aspoň náčelnice hasičů? Co vy na to?“ Lewistonský přízvuk v jeho hlase byl stále znatelnější.

Brenda se rozhlédla po doutnajícím podrostu a zuhelnatělých kmenech stromů. Bylo to nepochybně ošklivé, jako vystřižené z bojové fotografie z druhé světové války, ale už to nebylo nebezpečné. Lidé, kteří se tu objevili, se o to postarali. Mužstvo. Její mužstvo.

Usmála se. „O tom bych mohla uvažovat.“

12

Když se Ginny Tomlinsonová objevila na nemocniční chodbě, běžela za hlasitým pípáním, které zvěstovalo špatné zprávy, takže Piper neměla možnost s ní promluvit. Ani se o to nepokoušela. Seděla v čekárně dost dlouho, aby si utvořila obrázek: celou nemocnici měli na povel tři lidé – dvě sestry a mladičká dobrovolnice Gina Buffalinová. Zvládali to, ale jen tak tak. Když se Ginny vracela, už jen pomalu šla. Měla svěšená ramena a v ruce volně držela zdravotní kartu.

„Ginny?“ ozvala se Piper. „Je ti dobře?“

Piper napadlo, že na ni Ginny třeba vyletí, ale ta se místo odseknutí unaveně usmála. A posadila se vedle ní. „Ale ano. Jsem jenom unavená.“ Odmlčela se. „Kromě toho zrovna zemřel Ed Carty.“

Piper ji vzala za ruku. „To je mi moc líto.“

Ginny jí stiskla prsty. „Nemusí. Víš, jak ženy mluví o porodu? Téhle to šlo snadno, téhle těžko?“

Piper přikývla.

„Smrt je taky taková. Pan Carty pracoval ke smrti už dlouho, ale propracoval se ke konci.“

Piper připadala taková představa krásná. Napadlo ji, že by ji mohla využít v některém kázání… až na to, že lidé by neradi poslouchali o smrti zrovna příští neděli. Pokud bude Kupole pořád na místě.

Chvíli seděli a Piper se snažila vymyslet, jak se nejlíp zeptat na to, co potřebuje. Nakonec ani nemusela.

„Byla znásilněná,“ řekla Ginny. „Nejspíš opakovaně. Bála jsem se, že Twitch na ní bude muset vyzkoušet svoje šití, ale nakonec se mi to podařilo zastavit zavedením tlakového polštářku.“ Odmlčela se. „Brečela jsem. Naštěstí bylo to děvče tak zfetované, že si toho nevšimlo.“

„A dítě?“

„Obyčejný zdravý osmnáctiměsíční chlapec, ale vystrašil nás. Měl drobný záchvat. Nejspíš z úpalu. K tomu dehydratace… hlad… a taky má zranění.“ Ginny si přejela prstem po čele.

Chodbou k nim došel Twitch. Taky vypadal, že je na hony vzdálený svému obvykle dobrému rozmaru.

„Ti muži, kteří ji znásilnili, zranili i to dítě?“ Piper udržela hlas v klidu, ale v mysli se jí rozvírala tenká červená prasklina.

„Malého Waltera? Myslím, že jenom upadl,“ řekl Twitch. „Samanta říkala cosi o rozpadlé postýlce. Nemluvila úplně srozumitelně, ale jsem si docela jistý, že to byla nehoda. Aspoň tahle část.“

Piper se na něj zamyšleně dívala. „Tak tohle mi říkala. Myslela jsem, že chce trochu vody.“

„Určitě chtěla vodu,“ přitakala Ginny, „ale Samantino dítě se opravdu jmenuje Malý Walter. Pojmenovali ho po jednom bluesovém hráči na harmoniku. Ona a Phil…“ Ginny naznačila šlukování jointu.

„No, Phil jel v mnohem větší ráži než pokuřování,“ řekl Twitch. „Pokud šlo o drogy, Phil Bushey byl velmi všestranný.“

„Je mrtvý?“ zeptala se Piper.

Twitch pokrčil rameny. „Neviděl jsem ho tu od jara. Pokud umřel, žádná škoda.“

Piper se na něj káravě podívala.

Twitch trochu sehnul hlavu. „Promiňte, reverendko.“ Otočil se k Ginny. „Nějaká stopa po Zrzkovi?“

„Potřeboval chvíli volno,“ řekla, „a já mu řekla, aby odešel. Určitě se brzy vrátí.“

Piper seděla mezi nimi navenek klidná. Uvnitř se ta červená prasklina šířila. V ústech měla kyselou pachuť. Vzpomněla si na jeden večer, kdy jí otec zakázal jít ven bruslit k obchoďáku, protože řekla něco břitkého své matce (v pubertě byla Piper Libbyová nevyčerpatelná studnice břitkostí). Odešla do svého pokoje, zavolala kamarádce, se kterou se tam měla sejít, a řekla jí – velmi příjemným, dokonale klidným hlasem – že jí do toho něco přišlo a ze společné večerní zábavy nic nebude. Co příští víkend? Jasně, super, určitě, bav se dobře, ne, já jsem v pohodě, ahoj. Pak zdemolovala pokoj. Skončila tím, že strhla ze stěny plakát milovaných Oasis a roztrhala ho na kousky. To už chraptivě brečela, ne smutkem, ale vztekem, jehož přívaly ji v pubertě provázely jako pětkový hurikán. V jednu chvíli během těch orgií vyšel nahoru otec. Zůstal stát mezi dveřmi a pozoroval ji. Když si konečně všimla, že tam je, vzdorně mu vracela pohled, těžce oddechovala a myslela na to, jak strašně ho nenávidí. Jak strašně je oba nenávidí. Kdyby umřeli, mohla by odjet k tetě Ruth v New Yorku. Teta Ruth se uměla bavit. Ne jako někdo. Otec k ní natáhl ruce, rozevřel dlaně, rozpřáhl paže. To gesto bylo jaksi pokorné, její vztek se rozpadl na prach a srdce skoro taky.

Jestli neovládneš svůj temperament, temperament ovládne tebe, řekl tehdy a pak ji tam nechal, odcházel chodbou se skloněnou hlavou. Ty dveře za ním nezabouchla. Zavřela je, a velmi tiše.

To bylo v roce, kdy ze své často ohavné nátury udělala prioritu číslo jedna. Úplně ji zabít by znamenalo zabít část sebe, ale myslela si, že pokud neprovede nějaké zásadní změny, důležitá část její osobnosti ustrne na hodně dlouho v patnácti letech. Začala pracovat na sebeovládání a většinou se jí dařilo. Když cítila, že sebeovládání povoluje, vzpomněla si, co říkal otec a jak rozevřel dlaně a pomalu odcházel chodbou domem, v němž vyrůstala. O devět let později mluvila na jeho pohřbu a pronesla i větu Můj otec mi řekl nejdůležitější věc, jakou jsem v životě slyšela. Neřekla, co přesně to bylo, ale matka to věděla. Seděla v první řadě v kostele, kde nyní sloužila její dcera.

Kdykoli v uplynulých dvaceti letech cítila nutkání na někoho vylítnout – a často bylo to nutkání téměř neovladatelné, protože lidé dokázali být hrozně hloupí, přímo záměrně pitomí – připomněla si otcův hlas: Jestli neovládneš svůj temperament, temperament ovládne tebe.

Ale teď se ta červená prasklina rozšiřovala a Piper pocítila dávné nutkání něco rozmlátit. Rozškrábat si kůži, až se vyroní krev.

„Zeptala ses jí, kdo to udělal?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Ginny. „Nechtěla to říct. Bojí se.“

Piper si vzpomněla, jak si v první chvíli myslela, že ta matka s dítětem ležící u silnice jsou jenom pytel odpadků. Přesně to byli pro toho, kdo jí tohle provedl. Vstala. „Půjdu si s ní promluvit.“

„To by v tuhle chvíli možná nebyl dobrý nápad,“ namítla Ginny. „Je pod sedativy a…“

„Nech ji, ať to zkusí,“ přerušil ji Twitch. Ve tváři byl bledý, ruce mezi koleny měl propletené. Klouby prstů několikrát zapraskaly. „Ať se zadaří, reverendko.“

13

Samanta měla víčka na půl žerdi. Pomalu je otevřela, když se vedle jejího lůžka posadila Piper. „Vy… to vy jste…“

„Ano,“ vzala ji Piper za ruku. „Jmenuji se Piper Libbyová.“

„Děkuju vám,“ řekla Samanta. Oči se jí znovu začaly zavírat.

„Poděkujte mi tím, že mi povíte jména mužů, kteří vás znásilnili.“

Samanta ve zšeřelém pokoji – teplém, protože nemocnice vypnula klimatizaci – zavrtěla hlavou. „Řekli, že mi něco udělají. Jestli to řeknu.“ Pohlédla na Piper. Byl to pohled dobytčete, otupělý a rezignovaný. „Mohli by ublížit i Malému Walterovi.“

Piper přikývla. „Chápu, že se bojíte. Teď mi povězte, kdo to byl. Řekněte mi jména.“

„Copak jste mě neslyšela?“ Odvrátila od Piper pohled. „Říkali, že nám něco udělají…“

Piper na tohle neměla čas, dívka brzo odpluje do říše snů. Sevřela Samantě zápěstí. „Chci ta jména a vy mi je řeknete.“

„Já se neodvážím.“ Samantě začaly téct slzy.

„Uděláte to, protože kdybych neprojížděla kolem vás, už byste byla asi mrtvá.“ Odmlčela se a zabořila tu dýku ještě hlouběji. Možná toho bude později litovat, ale v tuhle chvíli ne. V tuhle chvíli ta dívka na lůžku byla jen překážkou, která stála mezi ní a tím, co se potřebovala dozvědět. „A to nemluvím o vašem chlapci. Ten by taky mohl být mrtvý. Zachránila jsem vám život, zachránila jsem i jemu život, a teď chci ta jména.“

„Ne.“ Ale dívka už slábla a něco v reverendce Piper Libbyové si to vlastně vychutnávalo. Později bude ze sebe znechucená. Později si pomyslí Nijak se od těch kluků nelišíš, násilí jako násilí. Ale teď to byla radost, ano, stejně jako byla radost strhávat vzácný plakát ze zdi a trhat ho na cucky.

Líbí se mi to, protože je to hořké, pomyslela si. A protože je to mé srdce.

Naklonila se nad plačící dívku. „Vytáhněte si špunty z uší, Samanto, protože tohle si musíte poslechnout. To, co vám provedli jednou, udělají znovu. A až to udělají, až se tu objeví jiná žena s krvácející pipinou a třeba těhotná s některým tím násilníkem, přijdu za vámi a řeknu…“

„Ne! Přestaňte!“

„Řeknu, že na tom máte podíl. Byla jste u toho a povzbuzovala je.“

„Ne!“ vykřikla Samanta. „To jsem nebyla já, ale Georgia! To Georgia je povzbuzovala!“

Piper zalilo studené znechucení. Žena. Žena byla u toho. Ta červená puklina v hlavě se rozšiřovala stále víc. Brzo začne chrlit lávu.

„Řekněte mi ta jména,“ poručila.

A Samanta poslechla.

14

Jackie Wettingtonová a Linda Everettová parkovaly před Městem potravin. Zavíralo v pět místo v osm. Randolph je sem poslal, protože si myslel, že předčasná zavíračka by mohla způsobit potíže. Směšná představa, protože supermarket byl skoro prázdný. Na parkovišti stálo asi deset aut a několik zbývajících kupujících se uvnitř pohybovalo pomalu a omámeně, jako by se všem zdál stejný zlý sen. Policistky viděly jenom jednu obsazenou pokladnu. Seděl v ní mladý kluk Bruce Yardley. Bral hotovost a ručně vypisoval účtenky, místo aby protahoval terminálem kreditky. Masný pult vypadal pustě, ale zůstávala spousta kuřat a většina polic s konzervami a sypkým zbožím byla pořád plně zásobená.

Čekaly, až odejdou poslední zákazníci, když Lindě zazvonil mobil. Podívala se, kdo volá, a v žaludku ji dloublo strachem. Byla to Marta Edmundsová, která hlídala Janelle a Judy, když Linda a Zrzek byli oba v práci – což byli skoro bez přestávky od chvíle, kdy dopadla Kupole. Vytočila zpětnou volbu.

„Marto?“ Modlila se, aby o nic nešlo, aby se Marta jen zeptala, jestli může jít s holčičkami na náměstí, nebo něco podobného. „Všechno v pořádku?“

„No… ano. Teda aspoň myslím.“ Lindě se dělalo zle z toho ustaraného tónu, který v Martině hlase slyšela. „Ale… víte, ty záchvaty…?“

„Panebože – měla další?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Marta a spěšně dodala: „Ale už jsou naprosto v pořádku, vedle v pokoji si vybarvují omalovánky.“

„Co se stalo? Povězte mi to!“

„Byly na houpačkách. Já jsem se věnovala květinám, chystala jsem je na zimu…“

„Marto, prosím vás!“ přerušila ji Linda a Jackie jí položila ruku na paži.

„Promiňte. Audrey začala štěkat, tak jsem se otočila. Řekla jsem ‚Zlatíčko, není ti nic?‘ Neodpovídala, jenom slezla z té houpačky a sedla si pod ni – víte, je tam takový prošlapaný důlek od všech těch nohou. Rozhodně neupadla ani nic podobného, prostě se posadila. Hleděla rovnou před sebe a tak zvláštně mlaskala, jak jste říkala, abych na to dávala pozor. Doběhla jsem k ní… trochu s ní zatřásla… a ona řekla… počkejte, vzpomenu si…“

Už je to tady, pomyslela si Linda. Zastavte Halloween, musíte zastavit Halloween.

Ale ne, bylo to něco úplně jiného.

„Řekla ‚Ty růžové hvězdy padají. Růžové hvězdy padají a dělají čáry.‘

Pak ještě řekla ‚Je hrozná tma a všechno strašně smrdí.‘ Potom se probrala a teď je všechno v pořádku.“

„Díky bohu za to,“ řekla Linda a vzpomněla si i na pětiletou dcerku. „Jak je na tom Judy? Nerozrušilo ji to?“

Na druhém konci se nadlouho rozhostilo ticho a pak Marta řekla: „Ehm.“

„Jaké ehm? Co to znamená, ehm?“

„To byla Judy, Lindo. Ne Janelle. Tentokrát to byla Judy.“

15

Chci hrát tu druhou hru, jak jsi říkala, řekl Aidan Carolyn Sturgesové, když se zastavili na náměstí a mluvili se Zrzkem. Ta druhá hra, kterou měla na mysli, se jmenovala Na sochy, i když Carolyn si jen matně vzpomínala na pravidla – nebylo divu, protože ji naposledy hrála někdy v šesti nebo sedmi letech.

Ale jakmile stála u stromu na prostorném zadním dvorku „fráry“, pravidla se jí vybavila. A nečekaně se vybavila i Thurstonovi, který nejenže byl ochoten hrát, ale přímo po hře dychtil.

„Pamatujte,“ nabádal děti (které radosti Soch zřejmě dosud míjely), „Carolyn může počítat do desíti, jak rychle chce, a jestli se otočí a nachytá vás, jak se hýbete, budete se muset vrátit úplně na začátek.“

„Mě teda nechytí,“ ujistila ho Alice.

„Ani mě ne,“ kasal se Aidan.

„Uvidíme,“ řekla Carolyn a obrátila se tváří ke stromu. „Jedna, dva, tři, čtyři… pět, šest, sedm… osm-devět-deset SOCHY!“

Rychle se otočila. Alice stála s úsměvem na tváři a jednou nohou nataženou v obřím kroku. Thurston se také usmíval a ruce měl roztažené jako Fantom opery svoje pařáty. Postřehla, že Aidan se nepatrně pohnul, ale ani ji nenapadlo posílat ho zpátky. Vypadal šťastně a Carolyn mu to nemínila kazit.

„Dobře,“ řekla. „Pěkné sošky. Takže jdeme na druhé kolo.“ Otočila se ke stromu a počítala znovu. Zaplavil ji dávný, dětinsky lahodný strach probuzený vědomím, že se k ní přibližují lidé, zatímco ona je k nim otočená zády. „Jednadva třičtyři pětšest sedmosmdevětdeset SOCHY!“

Prudce se otočila. Alice už byla jen dvacet kroků od ní. Aidan asi jen deset, třásl se na jedné noze a bylo dobře vidět odřené koleno. Thurston byl za chlapcem a jednu ruku si držel na hrudi jako řečník. Usmíval se. Tentokrát určitě vyhraje Alice, ale to bylo v pořádku. V druhé hře bude „pikat“ dívka a vyhraje její bratr. Carolyn a Thurston se o to postarají.

Znovu se obrátila ke stromu. „Jednadvatřičty –“

Potom Alice zaječela.

Carolyn se obrátila a viděla, že Aidan Appleton leží na zemi. Carolyn si nejdřív myslela, že se stále snaží pokračovat ve hře. Jedno koleno – to odřené – zvedal do vzduchu, jako by se i na zádech pokoušel utíkat. Vytřeštěnýma očima hleděl do nebe. Rty měl našpulené do volného O. Na šortkách se mu šířila tmavá skvrna. Carolyn se k němu rozběhla.

„Co je mu?“ zeptala se Alice. Carolyn viděla, jak se obličej dívky krabatí stresem prožitým o tomhle strašném víkendu. „Stalo se mu něco?“

„Aidane?“ oslovil ho Thurston. „Co je ti, chlape?“

Aidan se dál třásl, rty jakoby cucaly neviditelné brčko. Ohnutá noha sklesla k zemi… pak kopla. Ramena mu zacukala.

„Má nějaký záchvat,“ řekla Carolyn. „Nejspíš z příliš velkého rozčilení. Myslím, že se z něho dostane, když mu dáme chvilku…“

„Růžové hvězdy padají,“ pronesl Aidan. „Dělají za sebou čáry. Je to pěkné. Je to strašidelné. Všichni se dívají. Nikde žádná koleda, jenom samé zlobení. Těžko se dýchá. Říká si Šéf. Je to jeho vina. To on za to může.“

Carolyn a Thurston na sebe pohlédli. Alice klečela u bratra a držela ho za ruku.

„Růžové hvězdy,“ opakoval Aidan. „Padají, padají, pa –“

„Probuď se!“ zakřičela mu Alice do obličeje. „Přestaň nás děsit!“

Thurston Marshall ji jemně uchopil za rameno. „Zlatíčko, myslím, že tohle nepomůže.“

Alice mu nevěnovala pozornost. „Probuď se, ty… ty MAGORE!“

A Aidan se probudil. Zmateně se podíval na sestřinu tvář mokrou slzami. Pak pohlédl na Carolyn a usmál se – kruci, byl to nejlíbeznější úsměv, jaký v životě viděla.

„Vyhrál jsem?“ zeptal se.

16

Generátor ve skladišti u radnice byl špatně udržovaný (někdo pod něj zašoupl stařičké galvanizované plechové umyvadlo, aby zachytávalo kapající olej) a podle Zrzkova odhadu byl energeticky účinný asi jako hummer Velkého Jima Rennieho. Ale Zrzka víc zajímala stříbrná plynová bomba, která k němu byla napojená.

Barbie obhlédl generátor, zašklebil se nad tím puchem a pak zamířil k plynové nádrži. „Není tak velká, jak bych čekal,“ řekl… i když byla sakra větší než ty, které používali u Šípkové růže nebo bombička, kterou měnil u Brendy Perkinsové.

„Tomu se říká ‚municipální velikost‘,“ vysvětlil Zrzek. „Pamatuju si to z loňské městské schůze. Sanders a Rennie dělali hroznou vědu z toho, jak se na menších nádržích děsně ušetří v ‚dnešní době, kdy je energie drahá‘. Do každé se vejde tři tisíce litrů.“

„Což na váhu znamená… kolik? Ke třem tunám?“

Zrzek přikývl. „Plus váha nádrže. To je dost na uzvednutí – potřebuješ vysokozdvižný vozík nebo hydraulický zvedák – ale už ne na přemístění. Takový pickup ram má uvézt skoro tři tuny a nejspíš by uvezl víc. Jedna z těch středně velkých nádrží by se na korbu i vešla. Možná by na konci trochu přečnívala, nic víc.“ Zrzek pokrčil rameny. „Stačí zavěsit červený fáborek, a můžeš klidně vyjet.“

„Je tu jenom jedna,“ všiml si Barbie. „Až dojde, na radnici zhasnou světla.“

„Ledaže Rennie a Sanders vědí, kde jsou další,“ souhlasil Zrzek. „A vsadím se, že vědí.“

Barbie přejel rukou po modrém nápisu nastříkaném přes šablonu: CR NEM. „Tuhle jste ztratili.“

„My nic neztratili, někdo ji ukradl. To si myslím já. Jenomže by tu mělo být ještě dalších pět našich nádrží, protože celkem jich postrádáme šest.“

Barbie si prohlížel dlouhé skladiště. Kromě uložených pluhů a krabic s náhradními součástkami to tu vypadalo prázdné, zvlášť kolem generátoru. „Když si odmyslíme to, co třeba sebrali z nemocnice, kde jsou ostatní nádrže, co patří městu?“

„To nevím.“

„A k čemu by je mohli použít?“

„To taky nevím,“ řekl Zrzek, „ale mám v úmyslu to zjistit.“

PADAJÍ RŮŽOVÉ HVĚZDY

1

Barbie a Zrzek vyšli a zhluboka se nadechli venkovního vzduchu. Čpěl kouřem z nedávno uhašeného požáru západně od městečka, ale po výfukových plynech ve skladišti jim připadal velmi svěží. Tváře jim polechtal lehounký závan. Barbie nesl Geigerův počítač v hnědém nákupním pytlíku, který našel v protiatomovém krytu.

„Tahle sprosťárna se nebude trpět,“ soptil Zrzek. Na tváři měl pochmurný, ztuhlý výraz.

„Co s tím uděláš?“ zeptal se Barbie.

„Teď? Nic. Vrátím se do nemocnice a provedu vizitu. Ale dnes večer mám v úmyslu zaklepat u Jima Rennieho a požádat o vysvětlení, krucinál. Měl by nějaké mít a měl by taky mít zbytek našeho propanu, protože v nemocnici budeme pozítří nasuchu, i když odpojíme všechno, co není životně důležité.“

„Pozítří už může být po všem.“

„Ty tomu věříš?“

Místo aby na otázku odpověděl, řekl Barbie: „Radní Rennie může být v tuhle chvíli nebezpečný, pokud na něj přitlačíš.“

„Jenom v tuhle chvíli? Tím ses v tomhle městečku pasoval na nováčka jako ničím jiným. Tohle slýchám o Velkém Jimovi už asi deset tisíc let, co tohle městečko řídí. Buď lidem říká, aby vypadli, nebo žádá o trpělivost. ‚Pro dobro městečka,‘ prohlašuje. To je číslo jedna v jeho hitparádě. Městské schůze v březnu jsou vtip. Dát do usnesení novou kanalizaci? Promiňte, ale městečko si nemůže dovolit daně. Usnesení o dalších komerčních zónách? Skvělý nápad, městečko potřebuje zisky, takže u sto sedmnáctky postavíme Walmart. Studie o životním prostředí na malém městě vypracovaná Mainskou univerzitou říká, že je v Chesterském jezírku moc odpadní vody? Radní doporučují širokou diskusi, protože všichni přece vědí, že tyhle vědecké studie řídí radikální humanističtí uplakaní ateisti. Ale nemocnice přece slouží blahu města, neřekl bys?“

„Jo, to bych řekl.“ Barbieho ten výbuch trochu zaskočil.

Zrzek hleděl do země s rukama v zadních kapsách. Pak zvedl hlavu. „Vyrozuměl jsem, že prezident tě vybral, abys to tu převzal. Myslím, že je nejvyšší čas, abys to udělal.“

„Dobrý nápad.“ Barbie se usmál. „Jenže… Rennie a Sanders mají svoje policejní síly. Kde je mám já?“

Než stačil Zrzek odpovědět, zazvonil mu mobil. Otevřel ho a podíval se na displej. „Lindo? Copak?“

Poslouchal.

„Dobrá, rozumím. Pokud víš určitě, že teď jsou obě v pořádku. A určitě to byla Judy? Nebyla to Janelle?“ Ještě chvíli poslouchal, pak řekl: „Myslím, že je to v podstatě dobrá zpráva. Dnes ráno jsem viděl další dvě děti – obě měly dávno před tím, než jsem je viděl, krátký záchvat, který rychle pominul – a oběma se pak dařilo dobře. Kvůli třem dalším mi telefonovali. Jeden hovor brala taky Ginny. Mohl by to být vedlejší účinek té energie, která napájí Kupoli.“

Poslouchal.

„Protože jsem neměl příležitost.“ Mluvil trpělivě, v jeho hlase nezazněl ani stín podráždění. Barbie si uměl představit otázku, která předcházela: Děti mají záchvaty celý den, a ty mi to říkáš teprve teď?

„Vyzvedneš děti?“ zeptal se Zrzek. Poslouchal. „Tak jo. To je dobře. Jestli budeš mít pocit, že je něco špatně, okamžitě mi volej. Budu tam jako na koni. A postarej se, aby se u nich držela Audrey. Ano. Mhm. Taky tě mám rád.“ Zavěsil telefon na opasek a oběma rukama si prohrábl vlasy tak prudce, že jeho oči na chvilku vypadaly čínsky. „Ježíšku na křížku.“

„Kdo je Audrey?“

„Naše fenka zlatého retrívra.“

„Pověz mi o těch záchvatech.“

Zrzek to udělal a nevynechal ani to, co říkala Janelle o Halloweenu a Judy o růžových hvězdách.

„To s tím Halloweenem se podobá tomu, o čem blouznil mladý Dinsmore,“ poznamenal Barbie.

„Je to tak.“

„Co ty ostatní děti? Mluvilo některé o Halloweenu? Nebo růžových hvězdách?“

„Rodiče, které jsem dnes viděl, říkali, že jejich děti během záchvatu cosi mumlaly, ale byli příliš vystrašení, než aby tomu věnovali pozornost.“

„Děti si nic nepamatují?“

„Děti ani nevědí, že měly záchvat.“

„Je to normální?“

„Není to abnormální.“

„Je snad možnost, že by vaše mladší dcerka kopírovala tu starší? Možná… já nevím… vynucovala si pozornost?“

Tohle Zrzka nenapadlo – vlastně na to ani neměl čas. Teď ho měl. „Možné to je, ale ne pravděpodobné.“ Kývl směrem ke staromódnímu žlutému Geigerovu počítači v sáčku. „S tímhle to tu budeš zkoumat?“

„Já ne,“ opravil ho Barbie. „Tohle děťátko je majetkem města a zdejší představitelé mě nemají moc v lásce. Byl bych nerad, kdyby mě s tím chytili.“ Předal sáček Zrzkovi.

„To nemůžu. Momentálně mám hrozně moc práce.“

„Já vím.“ Barbie vysvětlil Zrzkovi, co po něm chce. Zrzek pozorně poslouchal a trochu se usmíval.

„Dobře,“ souhlasil. „To mi vyhovuje. Co budeš dělat, zatímco já budu za tebe vyřizovat pochůzky?“

„Vařit večeři u Šípkové růže. Dnešní specialita je kuře à la Barbara. Chceš, abych ti porci poslal do nemocnice?“

„Jak milé,“ souhlasil Zrzek.

2

Na zpáteční cestě do nemocnice Cathy Russellové se Zrzek zastavil v redakci Demokratu a předal Geigerův počítač Julii Shumwayové.

Poslouchala, když jí vyřizoval Barbieho pokyny, a mírně se usmívala. „Ten člověk umí delegovat, to se mu musí nechat. O tohle se s radostí postarám.“

Zrzka napadlo, jestli by ji neměl varovat, aby si dávala pozor na to, kdo u ní uvidí Geigerův počítač z majetku města, ale nic takového dělat nemusel. Sáček ihned zmizel pod jejím stolem.

Cestou do nemocnice Zrzek zavolal Ginny Tomlinsonové a zeptal se na ten telefonát o záchvatu, který sama vyřizovala.

„To byl malý Jimmy Wicker. Volal dědeček. Jmenuje se tuším Bill Wicker.“ Zrzek ho znal, Bill jim roznášel poštu.

„Měl Jimmyho na starosti, protože chlapcova máma jela natankovat benzín do auta. Mimochodem u pumpy jim normální benzín už skoro došel a Johnny Carver měl tu drzost, že vyšrouboval jeho cenu na jedenáct dolarů za galon. Jedenáct!“

Zrzek to trpělivě poslouchal a myslel si, že mohl tenhle rozhovor odložit, až se s Ginny uvidí osobně. Už byl skoro zpátky v nemocnici. Když skončila se stížnostmi, zeptal se, jestli Jimmy něco během záchvatu neříkal.

„To teda říkal. Prý hodně blábolil. Myslím, že cosi o růžových hvězdách. Nebo Halloweenu. Nebo si to možná pletu s tím, co povídal Rory Dinsmore, když se postřelil. Lidi o tom hodně mluví.“

Jistěže mluví, pomyslel si Zrzek zachmuřeně. A o tomhle budou mluvit taky, jestli to zjistí. Což nejspíš zjistí.

„Tak dobře,“ řekl. „Díky, Ginny.“

„Kdy se vrátíš, Rudý jezdče?“

„Už tu skoro jsem.“

„Dobře. Protože máme novou pacientku. Samantu Busheyovou. Byla znásilněná.“

Zrzek zasténal.

„Už je na tom líp. Přivezla ji Piper Libbyová. Nemohla jsem z té holky dostat jména těch násilníků, ale myslím, že Piper se to podařilo. Vyběhla od ní jako by jí za patama hořelo…“ Odmlčela se. Ginny zívla tak hlasitě, že to Zrzek slyšel, „…a navíc jí chytala koudel u zadku.“

„Ginny, zlatíčko – kdy ses naposledy trochu vyspala?“

„Jsem v pohodě.“

„Běž domů.“

„To má být vtip?“ Úplně se vyděsila.

„Ne. Běž domů a vyspi se. A nenařizuj si ani budík.“ Pak ho něco napadlo. „Ale cestou se zastav u Šípkové růže, nechceš? Dnes mají kuře. Slyšel jsem to ze spolehlivého zdroje.“

„Ale ta Busheyová…“

„Podívám se na ni během pěti minut. Ty půjdeš pěkně zalehnout.“

Zavřel telefon dřív, než stačila znovu protestovat.

3

Velký Jim Rennie se cítil pozoruhodně dobře na člověka, který včera v noci spáchal vraždu. Částečně to bylo tím, že to za vraždu nepovažoval, stejně jako za vraždu nepovažoval smrt své manželky. Dostala ji přece rakovina. Nedala se operovat. Ano, v posledním týdnu jí nejspíš dával příliš mnoho prášků proti bolesti a nakonec jí stejně musel pomoct polštářem přes obličej (ale zlehka, zlehýnka, aby jí zpomalil dech a usnadnil jí cestu do Ježíšovy náruče), ale udělal to z lásky a laskavosti. To, co se stalo reverendu Cogginsovi, bylo trochu surovější – o tom nebylo pochyb – ale ten chlap byl strašně otravný. Naprosto neschopný odlišit blaho městečka od svého vlastního.

„No, dnes večeří s Ježíšem Kristem,“ prohlásil Velký Jim. „Rostbíf, šťouchané brambory s omáčkou a jako zákusek křehký jablkový koláč.“ Sám pojídal velký talíř fettuccini alfredo z dílny společnosti Stouffer. Nejspíš v tom byla spousta cholesterolu, ale nebyl tu žádný doktor Haskell, aby ho kvůli tomu peskoval.

„Přežil jsem tě, ty starej páprdo,“ pronesl Velký Jim do prázdné pracovny a dobrácky se zachechtal. Talíř těstovin a sklenice mléka (Velký Jim Rennie nepil alkohol) stály na podložce na desce stolu. Často jedl v pracovně a neviděl důvod to měnit jen proto, že tu Lestera Cogginse potkal konec. Kromě toho byl pokoj znovu uspořádaný a čistě uklizený. No jistě, vyšetřovací tým, jaké člověk vídá v televizi, by těmi svými luminoly a speciálními světly a hejblátky nejspíš dokázal najít spoustu skvrn od krve, ale nikdo takový se tu v nejbližší budoucnosti neukáže. A že by v tomto směru zahájil detektivní pátrání Peter Randolph… to bylo směšné. Randolph byl idiot.

„Jenže,“ pronesl Velký Jim do prázdné místnosti nabádavým tónem, „ten idiot je můj.“

Vysrkl několik posledních nudlí, ubrouskem si otřel mohutnou bradu a pak znovu začal čmárat poznámky do žlutého bloku vedle podložky. Od soboty si zapsal spoustu poznámek, byla tu spousta práce. A jestli Kupole zůstane na místě, bude práce ještě víc.

Velký Jim tak trochu doufal, že na místě zůstane, aspoň nějakou dobu. Kupole nabízela výzvy, které nepochybně dokáže zvládnout (samozřejmě s Boží pomocí). Prvním pravidlem byznysu bylo upevnit svoji kontrolu nad městečkem. K tomu potřeboval víc než jednoho obětního beránka. Potřeboval monstrum. Nabízel se Barbara, ten chlap, kterého komoušský šéfík Demokratické strany stanovil jako náhradu za Jamese Rennieho.

Otevřely se dveře do pracovny. Když Velký Jim vzhlédl od svých poznámek, uviděl před sebou stát svého syna. Tvář měl bledou, bez výrazu. Poslední dobou nebylo s Juniorem něco v pořádku. Velký Jim měl sice spoustu práce s městským byznysem (a jejich dalším podnikem, ten ho taky zaměstnával), ale tohle si uvědomil. Přesto si byl chlapcem jist. A i kdyby se na něj Junior vykašlal, Velký Jim by to určitě zvládl. Celý život se spoléhal jen na sebe a teď to nebude měnit.

Kromě toho ten chlapec odstranil mrtvolu a tím se namočil. Což bylo dobré – to vlastně představovalo esenci života v malém městě. V malém městě mají být všichni aspoň trochu namočení do všeho. Jak se to zpívalo v té hloupé písničce? Všichni fandíme svýmu týmu.

„Synu?“ oslovil ho. „Je ti dobře?“

„V pohodě,“ odsekl Junior. V pohodě nebyl, ale cítil se líp, poslední záchvat sžíravé bolesti konečně polevoval. Pobyt s přítelkyněmi pomohl, přesně jak předpokládal. Ve spíži u McCainových to moc nevonělo, ale když tam chvíli poseděl a držel je za ruce, zvykl si. Napadlo ho, že by si ten pach mohl nakonec i oblíbit.

„Našel jsi něco u něj v bytě?“

„Ano.“ Junior mu pověděl, o co jde.

„To je skvělé, synu. Opravdu výtečné. A už jsi ochotný mi prozradit, kam jsi dal to… kam jsi ho dal?“

Junior pomalu zavrtěl hlavou, ale jeho oči se při tom ani nehnuly – upíraly se na otcovu tvář. Bylo to trochu přízračné. „To nepotřebuješ vědět. Už jsem ti to říkal. Je to bezpečné místo a to stačí.“

„Takže teď říkáš ty mně, co potřebuju vědět.“ Ale pronesl to bez obvyklého rozčilování.

„V tomto případě ano.“

Velký Jim si pozorně syna prohlížel. „Určitě ti nic není? Vypadáš bledý.“

„Je mi dobře. Jenom mě bolí hlava. Už to přechází.“

„Nechceš si něco sníst? V mrazáku jsou ještě fettuccini a mikrovlnka si s nimi skvěle poradí.“ Usmál se. „Měl by sis je vychutnat, dokud můžeme.“

Tmavé, pátravé oči se na chvíli upřely na loužičku bílé omáčky na talíři Velkého Jima, pak se znovu pozvedly k otcovu obličeji. „Nemám hlad. Kdy bych měl ta těla najít?“

„Těla?“ Velký Jim strnule zíral. „Jak to myslíš, těla?“

Junior se usmál a jeho rty se pozvedly právě o tolik, aby se ukázaly špičky zubů. „Toho si nevšímej. Pomůže ti to vypadat důvěryhodně, když budeš překvapený jako všichni ostatní. Řekněme to takhle – jakmile zmáčkneme spoušť, bude tohle městečko ochotné pověsit Bárbínu na první plané jabloni. Kdy to chceš udělat? Dnes v noci? Protože to by šlo.“

Velký Jim se nad tou otázkou zamyslel. Díval se na svůj žlutý blok. Byl přeplněný poznámkami (a pocákaný omáčkou alfredo), ale zakroužkovaná byla jenom jedna: novinářská mrcha.

„Dnes v noci ne. Můžeme ho použít na víc než jenom na Cogginse, pokud to sehrajeme správně.“

„A co když Kupole zmizí, dokud ještě budeš hrát?“

„To bude v pohodě,“ odbyl ho Velký Jim. Pomyslel si A jestli se pan Barbara z téhle pastičky nějak dokáže vykroutit – což není pravděpodobné, jenže švábi si dokážou najít skulinu, když se rozsvítí – vždycky jsi tady ty. Ty a ty další mrtvoly. „Teď si běž dát něco k jídlu, aspoň salát.“

Ale Junior se nepohnul. „Nečekej moc dlouho, tati,“ řekl.

„Nebudu.“

Junior se nad tím zamyslel, zkoumavě si ho prohlížel těma tmavýma očima, které teď vypadaly tak cizí, a pak zřejmě ztratil zájem. Zívl. „Půjdu nahoru k sobě do pokoje a zdřímnu si. Najím se později.“

„Jenom aby. Nějak moc hubneš.“

„Hubenost je in,“ odpověděl syn a na tváři se mu objevil prázdný úsměv, který znepokojoval ještě víc než oči. Velkému Jimovi připadal jako úsměv lebky. Připomněl mu chlapíka, který si nyní říkal Šéf – jako by svůj dosavadní život coby Phil Bushey zrušil. Když Junior z místnosti odešel, Velký Jim si oddychl, i když si to neuvědomil.

Zvedl pero: čeká ho tolik práce. Udělá ji, a to dobře. Až tahle záležitost pomine, nebude možné, aby se jeho fotografie neobjevila na obálce časopisu Time.

4

Generátor u Brendy Perkinsové stále běžel – i když dlouho nevydrží, pokud Brenda nesežene další plynové bomby – takže mohla zapojit manželovu tiskárnu a vytisknout si všechno ze složky VADER. Neuvěřitelný seznam trestných činů, který dal Howie dohromady – a se kterým se očividně chystal něco dělat zrovna v době, kdy zemřel – jí připadal na papíru reálnější než na počítačové obrazovce. A čím víc se na něj dívala, tím víc jí připadalo, že se hodí k tomu Jimovi Renniemu, kterého znala skoro celý život. Vždycky věděla, že je zrůda. Ale že takhle velká zrůda…

Dokonce i materiál o Cogginsově ježíšovsky uřvaném kostele zapadal do obrazu… i když, pokud ho četla správně, ve skutečnosti to vůbec nebyl kostel, ale velký starý posvěcený Maytag, který místo šatů pral peníze. Peníze z výrobny drog, která slovy jejího manžela byla „možná jedna z největších v historii Spojených států“.

Byly tu však problémy, které si policejní náčelník Howie Perkins zvaný Vévoda i státní zástupce uvědomovali. To kvůli nim trvala fáze shromažďování důkazů v operaci Vader tak dlouho. Jim Rennie nebyl jenom zrůda, byl také chytrá zrůda. Proto se vždycky spokojil s postem druhého radního. Na matení stop měl Andyho Sanderse.

A taky na roli terče. Andy byl dlouho jediný, proti komu měl Howie jasné důkazy. Byl to frontman a nejspíš o tom ani nevěděl, byl to takový blažený trouba na potřásání rukou. Andy byl první radní, první děkan u Krista Spasitele, první v srdcích obyvatel městečka a první na ráně v řetězci korporátních dokumentů, který nakonec mizel v temné finanční bažině v Nassau a na Velkém Kajmanském ostrově. Kdyby Howie a státní zástupce vyrazili příliš brzo, byl by Sanders taky první, komu by stát pořídil fotku s číslem v rukou. A možná taky poslední, pokud by věřil slibům, které mu Velký Jim nepochybně dal, že všechno bude v pořádku, pokud bude Andy prostě držet klapačku. A on by nejspíš držel. Kdo se nechá oblbnout snadněji než blb?

V létě se věci pohnuly směrem, který Howie viděl jako koncovku zápasu. Rennieho jméno se totiž začalo objevovat na některých dokumentech, které získal státní zástupce, zejména o jakési nevadské korporaci, která se jmenovala Městské podnikání. Peníze z této společnosti mizely na západ místo na východ, nikoli do Karibiku, ale do pevninské Číny, což je země, kde se ingredience do léků proti ucpanému nosu dají koupit ve velkém a nikdo se tam moc nevyptává.

Proč Rennie připustil, aby na něj bylo takhle vidět? Howie Perkins dokázal vymyslet jenom jediný důvod: peníze se příliš rozmnožily v příliš krátkém čase, než aby je stačila vyprat jediná vysvěcená pračka. Rennieho jméno se tím pádem objevilo na papírech týkajících se půl tuctu dalších fundamentalistických kostelů na severovýchodě. Městské podnikání a ty další kostely (nemluvě o půl tuctu dalších náboženských vysílaček a žvanilů na středních vlnách, i když žádná nebyla tak velká jako WCIK) byly Rennieho první skutečné chyby. Visely totiž za nimi nitky. Za ty se dalo zatáhnout a dřív nebo později – obvykle dřív – by se všechno rozpáralo.

Nemohls to nechat být, co? pomyslela si Brenda usazená za manželovým stolem, s papíry rozloženými před sebou. Nadělal jsi miliony – možná desítky milionů – a riziko začínalo být šílené, ale stejně jsi to nemohl nechat být. Jako opice, která lapí sama sebe, protože nechce z ruky pustit banán. Seděl jsi na obrovském balíku peněz, a stejně jsi dál bydlel v tom starém dvoupodlažním domku a prodával auta v té své díře na sto devatenáctce. Proč?

Odpověď znala. Nešlo tu o peníze, ale o městečko. On ho považoval za své městečko. Kdyby seděl na pláži někde v Kostarice nebo vládl střeženému sídlu v Namibii, z Velkého Jima by se stal Malý Jim. Protože muž bez cíle, dokonce i takový, jehož bankovní konta jsou přecpaná penězi, je vždycky malý.

Kdyby ho konfrontovala s tím, co má v ruce, dokázala by se s ním nějak dohodnout? Donutit ho k něčemu výměnou za své mlčení? Nebyla si jistá. A konfrontace se bála. Byla by ohavná, možná nebezpečná. Chtěla by, aby s ní k němu šla Julia Shumwayová. A Barbie. Jenomže Dale Barbara byl teď taky lovná zvěř.

V hlavě jí promluvil Howieho hlas, klidný, ale pevný. Můžeš si dovolit chvíli počkat – já taky čekal na pár posledních důkazů – ale nečekal bych příliš dlouho, miláčku. Protože čím déle bude tohle obležení trvat, tím bude Rennie nebezpečnější.

Vzpomněla si, jak Howie zamířil po příjezdové cestě k autu, ale pak se zastavil, přitiskl svoje rty na její, slunce svítilo, a jeho ústa znala skoro stejně dobře jako ta svoje a rozhodně je stejně tak milovala. Pohladil ji při tom ze strany po krku. Jako by věděl, že se blíží konec a že ten poslední dotek všechno napraví. Určitě to byla laciná a romantická představa, ale skoro jí uvěřila a oči se jí zalily slzami.

Najednou jí ty papíry a všechny machinace v nich připadaly méně důležité. Dokonce i Kupole už nebyla tolik důležitá. Důležitá byla jenom ta díra, která se tak náhle v jejím životě otevřela a vysála všechno štěstí, které považovala za samozřejmé. Napadlo ji, jestlipak se podobně cítí i ten chudák pitomá Andy Sanders. Nejspíš ano.

Dám tomu čtyřiadvacet hodin. Jestli bude Kupole pořád na místě i zítra večer, zajdu s tím za Renniem – tedy s kopiemi – a povím mu, že musí rezignovat a uvolnit místo Daleu Barbarovi. Povím mu, že jestli to neudělá, přečte si všechno o tom svém drogovém podniku v novinách.

„Zítra,“ zamumlala a zavřela oči. Za dvě minuty v Howieho křesle usnula. V Chester’s Millu nastal čas večeře. Některá jídla (včetně kuřete à la king zhruba pro stovku lidí) se vařila na elektrických nebo plynových plotýnkách díky generátorům, které v městečku stále fungovaly, ale byli tu také lidé, kteří se vrátili ke sporákům na pevná paliva, buď aby šetřili generátor, nebo protože nic jiného než dřevo už neměli. Kouř stoupal do nehybného vzduchu ze stovek komínů.

A šířil se.

5

Jakmile Julia doručila Geigerův počítač – adresát ho ochotně, dokonce dychtivě přijal a slíbil, že začne s průzkumem v úterý brzy ráno – zamířila s Horácem na vodítku k Burpeeho obchodnímu domu. Romeo jí řekl, že má na skladě pár zbrusu nových fotokopírek Kyocera, obě ještě zabalené v původních přepravních bednách. S radostí jí obě přenechá.

„Taky jsem si ulil trochu propanu,“ řekl a pohladil Horáce. „Postarám se, abyste dostala, co potřebujete – aspoň dokud budu moct. Musíme udržet noviny v chodu, nemám pravdu? To je teď důležitější než kdy dřív, nemyslíte?“

Přesně to si Julia myslela a taky mu to pověděla. Navíc mu vlepila pusu na tvář. „Za tohle jsem vaší dlužnicí, Romeo.“

„Očekávám výraznou slevu na týdenní reklamní leták, až tohle skončí.“ Ukazovákem si poklepal ze strany na nos, jako by spolu měli velké tajemství. Možná měli.

Když odešla, zacvrlikal jí mobil. Vytáhla ho z kapsy kalhot. „Haló, tady Julia.“

„Dobrý večer, slečno Shumwayová.“

„Á, plukovník Cox, to je báječné slyšet znovu váš hlas,“ zajásala. „Neumíte si představit, jak jsme my venkovské myši nadšené, když nám někdo zavolá meziměstsky. Jak jde život za Kupolí?“

„Život obecně jde nejspíš dobře,“ odpověděl. „Tam, kde jsem já, je to bída. Víte o těch střelách?“

„Sledovali jsme, jak narazily. A odrazily se. Zapálily na vaší straně pěkný ohýnek…“

„To není moje…“

„…a pořádný i na naší straně.“

„Volám plukovníkovi Barbarovi,“ přerušil ji Cox. „Který by měl touhle dobou už nosit u sebe sakra vlastní telefon.“

„Svatá pravda!“ zvolala stále tím nejjásavějším tónem. „A lidi sakra v pekle by měli mít sakra ledovou vodu!“ Zastavila se před benzínkou, nyní neprodyšně uzavřenou. Ručně napsaná cedule v okně hlásala PRAC DOBA ZÍTRA 11-14 HOD PŘIJĎTE SI VČAS!

„Slečno Shumwayová…“

„Plukovníka Barbaru probereme za okamžik,“ řekla Julia. „V tuto chvíli chci vědět dvě věci. Za prvé, kdy bude ke Kupoli vpuštěn tisk? Protože americký lid si v tomto směru zaslouží víc než vládní mlžení, nemyslíte?“

Očekávala, že jí odpoví, že to si opravdu nemyslí a že v dohledné budoucnosti nebude u Kupole nikdo z New York Times nebo CNN, ale Cox ji překvapil. „Nejspíš v pátek, pokud nezabere žádný další trik, co máme v rukávu. Co je ta další věc, kterou chcete vědět, slečno Shumwayová? A stručně, protože nejsem tiskový důstojník. To je jiná platební třída.“

„Zavolal jste mi, takže mě máte na krku. Musíte to spolknout, plukovníku.“

„Slečno Shumwayová, se vší úctou, váš mobil není jediný v Chester’s Millu, na který můžu dosáhnout a zavolat na něj.“

„To je nepochybně pravda, ale nemyslím, že s vámi bude Barbie mluvit, jestli mě takhle vyšachujete. Ze své nové pozice případného velitele tábora není zvlášť nadšený.“

Cox vzdychl. „Na co se to chcete zeptat?“

„Chci vědět, jaká je teplota na jižní nebo východní straně Kupole – skutečná teplota, což znamená kus od požáru, který jste tam zapálili.“

„Proč…“

„Máte tu informaci nebo ne? Já myslím, že máte, nebo ji můžete sehnat. Podle mě v tuhle chvíli sedíte u počítače, takže máte přístup ke všemu, nejspíš i k velikosti mého spodního prádla.“ Odmlčela se. „A jestli řeknete šestnáct, tenhle hovor končí.“

„Předvádíte, jaký máte smysl pro humor, slečno Shumwayová, nebo jste taková pořád?“

„Jsem unavená a vystrašená. To bude tím.“

U Coxe se rozhostilo ticho. Měla dojem, že zaslechla cvakání počítačové klávesnice. Pak řekl: „V Castle Rocku je osm a půl. Bude to stačit?“

„Ano.“ Rozdíl nebyl tak velký, jak se bála, ale i tak byl značný. „Dívám se na teploměr na okně zdejší benzínky. Je na něm čtrnáct a půl. To je rozdíl šesti stupňů mezi místy, která jsou od sebe necelých pětatřicet kilometrů. Pokud se dnes večer nepřesunuje nad západním Maine sakra velká teplá fronta, tak bych řekla, že se tu něco děje. Souhlasíte?“

Na tohle neodpověděl, ale to, co řekl, odvedlo její pozornost jinam. „Chystáme se zkusit něco jiného. Dnes večer kolem deváté. To jsem chtěl říct Barbiemu.“

„Doufám, že plán B bude fungovat líp než plán A. V tuto chvíli prezidentův pověřenec nepochybně krmí zástupy u Šípkové růže. Povídá se, že mají kuře à la king.“ Viděla o kus dál v ulici světla a zakručelo jí v břiše.

„Vyslechnete mě a vyřídíte mu vzkaz?“ Zaslechla však i to, co nedodal nahlas: Ty otravná mrcho?

„S radostí,“ usmála se. Protože opravdu byla otravná mrcha. Pokud musela.

„Vyzkoušíme experimentální kyselinu. Hydrofluoridovou směs, uměle vyrobenou. Devětkrát žíravější než obvyklý materiál.“

„Chemií za lepší život.“

„Prý se s ní teoreticky dá vypálit do skalního podloží díra tři kilometry hluboká.“

„Pracujete pro úžasně zábavné lidi, plukovníku.“

„Vyzkoušíme to v místech, kde Mottonská silnice přechází…“ Zašustily papíry. „Kde přechází do katastru Harlow. Měl bych tam být.“

„Takže Barbiemu vyřídím, aby na mytí nádobí sehnal někoho jiného.“

„Poctíte nás rovněž svou společností, slečno Shumwayová?“

Už otvírala ústa, aby řekla To bych si nemohla nechat ujít, ale v tu chvíli o kus dál v ulici propukla vřava.

„Co se tam děje?“ zeptal se Cox.

Julia neodpověděla. Zacvakla telefon a už v běhu ho strčila do kapsy. Mířila za ječícími hlasy. A ještě čímsi. Znělo to jako vrčení.

Byla ještě půl bloku daleko, když zazněl výstřel.

6

Piper se vrátila na faru a objevila tam Carolyn, Thurstona a děti Appletonových, kteří už na ni čekali. Byla ráda, že je vidí, protože odpoutali její myšlenky od Samanty Busheyové. Aspoň na chvíli.

Poslouchala, jak Carolyn líčí záchvat Aidana Appletona, ale chlapec už vypadal v pořádku – právě se prokousával hromadou fíkových rolek. Když se Carolyn zeptala, jestli by měla chlapce vzít k lékaři, Piper odpověděla: „Pokud se to nebude opakovat, můžete podle mě předpokládat, že to způsobil hlad a vzrušení ze hry.“

Thurston se žalostně usmál. „Všichni jsme byli vzrušení. Bavili jsme se.“

Když došlo na možnosti ubytování, Piper si jako první vzpomněla na dům McCainových, který byl nedaleko. Jenže netušila, kde by mohli mít schovaný náhradní klíč.

Alice Appletonová seděla na zemi a krmila kousky fíkových rolek Clovera. Ovčák mezi jednotlivými sousty prováděl obvyklé představení zvané „Pokládám ti čumák na nohu, protože jsem tvůj nejlepší přítel“. „To je nejlepší pes, jakého jsem kdy viděla,“ obrátila se dívka k Piper. „Já bych si tak přála, abychom i my měli psa.“

„Máme draka,“ upozornil ji Aidan. Seděl pohodlně u Carolyn na klíně.

Alice se shovívavě usmála. „To je jeho neviditelný F-R-E-I-N.“

„Aha,“ protáhla Piper. Nejspíš by mohli u McCainových rozbít okno; nouze vyžaduje nouzová řešení.

Ale když vstala, aby se podívala na kávovar, napadlo ji něco lepšího. „Dumagenovi. Mělo mě to napadnout hned. Odjeli do Bostonu na nějakou konferenci. Coralee Dumagenová mě požádala, aby jí zatím zalévala kytky.“

„Já v Bostonu učím,“ ozval se Thurston. „Na Emersonu. Redigoval jsem nejnovější číslo Radlice.“ Vzdychl.

„Klíč je pod květináčem nalevo od dveří,“ řekla Piper. „Mám dojem, že nemají generátor, ale v kuchyni stojí sporák.“ Zaváhala, protože si uvědomila: Lidi z města. „Dokážete si uvařit jídlo na sporáku, kde se topí dřevem, a nezapálit při tom barák?“

„Já vyrostl ve Vermontu,“ ohradil se Thurston. „Měl jsem na starosti zatápění v kamnech – v domě i ve chlévě – dokud jsem neodešel na vysokou. Co se v mládí naučíš, ve stáří jako když najdeš.“ A znovu vzdychl.

„Ve spíži určitě bude jídlo,“ pokračovala Piper.

Carolyn přikývla. „To říkal i ten správce z radnice.“

„Taky Júúú-nyjor,“ přidala se Alice. „Je to policajt. A fešák.“

Thurston stočil koutky úst dolů. „Alicin fešácký policajt mě napadl,“ postěžoval si. „Buď to byl on nebo ten druhý. Osobně jsem je nedokázal rozlišit.“

Piper vylétlo obočí vzhůru.

„Praštil Thurstona do břicha,“ řekla Carolyn tiše. „Nazval nás masňáky – což asi technicky vzato jsme – a vysmívali se nám. Mně připadalo nejhorší, jak se nám vysmívali. Působili trochu líp, když pak s nimi byly ty děti, ale…“ Zavrtěla hlavou. „Úplně se vymkli kontrole.“

A tím se Piper vrátila k Samantě. Cítila, jak jí na straně krku začíná tepat, velmi pomalu a prudce, ale udržela hlas v klidu. „Jak se jmenoval ten druhý policista?“

„Frankie,“ odpověděla Carolyn. „Junior ho oslovoval Frankie D. Vy ty kluky znáte? Určitě ano, viďte?“

„Znám,“ přisvědčila Piper.

7

Udělila nové, provizorní rodině pokyny, jak se k Dumagenovým dostanou – dům měl výhodu, že byl poblíž nemocnice, pokud by chlapce postihl další záchvat – a když odešli, chvíli zůstala sedět v kuchyni u stolu a popíjela čaj. Pila pomalu. Usrkla a šálek odložila. Usrkla a šálek odložila. Clover kňučel. Vždycky vycítil její náladu a nejspíš vnímal její vztek.

Možná se tím mění můj pach. Třeba je pak štiplavější.

V duchu si tvořila obrázek. Nijak pěkný. Spousta nových policistů, velmi mladých policistů, kteří byli vzati pod přísahu ani ne před osmačtyřiceti hodinami, a už řádí jako utržení ze řetězu. Veteráni jako Henry Morrison nebo Jackie Wettingtonová by se takovou amorálností, jakou předvedli u Samanty Busheyové a Thurstona Marshalla, nenechali nakazit – aspoň si to Piper nemyslela – ale Fred Denton, Toby Whelan? Možná. Pravděpodobně. Pod Vévodovým velením byli ti chlapi v pořádku. Nevedli si nijak oslnivě, patřili k týpkům, co vás zastaví na silnici a zbytečně buzerují, ale jinak v pořádku. Rozhodně nejlepší, jaké si mohlo město ze svého rozpočtu dovolit. Ale její matka byla zvyklá říkat: „Za laciný peníz laciné zboží.“ A pod velením Petera Randolpha…

Něco se muselo udělat.

Jenomže musela ovládnout svůj temperament. Kdyby to neudělala, temperament by ovládl ji.

Stáhla z háčku u dveří vodítko. Clover byl okamžitě na nohou, oháňku rozmávanou, uši našpicované, oči jen zářily.

„Pojď, ty mameluku. Půjdeme podat stížnost.“

Ovčák si stále olizoval drobky fíkové rolky z čumáku, když ho vyváděla ze dveří.

8

Piper kráčela přes náměstíčko s Cloverem vzorně u pravé nohy a cítila, že svůj temperament má opravdu pod kontrolou. Cítila se tak, dokud nezaslechla smích. Ozval se, zrovna když s Cloverem docházeli k policejní stanici. Zpozorovala tam přesně ty lidi, jejichž jména vypáčila ze Samanty Busheyové: DeLessepse, Thibodeaua, Searlese. Georgia Rouxová tam byla také, ta Georgia, která je podle Samanty ještě povzbuzovala: Udělej to té svini. Freddy Denton tam byl také. Seděli na horním schodu do služebny, popíjeli colu, klábosili. Vévoda Perkins by nikdy něco takového nepřipustil a Piper napadlo, že pokud je z místa, kam se odebral, vidí, nejspíš se obrací v hrobě tak rychle, že by se jeho ostatky mohly samovznítit.

Mel Searles cosi řekl a všichni se znovu rozchechtali a plácali po zádech. Thibodeau držel kolem ramen Rouxovou, špičkami prstů se opíral z boku o její prs. Georgia cosi pronesla a všichni se rozesmáli ještě víc.

Piper napadlo, že se dobře baví nad tím znásilněním – jaké to byly staré dobré zlaté časy – a pak už otcova rada neměla šanci. Piper, která pomáhala chudým a nemocným, která celebrovala svatby a pohřby, která o nedělích kázala dobročinnost a snášenlivost, byla nerudně zatlačena kamsi do zadních komor v hlavě, odkud se mohla jen dívat skrz jakési zvrásněné a hrbolaté sklo. Velení převzala ta druhá Piper, která v patnácti zdemolovala pokoj a při tom brečela spíš vzteky než smutkem.

Mezi radnicí a novější cihlovou budovou policejní stanice byl břidlicí dlážděný plácek, který se jmenoval náměstí Válečných hrdinů. Uprostřed stála socha otce Ernieho Calverta, Luciena Calverta, který byl posmrtně vyznamenán Stříbrnou hvězdou za hrdinství v Koreji. V podstavci sochy byla vyryta jména dalších válečných padlých z Chester’s Millu a seznam sahal až k občanské válce. Byly tam také dva stožáry, na jednom visela vlajka s hvězdami a pruhy, a na vršku státní vlajka s farmářem, námořníkem a losem. Obě schlíple visely v rudnoucím světle blížícího se západu. Piper Libbyová prošla mezi stožáry jako ve snu, Clover jí šlapal těsně u pravé nohy, uši měl nastražené.

„Policisté“ nahoře na schodech znovu propukli v srdečný chechtot a Piper si vzpomněla na skřety z jedné pohádky, kterou jí kdysi čítával otec. Skřeti v jeskyni se válejí v hromadách uloupeného zlata. Pak ji uviděli a ztichli.

„Dobrý večer, reverendko,“ pozdravil Mel Searles, vstal a při tom si důležitě pošoupl opasek. Vstává v přítomnosti dámy, pomyslela si Piper. Naučila ho to matka? Nejspíš. Jemnému umění znásilňovat se pravděpodobně naučil jinde.

Stále se usmíval, i když došla ke schodům, ale pak ten úsměv zakolísal a zaváhal, protože si nejspíš všiml jejího výrazu. Piper nevěděla, jaký má výraz. V nitru měla pocit, že její tvář je naprosto nehybná. Jako přešlá mrazem.

Všimla si, že ten největší z nich ji pozorně sleduje. Thibodeau, jeho tvář byla stejně nehybná jako ta její. Je jako Clover, pomyslela si. Cítí to ve mně. Vztek.

„Reverendko?“ opakoval Mel. „Všechno v pořádku? Nějaký problém?“

Vystoupala po schodech, ani rychle, ani pomalu, Clover se jí stále vzorně držel u pravé nohy. „To se vsaď, že je tu problém,“ řekla a vzhlédla k němu.

„Co…“

„Ty,“ řekla. „Ty jsi ten problém.“

Strčila do něj. Mel to nečekal. V ruce stále držel kelímek s colou. Přepadl do klína Georgie Rouxové, marně se rozmáchl rukama, aby udržel rovnováhu, a cola se na okamžik vznášela jako tmavý rejnok na pozadí rudnoucího nebe. Georgia vykřikla překvapením, když na ní Mel přistál. Přepadla dozadu a také si rozlila nápoj. Na širokém žulovém kvádru před dvoukřídlými dveřmi se objevila kaluž. Piper ucítila whiskey nebo bourbon. Řezali si colu tím, co si zbytek města nemohl koupit. Nebylo divu, že se smáli.

Červená prasklina v hlavě se rozšířila ještě víc.

„Nemůžete…“ začal Frankie a začal také vstávat. Odstrčila ho. V jakési velmi vzdálené galaxii vrčel Clover – jindy nejmírnější pes na světě.

Frankie dopadl na záda, s očima vytřeštěnýma a polekanýma, a na chvíli vypadal jako chlapec z nedělní školy, jímž možná kdysi byl.

„Znásilnění je ten problém!“ zakřičela Piper. „Znásilnění!“

„Zmlkněte,“ řekl Carter. Stále seděl, a i když se o něj Georgia neohrabaně opírala, zůstal klidný. Svaly na pažích se mu pod krátkými rukávy modré košile zavlnily. „Sklapněte a okamžitě odsud vypadněte, jestli nechcete strávit noc v cele ve skle –“

„To vy půjdete do vězení,“ skočila mu do řeči Piper. „Všichni.“

„Zavři jí hubu,“ ozvala se Georgia. Sice nekňourala, ale daleko k tomu neměla. „Zavři jí hubu, Cartere.“

„Paní…“ začal Freddy Denton. Košili uniformy měl vykasanou a z dechu byl cítit bourbon. Vévodovi by stačil jeden pohled, a Freddy by letěl obloukem. Všichni by letěli. Freddy začal vstávat a tentokrát se odporoučel po zádech on. Na tváři měl překvapený výraz, který by byl za jiných okolností směšný. Bylo pěkné, že všichni seděli, dokud ona stála. Tím jí to usnadnili. Ale hrozně jí bušilo ve spáncích. Zaměřila pozornost na Thibodeaua, ten byl nejnebezpečnější. Pořád se na ni díval s klidem, který ji doháněl k zuřivosti. Jako by byla zrůda a on si zaplatil čtvrťák, aby na ni mohl nahlédnout do stanu. Ale díval se na ni vzhůru a v tom byla její výhoda.

„Ale nebudete sedět v cele tady ve sklepě,“ řekla a mluvila přímo k Thibodeauovi. „Čeká vás Shawshank, kde vězni dělají malým rváčům ze hřiště přesně to, co jste provedli té dívce.“

„Ty hloupá krávo,“ protáhl Carter. Mluvil, jako by rozprávěl o počasí. „Vůbec jsme u jejího domu nebyli.“

„Správně,“ přisvědčila Georgia a znovu si sedala. Po obličeji, z něhož už ustupoval nejhorší nápor pubertálního akné (ale několik pozic si ještě drželo), měla rozšplíchnutou colu. „A kromě toho všichni vědí, že Samanta Busheyová je obyčejná prolhaná lesbická píča.“

Piper roztáhla rty v úsměvu. Otočila se k Georgii, která se přikrčila před tou bláznivou paní, co se objevila tak náhle na schodech, kde si užívali poklidný podvečer. „Odkud znáš jméno té prolhané lesbické píči? Já ho tedy neřekla.“

Georgiina ústa se protáhla do zmateného O. A pod klidnou slupkou Cartera Thibodeaua poprvé cosi problesklo. Jestli to byl strach nebo jenom podráždění, to Piper nepoznala.

Frank DeLesseps opatrně vstal. „Neměla byste šířit obvinění, která nemůžete dokázat, reverendko Libbyová.“

„Ani urážet policisty,“ připojil se Freddy Denton. „Jsem ochotný vám to protentokrát prominout – všichni jsme ve stresu – ale musíte okamžitě přestat a upustit od těch obvinění.“ Odmlčel se a chabě dodal: „A taky přestat do nás strkat.“

Piper stále upírala pohled na Georgii a kolem pravé ruky měla tak pevně omotané Cloverovo vodítko, až ji ruka pálila. Pes stál s rozkročenými předními tlapami a skloněnou hlavou, a stále vrčel. Znělo to jako silný přívěsný motor ve volnoběhu. Srst na krku měl zježenou, až mu schovávala obojek.

„Odkud znáš její jméno, Georgio?“

„Já… já… jenom jsem myslela…“

Carter ji chytil za rameno a zmáčkl. „Sklapni, holka.“ A potom se stále vsedě obrátil k Piper (Protože nechce, abych do něj strčila a on upadl, zbabělec): „Nevím, co za sršně vám vlítlo pod ježíšovskej čepec, ale my jsme včera večer byli všichni spolu na farmě Aldena Dinsmorea. Snažili jsme se něco dostat z těch vojáků na sto devatenáctce, což se nám nepodařilo. A to je na úplně opačný straně městečka, než bydlí Busheyová.“ Rozhlédl se po kamarádech.

„Přesně tak,“ souhlasil Frankie.

„Jasně,“ přizvukoval Mel a nedůvěřivě hleděl na Piper.

„Jo!“ přidala se Georgia. Carterova paže ji znovu objímala a chvilka nejistoty zmizela. Drze hleděla na Piper.

„Georgie jenom předpokládala, že tu ječíte kvůli Samantě,“ pokračoval Carter se stejným nesnesitelným klidem. „Protože Samanta je nejprolhanější špína v tomhle městě.“

Mel Searles zajódloval smíchy.

„Jenže jste si nevzali ochranu,“ řekla Piper. Samanta jí to řekla a když Piper uviděla, jak Thibodeauovi ztuhl obličej, přesvědčila se, že je to pravda. „Nepoužili jste ochranu a v nemocnici jí odebrali stopy po znásilnění.“ Netušila, jestli je zrovna tohle pravda, ale bylo jí to jedno. Z jejich rozšířených očí poznala, že oni tomu věří, a to stačilo. „Až porovnají vaše DNA s tím, co našli…“

„To by stačilo,“ přerušil ji Carter. „Držte hubu.“

Zaměřila na něj svůj zuřivý úsměv. „Ne, pane Thibodeau. Teprve jsme začali, chlapče.“

Freddy Denton po ní hmátl. Odstrčila ho, ale pak ucítila, že jí kdosi chytil levou paži a zakroutil s ní. Obrátil se a pohlédla Thibodeauovi do očí. Už v nich nebyl klid, už svítily vztekem.

Zdravím tě, bratře, pomyslela si absurdně.

„Di do prdele, zasraná krávo,“ poznamenal a tentokrát strčil on do ní.

Piper spadla pozadu ze schodů, instinktivně se při tom snažila schoulit a kutálet se, nechtěla udeřit hlavou o některý kamenný stupeň, protože věděla, že by si mohla rozrazit lebku. Zabilo by ji to nebo – to by bylo horší – zanechalo ve vegetativním stavu. Proto raději nastavila levé rameno a vzápětí jím projela příšerná bolest. Známá bolest. Před dvaceti lety si vykloubila stejné rameno při fotbalu na střední škole, a ať se propadne, jestli se jí to nestalo znovu.

Nohy jí přelétly za hlavu a Piper provedla salto vzad, zhmoždila si při tom krk, až dopadla na kolena a na obou si roztrhla kůži. Konečně přistála na břiše a prsou. Skutálela se skoro z celých schodů až dolů. Krev jí tekla z tváře, krev jí tekla z nosu, krev jí tekla ze rtů, krk ji bolel, ale panebože, to rameno bylo nejhorší, proměnilo se v divný křivý hrb, který si moc dobře pamatovala. Když takový hrb viděla naposledy, vězela v červeném nylonovém dresu Wildcats. Přesto se vyhrabala na nohy a děkovala Bohu, že jimi stále vládne. Taky mohla zůstat ochrnutá.

V půli pádu pustila vodítko a Clover skočil na Thibodeaua. Zuby chňaply po hrudníku a břichu, roztrhly košili. Clover Thibodeaua povalil a vrhl se na životně důležité orgány mladého muže.

„Zažeňte ho!“ ječel Carter. Jeho klid byl tentam. „Zabije mě!“

Ano, Clover se o to snažil. Předními tlapami se opíral Carterovi o stehna, která poskakovala nahoru a dolů, jak sebou Carter házel. Clover vypadal jako německý ovčák na bicyklu. Přesunul úhel svého útoku a zakousl se Carterovi hluboko do ramena, takže se ozvalo další zaječení. Pak mu šel Clover po hrdle. Carterovi se podařilo vzepřít se psovi rukama o hruď právě včas, aby si zachránil krk.

„Zastavte ho!“

Frank hmátl po volném vodítku. Clover se otočil a chňapl mu po prstech. Frank ucukl a Clover se znovu soustředil na muže, který shodil jeho paní ze schodů. Otevřel mordu, ukázal dvě řady svítících bílých zubů a vyjel Thibodeauovi po krku. Carter zvedl ruku a zařval bolestí, protože Clover ji popadl a začal s ní třást jako s jednou ze svých milovaných hadrových hraček. Jenomže jeho hračky nekrvácely, zato Carterova ruka ano.

Piper se potácela po schodech vzhůru, levou paži si přidržovala u břicha. Tvář se jí proměnila v krvavou masku. V koutku úst měla přilepený zub jako drobek od oběda.

„SUNDEJTE HO ZE MĚ, PANEBOŽE, ZAŽEŇTE TOHO ZASRANÝHO PSA!“

Piper už otvírala ústa, aby Clovera odvolala, když tu si všimla, že Fred Denton vytahuje pistoli.

„Ne!“ vykřikla. „Ne, já ho dokážu odvolat!“

Fred se otočil k Melu Searlesovi a ukázal na psa volnou rukou. Mel přistoupil a kopl Clovera do kýty. Mířil vysoko a prudce, stejně jako kdysi (což nebylo tak dávno) při výkopech ve fotbalu. Clovera ten náraz smetl stranou, takže se mu vytrhla z mordy Thibodeauova krvácející, potrhaná ruka, na níž dva prsty ukazovaly nezvyklým směrem jako povalené silniční ukazatele.

„NE!“ zakřičela Piper znovu tak hlasitě, až jí svět před očima zešedl. „NEUBLIŽUJTE MÉMU PSOVI!“

Fred jí nevěnoval pozornost. Dvoukřídlé dveře rozrazil Peter Randolph, kterému koukal cíp košile, kalhoty neměl zapnuté a v ruce stále držel časopis Outdoors, který si četl na záchodě, ale Fred nevěnoval pozornost ani jemu. Namířil služební automat na psa a vystřelil.

Rána byla na uzavřeném prostranství ohlušující. Temeno Cloverovy hlavy se oddělilo ve spršce krve a úlomků kosti. Clover udělal ještě krok ke své křičící krvácející paní – a ještě jeden – a pak se zhroutil.

Fred stále s pistolí v ruce vykročil a popadl Piper za zraněnou paži. Hrb na rameni zaprotestoval výbuchem bolesti, ale Piper stále upírala oči na mrtvolu svého psa, kterého vychovala od štěněte.

„Jsi zatčená, ty pomatená mrcho,“ oznámil jí Fred. Přistrčil jí obličej – bledý, zpocený a s očima tak vytřeštěnýma, jako by se chystaly vyskočit z důlků – tak blízko k její tváři, až cítila spršku slin. „Všechno, co řekneš, může být a taky bude použito proti tý tvý pomatený prdeli.“

Ze Šípkové růže na druhé straně ulice se sem hrnuli návštěvníci, mezi nimi i Barbie stále v zástěře a s baseballovou čepicí na hlavě. Julia Shumwayová dorazila první.

Obhlédla scénu a nevnímala ani tak detaily, jako spíš celkový dojem: mrtvý pes, hlouček policistů, krvácející křičící žena, která má jedno rameno výš než druhé, plešatý policista – zatracený Freddy Denton – jí třese paží, která je s tím divným ramenem spojená. Na schodech další krev, takže to vypadá, že Piper z nich spadla. Nebo ji z nich někdo shodil.

Julia udělala věc, ke které se ještě v životě neuchýlila: hmátla do kabelky, mávla náprsní taškou, nastrčila ji před sebe a s výkřiky „Tisk! Tisk! Tisk!“ se hnala po schodech nahoru.

Aspoň jí to pomohlo přestat se klepat.

9

O deset minut později, už v kanceláři, která ještě nedávno patřila Vévodovi Perkinsovi, seděl Carter Thibodeau na pohovce pod diplomy a zarámovanou fotografií Vévody. Rameno měl čerstvě obvázané a ruku zamotanou ve vrstvě papírových ubrousků. Vedle něj seděla Georgia. Thibodeauovi stály na čele velké kapky potu z bolesti, ale řekl jenom: „Myslím, že to není zlomené,“ a pak se odmlčel.

Fred Denton seděl na židli v rohu. Jeho pistole ležela na náčelníkově stole. Vydal ji docela ochotně, řekl jenom: „Musel jsem to udělat – koukni se na Carterovu ruku.“

Piper seděla na kancelářské židli, která teď patřila Peteru Randolphovi. Julia jí setřela většinu krve z tváře dalšími papírovými kapesníky. Piper se třásla šokem a velkou bolestí, ale mlčela stejně jako Thibodeau. Oči měla jasné.

„Clover na něho,“ zvedla bradu směrem ke Carterovi, „zaútočil jenom proto, že mě Thibodeau shodil ze schodů. Při nárazu mi vyklouzlo vodítko. To, co můj pes udělal, bylo oprávněné. Chránil mě před kriminálním útokem.“

„Ona zaútočila na nás!“ vykřikla Georgia. „Ta pomatená bába zaútočila na nás! Vylezla po schodech a začala plivat tu špínu…“

„Sklapni,“ usadil ji Barbie. „Všichni držte sakra hubu.“ Podíval se na Piper. „To není poprvé, co máte vykloubené rameno, že?“

„Chci, abyste odsud odešel, pane Barbaro,“ řekl Randolph… ale nezněl moc přesvědčivě.

„Můžu to spravit,“ řekl Barbie. „Nebo vy?“

Randolph neodpověděl. Mel Searles a Frank DeLesseps stáli před dveřmi. Vypadali ustaraně.

Barbie se otočil znovu k Piper. „Tohle je subluxace – částečné vykloubení. Není to zlé. Můžu to vrazit zpátky, ještě než pojedete do nemocnice…“

„Nemocnice?“ vyjekl Fred Denton. „Je přece zat –“

„Drž hubu, Freddy,“ uťal ho Randolph. „Nikdo není zatčený. Aspoň zatím.“

Barbie se zahleděl Piper do očí. „Ale musím to udělat hned, než to víc opuchne. Jestli s tím budete čekat, až se dostanete k Everettovi do nemocnice, budou vám muset dát anestezii.“ Naklonil se těsně k jejímu uchu a zamumlal: „Zatímco budete bez sebe, oni budou vykládat svoji verzi, ale vy tu svou ne.“

„Co to říkáte?“ dožadoval se Randolph ostře.

„Že to bude bolet,“ řekl Barbie. „Je to tak, reverendko?“

Přikývla. „Dejte se do toho. Trenérka Gromleyová to udělala rovnou na lajně, a přitom byla obyčejné pako. Jenom si pospěšte. A nepodělejte to, prosím.“

Barbie řekl: „Julio, vyhrabejte z lékárničky šátek a pak mi ji pomozte položit na záda.“

Julia, které sice bylo trochu nevolno a byla bledá, poslechla.

Barbie se posadil na podlahu nalevo od Piper, sundal si jednu botu a pak oběma rukama uchopil její předloktí těsně nad zápěstím. „Nevím, jakou metodu používala trenérka Gromleyová,“ řekla, „ale takhle to dělal jeden zdravotník, kterého jsem poznal v Iráku. Budete počítat do tří a pak zařvete višeň.“

„Višeň,“ opakovala Piper zaujatě, i když měla velké bolesti. „Tak dobře, vy jste doktor.“

Ne, pomyslela si Julia – nejlepšího, koho městečko v tomto ohledu mělo, byl Zrzek Everett. Už volala Lindě a dostala jeho číslo na mobil, ale její volání se okamžitě přepojilo na hlasovou schránku.

V místnosti se rozhostilo ticho. Dokonce i Carter Thibodeau přihlížel. Barbie kývl na Piper. Na čele se jí perlil pot, ale vypadala odhodlaně, a Barbie z toho hodlal vytěžit maximum. Zasunul chodidlo jen v ponožce do její levé podpažní jamky a pevně ho tam zaklínil. Potom začal pomalu, ale rovnoměrně táhnout za její paži a při tom vyvíjel chodidlem protitlak.

„Tak jo, jedem. Poslechneme si vás.“

„Jedna… dva… tři… VIŠEŇ!“

Když Piper vykřikla, Barbie zatáhl. Všichni v místnosti zaslechli hlasité cvaknutí, když kloub zapadl do jamky. Hrbol na blůze zázračně zmizel. Vykřikla, ale neomdlela. Zavěsil jí šátek kolem krku a paži v něm znehybnil, jak nejlíp to šlo.

„Lepší?“ zeptal se.

„Lepší,“ přikývla. „Mnohem, díky Bohu. Pořád to bolí, ale není to tak strašné.“

„Mám v kabelce pár aspirinů,“ nabídla se Julia.

„Dejte jí aspirin a pak vypadněte,“ řekl Randolph. „Všichni kromě Cartera, Freddyho, reverendky a mě.“

Julia se na něj užasle podívala. „To má být vtip? Reverendka jede do nemocnice. Můžeš chodit, Piper?“

Piper roztřeseně vstala. „Myslím, že ano. Kousek.“

„Sedněte si, reverendko Libbyová,“ poručil Randolph, ale Barbie věděl, že ji tu držet nebude. Poznal to Randolphovi na hlase.

„Chcete mě donutit?“ Opatrně zvedla levou paži s šátkem, v němž spočívala. Paže se chvěla, ale poslouchala. „Nepochybuji, že ji dokážete velmi snadno znovu vykloubit. Tak do toho. Ukažte těmhle… těmhle chlapcům… že jste jako oni.“

„A já to všechno dám do novin!“ zajásala Julia. „Počet čtenářů se zdvojnásobí!“

Barbie řekl: „Navrhuju, abyste tyhle věci odložili do zítřka, náčelníku. Dovolte té dámě, aby dostala něco silnějšího proti bolesti než aspirin, a aby jí ta rozbitá kolena prohlédl Everett. Díky Kupoli nehrozí riziko, že vám uteče.“

„Její pes se mě pokusil zabít,“ ozval se Carter. Měl sice bolesti, ale znovu mluvil klidně.

„Náčelníku Randolphe, DeLesseps, Searles a Thibodeau spáchali znásilnění.“ Piper se už potácela – Julia ji vzala kolem pasu – ale hlas měla pevný a zřetelný. „Rouxová byla spoluviníkem.“

„Leda hovno!“ vyjekla Georgia.

„Okamžitě je musíte suspendovat.“

„Ona lže,“ řekl Thibodeau.

Náčelník Randolph vypadal jako člověk, který sleduje tenisový zápas. Nakonec se jeho pohled upřel na Barbieho. „Ty mi vykládáš, co mám dělat, hochu?“

„Ne, pane, jen předkládám návrhy založené na mé zkušenosti z vojenského nasazení v Iráku. Rozhodovat budete vy.“

Randolph se uvolnil. „Tak jo. Dobře.“ Sklopil pohled a zamyšleně se mračil. Všichni přihlíželi, když si všiml, že má stále rozepnutý poklopec, a snažil se ten drobný lapsus napravit. Pak znovu vzhlédl a řekl: „Julio, vezměte reverendku Piperovou do nemocnice. Pokud jde o vás, pane Barbaro, je mi jedno, kam půjdete, ale chci, abyste odsud vypadl. Dnes večer sepíšou výpovědi moji policisté a reverendka Libbyová zítra.“

„Počkat,“ ozval se Thibodeau. Natáhl pokroucené prsty k Barbiemu. „Dokážete něco udělat i s tímhle?“

„To nevím,“ řekl Barbie celkem příjemně, jak aspoň doufal. Počáteční zhnusení pominulo a teď nastoupilo politické vystřízlivění, jaké si dobře pamatoval z práce s iráckými policisty, kteří se vůbec nelišili od tohoto muže na pohovce a ostatních, co se mačkali mezi dveřmi. Celé se to smrsklo na jedinou základní věc: být milý na lidi, na které byste nejradši plivli. „Umíš říct višeň?“

10

Než Zrzek zaklepal u Velkého Jima na dveře, vypnul telefon. Jim seděl za stolem a Zrzek na židli před ním – na židli určené pro žadatele a žebronily.

V pracovně (Rennie ji v daňovém přiznání nejspíš nazýval domácí kancelář) se vznášela příjemná vůně borovic, jako by tu nedávno proběhl velký úklid, ale Zrzkovi se tu stejně nelíbilo. Nebylo to tím obrazem agresivně bělošského Ježíše kázajícího na hoře, ani chlubivými plaketami, ani podlahou z tvrdého dřeva, na které by opravdu měl být nějaký koberec, aby ji chránil. Působilo to všechno dohromady a ještě cosi navíc. Zrzek Everett nevěřil v nadpřirozeno, ale stejně mu skoro připadalo, že v té místnosti straší.

Protože on tě trochu děsí, pomyslel si. Nic jiného v tom není.

S nadějí, že se mu tyto pocity neprojevují na hlase nebo ve tváři, pověděl Zrzek Renniemu o chybějících propanových nádržích z nemocnice. O tom, jak jednu z nich našel ve skladišti za radnicí už napojenou na generátor radnice. A že tam byla jediná.

„Takže mám dvě otázky,“ řekl Zrzek. „Jak se nádrž z nemocničního skladu zatoulala do města? A kam se poděl zbytek?“

Velký Jim se na židli zhoupl dozadu, založil si ruce za krkem a zamyšleně se zahleděl na strop. Zrzek se přistihl, že civí na baseballovou trofej postavenou na Rennieho stole. O trofej byl opřený lístek s podpisem Billa Leea, který kdysi hrál za bostonské Red Sox. Zrzek si lístek mohl přečíst, protože byl obrácený lícem k návštěvě. Samozřejmě. Měli se na ni dívat a žasnout hosté. Stejně jako fotografie na stěnách i ten míček hlásal, že Velký Jim Rennie je jedna ruka s CELEBRITAMI: Koukněte se na ty autogramy, vy mocní, a zoufejte si. Zrzkovi připadalo, že ten míček a kartička obrácená ven jsou přímo esencí špatných pocitů, jaké se ho v té místnosti zmocnily. Byla to výkladní skříň s laciným svědectvím maloměstské prestiže a maloměstské moci.

„Nejsem si vědom, že jste od někoho obdržel svolení čmuchat v našem skladu,“ poznamenal Velký Jim ke stropu. Tlusté prsty měl stále propletené na zátylku. „Že byste byl městský úředník a mně to nějak ušlo? Jestli ano, je to moje chyba – moje špatnost, jak říká Junior. Já měl za to, že jste v podstatě něco jako sestřička s bločkem receptů.“

Zrzek si pomyslel, že je to čistě technika – Rennie se ho snaží vytočit. Odvrátit pozornost.

„Nejsem městský úředník,“ řekl, „ale jsem zaměstnanec nemocnice. A daňový poplatník.“

„No a?“

Zrzek cítil, jak se mu krev hrne do tváří.

„Takže tím pádem je to tak trochu i můj sklad.“ Počkal, jestli na to Velký Jim odpoví, ale muž za stolem zůstal netečný. „Kromě toho byl odemčený. Což je všechno nepodstatné, ne? Viděl jsem, co jsem viděl, a rád bych slyšel vysvětlení. Jako zaměstnanec nemocnice.“

„A daňový poplatník. Na to nezapomeňte.“

Zrzek jen seděl a díval se na něj, ani nepohnul hlavou.

„Žádné vysvětlení nemám,“ odpověděl Rennie.

Zrzek povytáhl obočí. „Opravdu? Já myslel, že držíte prst na tepu města. Přesně to jste říkal, když jste posledně kandidoval na radního, ne? A teď mi tu vykládáte, že neumíte vysvětlit, kam se poděl propan v majetku města? Tomu nevěřím.“

Rennie poprvé projevil podráždění. „Nezajímá mě, jestli tomu věříte nebo ne. Pro mě je to novinka.“ Ale při těch slovech mu oči zalétly kousek stranou, jako by chtěly zkontrolovat, jestli je podepsaná fotografie Tigera Woodse stále na svém místě. Klasické znamení, jakým se prozrazují lháři.

Zrzek řekl: „Nemocnici už plyn skoro došel. Bez něj může nás pár, co ještě v práci zbýváme, klidně pracovat třeba v chirurgickém válečném stanu z Občanské války. Naši současní pacienti – a máme tam i postkoronárku a jeden vážný diabetes, který možná bude vyžadovat amputaci – se ocitnou ve vážných problémech, pokud přestane jít elektřina. Ta hrozící amputace se týká Jimmyho Siroise. Jeho auto stojí na parkovišti. Na nárazníku má samolepku, na které je napsáno VOLÍM VELKÉHO JIMA.“

„Prošetřím to,“ slíbil Velký Jim. Mluvil jako člověk, který někomu prokazuje laskavost. „Městský propan je nejspíš uložený v nějakém jiném městském zařízení. Co se týče vašeho plynu, tak tam nemůžu slíbit nic.“

„V jakém jiném městském zařízení? Máme tu hasičárnu a hromadu pískosolného posypu na silnici u Božího potoka – ta není ani pod střechou – ale o dalších zařízeních mi není nic známo.“

„Pane Everette, jsem zaměstnaný člověk. Budete mě teď muset omluvit.“

Zrzek vstal. Ruce se mu chtěly sbalit do pěsti, ale on jim to nedovolil. „Zeptám se vás ještě jednou. Přímo a na rovinu. Víte, kde ty zmizelé nádrže jsou?“

„Ne.“ Tentokrát Rennieho oči zalétly k obrázku Dalea Earnhardta. „A nebudu v té otázce hledat nic osobního, protože kdybych to udělal, vůbec by se mi to nelíbilo. Nechcete vymáznout a zkontrolovat Jimmyho Siroise? Vyřiďte mu, že Velký Jim ho pozdravuje a zastaví se, jakmile tenhle blázinec trochu zpomalí.“

Zrzek stále měl co dělat, aby se ovládl, ale tuhle bitvu prohrával: „Vymáznout? Zřejmě jste zapomněl, že sloužíte veřejnosti, takže byste se neměl chovat jako soukromý diktátor. Momentálně jsem v tomhle městečku hlavní lékař a chci vysvě –“

Velkému Jimovi zazvonil mobil. Popadl ho, zaposlouchal se. Rýhy kolem úst stažených dolů se ještě prohloubily. „Doprháje! Stačí, abych se na chvíli obrátil zády…“ Poslouchal ještě chvilku a pak řekl: „Jestli máš u sebe v kanceláři lidi, sklapni chlebárnu, než ji otevřeš moc do široka a zapadneš do ní. Zavolej Andymu. Budu tam hned a pak to my tři vyžehlíme.“

Zamáčkl telefon a vstal.

„Musím jet na policejní stanici. Jde o další nouzový stav nebo jenom šlamastyku, a dokud tam nebudu, nemůžu to posoudit. A vy určitě budete zapotřebí buď v nemocnici nebo zdravotním středisku. Zdá se, že reverendka Libbyová má problém.“

„Jak to? Co se jí stalo?“

Studené oči Velkého Jima v maličkých důlcích si ho tvrdě prohlížely. „Nepochybuju, že si poslechnete její verzi. Nevím, kolik na ní bude pravdy, ale uslyšíte ji. Takže dělejte svou práci, mládenče, a nechte mě dělat tu moji.“

Zrzek prošel hlavní chodbou a pak vypochodoval dveřmi ven. Ve spáncích mu bušilo. Klesající slunce na západě převádělo své kouzelné krvavé představení. Vzduch se téměř nepohnul, ale i tak se v něm vznášel štiplavý zápach dýmu. Když Zrzek sešel po schodech dolů, zvedl prst a namířil ho na sluhu veřejnosti, který čekal, až Zrzek opustí jeho pozemek, než on, Rennie, také odejde. Rennie se na ten prst zamračil, ale Zrzek ruku nespustil.

„Nikdo mi nemusí vykládat, abych konal svou práci. A jelikož k ní propan patří, poohlédnu se po něm. Jestli ho najdu na nesprávném místě, bude tu vaši práci vykonávat někdo jiný, pane radní. To vám slibuju.“

Velký Jim jenom pohrdavě máchl rukou. „Vypadni odsud, chlapče. Běž do práce.“

11

Během prvních pětapadesáti hodin, kdy se Kupole objevila, postihl víc než pětadvacet dětí záchvat. Některé, jako třeba u Everettových holčiček, byly zaznamenány. Mnohem víc jich zůstalo nepovšimnuto a v následujících dnech četnost záchvatů rychle poklesne až téměř k nule. Zrzek je přirovná k drobným šokům, které zažívali lidé, pokud se přiblížili ke Kupoli moc těsně. Poprvé jste utrpěli téměř elektrickou ránu, ze které se vám zježily vlasy v zátylku. Pak už většina lidí necítila nic. Jako by byli naočkovaní.

„Ty tvrdíš, že Kupole je jako plané neštovice?“ zeptala se ho Linda později. „Když je jednou chytíš, máš na zbytek života pokoj?“

Janelle měla dva záchvaty a stejně tak i malý Norman Sawyer, ale v obou případech byl druhý záchvat mírnější než první a už ho neprovázelo blouznění. Většina dětí, které Zrzek prohlížel, měla jenom jeden, a zdálo se, že žádné následky nemají.

Během těch prvních pětapadesáti hodin měli záchvat jen dva dospělí. Oba nastaly při západu slunce v pondělí večer a příčina obou se dala snadno vysledovat.

U Phila Busheye alias Šéfa bylo jasné, že příčinu si přivodil vlastní pílí. Někdy v době, kdy se Zrzek a Velký Jim rozešli, seděl Šéf Bushey před kůlnou sloužící jako skladiště za rádiovou stanicí WCIK, zasněně hleděl na západ slunce (takhle blízko k místu, kde narazily rakety, bylo šarlatové nebe díky sazím na Kupoli ještě tmavší), v jedné ruce volně držel dýmku na glas. Vznášel se přinejmenším v ionosféře a možná ještě tři sta kilometrů výš. V několika nízko uložených mracích, které v tom krvavém světle pluly, uviděl tvář matky, otce, dědečka, a také Samantu a Malého Waltera.

Všechny ty oblačné tváře krvácely.

Když mu začalo cukat pravé chodidlo a pak se do rytmu přidalo i levé, nevšímal si toho. Cukatura patří k lítání, to všichni vědí. Ale pak se mu roztřásly ruce a dýmka mu upadla do vysoké trávy (žluté a zaschlé následkem práce v dílně, která pokračovala i tady). Za chvilku mu začala lítat hlava ze strany na stranu.

A je to tady, pomyslel si s klidem, který částečně znamenal i úlevu. Konečně jsem to přehnal. Už se vezu. Bude to tak lepší.

Ale nevezl se, dokonce ani neomdlel. Pomalu se svalil bokem k zemi, nepřestával sebou škubat a pozoroval, jak na červeném nebi stoupá černá kulička. Zvětšila se do bowlingové koule, pak do přefouklého plážového míče. Rostla a rostla, až pohltila celé červené nebe.

Konec světa, pomyslel si. Bude to tak lepší.

Chvilku měl dojem, že se mýlí, protože vyšly hvězdy. Jenomže měly špatnou barvu. Byly růžové. A potom, panebože, začaly padat a nechávaly za sebou dlouhé růžové stopy.

Pak se objevil oheň. Burácející pec, jako by někdo otevřel skrytá dvířka a vpustil na Chester’s Mill samotné peklo.

„To je naše koleda,“ zamumlal. Dýmka ho tlačila do paže a působila spáleninu, které si všimne a ucítí ji až později. Ležel ve žluté trávě, škubal sebou, oči měl obrácené v sloup a v prázdných bělmech se zrcadlil oslnivý západ slunce. „Naše halloweenská koleda. Nejdřív něco provedu… pak dostanu koledu.“

Oheň se proměnil v tvář, oranžovou místo těch krvavých, které viděl v mracích těsně předtím, než dostal záchvat. Tohle byla tvář Ježíše. Ježíš se na něj mračil.

A mluvil. Mluvil k němu. Říkal mu, že přinést oheň je jeho úkol. Jeho. Oheň a ještě… ještě…

„Čistotu,“ zamumlal, jak tak ležel v trávě. „Ne… očistu.“

Ježíš už nevypadal tak rozzlobeně. A pomalu vybledal. Proč? Protože Šéf pochopil. Nejdřív přišly růžové hvězdy, pak přišel očistný oheň, a potom ta zkouška skončí.

Šéf znehybněl, protože záchvat přešel do prvního skutečného spánku, jaký zažil po celých týdnech, možná měsících. Když se probudil, byla úplná tma – z nebe vyprchaly všechny stopy červeně. Byl prokřehlý na kost, ale nijak provlhlý.

Pod Kupolí už rosa nepadala.

12

V době, kdy Šéf v chorobném světle zapadajícího slunce pozoroval Kristovu tvář, třetí radní Andrea Grinnellová seděla na pohovce a snažila se číst. Její generátor už nefungoval – běžel vůbec? Nemohla si vzpomenout. Ale měla šikovnou věcičku, která se jmenovala Mocná zář, kterou jí loni na Vánoce strčila do punčochy sestra Rose. Neměla zatím příležitost ji použít, až dnes, ale fungovala pěkně. Člověk si ji přicvakl ke knížce a zapnul. Jako když se luskne prsty. Takže světlo nebylo problém. Slova bohužel ano. Slova se na stránce neustále kroutila, někdy si dokonce prohazovala místo a próza Nory Robertsové, obvykle křišťálově jasná, nedávala absolutně žádný smysl. Přesto se Andrea snažila číst dál, protože si nedokázala vymyslet jinou činnost.

V domě to páchlo, dokonce i když otevřela okna. Trpěla průjmem a záchod už nesplachoval. Měla hlad, ale nemohla jíst. Kolem páté odpoledne si zkusila vzít sendvič – jednoduchý sýrový – a za pár minut, co ho pozřela, letěl do odpadkového koše v kuchyni. Škoda, protože sníst ten sendvič byla perná práce. Hrozně se potila – už jednou se převlékla a nejspíš by se měla převléct znovu, pokud to dokáže – a chodidla se jí neustále cukala a kopala.

Ne nadarmo se tomu říká odkopnout staré zvyky, pomyslela si. A já to na tu dnešní mimořádnou schůzi nezvládnu, pokud ji tedy Jim pořád chce svolávat.

Vzhledem k tomu, jak dopadl její poslední rozhovor s Velkým Jimem a Andym Sandersem, to možná bylo dobře. Jestli se tam ukáže, prostě ji budou znovu zastrašovat. Nutit ji do věcí, které nechtěla dělat. Nejlíp udělá, když se bude držet stranou, dokud se nezbaví toho… toho…

„Toho svinstva,“ řekla a odhrnula si provlhlé vlasy z očí. „Toho zasranýho svinstva, co mám v těle.“

Jakmile bude zase sama sebou, vzepře se Jimovi Renniemu. Měla to udělat už dávno. Udělá to, i když má ta mizerná bolavá záda, která jsou bez oxycontinu ještě mizernější (ale žádná oslnivá trýznivá bolest se nekonala, což bylo příjemné překvapení). Zrzek jí chtěl nasadit methadon. Methadon, kristepane! Převlečený heroin!

Jestli pomýšlíš na úplné vysazení, tak na to zapomeň, říkal jí. Mohla bys mít záchvaty.

Ale řekl taky, že jeho metoda bude vyžadovat deset dní, a ona podle svého názoru tak dlouho čekat nemůže. Ne, když je městečko pod tou hroznou Kupolí. Nejlíp bude skoncovat s tím nadobro. Jakmile došla k tomuto závěru, spláchla do záchodu všechny prášky – nejen methadon, ale i posledních pár oxycontinů, které vyšťourala ze zásuvky nočního stolku. Stihla to dvě spláchnutí předtím, než záchod vypustil duši, a teď tu seděla, klepala se a snažila se přesvědčit, že udělala správnou věc.

Jedinou možnou věc, pomyslela si. Takovou, která s sebou kromě dobrého nese i to špatné.

Pokusila se otočit stránku v knize a ta její pitomá ruka vrazila do Mocné záře. Skutálela se na podlahu. Světelný kruh, který vrhala, se objevil na stropě. Andrea se na něj podívala a najednou stoupala mimo tělo. A rychle. Jako by se vezla v neviditelném expresním výtahu. Měla jen chvilku, aby stačila pohlédnout dolů, a uviděla své tělo stále na pohovce, kde se bezmocně svíjelo. Po bradě jí stékaly napěněné sliny. Všimla si mokré skvrny šířící se v rozkroku džínů a pomyslela si Jo, fakt se budu muset znovu převléct. Teda pokud tohle přežiju.

Pak pronikla stropem, ložnicí nad ním, půdou plnou navršených hromad tmavých krabic a vysloužilých lampiček, a odtud už ven do noci. Nad ní se prostírala Mléčná dráha, ale něco s ní nebylo v pořádku. Mléčná dráha zrůžověla.

A pak začala padat.

Kdesi – hluboko, přehluboko pod sebou – slyšela Andrea tělo, které nechala za sebou. Ječelo.

13

Barbie se domníval, že to, co se stalo Piper Libbyové, spolu proberou cestou z městečka, ale většinou mlčeli, ponoření v myšlenkách. Ani jeden z nich nahlas nevyslovil ani to, jaká je úleva, když ten nepřirozeně červený západ slunce konečně začal blednout.

Julia zkusila rádio, našla pouze WCIK vyhrávající „Všichni se pomodlili“, a okamžitě ho zase vypnula.

Barbie promluvil jenom jednou a to ve chvíli, kdy odbočili ze silnice číslo 119 a zamířili západně po užší vyasfaltované Mottonské silnici, ke které se z obou stran tiskl les. „Udělal jsem správně?“

Podle Juliina názoru udělal během utkání v náčelníkově kanceláři spoustu správných věcí – včetně úspěšného ošetření dvou pacientů s vykloubenými údy – ale věděla, o čem teď mluví.

„Ano. Ta chvíle se absolutně nehodila k tomu, abyste se pokusil převzít velení.“

Souhlasil, ale byl unavený, skleslý a připadalo mu, že nestačí na úkol, který se před ním začal rýsovat. „Hitlerovi nepřátelé nepochybně říkali něco podobného. Říkali to ve čtyřiatřicátém a měli pravdu. V šestatřicátém taky měli pravdu. Taky ještě v osmatřicátém. ‚Teď není vhodná chvíle se mu postavit,‘ říkali. A když si uvědomili, že ta vhodná chvíle konečně nastala, protestovali v Osvětimi nebo Buchenwaldu.“

„Tohle není totéž,“ namítla.

„Myslíte?“

Neodpověděla, ale chápala, oč mu jde. Hitler byl čalouník, aspoň se to povídalo. Jim Rennie byl prodavač ojetých aut. Jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet.

Vpředu mezi stromy prosvítalo světlo jako oslnivě zářící prsty. Vykreslovaly na spravovaném asfaltu Mottonské silnice stínové mozaiky.

Na druhé straně Kupole parkovala spousta vojenských náklaďáků – na téhle straně hraničil katastr městečka s Harlowem – a třicet nebo čtyřicet vojáků pilně pobíhalo sem a tam. Všichni měli na opasku zavěšenou plynovou masku. Pojízdná stříbrná cisterna s nápisem MIMOŘÁDNĚ NEBEZPEČNÉ LÁTKY RIZIKO ÚRAZU byla zaparkovaná tak, že se zadní částí skoro opírala o obrys vrat nasprejovaný na Kupoli. Vzadu byla k cisterně připojená plastová hadice. Obsluhovali ji dva muži. Hadice končila tryskou, která byla velká zhruba jako plnicí pero. Tito muži měli na sobě lesklé overaly a přilby a na zádech nádrže se vzduchem.

Na millské straně byl jenom jediný divák. Lissa Jamiesonová, městská knihovnice, stála vedle staromódního dámského kola značky Schwinn s nosičem na mléko na zadním blatníku. Vzadu na nosiči měla samolepku s nápisem AŽ BUDE MOC LÁSKY SILNĚJŠÍ NEŽ LÁSKA K MOCI, BUDE NA SVĚTĚ MÍR – JIMI HENDRIX.

„Co tu děláš, Lisso?“ zeptala se Julia a vystupovala z auta. Rukou si zastínila oči před jasnými světly.

Lissa si nervózně pohrávala s egyptským křížem, který nosila na stříbrném řetízku kolem krku. Podívala se nejdřív na Julii, pak na Barbaru, a znovu na Julii. „Když jsem rozčilená nebo mám starosti, vyjedu si na kole. Někdy jezdím až do půlnoci. Uklidňuje to moji pneuma. Viděla jsem světla a jela k nim.“ Pronesla to jako zaklínadlo a pustila křížek jen na okamžik, aby vykreslila ve vzduchu jakýsi složitý symbol. „Co tu děláte vy?“

„Přišli jsme pozorovat jeden experiment,“ řekl Barbie. „Jestli zabere, možná budete první, kdo opustí Chester’s Mill.“

Lissa se usmála. Trochu násilně, ale Barbiemu se zalíbilo, že se aspoň snaží. „Kdybych to udělala, přišla bych o úterní specialitu u Šípkové růže. Nebývá sekaná?“

„Sekanou máme v plánu,“ souhlasil, ale už nedodal, že pokud bude Kupole příští úterý stále na místě, bude specialitou podniku nejspíš cuketový koláč.

„Nechtějí mluvit,“ upozornila Lissa. „Zkoušela jsem to.“

Zpoza cisterny se vynořil podsaditý hranatý muž a vyšel do světla. Měl na sobě khaki uniformu, popelínovou bundu a čepici s logem maineských Black Bears. Nejdřív ze všeho Barbieho napadlo, že James O. Cox přibral. Druhá myšlenka byla, že teplou bundu má zapnutou k bradě, která má nebezpečně blízko ke zdvojení. Nikdo jiný – Barbie, Julia ani Lissa – bundu neměli. Na jejich straně Kupole nebyly zapotřebí.

Cox zasalutoval. Barbie pozdrav oplatil a vlastně to bylo docela příjemné gesto.

„Zdravím, Barbie,“ začal Cox. „Jak se má Ken?“

„Ken se má fajn,“ odpověděl Barbie. „A dál budu ta mrcha, která vždycky slízne všechnu smetanu.“

„Tentokrát ne, plukovníku,“ řekl Cox. „Tentokrát to vypadá, že jste to u té hospody prosral.“

14

„Kdo to je?“ zašeptala Lissa. Pořád žmoulala křížek. Juliu napadlo, že jestli toho nenechá, brzo si řetízek přetrhne.

„A co tam dělají?“

„Snaží se nás dostat ven,“ odpověděla Julia. „A po tom dnešním famózním neúspěchu musím uznat, že dělají dobře, když to zkusí v tichosti.“

Postoupila blíž. „Zdravím, plukovníku Coxi – jsem vaše oblíbená vydavatelka novin. Dobrý večer.“

Coxův úsměv byl jen mírně kyselý – všechna čest, pomyslela si Julia. „Slečno Shumwayová. Jste ještě krásnější, než jsem si představoval.“

„Jedno se vám musí nechat, kecy vám jdou…“

Barbie ji dohnal metr od místa, kde stál Cox, a popadl ji za paže.

„Co je?“ ohradila se.

„Ten foťák.“ Skoro zapomněla, že jí visí na krku, dokud na něj neukázal. „Je digitální?“

„Jistě, je rezervní od Petera Freemana.“ Už se chtěla zeptat proč, pak jí to došlo. „Vy si myslíte, že ho Kupole usmaží.“

„To by byl ještě ten lepší případ,“ řekl Barbie. „Vzpomeňte si, co se stalo s pacemakerem náčelníka Perkinse.“

„Sakra. Sakra! Snad mám v kufru starý kodak.“

Lissa a Cox se na sebe dívali stejně fascinovaným pohledem, jak Barbiemu připadalo. „K čemu se chystáte?“ zeptala se knihovnice. „K další velké ráně?“

Cox zaváhal. Barbie řekl: „Můžete to vybalit, plukovníku. Jestli jí to neřeknete vy, udělám to já.“

Cox vzdychl. „Trváte na absolutní transparentnosti, že?“

„Proč ne? Jestli to zabere, lidi v Chester’s Millu na vás budou pět chválu. Jediný důvod, proč s nimi hrajete na jistotu, je síla zvyku.“

„Ne. Mám rozkazy od nadřízených.“

„Ti jsou ve Washingtonu,“ namítl Barbie. „A novináři jsou v Castle Rocku a většinou se dívají na placeném kanálu na Zdivočelé dívky. Tady jsme jenom my, otravní venkovani.“

Cox vzdychl a ukázal na nasprejovaný obrys dveří. „Tady ti muži v ochranném obleku aplikují naši experimentální směs. Jestli budeme mít štěstí, kyselina se prožere skrz a pak budeme moci ten kus kupole vyklepnout, jako kus skla z okna vyříznutý diamantem.“

„A jestli nebudeme mít štěstí?“ zeptal se Barbie. „Jestli se Kupole rozloží a vypustí nějaký jedovatý plyn, který nás všechny zabije? Proto mají ty masky?“

„Vědci jsou spíš toho názoru,“ odpověděl Cox, „že kyselina by mohla spustit chemickou reakci, která způsobí, že Kupole vzplane.“ Všiml si Lissina polekaného výrazu a dodal: „Ovšem obě možnosti považují za značně nepravděpodobné.“

„Jim je to jedno,“ řekla Lissa a žmoulala křížek. „Je to neotráví ani neupeče.“

Cox řekl: „Chápu vaše obavy, madam…“

„Jmenuje se Melissa,“ upozornil ho Barbie. Najednou mu připadalo důležité, aby Cox pochopil, že pod Kopulí jsou skuteční lidé, ne jen pár tisíc anonymních daňových poplatníků. „Melissa Jamiesonová. Přátelé jí říkají Lisso. Je městskou knihovnicí. Taky výchovnou poradkyní na střední škole a pokud si vzpomínám, vede kurzy jógy.“

„Toho jsem musela nechat,“ usmála se Lissa trochu podrážděně. „Vlezla mi do toho spousta jiných věcí.“

„Velmi rád vás poznávám, slečno Jamiesonová,“ řekl Cox. „Podívejte se – tohle je šance, kterou stojí za to vyzkoušet.“

„Kdybychom to cítili jinak, zastavilo by vás to?“ zeptala se.

Na to Cox neodpověděl přímo. „Neexistují žádné náznaky, že by tahle bariéra nebo co to je nějak slábla nebo biologicky degradovala. Pokud ji nedokážeme prolomit, nejspíš tam ztvrdnete na hodně dlouho.“

„Máte představu, odkud se vzala? Aspoň nějakou teorii?“

„Žádnou,“ řekl Cox, ale uhnul pohledem stejně, jak pozoroval Zrzek Everett při rozhovoru s Velkým Jimem.

Barbieho napadlo: Proč lžeš? Zase jenom automatická reakce? Civilisti jsou jako houby, které je potřeba držet ve tmě a krmit hnojem?

„Je silná?“ zeptala se Lissa. „Ta vaše kyselina – je silná?“

„Nejžhavější, jaká existuje, pokud je nám známo,“ odpověděl Cox a Lissa udělala dva dlouhé kroky vzad.

Cox se otočil k mužům v kosmických oblecích. „Mládenci, jste připravení?“

Oba v souhlasném gestu zvedli palec v rukavici. Veškerá aktivita za jejich zády ustala. Vojáci zůstali stát a přihlíželi s rukama na plynových maskách.

„Tak jedem,“ zavelel Cox. „Barbie, navrhuji, abyste doprovodil tyto dvě krásné dámy aspoň padesát metrů od…“

„Podívejte se na ty hvězdy,“ pronesla Julia tichým, ohromeným tónem. Hlavu měla zakloněnou a v její užaslé tváři Barbie spatřil dítě, jakým byla před třiceti lety.

Zvedl hlavu a uviděl Velký vůz, Malý vůz, Orion. Všechny na svých místech… až na to, že byly jaksi rozmazané a zrůžověly. Mléčná dráha se proměnila v pruh žvýkačky natažený přes ještě větší kupoli, jíž byla noc.

„Coxi,“ pronesl, „vidíte to taky?“

Cox vzhlédl.

„Co mám vidět? Hvězdy?“

„Jak vám připadají?“

„No… velmi jasné, samozřejmě – v těchto končinách není žádný výrazný světelný smog…“ Pak ho cosi napadlo a luskl prsty: „Co vidíte vy? Změnily barvu?“

„Jsou nádherné,“ řekla Lissa. Rozšířené oči jí jen zářily. „Ale taky strašidelné.“

„Jsou růžové,“ odpověděla Julia. „Co se děje?“

„Nic,“ řekl Cox, ale znělo to podivně zdrženlivě.

„Co je?“ nedal se Barbie. „Vyklopte to.“ A bez přemýšlení dodal: „Pane.“

„V devatenáct nula nula jsme dostali meteorologické hlášení,“ řekl Cox. „Se zvláštním zaměřením na vítr. Pro všechny případy… no, prostě pro všechny případy. U toho zůstaneme. Tryskové proudění směřuje západně až do Nebrasky nebo Kansasu, stáčí se k jihu a pak se vrací po východním pobřeží. Na konci října je to poměrně typické.“

„Co to má společného s hvězdami?“

„Když se proudění vrací na sever, přechází nad spoustou měst a průmyslových oblastí. Všechno, co cestou sebere, se hromadí na Kupoli, místo aby to odletělo na sever do Kanady a Arktidy. Vrstva je už tak silná, že vytvořila jakýsi optický filtr. Určitě nejde o nic nebezpečného…“

„Zatím,“ přerušila ho Julia. „Ale co za týden nebo za měsíc? Budete bariéru oplachovat hadicí v deseti kilometrech, až se tu začne stmívat?“

Než stačil Cox odpovědět, Lissa Jamiesonová vykřikla a ukázala na nebe. Pak si zakryla tvář.

Růžové hvězdy padaly a nechávaly za sebou zářivé stopy.

15

„Ještě víc léků,“ dožadovala se Piper ospale, když Zrzek poslouchal její srdce.

Zrzek pohladil Piper po pravé ruce – levou měla hrozně odřenou. „Už žádné další léky proti bolesti vám nedám. Oficiálně jste pěkně sjetá.“

„Ježíš chce, abych dostala ještě,“ řekla stejně zasněně. „Chci vyletět vysoko jako jahodová bublanina.“

„Myslím, že to bylo spíš jahodové nebe, ale i tak to vezmu v úvahu.“

Posadila se. Zrzek se ji pokusil zatlačit zpátky do lůžka, ale odvažoval se tlačit jenom do pravého ramene a to nestačilo. „Budu moci zítra odejít? Musím navštívit náčelníka Randolpha. Ti kluci znásilnili Samantu Busheyovou.“

„A vás mohli zabít,“ řekl. „Až na to vykloubení jste dopadla mimořádně dobře. O Samantu se postarám sám.“

„Ti policajti jsou nebezpeční.“ Položila mu pravou ruku na zápěstí. „Nemůžou zůstat u policie. Někomu ublíží.“ Olízla si rty. „Mám hrozně sucho v puse.“

„To můžu napravit, ale budete si muset lehnout.“

„Odebrali jste u Samanty stopy spermatu? Dokážete zjistit, kterému z těch kluků patří? Jestli ano, budu Petera Randolpha pronásledovat tak dlouho, dokud je nedonutí, aby neposkytli vzorky. Budu ho pronásledovat ve dne v noci.“

„My tu nejsme na testy DNA vybavení,“ řekl Zrzek. Navíc ani žádné stopy spermatu nemáme. Protože ji Gina Buffalinová umyla, na výslovnou Samantinu žádost. „Přinesu vám něco k pití. Všechny ledničky kromě těch v laborce jsou vypnuté, abychom šetřili elektřinu, ale v sesterně je přenosná chladnička.“

„Džus,“ řekla a zavřela oči. „Ano, džus mi udělá dobře. Pomerančový nebo jablečný. Určitě ne V8. Ten je moc slaný.“

„Jablečný,“ souhlasil. „Dnes večer budete dostávat pouze čiré pití.“

Piper zašeptala: „Stýská se mi po pejskovi.“ A odvrátila hlavu. Zrzek si pomyslel, že než se stačí vrátit s krabicí džusu, bude nejspíš v limbu.

V půli chodby uviděl Twitche, který vyrazil zpoza rohu od sesterny přímo tryskem. Oči měl divoce vytřeštěné. „Zrzku, pojď ven.“

„Hned, jenom co reverendce Libbyové…“

„Ne, hned. Tohle musíš vidět.“

Zrzek odspěchal zpátky k pokoji číslo 29 a nakoukl dovnitř. Piper chrápala skoro jako chlap – nic neobvyklého, vzhledem k tomu opuchlému nosu.

Následoval tedy Twitche chodbou a skoro běžel, aby jeho tempu stačil. „Co se děje?“ A myslel tím Co se děje tentokrát?

„Neumím to vysvětlit a ty bys mi to nejspíš nevěřil, kdybych se o to pokoušel. Musíš to vidět na vlastní oči.“ Rozrazil dveře z haly.

Na příjezdové cestě před ochrannou stříškou, kde se z aut vykládali pacienti, stála Ginny Tomlinsonová, Gina Buffalinová a Harriet Bigelowová, kamarádka, kterou Gina naverbovala na výpomoc v nemocnici. Všechny tři se navzájem držely, jako by se chtěly utěšit, a hleděly upřeně na nebe.

Bylo plné zářivých růžových hvězd a zdálo se, že spousta jich padá a nechává za sebou dlouhé, téměř fosforeskující stopy. Zrzkovi přeběhl po zádech mráz. Judy to předpověděla, pomyslel si. „Růžové hvězdy padají a dělají čáry.“ A bylo tomu tak. Bylo.

Jako by se jim na hlavu snášelo samotné nebe.

16

Alice a Aidan Appletonovi spali, když růžové hvězdy začaly padat, ale Thurston Marshall a Carolyn Sturgesová ještě spát nešli. Stáli na zahrádce za domem Dumagenových a pozorovali, jak hvězdy padají a nechávají za sebou zářivě růžové čáry. Některé čáry se překřížily a to se pak pokaždé zazdálo, že na nebi vyvstala růžová runa, která jenom pomalu bledla.

„Je tohle konec světa?“ zeptala se Carolyn.

„Vůbec ne,“ odpověděl. „Je to meteorický roj. Tady v Nové Anglii je na podzim běžně pozorují. Myslím, že na Perseidy už je letos moc pozdě, takže je to nejspíš nějaký náhodný déšť – možná prach a kamenné úlomky z nějakého asteroidu, který se rozbil před bilionem let. Jen si to představ, Carolyn!“

To moc nechtěla. „Jsou meteorické roje vždycky růžové?“

„Ne,“ řekl. „Myslím, že mimo Kupoli se jeví bílé, ale my se na ně díváme skrz film prachu a částeček. Jinými slovy znečištěním. To jim změnilo barvu.“

Přemýšlela o tom, zatímco pozorovali tichý růžový rej na nebi. „Thurstone, ten chlapec… Aidan… když měl ten záchvat nebo co to bylo, tak říkal…“

„Pamatuji si, co říkal. ‚Růžové hvězdy padají a nechávají za sebou čáry.‘“

„Jak to mohl vědět?“

Thurston jen zavrtěl hlavou.

Carolyn se k němu přimáčkla blíž. V takových chvílích (i když v životě zatím přesně takovou chvíli ještě nezažila) byla ráda, že Thurston je dost starý, aby jí dělal otce. V tuto chvíli si přála, aby jejím otcem byl.

„Jak mohl vědět, že to přijde? Jak to jen mohl vědět?“

17

Aidan ve svém jasnozřivém okamžiku řekl ještě něco: Všichni se dívají. A v půl desáté onoho pondělního večera, kdy byl meteorický déšť nejhustší, to byla pravda.

Ta zpráva se rozšířila pomoci mobilů a e-mailu, ale většinou postaru: od úst k ústům. Ve tři čtvrtě na deset je Hlavní ulice plná lidí, kteří mlčky pozorují neslyšný ohňostroj. Mezi lidmi vládne stejné ticho. Někteří pláčou. Leo Lamoine, věrný člen kongregace zesnulého reverenda Cogginse od Krista Spasitele vykřikuje, že nastala apokalypsa, že vidí na nebi Čtyři jezdce, že brzy nastane Věčná blaženost a tak dále a tak dále. Šupák Sam Verdreaux – opět na ulici už od tří odpoledne, střízlivý a nasupený – říká Leovi, že jestli okamžitě nepřestane mlít ty apokraviny, brzo uvidí vlastní hvězdičky. Rupe Libby z policejní stanice drží ruku na pažbě pistole a říká jim, aby sakra drželi hubu oba a přestali děsit lidi. Jako by už nebyli vystrašení dost. Willow a Tommy Andersonovi parkují u Dippera, Willow pláče s hlavou na Tommyho rameni. Rose Twitchellová stojí vedle Ansona Wheelera před Šípkovou růží. Oba jsou stále v zástěře a taky se navzájem podpírají. Norrie Calvertová a Benny Drake jsou s rodiči, a když Norrie vklouzne rukou Bennymu do dlaně, sevře ji s nadšením, jakému se podívaná na padající růžové hvězdy nemůže rovnat. Jack Cale, současný manažer Města potravin, stojí na parkovišti před obchodem. Jack toho dne pozdě odpoledne volal Erniemu Calvertovi, předchozímu manažerovi, a požádal ho o pomoc s inventurou zásob, které mají k dispozici. Byli v plné práci a doufali, že do půlnoci budou hotoví, když na Hlavní ulici propuklo to furore. Takže stojí bok po boku a sledují padající růžové hvězdy. Stewart a Fernald Bowieovi stojí také venku před pohřebním ústavem a civí nahoru. Henry Morrison a Jackie Wettingtonová stojí naproti pohřebnímu ústavu s Chazem Benderem, který učí dějepis na střední škole. „Je to jenom meteorický roj, na který se díváme vrstvou znečištění,“ vysvětluje Chaz Jackie a Henrymu… ale i tak mluví užasle.

Skutečnost, že hromadící se hmotné částečky skutečně změnily barvu hvězd, objasňuje lidem situaci zcela novým způsobem, a postupně se šíří pláč. Je tichý, zní skoro jako déšť.

Velkého Jima ani tak nezajímá hrst nesmyslných světel na nebi jako spíš to, jak si lidé ta světla vyloží. Očekává, že dnes v noci prostě půjdou domů. Ale zítra může být všechno jinak. A strach, který vidí na většině tváří, možná nebude zas tak špatná věc. Vystrašení lidé potřebují silné vůdce, a pokud je něco, co Velký Jim Rennie rozhodně umí lidem dát, pak je to silné vedení.

Stojí před dveřmi policejní stanice s náčelníkem Randolphem a Andym Sandersem. Pod nimi stojí hlouček jeho problematických dětí: Thibodeau, Searles, Rouxová a Juniorův kamarád Frank. Velký Jim sestoupí po schodech, z nichž Libby nedávno padala (Prokázala by nám laskavost, kdyby si zlámala krk, pomyslí si) a poklepe Frankovi na rameno. „Líbí se ti to představení, Frankie?“

Mladík má vykulené vystrašené oči, takže místo na dvaadvacet vypadá na dvanáct. „Co je to, pane Rennie? Víte to?“

„Meteorický roj. To jenom Bůh zdraví Svůj lid.“

Frank DeLesseps se trochu uvolní.

„Vrátíme se dovnitř,“ říká Velký Jim a píchne palcem směrem k Randolphovi a Andymu, kteří stále pozorují nebe. „Chvilku si popovídáme a pak vás čtyři zavolám dovnitř. Chci, abyste pak zpívali stejnou zatr-patr písničku. Je to jasné?“

„Ano, pane Rennie,“ odpovídá Frank.

Mel Searles se podívá na Velkého Jima, oči má jako talíře a ústa povolená. Velký Jim si pomyslí, že ten kluk vypadá, jako by jeho IQ dosáhlo na celou sedmdesátku. Ani to však nemusí být nutně špatná věc. „Vypadá to jako konec světa, pane Rennie,“ řekne mladík.

„Nesmysl. Jsi pokřtěný, synu?“

„Snad jo,“ odpoví Mel.

„Pak se nemáš čeho obávat.“ Velký Jim si prohlíží jednoho po druhém a skončí u Cartera Thibodeaua. „A cestu ke spáse, mládeži, vám dnes večer zajistí jenom souhlasné výpovědi.“

Ne všichni růžové hvězdy vidí. Stejně jako děti Appletonových tvrdě spí i holčičky Zrzka Everetta. Také Piper spí. I Andrea Grinellová. A také Šéf, leží jak široký tak dlouhý na suché trávě vedle snad největší metamfetaminové laboratoře v Americe. Totéž platí o Brendě Perkinsové, která plakala tak dlouho, až vyčerpaná usnula na pohovce s listy vytištěné zprávy VADER roztroušenými na kávovém stolku před sebou.

Mrtví to také nevidí, ledaže by se dívali z jasnějších míst, než je tato potemnělá planina, kde se za noci utkávají nevědomé armády. Myra Evansová, Vévoda Perkins, Chuck Thompson a Claudette Sandersová jsou zastrčení v pohřebním ústavu Bowieových. Doktor Haskell, pan Carty a Rory Dinsmore leží v nemocniční márnici. Lester Coggins, Dodee Sandersová a Angie McCainová stále vyčkávají ve spíži u McCainových. Stejně jako Junior. Sedí mezi Dodee a Angie a drží je za ruce. Hlava ho bolí, ale jenom trochu. Napadá ho, že by tu mohl přespat.

U Mottonské silnice v Eastchesteru (nedaleko od místa, kde i v té chvíli pod podivným růžovým nebem probíhá pokus o prolomení Kupole experimentální kyselinovou sloučeninou) stojí Jack Evans, manžel zesnulé Myry, na zadním dvorku s lahví Jacka Danielse v jedné ruce a s prostředkem osobní ochrany, Rugerem SR9, v druhé. Pije a dívá se, jak růžové hvězdy padají. Ví, co jsou zač, a s každou si něco přeje, přeje si smrt, protože bez Myry ztratil jeho život pevný základ. Možná by bez ní dokázal žít a možná by dokázal žít i jako krysa ve skleněné kleci, ale obojí najednou nesvede. Když padající meteory prořídnou – to už je kolem čtvrt na jedenáct, asi tři čtvrtě hodiny poté, co meteorický déšť začal – spolkne poslední doušek Jacka, odhodí láhev do trávy a vystřelí si mozek. Je prvním oficiálním sebevrahem v Millu.

Nebude poslední.

18

Barbie, Julia a Lissa Jamiesonová mlčky pozorovali, jak dva vojáci v kosmických oděvech odstranili tenkou hubici z konce plastové hadice. Vložili ji do neprůhledného plastového pytle s uzavíráním na zip a pytel vložili do kovové schránky označené NEBEZPEČNÝ ODPAD. Schránku zamkli dvěma různými klíči a pak si přilby sundali. Vypadali unaveně, uříceně a sklesle.

Dva starší muži – příliš staří na to, aby to byli vojáci – odtlačili složitě vyhlížející zařízení dál od místa, kde se konal experiment s kyselinou.

Konal se třikrát. Barbie se domníval, že ti starší chlápci, nejspíš vědci z NSA, prováděli nějakou spektrografickou analýzu. Nebo se o to snažili. Plynové masky, které měli nasazené během testování, si teď odstrčili na temeno jako bizarní klobouky. Barbie se mohl zeptat Coxe, co měly ty testy prokázat, a Cox by mu možná dal i přímou odpověď, ale Barbie byl taky skleslý.

Posledních pár růžových meteorů prolétalo nebem.

Lissa ukázala k Eastchesteru. „Zaslechla jsem něco jako výstřel. Vy taky?“

„Nejspíš někomu střelil výfuk nebo nějaký kluk odpálil podomácku vyrobenou rachejtli,“ usoudila Julia. Také byla unavená, přímo vyčerpaná. V jednu chvíli, kdy už bylo jasné, že experiment – zkouška kyselinou, přesněji řečeno – nebude k ničemu, přistihl Barbie Juliu, jak si utírá oči. Nezastavilo ji to však, aby svým kodakem necvakala fotky.

Zamířil k nim Cox, táhl za sebou dva různé stíny díky rozestaveným světlometům. Ukázal na místo, kde předtím byl na Kupoli nasprejovaný obrys vstupu. „Hádám, že tohle drobné dobrodružství stálo amerického daňového poplatníka nějakého tři čtvrtě milionu dolarů, a to nepočítám náklady výzkumáku na vývoj té žíraviny. Která akorát sežrala barvu a jinak nezmohla doprdele nic.“

„To jsou mi výrazy, plukovníku,“ napomenula ho Julia s nádechem svého obvyklého úsměvu.

„Děkuji vám, paní vydavatelko,“ odsekl Cox kysele.

„Opravdu jste si mysleli, že to zabere?“ zeptal se Barbie.

„Ne, ale svého času jsem si taky nemyslel, že uvidím člověka na Marsu, a přitom Rusové tvrdí, že v roce 2020 tam vyšlou čtyřčlennou posádku.“

„Aha, chápu,“ řekla Julia. „Marťané to zvětřili a nakrkli se.“

„Jestli jo, tak si chladí žáhu na nesprávné zemi,“ řekl Cox… a Barbie si všiml čehosi v jeho očích.

„Jak moc jsi o tom přesvědčený, Jime?“ zeptal se tiše.

„Prosím?“

„Že sem Kupoli posadili mimozemšťané.“

Julia udělala dva kroky. Ve tváři byla bledá, oči jí plály. „Povězte nám, co víte, krucinál!“

Cox zvedl ruku. „Zadržte. Nevíme vůbec nic. Existuje však jistá teorie. Ano, Marty, pojď sem.“

Jeden z těch postarších džentlmenů, kteří prováděli testy, se přiblížil ke Kupoli. Svou plynovou masku držel za popruh.

„Vaše analýza?“ zeptal se Cox a když viděl, že váhá, pobídl ho: „Klidně mluv.“

„No…“ Marty pokrčil rameny. „Stopové minerály. Půda a vzdušné znečištění. Jinak vůbec nic. Podle spektrografické analýzy tu ta věc není.“

„A co HY-908?“ Barbiemu a ženám vysvětlil: „Ta kyselina.“

„Je pryč,“ odpověděl Marty. „Ta věc, která tu není, ji pohltila.“

„Je to možné, podle současné úrovně vědy?“

„Ne. Ale ani Kupole není možná, podle současné úrovně vědy.“

„A vede vás to k domněnce, že Kupole může být výtvorem nějaké životní formy, která má pokročilejší znalosti fyziky, chemie, biologie a kdoví čeho?“ Když Marty znovu zaváhal, opakoval Cox, co řekl před chvílí. „Klidně mluv.“

„To je jedna možnost. Ještě je možné, že tohle způsobil nějaký pozemský superzločinec. Lex Luthor, který pochází z tohoto světa. Nebo by to mohla být práce nějaké renegátské země, jako je Severní Korea.“

„Že by se k tomu nehlásila?“ zeptal se Barbie skepticky.

„Já se přikláním k mimozemskému původu,“ řekl Marty. Bez rozpaků na Kupoli poklepal. Svůj šok z kontaktu už si odbyl. „Stejně jako většina vědců, která na tom zrovna pracuje – pokud se o nás dá říct, že pracujeme, když vlastně neděláme vůbec nic. Řídím se Sherlockovým pravidlem: když eliminujete nemožné, pak odpovědí je to, co zbývá, jakkoli je to nepravděpodobné.“

„Přistál tu někdo nebo něco v létajícím talíři a požádal, aby ho domorodci zavedli ke svému vůdci?“ zeptala se Julia.

„Ne,“ řekl Cox.

„A dozvěděli byste se, kdyby se to stalo?“ zeptal se Barbie a pomyslel si Opravdu vedeme takovou debatu? Nebo se mi to jenom zdá?

„Nikoli nezbytně,“ odpověděl Cox po krátkém zaváhání.

„Pořád by to mohl být meteorologický jev,“ řekl Marty. „Sakra, dokonce i biologický – třeba je to živé. Existuje filozofická škola, která tvrdí, že tahle věc je ve skutečnosti nějaký hybrid E.coli.“

„Plukovníku Coxi,“ zeptala se Julia tiše, „jsme něčí experiment? Protože já mám takový pocit.“

Lissa Jamiesonová mezitím hleděla na pěkné domy na předměstí Eastchesteru. Většinou se v nich nesvítilo, protože lidé, kteří v nich bydleli, buď neměli generátor nebo si ho šetřili.

„Tohle byl výstřel,“ řekla. „Určitě to byl výstřel z pistole.“

JET NA VLNĚ

1

Kromě městské politiky měl Velký Jim Rennie jenom jedinou slabost, a tou byl středoškolský dívčí basket – Lady Wildcats, přesněji řečeno. Měl předplatné už od roku 1998 a chodil aspoň na tucet zápasů za rok. V roce 2004, kdy Lady Wildcats vyhrály státní šampionát třídy D, viděl všechny. A i když autogramy, jichž si lidé všimli, když je pozval do své domácí pracovny, patřily hlavně Tigeru Woodsovi, Daleu Earnhardtovi a Billu „Spacemanovi“ Leeovi, tak nejpyšnější – ten choval jako oko v hlavě – byl na podpis Hanny Comptonové, drobné rozehrávačky z druhého ročníku, která dovedla Lady Wildcats k jedinému zlatému míčku.

Když má člověk předplatné na celou sezónu, obeznámí se s dalšími předplatiteli kolem sebe i s jejich důvody, proč jsou fanoušky. Často jsou to příbuzní hráček (a často jsou to tahouni Booster Clubu, kteří pořádají dobročinné kulinářské akce a shánějí peníze na stále dražší zápasy „mimo město“). Jiní jsou basketbaloví puristé, kteří vám řeknou – do jisté míry oprávněně – že dívčí zápasy jsou prostě lepší. Mladé hráčky se podřizují týmové etice, které jsou chlapci (ti hrozně rádi běhají a střílejí, věší se na koš a pálí z dálky) málokdy schopni. Tempo je pomalejší, takže divákovi umožní vidět do hry a užívat si každý obrat a přihrávku. Fanoušci dívčích zápasů si vychutnávají velmi nízká skóre, nad nimiž fandové chlapeckého basketbalu ohrnují nos a tvrdí, že dívčí hra klade důraz na obranu a trestné hody, což je přesná definice taktiky ze staré školy.

Jsou také chlapi, kterým se prostě líbí pohled na dlouhonohé puberťačky, které pobíhají po hřišti v kraťasech.

Velký Jim měl všechny tyto důvody, aby se mu tento sport líbil, ale jeho vášeň pramenila z úplně jiného zdroje, o němž nikdy nahlas nemluvil, když probíral zápasy s jinými fanoušky. Nebylo by to totiž politicky prozíravé.

Dívky braly sport osobně a proto uměly být hodně nenávistné.

Chlapci chtěli vyhrát, to ano, a někdy se pěkně rozparádili, když se hrálo proti tradičnímu protivníkovi (v případě millských Wildcats šlo o nenáviděné Rockets z Castle Rocku), ale většinou šlo o úspěchy jednotlivce. Jinými slovy, předvádění se. A když bylo po zápase, skončilo i to.

Naopak děvčata nesnášela prohru. Braly si prohru i do šatny a rozebíraly ji tam. Ještě důležitější bylo, že ta nenávist a nesnášenlivost byla týmová. Velký Jim často viděl, jak ta nenávist zvedá hlavu. Při rvačce o volný míč v druhé půli s nerozhodným skóre přímo cítil, jak se ve vzduchu vznáší to Ne, to nedáš, ty mrcho, ten míč je MŮJ. Vycítil to a přímo se na tom pásl.

Před rokem 2004 se Lady Wildcats dostaly na státní turnaj jenom jednou za dvacet let a vypadly hned v prvním kole v zápase proti Buckfieldu. Pak však přišla Hanna Comptonová. Podle názoru Velkého Jima byla ta holka nejhlubším zřídlem nenávisti všech dob.

Byla to dcera Dalea Comptona, hubeného dělníka v celulózce z Tarker’s Millu, který byl obvykle opilý a vždy hádavý, takže Hanna přišla k tomu svému agresivnímu přístupu celkem přirozeně. V prvním ročníku hrála jenom poslední dva zápasy, kde všechny obehrála a protihráčka z richmondských Bobcats zůstala ležet na ploše a jen se svíjela po Hannině tvrdé, ale čisté obranné hře.

Když bylo po zápase, chytil Velký Jim za límec trenéra Woodheada. „Jestli ta holka nebude příští rok startovat, tak jsi blázen,“ řekl.

„Nejsem blázen,“ odpověděl trenér Woodhead.

Hanna startovala ve velkém stylu a skončila v ještě větším, zanechala za sebou oslnivou stopu, o které budou fanoušci Wildcats mluvit i po letech (průměr sezóny 27,6 bodu na zápas). Dokázala uhrát tři body, kdykoli se jí zachtělo, ale Velkému Jimovi se na ní nejvíc líbilo, jak uměla rozrazit obranu a jít po koši, buldočí tvář stáhla do soustředěného šklebu, zářivé černé oči vyhrožovaly každému, kdo by se jí odvážil postavit do cesty, krátký ohon jí vzadu trčel jako zvednutý prostředník. Millský druhý radní a největší prodejce ojetých aut se zamiloval.

Při zápase na šampionátu v roce 2004 vedly Lady Wildcats nad Rockets o deset bodů, když Hanna faulovala. Naštěstí pro Cats zbývalo do konce hry jenom pár minut. Nakonec zvítězily o jediný bod. Z celkových osmdesáti šesti bodů uhrála Hanna Comptonová neuvěřitelných třiašedesát. To jaro její hádavý otec skončil za volantem zbrusu nového cadillaku, který mu za nákupní cenu se čtyřicetiprocentní slevou prodal James Rennie. Velký Jim nedělal v nových autech, ale když chtěl nějaké „shodit z tahače“, vždycky ho uměl sehnat.

Seděl v kanceláři Petera Randolpha, venku bledly poslední růžové meteory (a jeho problematické děti čekaly – celé nesvé, jak Velký Jim doufal – až je zavolá a vyřkne svůj ortel). Vzpomínal na ten úžasný, vyloženě mysteriózní basketbalový zápas, zvlášť na prvních osm minut druhé půle, kdy Lady Wildcats prohrávaly o devět bodů.

Hanna převzala hru s umanutou brutalitou, s jakou Josef Stalin převzal Rusko, černé oči jí svítily (a vypadaly, že hledí do nějaké basketbalové nirvány mimo dosah obyčejných smrtelníků), tvář svírala ve věčném úšklebku, který říkal Jsem lepší než ty, jsem nejlepší, jdi mi z cesty, nebo tě zmasakruju. Všechna její střelba během těch osmi minut končila v koši, včetně jednoho absurdně dlouhého hodu z půli hřiště, kdy se jí propletla chodidla a zbavila se míče těsně předtím, než by ji odpískali kvůli krokům.

Pro takový běh existovaly různé výrazy a nejčastěji se používal je v tranzu. Ale Velkému Jimovi se víc líbilo jet na vlně, jako třeba „Teď fakticky jede na správný vlně“. Jako by ten zápas měl v sobě něco božského, co leží mimo dosah obyčejných hráčů (i když někdy i obyčejní hráči jedou na vlně a nakratičko se promění v bohy a bohyně a každý tělesný nedostatek jakoby během toho přechodného božství zmizel), tak za některých zvláštních večerů bylo možno se toho božství dotknout: jako by to byla bohatá a bájná draperie, jaké musejí zdobit síně obložené tvrdým dřevem ve Valhale.

Hanna Comptonová už pak nikdy za střední školu nehrála. Zápas na šampionátu byl její labutí písní. Toho léta její otec řídil opilý a zabil sebe, manželku a všechny tři dcery cestou do Tarker’s Millu od Brownieho, kam si zajeli na ledové smetanové frapé. Bonusový cadillak se stal jejich rakví.

Smrtelná nehoda s několika oběťmi se dostala na přední stránky novin v celém západním Maine – Demokrat Julie Shumwayové vyšel toho týdne v černém rámečku – ale Velký Jim nijak netruchlil. Pochyboval, že by Hanna někdy hrála za vysokou. Tam byly dívky urostlejší a ona by možná byla odsouzena k roli řadové hráčky. To by nikdy nesnesla. Její nenávist se musela krmit neustálou akcí na hřišti. Velký Jim tomu dokonale rozuměl. Dokonale s ní soucítil. Byl to totiž hlavní důvod, proč nikdy ani neuvažoval o tom, že by se odstěhoval z Millu. Ve větším světě by možná vydělal víc peněz, ale bohatství je pro život malé pivo. Zato moc je šampaňské.

Řídit Mill bylo za běžných časů dobré, ale v době krize to bylo mnohem lepší. V takových dobách mohl člověk létat na čistých křídlech intuice a vědět, že to nemůže zkazit, absolutně ne. Dokázal rozeznat obranu ještě dřív, než se obrana utvořila, a skóroval pokaždé, když se dostal k míči. Člověk se vyhoupl na tu správnou vlnu a nemohlo se to stát v lepší chvíli než při zápase v šampionátu.

Tohle byl zase jeho šampionát a všechno mu hrálo do ruky. Měl pocit – skálopevné přesvědčení – že během této magické doby se nemůže nic zvrtnout. Všechno, co se zdálo špatné, se promění spíš v příležitost než klacky pod nohama, stejně jako Hannin zoufalý hod z půli hřiště, který zvedl celou tělocvičnu na nohy, millští fanoušci se rozjásali a protivník si užasle zoufal.

Jel na vlně. Proto nebyl unavený, i když by měl být vyčerpaný. Proto si nedělal starosti o Juniora, přestože byl Junior nemluvný, bledý a ostražitý. Proto si nedělal starosti s Dalem Barbarou a jeho otravnou bandou přátel, hlavně tou novinářskou mrchou. Proto, když se na něj Peter Randolph a Andy Sanders zaraženě dívali, Velký Jim se jen usmíval. Mohl si úsměv dovolit. Jel na vlně.

„Zavřít supermarket?“ zeptal se Andy. „Nerozzlobí to spoustu lidí, Velký Jime?“

„Supermarket i obchod s benzínkou,“ opravil ho Velký Jim stále s úsměvem. „S Browniem si nemusíme dělat starosti, tam už je zavřeno. Což je pro dobro věci – je to sprostá špeluňka.“ A prodávají se tam ty sprosté časopisky, nedodal už.

„Jime, v Městě potravin je pořád spousta zboží,“ řekl Randolph. „Mluvil jsem s Jackem Calem zrovna dnes odpoledne. Masa už moc není, ale všechno ostatní je v pohodě.“

„Já vím,“ řekl Velký Jim. „Rozumím skladovému hospodářství a Cale taky. Nakonec by měl, je to přece žid.“

„No… já jenom říkám, že všechno bylo zatím v pořádku, protože lidi mají dobře zásobené špajzky.“ Rozzářil se. „Umím si představit, že bychom nařídili v Městě potravin kratší otvírací dobu. Myslím, že k tomu by se dal Jack přemluvit. Nejspíš už na to stejně pomýšlí.“

Velký Jim zavrtěl hlavou, stále s úsměvem. Tohle byl další příklad toho, jak vám všechno hraje do ruky, když jedete na vlně. Vévoda Perkins by řekl, že je chyba vytvářet v městečku další stres, zvlášť po dnešní znepokojivé nebeské události. Vévoda byl však mrtvý a to se víc než hodilo. Bylo to božské.

„Zavřít,“ opakoval. „Oba obchody. Úplně a definitivně. A až znovu otevřou, budeme to my, kdo bude zásoby vydávat. Všechno déle vydrží a rozdělování bude spravedlivější. Na čtvrteční schůzi oznámím přídělový systém.“ Odmlčel se. „Samozřejmě pokud do té doby Kupole vydrží.“

Andy váhavě řekl: „Nejsem si jistý, jestli máme právo zavírat obchody, Velký Jime.“

„V takovéhle krizi nejenomže máme právo, my máme odpovědnost.“ Srdečně poplácal Petera Randolpha po zádech. Nový millský náčelník to nečekal a polekaně vyjekl.

„Co když to vyvolá paniku?“ mračil se Andy.

„No, to je možné,“ připustil Velký Jim. „Když kopneš myším do hnízda, nejspíš se rozutečou. Možná budeme muset trochu navýšit policejní síly, pokud tahle krize brzy neskončí. Ano, možná o dost.“

Randolph vypadal polekaně. „Už teď máme dvacítku policistů. Včetně…“ Kývl hlavou ke dveřím.

„Jo,“ souhlasil Velký Jim, „a když už o těch lamželezech mluvíme, tak je sem přiveď, náčelníku, abychom s tím mohli skončit a poslat je domů spát. Myslím, že zítra budou mít perný den.“

A jestli přijdou k nějaké té modřině, tím líp. Zaslouží si to, když nejsou schopní udržet ptáka v kalhotách.

2

Frank, Carter, Mel a Georgia se přišourali jako podezřelí na policejní identifikační přehlídku. Tvářili se ztuhle a vzdorně, ale ten vzdor byl křehký. Hanna Comptonová by se mu vysmála. Oči měli sklopené, prohlíželi si boty. Velkému Jimovi bylo jasné, že očekávají vyhazov nebo něco horšího, a přesně to mu vyhovovalo. Ze všech emocí se nejlépe pracuje se strachem.

„Tak,“ řekl. „Tady máme ty statečné policisty.“

Georgia Rouxová cosi potichu zamumlala.

„Mluv nahlas, drahoušku.“ Velký Jim si přiložil dlaň k uchu.

„Říkala jsem, že jsme neprovedli nic špatnýho,“ řekla. Pořád takovým tím tónem, jako by odmlouvala nespravedlivému učiteli.

„Tak co přesně jste udělali?“ A když Georgia, Frank a Carter začali mluvit všichni najednou, ukázal na Franka. „Ty.“ A nezvorej to, propáníčka.

„My tam byli,“ řekl Frank, „ale sama nás pozvala dovnitř.“

„Správně!“ vykřikla Georgia a založila si paže pod svým pozoruhodným poprsím. „To ona…“

„Sklapni.“ Velký Jimmy na ni namířil tlustý prst. „Jeden mluví za všechny. Takhle to funguje, když jste tým. Jste tým?“

Carter Thibodeau pochopil, kam tohle směřuje. „Ano, pane Rennie.“

„To rád slyším.“ Velký Jim kývl na Franka, aby pokračoval.

„Říkala, že má pár piv,“ spustil Frank. „Proto jsme vlastně šli ven, jinak bychom zůstali doma. Ve městě se nedá koupit, jak víte. Prostě jsme tam vysedávali, pili pivo – každej jenom jednu plechovku, a měli jsme už skoro po službě…“

„Měli jste dávno po službě,“ opravil ho náčelník. „Nechtěl jsi to říct spíš takhle?“

Frank uctivě přikývl. „Ano, pane, přesně tak jsem to chtěl říct. Vypili jsme každej svoje pivo a pak řekli, že už bysme měli jít, ale ona spustila, jak prej si váží toho, co děláme, všichni do jednoho, a prej chce poděkovat. Potom v podstatě roztáhla nohy.“

„Ukázala pekáč, rozumíte,“ objasnil Mel s širokým prázdným úsměvem.

Velký Jim sebou trhl a v duchu poděkoval, že tu není Andrea Grinnellová. Sice byla narkomanka, ale v takové situaci by se mohla politicky korektně vzpamatovat.

„Brala nás po jednom do ložnice,“ řekl Frankie. „Vím, že to bylo špatný rozhodnutí, a všichni toho litujeme, ale z její strany to bylo naprosto dobrovolný.“

„To nepochybuju,“ řekl náčelník Randolph. „To děvče má špatnou pověst. Její manžel taky. Žádné drogy jste tam neviděli, že ne?“

„Ne, pane,“ zazněl čtyřčlenný sbor.

„A nijak jste jí neubližovali?“ zeptal se Velký Jim. „Vyrozuměl jsem, že tvrdí, že dostala pár ran nebo co.“

„Nikdo jí nic špatnýho neprovedl,“ řekl Carter. „Můžu říct, co se podle mě stalo?“

Velký Jim souhlasně mávl rukou. Začínal si myslet, že pan Thibodeau má jistý potenciál.

„Nejspíš upadla, když jsme odešli. Možná i několikrát. Byla namol ožralá. To děcko by jí měla odebrat sociálka, než ho zabije.“

Tohle nikdo nekomentoval. Za současné situace se mohla kancelář sociálního úřadu v Castle Rocku nacházet klidně na Měsíci.

„Takže v podstatě jste všichni nevinní,“ uzavřel Velký Jim.

„Jako lilie,“ ujistil ho Frank.

„No, myslím, že tohle nám stačí.“ Velký Jim se rozhlédl. „Stačí nám to, pánové?“

Andy a Randolph přikývli. Vypadali, že se jim ulevilo.

„Dobře,“ řekl Velký Jim. „Tak, byl to dlouhý den – plný událostí – všichni se určitě potřebujeme trochu vyspat. Zvlášť vy mladí policisté to potřebujete, protože se budete hlásit znovu ve službě zítra v sedm ráno. Supermarket a obchod u benzínky se po dobu trvání téhle krize zavřou a náčelník Randolph si myslel, že zrovna vy se hodíte na hlídání u Města potravin pro případ, že lidi, co se tam ukážou, nevezmou nový pořádek zrovna přívětivě. Myslíte, že na to budete stačit, pane Thibodeau? S tím vaším… válečným zraněním?“

Carter zapumpoval paží. „Jsem v pohodě. Ten pes mi nepřekousl žádnou šlachu.“

„Můžeme k nim dát taky Freda Dentona,“ řekl náčelník Randolph, který se už vžil do situace. „Wettingtonová s Morrisonem budou u benzínky, tam by to mělo stačit.“

„Jime,“ řekl Andy, „možná bychom měli k Městu potravin postavit zkušenější policisty, a ty o něco méně zkušené k tomu menšímu…“

„Nemyslím si,“ řekl Velký Jim s úsměvem. Jel na vlně. „Tyhle mladé lidi chceme u Města potravin. Přesně tyhle. A ještě je tu jedna věc. Jakýsi ptáček mi nacvrlikal, že někteří z vás si vozíte v autech zbraň a někdo si je bral i na pochůzku.“

Rozhostilo se ticho.

„Jste policisté ve zkušební lhůtě,“ poučil je Velký Jim. „Pokud máte osobní zbraně, je to vaše právo jako Američanů. Ale jestli uslyším, že některý z vás je ozbrojený, až budete zítra ráno stát před Městem potravin a jednat s dobrými občany tohoto městečka, vaše dny jako policistů skončí.“

„Naprosto správně,“ řekl Randolph.

Velký Jim si prohlížel Franka, Cartera, Mela a Georgiu. „Máte s tím problém? Někdo z vás?“

Nevypadali zrovna spokojeně. Velký Jim to ani nečekal, ale smiřovali se s tím snadno. Thibodeau dál cvičil ramenem a prsty, zkoušel je.

„A kdyby nebyly nabité?“ zeptal se Frank. „Kdyby byly vidět jenom jaksi jako varování?“

Velký Jim učitelsky zvedl prst. „Povím ti, co mi říkával otec, Franku – nic takového jako nenabitá zbraň neexistuje. Tohle je dobré městečko. Lidi se budou chovat slušně a na to se spoléhám. Pokud se změní oni, změníme se i my. Chápeš?“

„Ano, pane Rennie.“ Frank pořád nevypadal spokojeně. To Velkému Jimovi vyhovovalo.

Vstal. Místo aby je však poslal ven, rozpřáhl ruce. Všiml si jejich zaváhání a stále s úsměvem pokývl. „Tak pojďte. Zítra bude velký den a ten dnešní nenecháme odejít bez modlitby. Takže se chytíme za ruce.“

Uchopili se za ruce. Velký Jim zavřel oči a sklonil hlavu. „Otče náš…“

Nějakou dobu to trvalo.

3

Barbie vyšel po vnějším schodišti ke svému bytu několik minut před půlnocí. Ramena měl svěšená únavou a myslel na to, že jediné, po čem na celém světě touží, je šest hodin zapomnění, než bude muset zamáčknout budík a jít do Šípkové růže vařit snídani.

Ta únava ho opustila, jakmile rozsvítil – světla díky generátoru Andyho Sanderse stále fungovala.

Někdo tu byl.

Stopa byla tak jemná, že ji zpočátku nedokázal určit. Zavřel oči, pak je otevřel a nechal volně bloudit po obývací kuchyni a snažil se všechno vnímat. Knihy, které měl v plánu tu nechat, zůstaly na policích nedotčené. Křesílka byla na svých místech, jedno pod lampou a druhé u jediného okna v pokoji s půvabným výhledem na zeď protějšího domu. Kávový šálek a talíř od topinek ležely stále v odkapávači vedle plechového dřezu.

Pak mu to docvaklo, jak už se u takových věcí stává, pokud na ně netlačíte příliš tvrdě. Byl to kobereček. Ten, kterému říkal Žádnej Lindsay.

Byl asi metr a půl dlouhý a půl metru široký, a měl opakující se vzor z modrých, červených, bílých a hnědých kosočtverců. Koupil ho v Bagdádu, ale irácký policista, kterému důvěřoval, ho ujišťoval, že je z kurdské dílny. „Velmi starý, velmi krásný,“ říkal ten policista. Jmenoval se Latif abd al-Chálik Hassan. Dobrý voják. „Vypadá Turek, ale ne-ne-ne.“ Široký úsměv. Bílé zuby. Týden po tom dni na tržišti snajprova kulka vystřelila Latífovi abd al-Chálikovi Hassanovi mozek zátylkem. „Ne Turek, Irák!“

Obchodník s koberci měl na sobě žluté tričko, na kterém stálo NESTŘÍLEJTE MĚ, JSEM JENOM PIANISTA. Latíf ho poslouchal, přikyvoval. Zasmáli se spolu. Pak obchodník naznačil překvapivě americké masturbační gesto a oba se zachechtali ještě víc.

„Co to mělo být?“ zeptal se Barbie.

„Říká, že americký senátor jich koupit pět. Lindsay Graham. Pět koberců, pět set dolarů. Pět set rovnou, nesmlouvat. Další kousky sleva. Ale všechny koberce senátor falešné. Ano-ano-ano. Tenhle ne falešný, tenhle opravdový. Já, Latif Hassan, ti to povídám, Barbie. Žádnej Lindsay Graham.“

Latif zvedl ruku a Barbie do ní plácl. Byl to tehdy dobrý den, sice vedro, ale jinak bylo dobře. Koupil ten koberec za dvě stovky amerických dolarů a DVD přehrávač pro všechny regiony. Žádnej Lindsay byl jeho jediný suvenýr z Iráku a nikdy na něj nešlápl. Vždycky ho obcházel. Měl v plánu ho tu nechat, když odcházel z Millu – nejspíš někde v hloubi duše toužil nechat za sebou nejen Mill, ale i Irák, ale to se spletl. Kamkoli se hnul, tam byl s ním. Velká zenová pravda této doby.

Nešlápl na něj, v tomto ohledu byl pověrčivý, vždycky to vzal oklikou, jako by tím šlápnutím aktivoval nějaký počítač ve Washingtonu a najednou se mohl ocitnout znovu v Bagdádu nebo zasrané Fallúdži. Ale někdo na něj šlápl, protože Žádnej Lindsay byl trochu zmuchlaný. Byly na něm vrásky. A ležel trochu nakřivo. Když Barbie dnes ráno odcházel, což bylo snad před tisíci lety, ležel koberec zcela rovně.

Barbie vešel do ložnice. Pokrývka byla ustlaná jako vždy, ale pocit, že tu někdo byl, zůstával stejně silný. Vznášel se tu pach potu? Nějaké psychické vibrace? Barbie nevěděl a ani se o to nestaral. Odešel k prádelníku, otevřel horní zásuvku a uviděl, že jedny zvlášť vybledlé džíny, které ležely nahoře na hromádce, jsou až dole. A khaki šortky, které si skládal zipem nahoru, teď byly zipem dole.

Okamžitě otevřel druhou zásuvku a podíval se na ponožky. Netrvalo mu ani pět vteřin si ověřit, že psí známky jsou pryč, což ho nijak nepřekvapilo. Ne, vůbec ho to nepřekvapilo.

Popadl laciný mobil, který tu původně chtěl nechat taky, a vrátil se do pokoje. Na stolku u dveří ležel telefonní seznam společný pro Tarker i Chester, tenký spíš jako brožurka. Hledal jisté číslo, ale vlastně nečekal, že tam bude. Náčelníci policie obvykle nemají ve zvyku zveřejňovat svoje domácí telefonní čísla.

Ovšem zdálo se, že na malém městě to dělají. Aspoň jeden to udělal, i když záznam byl diskrétní: H a B Perkinsovi, Morinská ulice 28. Bylo sice po půlnoci, ale Barbie bez váhání číslo vyťukal. Nemohl si dovolit čekat. Měl pocit, že času má namále.

4

Zapípal jí telefon. Nepochybně jí volá Howie, aby jí řekl, že se opozdí, ať klidně zamkne dům a jde spát…

Pak jí skutečnost znovu zarezonovala v hlavě jako nepříjemná sprška otrávených bonbonů sypajících se z koule u stropu: uvědomila si, že Howie je mrtvý. Netušila, kdo by ji mohl volat ve – pohlédla na hodinky – dvanáct dvacet, ale Howie rozhodně ne.

Posadila se, ale musela se zašklebit a promnout si krk. V duchu si vynadala, že usnula na pohovce, a taky vynadala tomu, kdo ji probudil v tak nekřesťanskou hodinu a znovu jí tak připomněl neutěšenou samotu.

Pak ji napadlo, že pro tak pozdní telefonát může existovat jediný důvod: Kupole buď zmizela, nebo ji prorazili. Praštila nohou do kávového stolku tak prudce, až se papíry rozletěly po desce, a pak dokulhala k telefonu vedle Howieho židle (pohled na tu prázdnou židli strašně bolel). Popadla sluchátko: „Co se děje? Co je?“

„Tady je Dale Barbara.“

„Barbie! Prorazili? Rozbili Kupoli?“

„Ne. Moc rád bych volal kvůli tomu, ale není to tak.“

„Tak proč? Vždyť je skoro půl jedné v noci!“

„Říkala jste, že váš manžel vyšetřoval Jima Rennieho.“

Brenda se odmlčela, snažila se v tom vyznat. Položila si dlaň ze strany na hrdlo, přesně na místo, kde ji Howie naposledy pohladil. „To ano, ale taky jsem vám povídala, že neměl absolutně žádný…“

„Pamatuju si, co jste říkala,“ přerušil ji Barbie. „Musíte mě vyslechnout, Brendo. Můžete? Jste vzhůru?“

„Už ano.“

„Dělal si váš manžel nějaké poznámky?“

„Ano. Do laptopu. Vytiskla jsem si je.“ Dívala se na spis VADER rozházený po kávovém stolku.

„Dobře. Chci, abyste zítra ráno strčila ten výtisk do obálky a odnesla ho Julii Shumwayové. Povězte jí, aby ho uložila na nějaké bezpečné místo. Přímo do sejfu, pokud nějaký má. Pokud ho nemá, tak ať ho uloží do bezpečnostní pokladničky nebo zamykatelné registračky. Řekněte jí, aby tu obálku otevřela jen v případě, že se něco stane mně nebo vám nebo nám oběma.“

„Vy mě děsíte.“

„Jinak ať ji neotvírá. Když jí to řeknete, udělá to? Moje instinkty mi napovídají, že ano.“

„Jistěže to udělá, ale proč bych jí neměla dovolit, aby do ní nahlédla?“

„Protože když vydavatelka místních novin uvidí, co měl váš manžel na Velkého Jima, a Velký Jim zjistí, že to viděla, přijdeme o velkou výhodu proti němu. Chápete to?“

„A-ano.“ Zoufale zatoužila, aby tenhle popůlnoční telefonát vyřizoval Howie.

„Říkal jsem, že mě dnes možná zatknou, pokud raketový úder nebude účinný. Pamatujete si, jak jsem vám to říkal?“

„Samozřejmě.“

„No, nezatkli mě. Ten tlustý hajzl ví, jak si to načasovat. Ale dlouho už čekat nebude. Jsem si skoro jistý, že k tomu dojde zítra – vlastně už dneska, někdy během dne. Tedy pokud tomu nedokážete zabránit pohrůžkou, že všechnu tu špínu, co na něj vyhrabal jeho manžel, vynesete na světlo boží.“

„Za co si myslíte, že váš zavřou?“

„Nemám tušení, ale za krádeže v obchodě to nebude. A jakmile se octnu v base, nejspíš mě tam potká nehoda. Takových nehod jsem v Iráku viděl spoustu.“

„To je šílené.“ Ale zároveň to v sobě mělo strašlivou věrohodnost, jakou někdy prožívala v nočních můrách.

„Přemýšlejte, Brendo. Rennie má co skrývat, potřebuje obětního beránka a nového policejního náčelníka má v hrsti. Hvězdy jsou mu nakloněné.“

„Stejně jsem měla v plánu za ním zajít,“ řekla Brenda. „A chtěla jsem s sebou vzít i Juliu, kvůli bezpečnosti.“

„Juliu neberte,“ řekl, „ale ani tam nechoďte sama.“

„Přece si doopravdy nemyslíte, že by mohl…“

„Nevím, co udělá, jak daleko se odváží. Komu kromě Julie důvěřujete?“

Hlavou jí prolétla vzpomínka na nedávné odpoledne, kdy byl požár skoro uhašený, ona stála u Zmršenky a cítila se bez ohledu na smutek moc dobře, protože byla napumpovaná endorfiny. Romeo Burpee jí říkal, že by měla kandidovat nejmíň na velitele hasičů.

„Romeovi Burpeemu,“ odpověděla.

„Dobře, tak o doprovod požádejte jeho.“

„Mám mu říct, co měl Howie na…“

„Ne,“ řekl Barbie. „Bude tam jenom jako pojistka. A zařiďte si ještě jednu věc: dejte někam pod zámek manželův laptop.“

„Tak dobře… ale když zamknu laptop a papíry nechám u Julie, co Jimovi ukážu? Asi bych to měla vytisknout ještě jednou…“

„Ne. Stačí, když bude ve hře jenom jeden výtisk. Aspoň zatím. Probudit v něm bázeň boží je jedna věc, ale kdybychom ho vyděsili k smrti, mohl by být naprosto nevypočitatelný. Brendo, věříte tomu, že Jim je špína?“

Neváhala. „O tom vůbec nepochybuji.“ Protože byl o tom přesvědčený Howie – to mi stačí.

„A pamatujete si, co v tom spise je?“

„Přesná čísla ne, ani jména všech bank, které použili, ale pamatuji si toho dost.“

„Pak vám bude věřit,“ řekl Barbie. „Ať už budete mít druhý výtisk nebo ne, bude vám věřit.“

5

Brenda vložila spis VADER do kancelářské obálky. Dopředu napsala Juliino jméno. Obálku položila na kuchyňský stůl, pak odešla do Howieho pracovny a laptop zamkla do sejfu. Sejf byl malý, takže musela postavit Mac na hranu, ale nakonec se tam vešel akorát. Pak vytočila kombinaci ne jednou, ale dvakrát, přesně podle pokynů mrtvého manžela. Ve chvíli, kdy to udělala, zhasla světla. Na okamžik si primitivní část jejího mozku byla jistá, že je zhasla prostě tím, že vytočila tu kombinaci podruhé.

Pak si uvědomila, že generátor za domem ztichl.

6

Junior přišel v úterý ráno pět minut po šesté. Na bledé tváři měl strniště a nečesané vlasy mu trčely do všech stran. Velký Jim seděl u stolu v kuchyni v bílém županu o velikosti zhruba hlavní plachty klipru. Popíjel colu.

Junior ukázal bradou na nápoj. „Dobrý den začíná dobrou snídaní.“

Velký Jim zvedl plechovku, napil se a plechovku postavil na stůl. „Není kafe. No, vlastně je, ale nejde elektrika. Generátoru došel plyn. Nechceš si vzít taky nějakou colu? Pořád jsou ještě dost vychlazené a ty vypadáš, že by ti trocha prospěla.“

Junior otevřel lednici a nahlédl do tmavých útrob. „Mám ti snad věřit, že nesvedeš někde schrastit bombu plynu, kdy se ti zachce?“

Velký Jim se trochu načuřil, ale pak se uklidnil. Byla to rozumná otázka a neznamenala, že Junior snad něco ví. Jen viník prchá, byť není pronásledován, připomněl si Velký Jim.

„Řekněme, že by to v tuhle chvíli nemuselo být politicky prozíravé.“

„Aha.“

Junior zavřel lednici a posadil se na druhou stranu stolu. Díval se na otce s jistým lhostejným pobavením (které Velký Jim mylně pochopil jako náklonnost).

Rodina, která společně zabíjí, drží při sobě, pomyslel si Junior. Aspoň prozatím. Dokud…

„Politicky,“ řekl.

Velký Jim přikývl a pečlivě si prohlížel syna, který si k rannímu občerstvení zvolil kus sušeného hovězího.

Nezeptal se Kde jsi byl? Nezeptal se Co je to s tebou? Přestože v nelítostním ranním světle, které proudilo do kuchyně, bylo očividné, že se s ním děje něco zlého. Jednu otázku však přece jenom měl.

„Řekl jsi mrtvoly. Množné číslo. Je to tak?“

„Ano.“ Junior si ukousl pořádné sousto hovězího a spláchl ho colou. V kuchyni bylo divné ticho, když tu nehučela lednička a nebublal kávovar.

„A všechny ty mrtvoly můžeme položit na práh pana Barbary?“

„Ano. Všechny.“ Další kousnutí. Další polknutí. Junior se na něj upřeně díval a při tom si mnul levý spánek.

„Můžeš ty mrtvoly nějak přijatelně objevit dnes kolem poledne?“

„Žádnej problém.“

„Včetně důkazu proti našemu panu Barbarovi, to je jasné.“

„Ano.“ Junior se usmál. „Je to dobrej důkaz.“

„Dnes ráno se na policejní stanici neohlašuj, synu.“

„Ale měl bych,“ namítl Junior. „Mohlo by vypadat divně, kdybych tam nešel. Kromě toho nejsem unavenej. Spal jsem u…“ Zavrtěl hlavou. „Spal jsem, u toho zůstaneme.“

Velký Jim se nezeptal ani U koho jsi spal? Měl jiné starosti, než s kým se syn tahá. Byl jen rád, že kluk nebyl mezi těmi výtečníky, kteří se namočili do té záležitosti s tou nechutnou cuchtou z přívěsu u Mottonské silnice. Pletky s takovýma holkama vedou akorát k tomu, že člověk od nich něco chytí a onemocní.

Nemocný už je, zašeptal jakýsi hlas v hlavě Velkého Jima. Možná to byl utichající hlas jeho manželky. Jen se na něj podívej.

Ten hlas měl nejspíš pravdu, ale dnes ráno měl Jim větší starosti, než Juniorovo nechutenství nebo co to bylo.

„Neřekl jsem, abys šel spát. Chci, abys jel vozem na obhlídku a chci, abys pro mě něco udělal. Hlavně se drž dál od Města potravin, než s tím skončíš. Myslím, že tam nastanou potíže.“

Juniorovy oči ožily. „Jaké potíže?“

Velký Jim neodpověděl přímo. „Můžeš najít Sama Verdreauxe?“

„Jasně. Bude v té chajdě u Božopotoční silnice. Obyčejně vyspává, ale dnes s ním nejspíš bude mlátit delirium tremens.“ Junior se při té představě uchechtl, ale škubl sebou a znovu si začal mnout spánek. „Fakt si myslíš, že jsem ten pravej, kdo by s ním měl mluvit? V tuhle chvíli zrovna nepatří k mým fanouškům. Pravděpodobně mě dokonce smáznul ze svý stránky na facebooku.“

„Nerozumím.“

„To byl vtip, tati. To je fuk.“

„Myslíš, že by roztál, kdybys mu nabídl tři litránky whiskey? A jestli by později odvedl jistou práci?“

„Ten smradlavej starej parchant by roztál, i kdybych mu nabídl půl skleničky jabčáku.“

„U Brownieho seženeš whiskey,“ řekl Velký Jim. Kromě laciného koloniálu a trafiky spojených s nápoji byl Brownie jeden ze tří licencovaných obchodů s kořalkou v Millu, a policejní oddělení mělo klíč ke všem třem. Velký Jim přisunul klíč přes stůl k Juniorovi. „Zadní vchod. Ať tě nikdo nevidí, až půjdeš dovnitř.“

„Co má Šupák Sam za ten chlast udělat?“

Velký Jim se pustil do vysvětlování. Junior poslouchal celkem netečně, až na ty zarudlé oči, které poletovaly sem a tam. Měl jenom jednu otázku: vyjde to?

Velký Jim přikývl. „Vyjde. Cítím to.“

Junior si ukousl další sousto sušeného hovězího a znovu ho zapil colou. „Já taky, tati. Já taky.“

7

Po Juniorově odchodu odešel Velký Jim do pracovny a cestou kolem něj velkolepě vlál župan. Mobilní telefon vytáhl ze středové zásuvky stolu, kde ho nechával co nejčastěji. Byl toho názoru, že je to bezbožná věc, která pouze podporuje spoustu marného a zbytečného tlachání – kolik člověkohodin bylo ztraceno zbytečným žvaněním? A jaké odporné paprsky se vám při tom žvanění propalují do hlavy?

Přesto občas přišly vhod. Spoléhal se, že Sam Verdreaux udělá, co mu Junior řekne, ale také věděl, že by bylo pošetilé se nepojistit.

Vybral číslo ze „skrytého“ adresáře v telefonu, ke kterému byl přístup jen přes číselné heslo. Telefon zazvonil asi pětkrát, než ho někdo zvedl. „Co je?“ vyštěkl otec početného Killianova rodu.

Velký Jim sebou trhl a podržel si na vteřinu telefon dál od ucha. Když ho znovu přiblížil, zaslechl v pozadí tiché kdákání. „Ty jsi ve slepičárně, Rogere?“

„É… ano, pane Velkej Jime, to teda jsem. Kuřata je zapotřebí krmit, i kdyby padaly trakaře a přišla velká voda.“ Obrátil o sto osmdesát stupňů od podráždění k úctě. A Roger Killian by měl být uctivý. Velký Jim z něho udělal zatr-patr milionáře. Pokud marnil potenciálně dobrý život bez finančních starostí tím, že pořád vstával za svítání, aby nakrmil hejno slepic, pak to byla boží vůle. Roger byl příliš hloupý, než aby přestal. Měl takovou nebesy seslanou náturu a ta se dnes Velkému Jimovi nepochybně velmi hodila.

A městečku, pomyslel si. Dělám to pro městečko. Pro jeho dobro.

„Rogere, mám pro tebe a tvoje tři nejstarší syny práci.“

„Mám doma jenom dva,“ řekl Roger. S jeho silným yankeeským přízvukem místo doma zaznělo duma. „Je tu Rick a Randall, protože Roland byl v Oxfordu nakupovat krmivo, když sklapl ten zasranej poklop.“ Odmlčel se a uvědomil si, co právě řekl. V pozadí kvokaly slepice. „Omlouvám se, že kleju.“

„Bůh ti určitě odpustí,“ ujistil ho Velký Jim. „Tobě i tvým dvěma nejstarším, když už jsme u toho. Mohl bys je přivézt do města…“ Velký Jim počítal. Netrvalo to dlouho. Když člověk jede na vlně, málokdy se rozhoduje dlouho. „Řekněme v devět hodin, nejpozději ve čtvrt na deset?“

„Budu je muset vzbudit, ale jasně,“ souhlasil Roger. „Co máme udělat? Přivízt další plynový bomby…?“

„Ne,“ odpověděl Velký Jim, „a o tom nikde nemluv, Bůh ti žehnej. Jenom poslouchej.“

Velký Jim spustil.

Roger Killian, Bůh mu žehnej, poslouchal.

V pozadí kvokalo asi osm set kuřat, která se cpala granulemi pajcovanými steroidy.

8

„Co? Cože? Cože?“

Jack Cale seděl u stolu v přecpané kancelářičce manažera Města potravin. Ze stolu mu přetékaly papíry s inventurou, kterou s Erniem Calvertem konečně v jednu ráno dokončili, protože naděje na rychlejší postup jim zhatil ten meteorický déšť. Teď papíry shrábl do hrsti – ručně popsané velké kancelářské čtvrtky – a potřásl jimi před Peterem Randolphem, který stál mezi dveřmi. Nový náčelník se na tuto návštěvu hodil do parádní uniformy. „Koukni na to, Petere, než uděláš nějakou pitomost.“

„Promiň, Jacku. Obchod je zavřený. Znovu otevře ve čtvrtek, už jako rozdělovna potravin. Nebuď takovej krkoun. Všechno budeme zapisovat, Město potravin nepřijde o jediný cent, to ti slibuju…“

„Ale o to přece nejde,“ skoro zasténal Jack. Byl to třicátník s chlapeckou tváří a čupřinou kudrnatých zrzavých vlasů, které v tuto chvíli rval rukou, v níž nedržel žlutá lejstra… k jejichž převzetí se Peter Randolph očividně neměl.

„Koukni se na to přece! O čem to ve jménu panáčka skákavýho mluvíš, Petere Randolphe?“

Ernie Calvert se přihnal ze sklepního skladu. Měl pořádné břicho a brunátnou tvář, šedivé vlasy ostříhané na ježka, jak je nosil celý život. Na sobě měl zelený plášť Města potravin.

„On chce zavřít sámošku!“ vysvětlil mu Jack.

„Proboha, proč bys to dělal, když je pořád dost jídla?“ zeptal se Ernie zlostně. „Proč chceš takhle děsit lidi? Užijou si strachu ještě dost, jestli to ještě chvíli potrvá. Čí to byl pitomej nápad?“

„Odhlasovali to radní,“ řekl Randolph. „Jestli máte s tímhle plánem problém, tak ho předneste na zvláštní městské schůzi ve čtvrtek večer. Samozřejmě pokud do té doby tahle situace nepomine.“

„Jaký plán?“ zařval Ernie. „Chceš mi říct, že tohle odhlasovala i Andrea Grinnellová? Tak pitomá není!“

„Vyrozuměl jsem, že dostala chřipku,“ odpověděl Randolph. „Leží jako lazar. Takže rozhodl Andy. Velký Jim rozhodnutí podpořil.“ Nikdo mu neřekl, aby to tak vyložil, nikdo ani nemusel. Randolph věděl, jak Velký Jim rád zařizuje věci.

„Příděly by možná v určitou chvíli měly smysl,“ řekl Jack, „ale proč hned?“ Znovu potřásl papíry a tváře měl skoro stejně červené jako vlasy. „Proč, když toho pořád máme tolik?“

„Teď je právě nejvhodnější doba, abychom začali šetřit,“ poučil ho Randolph.

„To teda sedí od někoho, kdo má na jezeře Sebago motorák a na dvorku auťák Winnebago Vectra,“ ucedil Jack.

„Nezapomeň na hummer Velkýho Jima,“ přisadil si Ernie.

„To by stačilo,“ uťal je Randolph. „Radní rozhodli…“

„No, rozhodli dva z nich,“ opravil ho Jack.

„Chceš říct jeden z nich,“ řekl Ernie. „A my víme, který.“

„…a já to jenom vyřizuju, takže tím to končí. Dejte do výlohy ceduli OBCHOD JE UZAVŘEN AŽ DO ODVOLÁNÍ.“

„Petere. Koukni. Buď rozumnej.“ Ernie už ani nevypadal zlostně. Vypadal, že skoro prosí. „To lidi příšerně vyplaší. Když už jinak nedáte, co tam dát ceduli ZAVŘENO INVENTURA, BRZY ZASE OTEVŘEME? A třeba dodat OMLOUVÁME SE ZA DOČASNÉ NEPŘÍJEMNOSTI. A to DOČASNÉ zvýraznit červeně nebo tak něco.“

Peter Randolph pomalu a významně zavrtěl hlavou. „To ti nemůžu dovolit, Ernie. Nemohl bych ti dovolit, ani kdybys byl ještě oficiální zaměstnanec jako on.“ Kývl na Jacka Calea, který už inventurní soupisky odložil, takže si mohl rvát vlasy oběma rukama. „ZAVŘENO AŽ DO ODVOLÁNÍ. Takhle mi to radní řekli a já jejich příkazy provádím. Kromě toho lež tě vždycky doběhne a kousne lháře do zadku.“

„Jo, Vévoda Perkins by jim už pověděl, že si mají tenhle příkaz sebrat a vytřít si jím prdel,“ vyštěkl Ernie. „Měl by ses stydět, Petere, že děláš tomu tlustoprdovi poskoka. Tancuješ, jak píská.“

„Doporučuju ti, abys okamžitě sklapl, pokud víš, co ti svědčí,“ namířil na něj Randolph prst. Trochu se třásl. „Jestli nechceš strávit zbytek dne v base s obviněním ze znevažování, tak radši zavři hubu a poslouchej příkazy. Tohle je krizová situace…“

Ernie na něj užasle hleděl. „Obvinění ze znevažování? Takový zvíře neexistuje!“

„Teď jo. A jestli mi nevěříš, klidně si to na mně vyzkoušej.“

9

Později – příliš pozdě, než aby se s tím ještě dalo něco udělat – Julia Shumwayová poskládá dohromady kousky skládačky, ze které nakonec vznikly nepokoje u Města potravin, i když nikdy neměla možnost je otisknout. I kdyby to udělala, napsala by to jako čistou reportáž: Kdo? Co? Kde? Kdy? Proč? Jak? Kdyby ji někdo požádal, aby napsala o emoční podstatě té události, byla by v koncích. Jak vysvětlit, že lidé, které znala celý život – lidé, kterých si vážila a měla je ráda – se proměnili v lůzu? Říkala si Mohla jsem to zvládnout líp, kdybych tam byla úplně od začátku a viděla, čím se to spustilo, ale to byla čirá racionalizace, odmítnutí čelit běsnící, nerozumné bestii, která se může objevit, jakmile někdo vyprovokuje vystrašené lidi. Viděla takové bestie v televizních zprávách a obvykle v cizích zemích. Rozhodně nečekala, že jednu spatří i ve vlastním městečku.

A přitom to vůbec nebylo nutné. K tomu se neustále vracela. Městečko bylo odříznuté od světa jenom sedmdesát hodin a bylo nacpané zásobami skoro všeho druhu. Jenom propanu tajuplně ubylo.

Později bude říkat Byla to chvíle, kdy si městečko konečně uvědomilo, co se děje. Ta myšlenka byla zřejmě pravdivá, ale neuspokojovala ji. S naprostou jistotou mohla pouze říct (a řekla si to jen pro sebe), že byla svědkem, jak její městečko ztratilo rozum, a od té chvíle už Julia nikdy nebude stejná.

10

První dva lidé, kteří vývěsku uvidí, jsou Gina Buffalinová s kamarádkou Harriet Bigelowovou. Obě dívky mají na sobě bílé uniformy ošetřovatelek (to byl nápad Ginny Tomlinsonové. Měla totiž pocit, že bílá vzbuzuje u pacientů víc důvěry než růžově pruhované propínací zástěry), a vypadají opravdu pěkně. Vypadají taky unaveně, bez ohledu na odolnost mládí. Byly to perné dva dny a další je čekal, přitom se v noci vyspaly jen chvíli. Přišly si pro sladké tyčinky – mají v plánu přinést jich dostatek pro všechny kromě chudáka diabetika Jimmyho Siroise – a povídají si o meteorickém dešti. Rozhovor utichne, když spatří nápis na dveřích.

„Obchod přece nemůže být zavřený,“ řekne Gina užasle. „Je úterý ráno.“ Přistrčí obličej ke sklu a rukama si ze stran stíní před jasným ranním sluncem.

Mezitím přijede Anson Wheeler s Rose Twitchellovou na vedlejším sedadle. Nechali Barbieho v Šípkové růži servírovat snídaně. Rose vyskočí z malé skříňové dodávky s jejím jménem namalovaným na boku dřív, než Anson vypne motor. Má dlouhý seznam zboží a chce ho dostat co nejvíc a co nejdřív. Pak uvidí na dveřích ceduli ZAVŘENO AŽ DO ODVOLÁNÍ.

„Co to má sakra znamenat? Včera večer jsem viděla Jacka Calea a o tomhle se vůbec nezmínil.“

Mluví k Ansonovi, který jí supí v patách, ale odpoví jí Gina Buffalinová. „Obchod je plný zboží. Všechny police jsou narvané.“

Přijíždějí další lidé. Samoobsluha má otvírat za pět minut a Rose není jediná, která touží začít s nákupem brzo. Lidé z celého městečka po probuzení zjistili, že Kupole je stále na místě, a rozhodli se pořádně se zásobit. Kdyby Rose později někdo požádal, aby vysvětlila tenhle náhlý nával zákazníků, odpověděla by: „Totéž se stává každou zimu, když meteorologický ústav změní varování před bouřkou na varování před vánicí. Sanders a Rennie si nemohli vybrat horší den, aby s tou kravinou vyrukovali.“

Mezi přijíždějícími se objeví taky policejní vozy jednotky dvě a čtyři. Těsně za nimi přijíždí Frank DeLesseps ve své Nově (samolepku s nápisem PRDEL, BENZÍN NEBO TRÁVA strhl, protože měl pocit, že se moc nehodí k představiteli zákona). Ve dvojce sedí Carter a Georgia, ve čtyřce Mel Searles a Freddy Denton. Předtím podle rozkazu náčelníka Randolpha parkovali kousek dál v ulici před LeClerkovým květinářstvím. „Není nutné se tam objevovat moc brzo,“ poučil je. „Počkejte, dokud na parkovišti nebude aspoň deset aut. Hele, třeba si prostě přečtou tu ceduli a vrátí se domů.“

To se samozřejmě nestane, přesně jak Velký Jim Rennie předpokládal. A příjezd policistů – zvlášť tak mladých a nezkušených – působí spíš jako roznětka než balzám. Jako první se na ně oboří Rose. Vybere si Freddyho, ukazuje mu dlouhý nákupní seznam, pak ukáže výlohou dovnitř, kde je většina věcí, které chce, úhledně vyložená na regálech.

Freddy je zpočátku zdvořilý, protože si uvědomuje, že lidé (ještě to není tak úplně dav) je pozorují, ale je těžké zachovat chladnou hlavu, když mu do obličeje držkuje tahle nicka. Copak si neuvědomuje, že on jenom poslouchá rozkazy?

„Kdo podle tebe krmí tohle městečko, Frede?“ ptá se Rose. Anson jí položí ruku na rameno. Rose ji setřese. Ví, že Freddy vidí vztek a ne hluboké rozrušení, které cítí, ale nemůže si pomoct. „Myslíte, že z nebe se prostě snese náklaďák Sysco plný zásob?“

„Paní…“

„Á, to si nech! Odkdy jsem pro tebe paní? Dvacet roků chodíš čtyřikrát pětkrát týdně k nám na borůvkové palačinky a tu ohavnou tlustou slaninu, co ji máš tak rád, a to mě pokaždé oslovuješ Rosie. Ale zítra se palačinkami cpát nebudeš, pokud neseženu trochu mouky a tuku a sirup a…“ Odmlčí se. „Konečně! Zdravý rozum vítězí! Děkuju ti, Pane Bože!“

Jack Cale otvírá dvoukřídlé dveře. Před ně se postavili Mel a Frank, takže Jack má sotva místo se mezi nimi protáhnout. Dychtiví zákazníci – už jsou jich skoro dva tucty, i když do devíti hodin, kdy začíná oficiální otvírací doba, chybí ještě nějaká minuta – se nahrnou vpřed, ale zastaví se, když Jack vybere klíč ze svazku na opasku a znovu zamkne. Všichni sborově zasténají.

„Proč to sakra děláš?“ zvolá Bill Wicker pobouřeně. „Manželka mě poslala pro vajíčka!“

„S tím běž za radníma a náčelníkem Randolphem,“ odpoví Jack. Vlasy mu trčí na všechny strany. Vrhne po Frankovi DeLessepsovi temný pohled a ještě temnější po Melu Searlesovi, který se neúspěšně snaží potlačit úšklebek, možná dokonce i své slavné ňak ňak ňak. „Já za nima teda půjdu. Ale v tuhle chvíli mám tohohle svinstva dost. Skončil jsem.“ Projde davem s hlavou skloněnou a tváře mu hoří ještě jasněji než vlasy. Lissa Jamiesonová, která právě přijíždí na kole (všechno z jejího nákupního seznamu se vejde do košíku na mléko připevněného na zadním blatníku, protože její potřeby jsou nepatrné a provoz nenáročný), musí prudce zatočit, aby do něj nevrazila.

Carter, Georgia a Freddy jsou rozestavení před velkou výkladní skříní, kam by Jack za běžného provozu rozložil trakaře a hnojivo. Carter má prsty olepené náplastí a tlustší vrstvu obvazu má pod košilí. Freddy má ruku na pažbě pistole, zatímco Rose Twitchellová do něj pořád ryje a Carter zatouží jí jednu ubalit. Prsty má v pořádku, jenže to rameno bolí jako čert. Hlouček nedočkavých zákazníků se rozroste a na parkoviště zatáčejí další vozy.

Avšak než si policista Thibodeau stačí shromážděné pořádně prohlédnout, do osobního prostoru mu vstoupí Alden Dinsmore. Alden vypadá ztrhaně a zdá se, že od smrti syna zhubl o deset kilo. Na levé paži má černou smuteční pásku a vypadá trochu zmateně.

„Já potřebuju jít dovnitř, synku. Manželka mě poslala nakoupit konzervy.“ Alden nemusí říkat, jaké konzervy. Nejspíš všeho druhu. Nebo jenom zrovna přemýšlel o prázdné posteli v horním pokoji, do které už nikdo neulehne, a na plakát s Foo Fighters, na který se už nikdo nepodívá, a na model letadla na stole, který už nikdo nedostaví, a podrobnosti ohledně konzerv prostě zapomněl.

„Promiňte, pane Dimmesdale,“ zastaví ho Carter. „To nejde.“

„Jmenuju se Dinsmore,“ říká Alden omámeně. Zamíří ke dveřím. Jsou zamčené, dovnitř se nemůže dostat, ale Carter přesto farmáře prudce odstrčí. Carter poprvé soucítí s učiteli, kteří ho na střední škole vykazovali ze třídy. Člověka dráždí, když ho ten druhý nebere na vědomí.

Navíc je horko a bolí ho rameno, přestože mu matka dala dva percocety. Čtyřiadvacet stupňů v devět ráno v říjnu je neobvyklá teplota a bledě modré nebe napovídá, že v poledne bude ještě tepleji a ve tři vyloženě vedro.

Alden pozpátku odklopýtá a vrazí do Giny Buffalinové. Oba by upadli, nebýt toho, že je zachytila Petra Searlesová – není žádná pápěra. Alden nevypadá rozzlobeně, jen zmateně. „Manželka mě poslala pro konzervy,“ vysvětluje Petře.

Mezi shromážděnými lidmi to zahučí. Ještě to nezní rozzlobeně – ještě ne tak docela. Přišli si pro potraviny a potraviny jsou na dosah, jenže dveře jsou zamčené. Teď tu jakýsi výrostek, který ještě minulý týden dělal automechanika, strká do staršího muže.

Gina se dívá na Cartera, Mela a Franka DeLessepse a oči se jí rozšiřují. Ukáže prstem. „To jsou ti kluci, co ji znásilnili!“ řekne přítelkyni Harrietě a nijak netlumí hlas. „To jsou ti kluci, co znásilnili Samantu Busheyovou!“

Z Melovy tváře zmizí úsměv a nutkání dělat ňak ňak ho opustí. „Sklapni,“ ucedí.

Vzadu se k zástupu připojí Ricky a Randall Killianovi, kteří právě dorazili ve své dodávce Chevrolet Canyon. Nedaleko je také Sam Verdreaux, ten přichází samozřejmě po svých. Sam definitivně přišel o řidičák v roce 2007.

Gina o krok couvne a vytřeštěně hledí na Mela. Alden Dinsmore se vedle ní tyčí jako farmářský robot s vybitou baterií. „Vy že máte dělat policajty? To snad ne?“

„Ty kecy o znásilnění si vymyslela prolhaná kurva,“ řekne Frank. „A ty bys to tu měla přestat vykřikovat, než tě zavřeme za narušování klidu.“

„Sakra že jo,“ přidá se Georgia. Přisunula se blíž ke Carterovi. Ten si jí nevšímá. Obhlíží zástup. A zástup už to je. Pokud padesát lidí tvoří zástup, tak tu jeden mají. A přicházejí další lidé. Carter zalituje, že nemá svou pistoli. Nelíbí se mu nepřátelství, které vidí.

Velma Winterová, která dělá provozní u Brownieho (tedy spíš dělala, než zavřeli), přijíždí s Tommym a Willowem Andersonovými. Velma je mohutná, urostlá ženská, které se češe jako Bobby Darin a vypadá, že by mohla být válečnou královnou Lesbického kmene, pravda však je, že pochovala dva manžely a u kecacího stolu u Šípkové růže si můžete poslechnout, že je oba ušukala k smrti a že ve středu chodí hledat k Dipperovi číslo tři. Ve středu je tam totiž karaoke a scházejí se tam starší ročníky. Teď se postaví před Cartera a ruce si založí v masitý bok.

„Tak zavřeno, jo?“ prohodí věcně. „Tak se koukneme, jaký na to máte papíry.“

Cartera tím zmátne a to ho rozzlobí. „Uhni, krávo. Já žádný papíry nepotřebuju. Poslal nás sem náčelník. Nařídili to radní. Bude tu z toho skladiště potravin.“

„Příděly? Tohle chceš říct?“ odfrkne si. „V mým městečku teda ne.“ Prodere se mezi Melem a Frankem a začne bušit na dveře. „Otevřete! Vy tam uvnitř, otevřete!“

„Tam nikdo není,“ upozorní ji Frank. „Takže toho můžete klidně nechat.“

Ale Ernie Calvert ještě neodešel. Přichází uličkou mezi regály s těstovinami, moukou a cukrem. Velma ho spatří a začne bušit důrazněji. „Otevři, Ernie! Otevři!“

„Otevřete!“ přidají se hlasy ze zástupu.

Frank se podívá na Mela a přikývne. Společně popadnou Velmu a odtlačí jejích devadesát kilo od dveří. Georgia Rouxová se už otočila a mává na Ernieho, aby zapadl někam do kanceláře. Ernie však neodchází. Ten pitomec tam stojí jako sloup.

„Otevřete!“ huláká Velma. „Otevřete! Otevřete!“

Tommy a Willow se k ní připojí. Stejně tak pošťák Bill Wicker. A také Lissa, která ve tváři jen svítí – celý život doufala, že se zúčastní nějaké spontánní demonstrace, a zde se naskytla šance. Zvedne zaťatou pěst a začne jí do rytmu potřásat – dvakrát pomalu na první dvě slabiky, dvakrát rychle na druhé dvě. Ostatní ji napodobí. Pokřik zmohutní a promění se ve skandování. Teď už všichni potřásají pěstí přesně v rytmu dva na dva – lidí je tak sedmdesát, možná osmdesát, a celou dobu přijíždějí další. Tenká modrá čára před obchodem vypadá tenčí než jindy. Čtyři mladší policisté hledí na Freddyho Dentona, jestli nemá nějaký nápad, ale Freddy žádné nápady nemá.

Má však pistoli. Měl bys zavčas vystřelit do vzduchu, Plešoune, pomyslí si Carter, jinak nás ti lidi převálcujou.

Další dva policisté – Rupert Libby a Toby Whelan – jedou po Hlavní ulici z policejní služebny (kde popíjeli kafe a sledovali CNN) a prosviští kolem Julie Shumwayové, která kluše s fotoaparátem zavěšeným přes rameno.

Jackie Wettingtonová a Henry Morrison se také vydají k samoobsluze, ale pak zapraská vysílačka na Henryho opasku. Volá náčelník Randolph a říká, že Henry a Jackie mají zůstat na stanovišti před benzínkou.

„Ale my slyšíme…“ začne Henry.

„Takové máte rozkazy,“ přeruší ho Randolph a už nedodá, že ty rozkazy jenom tlumočí – takříkajíc od vyšší mocnosti.

„O-te-vřete! O-te-vřete! O-te-vřete!“ Shromáždění lidé mávají pěstmi v gestu znamenajícím sílu. Stále jsou vystrašení, ale taky vzrušení. Dostávají se do toho. Kdyby je viděl Šéf, viděl by v nich tvrdé pařiče, kterým chybí už jen pustit Greatful Dead, aby byl obrázek dokonalý.

Mladí Killianovi a Sam Verdreaux se prodírají zástupem. Skandují – ne aby prostě zapadli, ale protože atmosféra shromáždění přetavujícího se v dav je prostě příliš silná a nedá se jí odolat – ale s mácháním pěstí se nezdržují, mají tu něco na práci. Nikdo si jich nijak zvlášť nevšímá. Později si jenom pár lidí vzpomene, že je vůbec vidělo.

Ošetřovatelka Ginny Tomlinsonová se také prodírá mezi lidmi. Přišla děvčatům říct, že jsou zapotřebí v nemocnici. Přijeli noví pacienti, mezi nimi jeden vážný případ. Ukáže se, že je to Wanda Crumleyová z Eastchesteru. Crumleyovi bydlí vedle Evansových, poblíž hranice s Mottonem. Když se ráno šla Wanda podívat na Jacka, našla ho mrtvého jen pár metrů od místa, kde Kupole usekla jeho manželce ruku. Jack ležel na zádech s láhví vedle sebe a s mozkem usychajícím na trávě. Wanda běžela domů a cestou křičela manželovo jméno, ale už k němu nedoběhla, protože ji skolil infarkt. Wendell Crumley cestou do nemocnice naštěstí svůj malý subaru nenaboural – skoro celou cestu uháněl stodvacítkou. S Wandou je teď Zrzek, ale Ginny si myslí, že Wanda – padesátnice, obézní a těžká kuřačka – to nezvládne.

„Děvčata,“ řekne. „Potřebujeme vás v nemocnici.“

„To jsou oni, paní Tomlinsonová!“ vykřikne Gina. Musí křičet, aby ji přes skandování bylo slyšet. Ukazuje na policisty a začíná plakat – částečně strachem a únavou, ale hlavně vzteky. „To jsou ti, co ji znásilnili!“

Tentokrát se Ginny pořádně podívá, kdo v uniformách vězí, a uvědomí si, že Gina má pravdu. Ginny Tomlinsonová netrpí horkokrevným temperamentem jako Piper Libbyová, ale nějaký temperament přece jen má, a ve hře je tu také přitěžující faktor: Ginny, na rozdíl od Piper, viděla mladou Busheyovou bez kalhotek. Vaginu měla potrhanou, s otokem. Na stehnech obrovské podlitiny, které se objevily až po umytí krve. Spousty krve.

Ginny zapomene, že děvčata jsou zapotřebí v nemocnici. Zapomene na to, že by je měla odvést z nebezpečné a nevyzpytatelné situace. Dokonce zapomene na infarkt Wandy Crumleyové. Vypochoduje, loktem kohosi odstrčí z cesty (je to Bruce Yardley, pokladní a balič, který máchá pěstí jako každý jiný), a přistoupí k Melovi a Frankovi. Ti oba upírají zrak na stále nepřátelštější zástup a nevidí, že se Ginny blíží.

Ta zvedne obě ruce, takže chvíli vypadá jako zlosyn z kovbojky, který se vzdává šerifovi. Pak se oběma rukama rozmáchne a oběma mladíkům současně vrazí facku. „Vy hajzlové!“ zakřičí. „Jak jste to mohli udělat? Jak jste mohli provést něco tak zbabělého? Takováhle špína? Za tohle by vás měli zavřít, vše –“

Mel nepřemýšlí, prostě reaguje. Udeří ji doprostřed obličeje a rozbije jí při tom brýle a nos. Ginny zavrávorá a vykřikne, vyhrne se krev. Její staromódní ošetřovatelský čepec odletí z hlavy, protože ho úder vyškubl z pinetek. Bruce Yardley, ten mladý pokladní, se ji pokusí zachytit, ale mine. Ginny vrazí do řady nákupních vozíků. Ty se rozjedou jako vláček. Ginny dopadne na dlaně a kolena a vyjekne bolestí a leknutím. Zářivé kapky krve z nosu – který není jen rozbitý, ale je prostě napadrť – začnou dopadat na široký žlutý nápis ZÁKAZ PARKOVÁNÍ.

Šokovaný zástup dočasně ztichne a Gina s Harriet zatím běží ke schoulené Ginny.

Pak jasným dokonalým sopránem zazní hlas Lissy Jamiesonové: „Vy prasata hnusný!“

V tu chvíli přiletí kámen. Nikdy se nezjistí, kdo hodil první. Možná to byl jediný přečin, který Šupákovi Samu Verdreauxovi prošel.

Junior ho vysadil na horním konci městečka a Sam, s vidinou whiskey před očima, šel prozkoumat východní břeh Prestilského potoka, jestli se tam nenajde vhodný kámen. Musel být velký, ale zase ne moc, jinak by ho nedokázal dost přesně hodit, ačkoli kdysi – před sto lety, jak se někdy zdálo; jindy se to zdálo včera – byl zahajovací nadhazovač za millské Wildcats v prvním zápase maineského státního turnaje. Nakonec kámen našel kousek od mostu Míru: půl, možná tři čtvrtě kila, hladký jako husí vejce.

Ještě jedna věc, řekl Junior, když Šupáka Sama vysazoval. Ta věc nebyla z Juniorovy hlavy, ale tohle Junior Samovi neřekl, stejně jako náčelník Randolph neřekl Wettingtonové a Morrisonovi, kdo jim poručil zůstat na stanici. Nebylo by to politicky prozíravé.

Miř na tu holku. To byl Juniorův poslední pokyn, než Šupáka Sama opustil. Zaslouží si to, tak miř dobře.

Gina a Harriet v bílých uniformách klečí vedle vzlykající, krvácející ošetřovatelky, stále zhroucené na všech čtyřech (a všichni ostatní z nich nespouštějí oči), takže se Sam rozmáchne jako za onoho dávného dne v roce 1970, hodí a uhraje první strajk po čtyřiceti letech.

V jistém smyslu zasáhl víc než jednou. Víc než půlkilový kus žuly protkané křemenem zasáhne Georgiu Rouxovou přímo do úst, takže jí na pěti místech roztříští čelist a všechny zuby kromě čtyř. Vrávoravě dopadne po zádech přímo do výkladní skříně, čelist jí nepřirozeně sklesne skoro k hrudníku a ze zejících úst jí vyrazí krev.

Za okamžik přiletí další dva kameny, jeden od Rickyho Killiana, druhý od Randalla. Ricky zasáhne do zátylku Billa Allnuta a srazí správce na chodník kousek od Ginny Tomlinsonové. Sakra! pomyslí si Ricky. Měl jsem se trefit do toho pitomýho poldy! Nejenže tak zněl rozkaz, ale v podstatě po něčem podobném vždycky toužil.

Randall míří líp. Kámen dopadne přímo doprostřed čela Mela Searlese. Ten jde k zemi jako pytel pilin.

Rozhostí se ticho, všichni na okamžik zadrží dech. Představte si auto balancující na dvou kolech, kdy není jisté, zda se převrátí nebo dopadne znovu na všechny čtyři. Vidíme Rose Twitchellovou, která se zmateně a vyděšeně rozhlíží, protože neví jistě, co se to děje, natož co s tím udělat. Vidíme, jak ji Anson bere kolem pasu. Slyšíme kvílení z rozbitých úst Georgie Rouxové, její nářek přízračně připomíná meluzínu. Kvílí a krev jí teče přes potrhaný jazyk. Vidíme posily. Jako první dorazí na scénu Toby Whelan a Rupert Libby (bratranec Piper, i když ona se tímhle příbuzným nechlubí). Obhlédnou situaci… a couvnou. Pak přijde Linda Everettová. Má pěší hlídku s dalším policistou na částečný úvazek, Martym Arsenaultem, který jí teď funí v patách. Linda se začne prodírat zástupem, ale Marty – který si ráno ani neoblékl uniformu, prostě se vykulil z postele a navlékl si staré džíny – ji chytí za rameno. Linda se mu skoro vytrhne, ale pak si vzpomene na dcerky. Stydí se za svou zbabělost, ale dovolí, aby ji Marty odvedl o kus dál, odkud Rupe a Toby sledují vývoj událostí. Z této čtveřice má dnes ráno zbraň jenom Rupe, a bude snad střílet? Ale houbeles. Vidí v zástupu vlastní manželku, která se drží za ruce se svou matkou (zastřelit tchýni by ovšem Rupemu nevadilo). Vidíme, jak těsně za Lindou a Martym přibíhá Julia. Lapá po dechu, ale hned zvedá foťák a v tom spěchu, aby už začala fotit, jí padá krytka objektivu. Vidíme, jak si vedle Mela kleká Frank DeLesseps, takže se náhodou stačil vyhnout dalšímu kameni, který mu prosviští nad hlavou a roztřískne dveřní výplň.

Potom…

Potom kdosi zaječí. Nikdy se nezjistí, kdo to byl, dokonce ani na pohlaví křiklouna se později neshodnou, i když většina si myslí, že to byla žena, a Rose později poví Ansonovi, že podle ní to skoro určitě byla Lissa Jamiesonová.

„NA NĚ!“

Někdo jiný zařve „JÍDLO!“ a zástup se vzduje.

Freddy Denton jednou vystřelí do vzduchu. Pak pistoli skloní a v panice se chystá vystřílet zásobník do davu. Kdosi mu však pistoli včas vykroutí z ruky. Freddy vykřikne bolestí a jde k zemi. Potom špička těžké farmářské boty – patří Aldenu Dinsmoreovi – zasáhne Freddyho do spánku. Policista Denton neztratí vědomí úplně, ale okolní svět výrazně zešedne, a než se znovu rozjasní, Velké sámoškové nepokoje budou u konce.

Obvazem na rameni Cartera Thibodeaua prosakuje krev a na modré košili rozkvétají drobné růžičky, ale on si bolest neuvědomuje, aspoň zatím. Nepokusí se utéct. Pevně se rozkročí a sejme pěstí prvního, kdo mu přijde do rány. Je to Charles Norman zvaný Štětináč, který vede obchůdek se starožitnostmi na sto sedmnáctce na kraji města. Štětináč padne a chytí se za krvavá ústa.

„Zpátky, parchanti!“ zavrčí Carter. „Říkám zpátky, vy hajzlové! Žádný rabování! Zpátky!“

Marta Edmundsová, která Zrzkovi hlídá děti, se pokusí Štětináčovi pomoct, ale její úsilí odmění Frank DeLesseps ranou pěstí do lícní kosti. Marta se zapotácí, chytí se za tvář a užasle hledí na mladíka, který ji právě udeřil – a potom jak široká tak dlouhá padne na Štětináče, protože ji smete vlna dychtivých zákazníků.

Carter a Frank je začnou mlátit, ale zasadí jen tři rány, než jejich pozornost upoutá příšerné vytí. Vydává ho městská knihovnice, které visí vlasy kolem jindy tak mírné tváře. Tlačí před sebou řadu nákupních vozíků a možná křičí banzai. Frank uskočí, ale o Cartera se vozíky bezpečně postarají. Letí, mává rukama, snaží se udržet na nohou a možná by se mu to opravdu podařilo, nebýt Georginých chodidel. Zakopne o ně, přistane na zádech a octne se pod botami davu. Převalí se na břicho, rukama si chrání hlavu a čeká, až se to přežene.

Julia Shumwayová cvaká a cvaká fotky. Možná že se na fotografiích objeví tváře lidí, které zná, ale v hledáčku vidí jen cizince. Lůzu.

Rupe Libby tasí pistoli a čtyřikrát vystřelí do vzduchu. Střelba se rozlehne teplým ránem dutě a dramaticky jako řada slyšitelných vykřičníků. Toby Whelan se vnoří zpátky do auta, praští se při tom do hlavy a shodí si čapku (vpředu na ní stojí žlutým písmem POLICISTA CHESTER’S MILLU). Popadne ze zadního sedadla megafon, přiloží si ho ke rtům a zakřičí: „VŠICHNI PŘESTAŇTE! ZPÁTKY! POLICIE! STÁT! TO JE ROZKAZ!“

Julia ho vyfotí.

Dav nevěnuje pozornost výstřelům ani megafonu. Soustředí se na Ernieho Calverta, který vyjde zpoza rohu budovy a kolem kmitajících kolen se mu vlní zelená zástěra. „Pojďte zadem!“ křičí. „Nemusíte se sem probourávat, já jsem vzadu odemkl!“

Jenomže dav má chuť bourat a pronikat. Tlačí se na dveře s nálepkami TAM a SEM a DENNĚ NÍZKÉ CENY. Dveře zpočátku drží, pak zámek pod spojenou silou davu praskne. Ti vzadu přimáčknou lidi vpředu na dveře, takže utrpí zranění: dva lidé mají zlomená žebra, jeden naražený krk a dva mají zlámané paže.

Toby Whelan se chystá znovu pozvednout megafon, ale pak ho jen velmi pečlivě odloží na kapotu auta, v němž s Rupem přijeli. Zvedne svoji čepici s nápisem POLICISTA, otře ji, znovu si ji nasadí. Zamíří s Rupem k obchodu, kde se bezmocně zastaví. Připojí se k nim Linda a Arsenault. Linda si všimne Marty a odvede ji zpátky k hloučku policistů.

„Co se stalo?“ ptá se Marta omámeně. „Někdo do mě vrazil? Půl obličeje mám jako v ohni. Kdo hlídá Judy a Janelle?“

„Dnes ráno si je brala vaše sestra,“ řekne Linda a obejme ji. „Nemusíte mít obavy.“

„Cora?“

„Wendy.“ Cora, Martina starší sestra, bydlí už celé roky v Seattlu. Lindu napadá, že Marta možná utrpěla otřes mozku. Pomyslí si, že by se na ni měl podívat doktor Haskell, ale pak si vzpomene, že Haskell leží buď v nemocniční márnici nebo v pohřebním ústavu Bowieových. Zrzek je odkázaný sám na sebe a dnes bude mít plné ruce práce.

Carter napůl nese Georgiu k vozu druhé hlídky. Pořád vydává ty příšerné kvílivé zvuky. Mel Searles znovu jakž takž nabyl vědomí. Frankie ho vede za Lindou, Martou, Tobym a ostatními policisty. Mel se pokusí zvednout hlavu, ale padne mu zpátky na hrudník. Z rozseknutého čela mu teče krev a máčí mu košili.

Lidé proudí do supermarketu. Běží uličkami, tlačí před sebou nákupní vozíky nebo chňapají po košících nastohovaných vedle pytlů s dřevěným uhlím (UŽIJTE SI PODZIMNÍ GRILOVÁNÍ! hlásá tabule). Manuel Ortega, zaměstnanec Aldena Dinsmorea, a jeho dobrý kamarád Dave Douglas nakráčejí rovnou k pokladnám a začnou mačkat knoflíky BEZ PRODEJE. Shrabují peníze, cpou si je do kapes a při tom se chechtají jako blázni.

Supermarket je plný zboží, je totiž pracovní den. V oddělení mražených potravin se perou dvě ženy o poslední Farmářský citronový koláč. V lahůdkách ohrožuje jeden muž druhého kielbasou s tím, že musí nechat trochu toho zatraceného nářezu i jiným. Zákazník s nářezem se otočí a praští držitele kielbasy do nosu. Vzápětí už se válejí po zemi a pěsti se míhají.

Propuknou další rvačky. Rance Conroy, majitel a jediný zaměstnanec Conroyových Elektroslužeb a instalačních materiálů v západním Maine (Úsměv je naše specialita), praští Brendana Ellerbeea, penzionovaného učitele přírodních věd z maineské univerzity, protože Ellerbee ho praštil kvůli poslednímu velkému balení cukru. Ellerbee jde k zemi, ale pětikilový pytel cukru nepustí, a když se Conroy shýbne, aby mu ho sebral, Ellerbee zavrčí „Tak tu máš!“ a praští ho pytlem do obličeje. Obal se roztrhne a zasype Rancea Conroye jako bílé mračno. Elektrikář vrazí do regálů, tvář má bílou jako mim, křičí, že nevidí, že je slepý. Carla Venzianová, které přes rameno kulí oči děcko usazené v krosničce na zádech, odstrčí Henriettu Clavardovou od vystavených krabic rýže Texmati – malý Steven miluje rýži a taky si moc rád hraje s prázdnými plastovými krabičkami, takže se Carla míní pořádně zásobit. Henrietta, které bylo v lednu osmdesát čtyři, zprudka dosedne na tvrdý kostnatý škopík, který kdysi býval její zadnicí. Lissa Jamiesonová vrazí loktem do Willa Freemana, kterému patří místní obchodní zastoupení Toyoty, protože jí překáží v cestě k poslednímu kuřeti v chladicím pultu. Než se ho však zmocní, popadne ho jakási mladá holčina s tričkem PUNK JEDE, vyplázne na Lissu jazyk a odskotačí pryč.

Je slyšet, jak se kdesi sype rozbité sklo, po němž následuje bujarý jásot většinou (nikoli však výhradně) mužských hlasů. Podařilo se jim vypáčit automat na plechovky s pivem. Spousta zákazníků, kteří zřejmě mají v plánu UŽÍT SI PODZIMNÍ GRILOVÁNÍ, se hrne tím směrem. Místo O-te-vřete! teď skandují Pivó! Pivó! Pivó!

Další proudy lidí směřují do skladů dole a v zadním traktu. Muži a ženy brzy vynášejí víno ve džbánech a krabicích. Někteří si nesou kartony s láhvemi vína na hlavě jako domorodí nosiči ve starém filmu o životě v džungli.

Julia, jejíž střevíce vržou po skleněných střepech, fotí a fotí a fotí.

Před supermarket přijíždějí další městští policisté včetně Jackie Wettingtonové a Henryho Morrisona, kteří po vzájemné dohodě opustili své stanoviště před benzínkou. Připojí se k ostatním policistům, kteří se choulí v ustaraném hloučku kousek stranou a prostě přihlížejí. Jackie si všimne ztrhané tváře Lindy Everettové a chytí Lindu do náručí. Přijde k nim i Ernie Calvert a křičí: „To je tak zbytečné! Absolutně zbytečné!“ Slzy mu tečou po baculatých tvářích.

„Co teď budeme dělat?“ ptá se Linda a tiskne se tváří Jackie na rameno. Marta stojí těsně vedle ní, civí na supermarket a mačká si dlaní bledou, rychle otékající odřeninu na tváři. Město potravin zatím kypí pokřikem, smíchem a občas bolestnými výkřiky. Létají tam různé předměty. Linda vidí roli toaletního papíru, která prosviští uličkou s domácími potřebami a rozmotává se jako konfeta na večírku.

„Zlato,“ odpoví Jackie, „to fakt nevím.“

11

Anson popadne Rosin nákupní seznam a vběhne s ním do samoobsluhy dřív, než ho Rose stačí zastavit. Rose zaváhá vedle své služební dodávky, svírá a rozvírá pěsti a uvažuje, jestli se za ním má nebo nemá pustit. Zrovna se rozhodla, že tedy zůstane, kde je, když ji kolem ramen vezme jakási paže. Nadskočí, pak otočí hlavu a uvidí Barbieho. Ulevilo se jí tak nesmírně, že se jí málem podlomila kolena. Popadne ho za tu paži – částečně kvůli útěše, ale hlavně aby neomdlela.

Barbie se usmívá, i když nevesele. „Tady to frčí, holka, co?“

„Já nevím, co mám dělat,“ postěžovala si. „Anson je uvnitř… vlastně všichni jsou uvnitř… a policajti tu jenom tak postávají.“

„Nejspíš nechtějí utržit větší výprask, než už dostali. A nijak jim to nevyčítám. Tohle někdo skvěle naplánoval a ještě líp provedl.“

„O čem to mluvíš?“

„To je fuk. Nechceš to zkusit zarazit dřív, než se to ještě zhorší?“

„Jak?“

Zvedl megafon, který našel na kapotě auta, kam ho odložil Toby Whelan. Když se jí ho pokusil podat, Rose couvla a přimáčkla ruce k hrudi. „Udělej to ty, Barbie.“

„Ne. To ty je tady celé roky krmíš, to tebe znají, tebe budou poslouchat.“

Vzala si megafon, i když váhavě. „Nevím, co říkat. Nenapadá mě vůbec nic, co by je zastavilo. Toby Whelan už to zkoušel. Vůbec si ho nevšímali.“

„Toby se pokusil rozkazovat,“ řekl Barbie. „Rozkazovat davu je jako rozkazovat mraveništi.“

„Pořád nevím, co…“

„Já ti to povím.“ Barbie mluvil klidně a to ji uklidňovalo. Odmlčel se, ale jenom aby kývl na Lindu Everettovou. Přišla i s Jackie, přidržovaly se navzájem kolem pasu.

„Máte spojení na manžela?“ zeptal se Barbie.

„Pokud má zapnutý mobil.“

„Povězte mu, aby sem přijel – pokud možno se sanitkou. Jestli nebude telefon brát, vskočte do policejního auta a do nemocnice zajeďte.“

„Má tam pacienty…“

„Pacienty má přímo tady. Jenom to ještě neví.“ Barbie ukázal na Ginny Tomlinsonovou, která už seděla opřená zády o škvárobetonovou zeď supermarketu a rukama si tiskla krvácející obličej. Gina a Harriet Bigelowovy klečely vedle ní každá z jedné strany, ale když se Gina pokusila zastavit krvácení z Ginnina radikálně proměněného nosu tím, že k němu přitiskla složený kapesník, Ginny vykřikla bolestí a odvrátila hlavu. „Počínaje jednou ze svých dvou zbývajících kvalifikovaných sester, pokud se nepletu.“

„Co budete dělat vy?“ zeptala se Linda a vytáhla mobil z kabelky.

„Rose a já je přinutíme, aby s tím přestali. Viď, Rose?“

12

Rose se postavila mezi dveře a zůstala jako uhranutá tím chaosem, který se před ní prostíral. Ve vzduchu se vznášel čpavý pach octa smíšený s aromaty láku a piva. Na linoleu v uličce číslo 3 ležely cákance hořčice a kečupu jako odporné zvratky. Z uličky číslo 5 se vznášel prach cukru s moukou. Lidé tlačili uličkami naložené nákupní vozíky, spousta jich kašlalo a otíralo si oči. Některé vozíky klouzaly, když projížděly závějí rozsypaných fazolí.

„Zůstaň tu vteřinku,“ řekl Barbie, i když Rose nejevila žádnou známku pohybu. Byla jako zhypnotizovaná, megafon tiskla k hrudníku.

Barbie našel Juliu, která fotografovala vyloupené pokladny. „Nechte toho a pojďte se mnou,“ řekl.

„Ne, tohle musím udělat já, nikdo jiný tu není. Nevím, kde je Peter Freeman, a Tony…“

„Nemusíte to fotit, musíte to zarazit. Než se stane něco mnohem horšího.“ Ukazoval na Ferna Bowieho, který procházel kolem s naloženým košíkem v jedné ruce a pivem v druhé. Měl roztržené obočí a po tváři mu tekla krev, ale Fern i tak vypadal docela spokojeně.

„Jak?“

Odvedl ji zpátky k Rose. „Rose, jsi připravená? Nástup na scénu.“

„Já… no…“

„Pamatuj, jenom v klidu. Nesnaž se je zarazit, snaž se jenom snížit teplotu.“

Rose se zhluboka nadechla a pak pozvedla megafon k ústům. „ZDRAVÍM VŠECHNY, TADY JE ROSE TWITCHELLOVÁ ZE ŠÍPKOVÉ RŮŽE.“

Všechna čest, skutečně mluvila klidně. Lidé se rozhlíželi, když zaslechli její hlas – ne proto, že by zněl naléhavě, ale právě protože tak nezněl. Barbie to zažil už v Tikrítu, Fallúdži i Bagdádu. Většinou po bombardování zalidněných veřejných prostranství, kdy dorazila policie a vojenské náklaďáky. „PROSÍM, DOKONČETE NÁKUPY CO NEJRYCHLEJI A POKUD MOŽNO V KLIDU.“

Několik lidí se nad tím zachechtalo, ale pak se po sobě podívali, jako by se vzpamatovávali. V uličce číslo 7 Carla Venzianová zahanbeně pomáhala Henriettě Clavardové na nohy. Je tu dost Texmati pro nás obě, pomyslela si Carla. Co mě to proboha popadlo?

Barbie kývl na Rose, aby pokračovala, a neslyšně řekl Kafe. Z dálky slyšel líbezné houkání přijíždějící sanitky.

„AŽ TU SKONČÍTE, PŘIJĎTE DO ŠÍPKOVÉ RŮŽE NA KAFE. JE ČERSTVÉ A JDE NA ÚČET PODNIKU.“

Několik lidí zatleskalo. Jakýsi vypitý hlas zaječel: „Kdo by chtěl kafe? My máme PIVO!“ Duchaplný vtípek odměnil chechtot a hýkání.

Julia zatahala Barbieho za rukáv. Čelo jí brázdily vrásky, které Barbiemu připadaly jako velmi republikánské mračení. „Oni nenakupují, ale kradou.“

„Chcete k tomu vydat komentář, nebo je odsud vypakovat dřív, než někdo někoho zabije nad pytlem praženého kafe?“ zeptal se.

Zamyslela se nad tím a přikývla. Zamračení nahradil ten do sebe obrácený úsměv, který se Barbiemu líbil stále víc. „Dobrá poznámka, plukovníku,“ řekla.

Barbie se otočil k Rose, gestem ji pobídl a Rose spustila znovu. Barbie začal s Lindou a Jackie procházet uličkami, přičemž začali nejvybrakovanějším oddělením lahůdek a mléčných výrobků. Pátrali po lidech, kteří by mohli být natolik rozjetí, že by dali přednost řádění. Nikdo takový tu nebyl. Rose si získávala důvěru a atmosféra v supermarketu se uklidňovala. Lidé odcházeli. Spousta jich tlačila vozík navršený uloupenou kořistí, ale Barbie to i tak považoval za dobré znamení. Čím dřív budou venku, tím líp, ať si naberou krámů, kolik chtějí… hlavní pro ně totiž bylo to, že je někdo označil za zákazníky a ne zloděje. Když vrátíte muži nebo ženě sebeúctu, většinou – ne vždy, ale často – vrátíte tomu člověku také schopnost myslet aspoň přiměřeně jasně.

Přidal se k nim Anson Wheeler, také tlačil nákupní vozík plný zásob. Vypadal trochu zahanbeně a z paže mu tekla krev. „Někdo se do mě trefil sklenicí oliv,“ vysvětloval. „Teď smrdím jako italský sendvič.“

Rose předala megafon Julii, která začala stejně příjemným hlasem vysílat tutéž zprávu: Dokončete nákupy, vážení zákazníci, a spořádaně odejděte.

„Tohle si nemůžeme vzít,“ ukázala Rose na Ansonův vozík.

„Ale my to potřebujeme, Rosie,“ bránil se. Mluvil omluvně, ale pevně. „Opravdu.“

„Tak tu necháme trochu peněz,“ řekla. „Teda pokud mi někdo z dodávky neukradl kabelku.“

„Hm… myslím, že to nepůjde,“ řekl Anson. „Nějací kluci vykrádali pokladny.“ Viděl, kteří kluci to byli, ale nechtěl to říct. Zrovna když vedle něj kráčí redaktorka místních novin.

Rose se zhrozila. „Co se to tu děje? Ve jménu božím, co se to děje?“

„Nevím,“ odtušil Anson.

Venku zastavila sanitka a siréna se zavrčením zmlkla. Za chvilku, zatímco Barbie, Rose a Julia stále za pomoci megafonu agitovali v uličkách obchodu (zástupy lidí už řídly), kdosi za nimi pronesl: „To by stačilo. Dejte mi to.“

Barbieho nijak nepřekvapilo, když uviděl náčelníka Randolpha, vyšňořeného do slavnostní uniformy. Objevil se tu s křížkem po funuse. Přesně podle jízdního řádu.

Rose zrovna megafonem vychvalovala přednosti kávy na účet podniku Šípková růže. Randolph jí megafon vytrhl z ruky a okamžitě začal vydávat rozkazy a vyhrožovat.

„OKAMŽITĚ OPUSŤTE PROSTOR! MLUVÍ K VÁM NÁČELNÍK PETER RANDOLPH A JÁ VÁM PŘIKAZUJU, ABYSTE OKAMŽITĚ ODEŠLI! NECHTE TU LEŽET VŠECHNO, CO NESETE, A IHNED ODEJDĚTE! POKUD POLOŽÍTE VŠECHNO, CO NESETE, A HNED ODEJDETE, MOŽNÁ SE VYHNETE OBVINĚNÍ!“

Rose se ohromeně zadívala na Barbieho. Ten pokrčil rameny. Už to bylo jedno. Duch lůzy vyprchal. Policisté, kteří byli stále schopni pohybu – dokonce i Carter Thibodeau, který se sice potácel, ale stále se držel na nohou – začali vyhánět lidi ven. Když „zákazníci“ neodložili naložené košíky, policisté jich několik shodili na zem a Frank DeLesseps převrátil navršený nákupní vozík. Tvářil se zarputile, byl bledý a rozzlobený.

„Chystáte se ty mládence zarazit?“ zeptala se Julia Randolpha.

„Ne, slečno Shumwayová, nechystám,“ řekl Randolph. „Tihle lidé tu rabují a jako s takovými se s nimi bude zacházet.“

„Čí je to vina? Kdo obchod zavřel?“

„Jděte mi z cesty,“ odsekl Randolph. „Mám tu práci.“

„Škoda, že jste tu nebyl, když vtrhli dovnitř,“ poznamenal Barbie.

Randolph se na něj podíval. Ten pohled byl nepřátelský, ale spokojený. Barbie vzdychl. Někde tikaly hodiny. Věděl to a Randolph také. Brzy se rozdrnčí zvonek. Nebýt Kupole, utekl by. Jenže bylo jasné, že nebýt Kupole, nic z toho by se nedělo.

Před nimi se Mel Searles pokusil vzít Alu Timmonsovi naložený košík. Když ho Al nechtěl vydat, Mel mu ho vyškubl… a pak srazil staršího muže k zemi. Al vykřikl bolestí, zahanbením a vztekem. Náčelník Randolph se zasmál. Krátce, jadrně, nevesele – Ha! Ha! Ha! – a v tom smíchu Barbie zaslechl všechno, co Chester’s Mill ještě čeká, pokud se Kupole brzy nezvedne.

„Pojďme, dámy,“ řekl. „Půjdeme odsud.“

13

Zrzek a Twitch seřazovali raněné – bylo jich celkem asi tucet – kolem škvárobetonové zdi supermarketu, když Barbie, Julia a Rose vyšli ven. Anson stál u skříňové dodávky Šípkové růže s papírovým ručníkem přimáčknutým na krvácející paži.

Zrzek byl zachmuřený, ale když uviděl Barbieho, tvář se mu trochu rozjasnila. „Hej, starý brachu. Viděli jsme se dnes ráno. Vlastně jsi teď můj nový sestrák.“

„Příliš zveličuješ moje schopnosti,“ řekl Barbie, ale k Zrzkovi zamířil.

Linda Everettová proběhla kolem Barbieho a vrhla se Zrzkovi do náručí. Na chvilku ji k sobě přimáčkl. „Můžu nějak pomoct, miláčku?“ zeptala se. Dívala se na Ginny a oči měla plné hrůzy. Ginny si toho pohledu všimla a unaveně zavřela oči.

„Ne,“ řekl Zrzek. „Dělej, co musíš. Já tu mám Ginu a Harriet, a teď jsem získal sestráka Barbaru.“

„Udělám, co budu moct,“ odpověděl Barbie a skoro dodal Aspoň dokud mě nezavřou.

„Půjde ti to dobře,“ řekl Zrzek. Tišeji pokračoval: „Gina a Harriet jsou nejochotnější pomocnice na světě, ale jakmile jde o něco víc než rozdávání prášků a lepení náplastí, jsou naprosto ztracené.“

Linda se shýbla k Ginny. „Je mi to líto,“ řekla.

„Bude mi dobře,“ řekla Ginny, ale oči neotevřela.

Linda věnovala manželovi políbení a ustaraný pohled, a pak odešla zpátky k Jackie Wettingtonové, která postávala opodál s blokem v ruce a zapisovala si výpověď Ernieho Calverta. Ernie si při řeči několikrát otřel oči.

Zrzek a Barbie pracovali bok po boku déle než hodinu, zatímco policisté natahovali před supermarketem žlutou policejní pásku. V jistou chvíli se tu objevil Andy Sanders, aby obhlédl škody, a nespokojeně pomlaskával a vrtěl hlavou. Barbie slyšel, jak se kohosi ptá, kam ten svět spěje, když i místní můžou klesnout takhle hluboko. Rovněž potřásl rukou náčelníkovi Randolphovi a pověděl mu, že odvádí sakra dobrou práci.

Sakra dobrou.

14

Když se vezete na vlně, jen tak vás nějaká rozmíška nerozhodí. Hádky se stanou vaším přítelem. Smůla se promění ve vyhraný jackpot. Nepřijímáte tyhle věci nějak vděčně (taková emoce je vyhrazená jenom slabochům a packalům, aspoň podle názoru Velkého Jima Rennieho), ale jako úděl. Jet na vlně je jako letět v magickém rozmachu, a pak by člověk měl (opět dle názoru Velkého Jima) kroužit jako pán a vládce.

Kdyby se vynořil z velkého starého sídla Rennieů na Millské ulici o něco dřív nebo později, nebyl by cosi uviděl a možná by jednal s Brendou Perkinsovou úplně jinak. Jenomže vyšel přesně v ten správný okamžik. Právě tak to chodí, když jedete na vlně. Obrana se hroutí a vy se ženete skrz takto magicky vytvořenou díru a snadno obsadíte pozice.

Z pracovny ho vylákalo skandování O-te-vřete! O-te-vřete! Do té doby si dělal poznámky k tomu, čemu říkal Administrativa za katastrofy… jejímž titulárním představitelem bude veselý, usměvavý Andy Sanders a šedou eminencí Velký Jim. Když to není rozbité, tak to nespravuj, tak znělo pravidlo číslo jedna v politické operační příručce Velkého Jima, a mít Andyho před sebou vždycky fungovalo jako kouzlo. Většina lidí v Chester’s Millu věděla, že je to idiot, ale na tom nezáleželo. Dokázal hrát na lidi stejnou hru pořád dokola, protože devadesát osm procent z nich byli ještě větší idioti. A i když Velký Jim nikdy neplánoval politickou kampaň v tak velkém rozsahu – proměnila se v obecní diktátorství – nepochyboval, že zabere.

Brendu Perkinsovou nepřipsal do svého seznamu možných komplikací, ale to nevadilo. Když se člověk veze na vlně, komplikace mají tendenci mizet. Tohle člověk rovněž přijme jako svůj úděl.

Šel pěšky po chodníku až na roh Millské a Hlavní, což bylo necelých sto kroků, břicho se před ním poklidně pohupovalo. Náměstíčko bylo přímo naproti. Kousek dál z kopce na druhé straně ulice stála radnice a policejní služebna, mezi nimi náměstí Válečných hrdinů.

Z tohoto rohu neviděl na Město potravin, ale viděl celou obchodnickou část Hlavní ulice. A také Juliu Shumwayovou. Vyběhla z redakce Demokratu s fotoaparátem v ruce. Klusala ulicí za skandujícími hlasy a cestou se snažila navléknout si popruh aparátu přes rameno. Velký Jim ji pozoroval. Bylo to vlastně legrační – jak se nemohla dočkat, až se dostane k nejnovějšímu neštěstí.

Legrace se ještě vystupňovala. Julia se zastavila, obrátila se, doklusala zpátky, vzala za kliku redakce, zjistila, že je otevřeno, a dveře zamkla. Pak se rozběhla znovu, aby co nejdřív spatřila své přátele a sousedy, jak vyvádějí nepřístojnosti.

Poprvé si uvědomuje, že jakmile se bestie dostane z klece, může kousnout kdekoli a kohokoli, pomyslel si Velký Jim. Ale neboj se, Julio – postarám se o tebe, stejně jako vždycky. Možná budeš muset trochu ztlumit to svoje únavné popichování, ale to bude jen malá cena za bezpečnost, co říkáš?

Samozřejmě. A kdyby se nedala…

„Občas se něco přihodí,“ filozofoval Velký Jim. Stál na rohu s rukama v kapsách a usmíval se. A když zaslechl první výkřiky… zvuk rozbíjeného skla… výstřely… jeho úsměv se ještě rozšířil. Junior by určitě neřekl Občas se něco přihodí, ale podle Velkého Jima to bylo dostatečně na výši do –

Jeho úsměv se rozložil do zamračení, protože zahlédl Brendu Perkinsovou. Většina lidí na Hlavní ulici mířila k Městu potravin, aby zjistili, co je to za povyk, ale Brenda šla Hlavní ulicí nahoru místo dolů. Možná dokonce k Renniemu… což by nevěstilo nic dobrého.

Co by mi mohla dnes ráno chtít? Co by mohlo být tak důležité, že to přebije i nepokoje v místním supermarketu?

Bylo docela dobře možné, že byl to poslední, nač Brenda myslela, ale jeho radar pípal a Jim ji bedlivě pozoroval.

Brenda a Julia šly každá po opačné straně ulice a tak se minuly. Ani jedna si druhé nevšimla. Julia se snažila běžet a při tom si upravovala fotoaparát. Brenda nespouštěla oči z červené ratejny zvané Burpeeho obchodní dům. Nesla plátěnou tašku, která se jí houpala u kolene.

Když Brenda došla k Burpeemu, vzala za kliku, ale neuspěla. Takže couvla a rozhlédla se jako člověk, který narazil na nečekanou překážku ve svých plánech a snaží se rozhodnout, co dělat dál. Stále by ještě zahlédla Shumwayovou, kdyby se ohlédla, ale to neudělala. Podívala se vlevo, vpravo, pak na druhou stranu Hlavní ulice na redakci Demokratu.

Po dalším pohledu na Burpeeho obchod přešla k Demokratu a zkusila otevřít. Samozřejmě také bylo zamčeno, Velký Jim byl svědkem, jak Julia zamyká. Brenda znovu vzala za kliku a navíc s ní ještě pořádně zacloumala. Zaklepala. Nakoukla dovnitř. Pak odstoupila, založila ruce v bok, plátěná taška se stále houpala. Když se znovu vydala Hlavní ulicí – spíš se vlekla a nerozhlížela se – Velký Jim se svižně vrátil domů. Nevěděl, proč nechce, aby si Brenda všimla, že ji pozoruje… ale ani to vědět nemusel. Stačí, když člověk poslouchá své instinkty, když jede na vlně. To na tom bylo to krásné.

Věděl však, že pokud Brenda u něj zaklepe, bude na ni připravený. Bez ohledu na to, co po něm chce.

15

Chci, abyste zítra ráno odnesla ten výtisk Julii Shumwayové, řekl jí Barbie. Ale v redakci Demokratu bylo zamčeno a tma.

Julia byla skoro určitě u toho kraválu, který se strhl u samoobsluhy. Peter Freeman a Tony Guay tam byli nejspíš taky.

Co má tedy udělat s Howieho spisem VADER? Kdyby tu byla škvíra na poštu, mohla by do ní strčit žlutou obálku, kterou nesla v plátěné tašce. Jenomže tu žádná taková škvíra nebyla.

Brenda si pomyslela, že by měla buď jít hledat Juliu k samoobsluze, nebo se vrátit domů a počkat, až se situace uklidní a Julia se vrátí do redakce. Jelikož nebyla zrovna v logickém rozpoložení, ani jedna z možností ji neoslovila. Pokud šlo o tu první, podle randálu se zdálo, že u Města potravin se strhly pouliční bouře podle všech pravidel, a Brenda se do nich nechtěla nechat vtáhnout. A pokud šlo o tu druhou…

Ta byla jasně lepší. Rozumná. Copak nepatřilo k Howieho oblíbeným rčením Kdo si počká, ten se dočká?

Ale čekání nebylo Brendinou zrovna silnou stránkou a její matka měla také své rčení: Udělej to, a budeš mít hotovo. A právě do toho měla zrovna chuť. Postavit se před něj, přečkat jeho žvanění, zapírání, ospravedlňování, a pak mu dát na vybranou: rezignovat a předat funkci Daleu Barbarovi, nebo si přečíst o všech svých špinavostech v Demokratu. Konfrontace byla pro ni trpká medicína a s takovými je možné zacházet jenom tak, že je co nejrychleji spolknete a pak si vypláchnete ústa. Měla v plánu si vypláchnout dvojitým bourbonem a nebude s tím čekat ani na poledne.

Jenže…

Nechoďte tam sama, říkal jí taky Barbie. A když se jí zeptal, komu ještě důvěřuje, vzpomněla si na Romea Burpeeho. Jenomže ten měl také zavřeno. Co jí tedy zbývalo?

Otázka zněla, jestli jí Velký Jim skutečně ublíží nebo ne, a Brenda byla toho názoru, že ne. Věřila, že po fyzické stránce je před Velkým Jimem v bezpečí, i když se Barbie strachoval – ty obavy nepochybně částečně pramenily z jeho válečných zážitků. V tomhle se šeredně přepočítala, bylo to však pochopitelné. Nebyla jediná, kdo se jako stébla chytal přesvědčení, že svět je takový, jaký byl před zaklapnutím Kupole.

16

Což však stále neřešilo problém spisu VADER.

Brenda se možná bála víc jazyka Velkého Jima než tělesné újmy, ale bylo jí jasné, že by bylo šílenství objevit se v jeho dveřích a mít spis stále u sebe. Mohl by jí ho sebrat, i kdyby mu tvrdila, že to není jediná kopie. Tohle jí připadalo klidně možné.

V půli kopečka přišla k Prestilské ulici, která běžela po horním okraji náměstíčka. První dům patřil McCainovým. Za ním bydlela Andrea Grinnellová. Ta byla sice skoro pořád ve stínu svých mužských protějšků na radnici, ale Brenda věděla, že je Andrea čestná a nemá Velkého Jima nijak v lásce. Kupodivu byla Andrea schopná podlézat spíš Andymu Sandersovi, ačkoliv důvod, proč by zrovna jeho měl někdo brát vážně, byl mimo Brendino chápání.

Možná ji nějak drží v hrsti, ozval se jí Howieho hlas v hlavě.

Brenda se skoro zasmála. To bylo směšné. Na Andree bylo důležité, že se jmenovala Twitchellová, než si ji vzal Tommy Grinnell, a Twitchellovi byli tvrdí, dokonce i ti zakřiknutí. Brendu napadlo, že by mohla obálku se spisem VADER nechat u Andrey… za předpokladu, že i u ní nebude zamčeno a prázdno. Brenda si to nemyslela. Neříkal jí někdo, že Andrea leží s chřipkou?

Brenda přešla Hlavní ulici a v duchu si nacvičovala, co řekne. Pohlídala bys mi to? Vrátím se pro to tak za půl hodinky. Jestli se pro to ale nevrátím, dej to Julii do redakce. Taky se postarej, aby se o tom dozvěděl Dale Barbara.

A co když se zeptá, co mají všechny ty tajnosti znamenat? Brenda se rozhodla, že bude upřímná. Zpráva, že se chystá donutit Jima Rennieho k rezignaci, prospěje Andree nejspíš mnohem víc než dvojitá dávka vakcíny theraflu.

Přestože Brenda toužila mít tuhle nechutnou pochůzku co nejdřív za sebou, zastavila se na chvíli před domem McCainových. Vypadal opuštěný, ale na tom nebylo nic divného – spousta rodin byla mimo město, když Kupole zaklapla. Upoutalo ji něco jiného. Především slabý pach, jako by se u nich kazilo nějaké jídlo. Najednou se jí vedro zdálo mnohem silnější, vzduch hustší a zvuky dění u Města potravin vzdálenější. Brenda si uvědomila, co to znamená: má pocit, že ji někdo sleduje. Zůstala stát a přemýšlela o tom, jak moc se ta okna zakrytá okenicemi podobají zavřeným očím. Nebyly však zavřené úplně. Pokukovaly.

Nech toho, ženská. Máš něco na práci.

Došla k Andreinu domu, znovu se zastavila, aby se ohlédla. Neviděla nic, jenom dům se staženými závěsy, trůnící v oblaku slabého pachu rozkládajících se zásob. Jenom maso může tak strašně a tak brzy páchnout. Henry a LaDonna museli mít hodně naložený mrazák, pomyslela si Brenda.

17

Brendu pozoroval Junior. Junior na kolenou, Junior pouze v trenýrkách, s hlavou plnou zvonů a bucharů. Pozoroval ji z obývacího pokoje, nakukoval kolem okraje zataženého závěsu. Když Brenda zmizela, vrátil se do spíže. Věděl, že se bude muset svých přítelkyň brzy zbavit, ale prozatím je chtěl. A chtěl tmu. Dokonce chtěl ten puch stoupající z jejich zčernalé kůže.

Cokoliv, cokoliv, co ztiší tu pronikavou bolest v hlavě.

18

Brenda třikrát zakroutila staromódním otáčivým zvonkem a nakonec se rozhodla, že to přece jen vzdá a půjde domů. Už se obracela k odchodu, když zaslechla pomalé, šouravé kroky, které se blížily ke dveřím. Přichystala si na tvář srdečný sousedský úsměv. Ten ztuhl, když Andreu uviděla – měla bledé tváře, pod očima tmavé kruhy, rozcuchané vlasy, kolem pasu utažený pásek županu, pod ním pyžamo. A v tomhle domě to taky páchlo – ne shnilým masem, ale zvratky.

Andrein úsměv byl sinalý stejně jako její tváře a čelo. „Já vím, jak vypadám,“ řekla. Spíš zaskřehotala. „Radši tě ani nebudu zvát dál. Už se to lepší, ale pořád to může být nakažlivé.“

„Zašla jsi k doktoru…“ Ale ne, samozřejmě že nezašla. Doktor Haskell byl mrtvý. „Zašla jsi za Zrzkem Everettem?“

„Ale jistě,“ odpověděla Andrea. „Řekl mi, že mi bude brzo dobře.“

„Potíš se.“

„Pořád mám trochu horečku, ale už to skoro přešlo. Můžu ti s něčím pomoct, Brendo?“

Skoro odmítla – nechtěla na ženu, která byla očividně stále nemocná, nakládat odpovědnost, jakou si nesla v plátěné tašce – ale pak Andrea řekla něco, co ji přimělo změnit názor. Velké události se často točí na malých kolečkách.

„S Howiem je mi to líto. Měla jsem toho chlapa moc ráda.“

„Děkuji ti, Andreo.“ Ne za tu soustrast, ale za to, že jsi řekla Howie a ne Vévoda.

Pro Brendu to byl vždycky milovaný Howie a spis VADER byl jeho poslední dílo. Pravděpodobně největší. Brenda se najednou rozhodla, že ho dotáhne do konce, a to bezodkladně. Vnořila ruku do plátěné tašky a vylovila úřední obálku, na níž bylo vpředu napsané Juliino jméno. „Schováš mi to, zlato? Jenom na chvíli? Musím si něco obstarat a nechci to brát s sebou.“

Brenda by zodpověděla jakoukoli otázku, kterou by jí Andrea položila, ale ta očividně žádnou neměla. Pouze objemnou obálku převzala s jakousi nepřítomnou zdvořilostí. Ale to bylo v pořádku. Aspoň nemarnily čas. Navíc se tím Andrea udrží mimo hru a možná jí to později třeba ušetří politickou blamáž.

„S radostí,“ řekla Andrea. „A teď… jestli mě omluvíš… bych si měla jít lehnout. Ale nechystám se spát!“ dodala, jako by Brenda něco proti tomuto plánu namítala. „Uslyším tě, až se vrátíš.“

„Děkuju ti,“ řekla Brenda. „Piješ aspoň nějaké šťávy?“

„Po litrech. Nemusíš spěchat, zlato – tvoji obálku ti pěkně ohlídám.“

Brenda se jí chystala znovu poděkovat, ale millská třetí radní už zavřela dveře.

19

Ke konci rozhovoru s Brendou se začal Andree třást žaludek. Bránila se tomu, ale tenhle boj prohraje. Tlachala cosi o pití džusu, nabádala Brendu, ať nepospíchá, pak zabouchla dveře chudákovi ženské před nosem a vysprintovala do své smrduté koupelny. Hluboko v hrdle už se jí ozývalo urk urk.

Vedle pohovky v obývacím pokoji stál malý stolek a když probíhala kolem, poslepu na něj úřední obálku odhodila. Obálka sklouzla po naleštěné desce a na druhé straně zapadla do temného prostoru mezi stolkem a pohovkou.

Andrea to do koupelny stihla, nikoli však k záchodu… což však nevadilo. Mísa byla stejně plná stojaté, páchnoucí polévky, která vyšla z jejího těla během nekonečné, právě uplynulé noci. Shýbla se tedy nad umyvadlo a dávila, až se jí zdálo, že se jí utrhne snad i jícen a přistane ještě teplý a pulzující na pocákaném porcelánu.

To se nestalo, ale svět zešedl a odcupital od ní na vysokých podpatcích, takže byl stále menší a méně hmatatelný, zatímco se potácela a snažila se neomdlít. Když se jí trochu ulevilo, pomalu prošla na gumových nohou chodbou, jednou rukou klouzala po dřevěném obložení, aby udržela rovnováhu. Třásla se a slyšela cvakat vlastní zuby, což byl hrozný zvuk, který snad vnímala nikoli ušima, ale zadní stěnou očí.

Ani neuvažovala o tom, že by se pokusila dopravit se do ložnice nahoře, ale šla rovnou na krytou zadní verandu. Takhle pozdě v říjnu by tam už jindy byla na posezení moc velká zima, ale dnes bylo parno. Na starou chaise longue neulehla, spíš se do jejího plesnivého, ale stále konejšivého náručí zhroutila.

Za minutku vstanu, řekla si. Vytáhnu z lednice poslední láhev Polského pramene a vypláchnu si z pusy tu hnusnou pa…

Ale v tu chvíli se její myšlenky kamsi vytratily. Upadla do hlubokého a vydatného spánku, z něhož ji nedokázaly probudit ani neklidné záškuby nohou a rukou. Měla spoustu snů. Jeden byl o hrozném požáru, od kterého utíkali lidé, kašlali a dávili se a hledali místo, kde by mohli najít vzduch, který by byl stále chladný a čistý. Další byl o tom, že k jejím dveřím přišla Brenda Perkinsová a dala jí nějakou obálku. Když ji Andrea otevřela, ven se vysypal nekonečný proud růžových oxycontinů. Než se probudila, byl večer a na všechny sny zapomněla.

Stejně jako na návštěvu Brendy Perkinsové.

20

„Pojď do mé pracovny,“ zval ji Velký Jim srdečně. „Nebo by sis nejdřív dala něco k pití? Mám nějaké coly, i když už asi trochu zteplaly. Můj generátor včera večer zhasl. Došel mu propan.“

„Podle mě víš, kde si sehnat další,“ řekla.

Tázavě povytáhl obočí.

„Jde o ten metamfetamin, který vyrábíte,“ vysvětlovala trpělivě. „Vyrozuměla jsem – na základě Howieho poznámek – že ho vaříte ve velkém množství. ‚Hromady, že nad tím zůstává rozum stát,‘ tak to vyjádřil. To musíte spotřebovat spoustu plynu.“

Když už se do toho skutečně pustila, zjistila, že její nervozita zmizela. Dokonce pocítila jisté chladné potěšení z toho, jak se mu do tváří hrne krev a barva stoupá přes čelo vzhůru.

„Netuším, o čem to mluvíš. Nejspíš ti žalem…“ Vzdychl a rozpřáhl ruce s tlustými prsty. „Pojď dovnitř. Probereme to a já udělám všechno, aby tvoje dušička došla klidu.“

Usmála se. Že se vůbec dokázala usmát, byl docela objev, a ještě víc to napomohlo představě, že se na ni Howie odněkud dívá. Také ji nabádá, aby byla opatrná. Této rady se hodlala držet.

Před Rennieho domem, na trávníku uprostřed popadaného listí, stály dvě židle Adirondack. „Tady je to docela příjemné,“ řekla.

„O obchodě bych radši mluvil uvnitř.“

„Chtěl bys vidět svoji fotografii na titulní stránce Demokratu? Protože to můžu zařídit.“

Škubl sebou, jako by ho udeřila, a na okamžik zahlédla v těch malých, zapadlých prasečích očkách nenávist. „Vévoda mě nikdy neměl rád a nejspíš je přirozené, že ty svoje pocity ventiloval…“

„Jmenoval se Howie!“

Velký Jim rozhodil ruce, jako by naznačoval, že s některými ženskými není řeč, a pak ji odvedl k židlím s výhledem na Millskou ulici.

Brenda Perkinsová mluvila skoro půl hodiny a jak mluvila, byla stále ledovější a rozzlobenější. Metamfetaminová laboratoř, s Andym Sandersem a – skoro jistě – Lesterem Cogginsem jako tichými společníky. Ohromující rozsah celé akce. Pravděpodobné umístění. Distributoři na střední úrovni, kterým byla slíbena imunita výměnou za informace. Penězovody. Jak se operace rozrostla natolik, že místní lékárník už nemohl bezpečně dodávat nezbytné ingredience, takže bylo nutné dovážet ze zámoří.

„Přiváželi to do městečka v náklaďácích označených Gideonova biblická společnost,“ řekla Brenda. „Howie to komentoval ‚až moc chytré‘.“

Velký Jim seděl a díval se na tichou ulici v obytné čtvrti. Brenda cítila, jak z něj čiší vztek a nenávist. Jako žár z rozpáleného hrnce.

„Nic z toho nemůžeš dokázat,“ řekl nakonec.

„Na tom nesejde, pokud se Howieho spis objeví v Demokratu. Není to správný postup, ale takové drobné opomenutí je tvému srdci velmi blízké.“

Máchl rukou. „Nepochybuju, že jsi měla nějaký spis, ale moje jméno nikde nefiguruje.“

„Je na dokumentech Městského podnikání,“ řekla a Velký Jim se zhoupl v židli, jako by se rozmáchla pěstí a zasáhla ho do spánku. „Městské podnikání zapsané do rejstříku v Carson City. A z Nevady peníze putovaly do Chongqingu, farmaceutického centra Čínské lidové republiky.“ Usmála se. „Myslel sis, že jsi chytrý? Moc chytrý.“

„Kde je ten spis?“

„Dnes ráno jsem nechala kopii u Julie.“ Zatahovat do toho Andreu bylo to poslední, co by si přála. A představa, že spis je v rukou novinářky, ho přivede k rozumu mnohem rychleji. U Andrey by mohl mít pocit, že ji on nebo Andy Sanders nějak ukecají.

„Jsou ještě jiné kopie?“

„Co myslíš?“

Na chvíli se zamyslel, pak řekl: „Držel jsem to mimo městečko.“

Neodpověděla.

„Dělal jsem to pro dobro městečka.“

„Pro městečko jsi udělal hodně dobrého, Jime. Máme stejnou kanalizaci jako v šedesátých letech minulého století, Chesterské jezírko je znečištěné, obchodní zóna skomírá…“ Seděla rovná jako pravítko a svírala područky židle. „Ty zasraný nabubřelý červe.“

„Co chceš?“ Zíral přímo před sebe na prázdnou ulici. Na spánku mu tepala velká žíla.

„Abys oznámil svoji rezignaci. Barbie funkci převezme jako prezidentův…“

„Nikdy nerezignuju kvůli takovýmu zatr-frackovi.“ Otočil se a podíval se na ni. Usmíval se. Byl to odpudivý úsměv. „Nenechala jsi to u Julie, protože Julia je u supermarketu a pozoruje pořádnou rvačku. Možná jsi Vévodův spis někam zamkla, ale jeho kopii jsi u nikoho nenechala. Zkusila jsi to u Romea, pak u Julie, pak jsi šla rovnou sem. Viděl jsem tě, jak sem jdeš z náměstíčka.“

„Ale nechala,“ řekla. „Aby ses nespletl.“ A kdyby mu řekla, kde kopii nechala? Andrea by měla smůlu. Brenda se chystala vstát. „Dala jsem ti šanci. Teď odcházím.“

„Tvoje další chyba byla, že sis myslela, že venku na ulici budeš v bezpečí. Na prázdné ulici.“ Mluvil skoro laskavě, a když se dotkl její paže, obrátila se k němu. Sevřel jí obličej do dlaně. A škubl.

Brenda Perkinsová uslyšela nechutné prasknutí, jako když se zlomí větev přetížená námrazou, následovala ten zvuk do velké temnoty a cestou se snažila volat manželovo jméno.

21

Velký Jim vešel dovnitř a ze skříně na chodbě vytáhl lacinou čepici s nápisem Ojetá auta Jima Rennieho. K tomu rukavice. A ze spíže dýni. Brenda stále seděla na své adirondacké židli, s bradou pokleslou na hrudník. Jim se rozhlédl. Nikdo. Svět patřil jemu. Nasadil jí čepici na hlavu (kšilt stáhl nízko), navlékl rukavice na ruce a dýni jí položil do klína. Podle jeho názoru to bude naprosto stačit, dokud se nevrátí Junior a neodveze ji na místo, kde se může stát další položkou na Barbieho řeznickém účtu. Do té doby bude vypadat prostě jako další vycpaný halloweenský panák.

Podíval se jí do plátěné tašky. Byla v ní peněženka, hřeben a brožovaný román. Takže tohle bylo v pořádku. Tohle stačí strčit do sklepa za vyhaslý kotel.

Nechal ji tam s čepicí staženou do čela a dýní na klíně, a vrátil se do domu, aby se zbavil její tašky a počkal na syna.

V DÍŘE

1

Domněnka radního Rennieho, že toho rána nikdo neviděl Brendu přicházet do jeho domu, byla správná. Někdo ji však viděl při jejích ranních pochůzkách, a nebyl to jeden člověk, ale tři, včetně někoho, kdo bydlel rovněž na Millské ulici. Kdyby to Velký Jim věděl, zastavilo by ho to? Těžko. Tou dobou už mířil odhodlaně za svým a bylo příliš pozdě se vracet. Ale možná by to způsobilo, že by zapřemýšlel o tom (protože svým způsobem opravdu byl přemýšlivý), jak se vražda podobá bramborovým lupínkům značky Lay’s: při jednom nezůstanete.

2

Když Velký Jim přišel na roh ulic Millské a Hlavní, oněch pozorovatelů si nevšiml. Stejně jako Brenda, když šla do kopce po náměstí. Bylo to tím, že pozorovatelé nechtěli být zpozorováni. Schovávali se pod mostem Míru, který byl určený k demolici. Ale to nebylo nejhorší. Kdyby Claire McClatcheyová viděla ty cigarety, dostala by psotník. Možná dokonce infarkt. A rozhodně by už nikdy nedovolila, aby se Joe paktoval s tou Norrie Calvertovou, přestože osud městečka závisel na jejich spojenectví, protože právě Norrie dodala kuřivo – hrozně zprohýbané a ožvachtlané winstonky, které našla na polici v garáži. Její otec přestal kouřit před rokem a balíček pokrýval jemný nános prachu, ale cigarety uvnitř připadaly Norrie v pořádku. Zbyly tam jenom tři, ale naprosto stačily: pro každého jedna. Považujte to za obřad pro štěstí, nařídila klukům.

„Budeme kouřit jako indiáni, když se modlili k bohům, aby měli úspěšný lov. Pak se pustíme do práce.“

„To zní dobře,“ souhlasil Joe. Vždycky byl zvědavý, jaké to je, kouřit. Nechápal, v čem je půvab, ale nějaký musel být, protože spousta lidí pořád kouřila.

„K jakým bohům?“ zeptal se Benny Drake.

„Podle libosti,“ odpověděla Norrie a podívala se na něj, jako by byl nejhloupější tvor ve vesmíru. „Klidně i k Pánu Bohu, pokud ho máš rád.“ Byla oblečená do vybledlých džínových kraťasů a růžového tílka, vlasy měla výjimečně rozpuštěné, takže rámovaly její liščí tvářičku, místo aby byly stažené dozadu do obvyklého ohonu vhodného pro lítání po městečku. Oběma chlapcům připadala hezká. Vlastně absolutně úžasná. „Já se budu modlit k Zázračné ženě.“

„Zázračná žena není žádná bohyně,“ namítl Joe, vzal si jednu postarší winstonku a uhladil ji. „Zázračná žena je superhrdina.“ Zamyslel se. „Spíš superhrdinka.“

„Pro mě je bohyně,“ odpověděla Norrie s vážnou upřímností, které se nedalo odporovat, natož ji zesměšňovat. Opatrně si narovnala svou cigaretu. Benny ji nechal, jak byla. Připadalo mu, že ohnutá cigareta má v sobě něco šikézního. „Až do devíti jsem měl mocné náramky Zázračné ženy, ale pak jsem je ztratil. Myslím, že mi je ukradla ta kráva Yvonne Nedeauová.“

Norrie škrtla zápalkou a přistrčila ji nejdřív k cigaretě Strašáka Joea, pak k Bennymu. Když se pokusila si připálit, Benny jí zápalku sfoukl.

„Proč jsi to udělal?“ naštvala se.

„To by byly tři na jednu sirku. Nosí to smůlu.“

„Ty tomu fakt věříš?“

„Ani ne,“ řekl Benny, „ale dneska se nám hodí všecko možné štěstí.“ Podíval se na nákupní sáček v košíku na kole, pak si z cigarety potáhl. Trochu si šlukl a když kouř vykašlal, oči se mu rozslzely. „To chutná jako panteří hovno!“

„Kouříš ho často, co?“ zeptal se Joe. Také si potáhl ze své cigarety. Nechtěl vypadat jako sketa, ale nechtěl se ani rozkašlat nebo se třeba pozvracet. Kouř pálil, ale bylo to jaksi příjemné. Možná na tom přece jenom něco bylo. Akorát že se mu už začínala motat hlava.

S tím šlukováním pomalu, napomenul se. Kdybych sebou sekl, byla by to skoro stejná blamáž jako se poblít. Ledaže by snad omdlel Norrie Calvertové do klína. To by mohlo být fakticky bezva.

Norrie hmátla do kapsy kraťasů a vytáhla víčko od láhve s džusem. „Můžeme z toho udělat popelník. Chci po indiánsku obřadně kouřit, ale ne podpálit most.“ Pak zavřela oči. Rty se jí začaly pohybovat. Na cigaretě, kterou držela mezi prsty, rostl popel.

Benny se podíval na Joea, pokrčil rameny a také zavřel oči. „Všemohoucí neznámý vojíne, prosím vyslyš modlitbu svého pokorného pucfleka Drakea…“

Norrie ho kopla, ani neotevřela oči.

Joe vstal (trochu se mu točila hlava, ale nebylo to tak zlé. Zkusil si znovu šluknout, když už stál) a prošel kolem zaparkovaných bicyklů na konec kryté lávky, který ústil na náměstí.

„Kam jdeš?“ zeptala se Norrie stále se zavřenýma očima.

„Líp se mi modlí, když se dívám do přírody,“ odpověděl Joe, ale pravda byla, že se potřeboval nadýchat čerstvého vzduchu. Ne že by to zavinil hořící tabák, ten mu docela chutnal. Ale spíš mu vadily ostatní pachy uvnitř mostu – hnijící dřevo, vyčpělé pivo a kyselé chemické aroma, které stoupalo snad přímo z Prestilského potoka pod nimi (Šéf by jim mohl prozradit, že tenhle pach byste si mohli zamilovat).

Ani venkovní vzduch nebyl nijak skvělý. Měl v sobě cosi mírně použitého, co Joeovi připomnělo loňský výlet s rodiči do New Yorku. Takhle to trochu páchlo v metru, zvlášť ke konci dne, kdy se davy lidí přepravovaly domů.

Odklepal popel do ruky. Když ho vyhazoval, zahlédl šlapat do kopce Brendu Perkinsovou.

Za chvilku se jeho ramene dotkla čísi ruka. Velmi zlehka a jemně, takže nepatřila Bennymu. „Kdo je to?“ zeptala se Norrie.

„Znám ji od vidění, ale nevím, jak se jmenuje.“

Benny se k nim připojil. „To je paní Perkinsová. Vdova po šerifovi.“

Norrie do něj dloubla loktem. „Po policejním náčelníkovi, troubo.“

Benny trhl rameny. „To je fuk.“

Pozorovali ji, hlavně protože v dohledu nikdo jiný nebyl. Zbytek lidí z městečka byl v supermarketu, kde zřejmě sváděl největší světovou bitvu o jídlo. Tři děti bitvu obhlédly, ale jen zdálky. Nikdo je nemusel přesvědčovat, aby se držely stranou, protože věděly, jak cenné zařízení jim bylo svěřeno do opatrování.

Brenda přešla Hlavní ulici do Prestilské, zastavila se před domem McCainových a pak zamířila k domu paní Grinnellové.

„Pojďme,“ pobídl je Benny.

„Přece nemůžeme jít, dokud neodejde ona,“ poučila ho Norrie.

Benny pokrčil rameny. „O co jde? Jestli nás uvidí, tak jsme prostě tři děti, co se poflakují na náměstí. A víš co? Nejspíš by nás ani neviděla, i kdyby hleděla přímo na nás. Dospělí totiž nikdy děti nevidí.“ Zamyslel se nad tím. „Pokud teda nejezdí na skejtech.“

„Nebo nekouří,“ dodala Norrie. Všichni pohlédli na svou cigaretu.

Joe zahákl prst za ucha nákupního pytle uloženého v nosiči, který byl připevněný k řídítkům Bennyho kola značky Schwinn Vysoké pláně. „Mají také sklony vidět děti, co se poflakují s drahým majetkem města.“

Norrie si zastrčila cigaretu do koutku úst. Díky tomu vypadala parádně drsná, parádně krásná a parádně dospělá.

Chlapci se znovu zahleděli ven. Vdova po policejním náčelníkovi právě mluvila s paní Grinnellovou. Rozhovor nebyl dlouhý. Paní Perkinsová cestou do schodů vytáhla z plátěné tašky velkou hnědou obálku a děti sledovaly, jak ji podává paní Grinnellové. Za několik vteřin paní Grinnellová v podstatě přibouchla dveře návštěvě před nosem.

„Páni, to bylo sprostý,“ poznamenal Benny. „To by bylo na týdenního zaracha.“

Joe a Norrie se zasmáli.

Paní Perkinsová zůstala chvíli stát jako opařená, pak sešla po schodech dolů. Stála teď tváří k náměstí a tři děti se instinktivně stáhly hlouběji do stínů v kryté lávce. Tím pádem ji ztratily z dohledu, ale Joe našel příhodnou škvíru v dřevěné stěně a díval se skrz ni.

„Vrací se na Hlavní,“ hlásil. „Jo, teď jde do kopce… znovu přechází na druhou stranu…“

Benny držel imaginární mikrofon. „Videokontakt na jedenácté.“

Joe si ho nevšímal. „Teď jde do naší ulice.“ Obrátil se k Bennymu a Norrie. „Myslíte, že jde navštívit moji mámu?“

„Millská je čtyři bloky dlouhá, kámo,“ konejšil ho Benny. „Jaká je pravděpodobnost?“

Joeovi se ulevilo, i když nepřišel na žádný důvod, proč by návštěva paní Perkinsové u jeho mámy měla znamenat něco špatného. Jenom že máma byla hrozně ustaraná kvůli tomu, že táta byl mimo město, a Joe by ji určitě hrozně nerad viděl ještě rozčilenější, než byla teď. Skoro mu zakázala zúčastnit se téhle expedice. Díky bohu jí tenhle nápad vymluvila slečna Shumwayová, nejvíc na ni zapůsobil argument, že Dale Barbara určil pro tuhle práci výslovně Joea (Joe – a Benny s Norrie taky – místo „práce“ říkali „mise“).

„Paní McClatcheyová,“ říkala Julia, „pokud někdo dokáže tenhle přístroj rozchodit, tak podle Barbieho je to nejspíš váš syn. Mohlo by to být velice důležité.“

To udělalo Joeovi moc dobře, ale když se podíval mámě do tváře – ustarané, ztrhané – přitížilo se mu. Neuplynuly ještě ani tři dny od chvíle, kdy Kupole sklapla, ale máma už zhubla. A jak pořád brala do ruky tátovu fotku, to Joeovi taky přitěžovalo. Jako by si myslela, že táta umřel a ne jen uvízl v nějakém motelu, kde nejspíš popíjí pivo a sleduje HBO.

Se slečnou Shumwayovou však souhlasila. „S takovými hračičkami si opravdu umí poradit. Odmalička byl takový.“ Prohlédla si ho od hlavy k patě a vzdychla. „Kdy jsi tak vyrostl, synu?“

„Nevím,“ odpověděl pravdivě.

„Když ti to dovolím, budeš opatrný?“

„A vezmeš si s sebou kamarády,“ dodala Julia.

„Bennyho a Norrie? Jasně.“

„A taky buďte trochu diskrétní,“ nabádala ho Julia. „Víš, co to slovo znamená, Joe?“

„Ano, paní, to teda vím.“

Znamenalo to nenechat se chytit.

3

Brenda zmizela za clonou stromů, které lemovaly Millskou ulici. „Tak jo,“ ozval se Benny. „Jdeme.“ Opatrně zamáčkl cigaretu v provizorním popelníku a pak vytáhl nákupní pytlík z drátěného nosiče na kole. V pytli byl staromódní žlutý Geigerův počítač, který putoval od Barbieho k Zrzkovi a k Julii… až skončil u Joea a jeho roty.

Joe si vzal víčko od džusu a také zamáčkl svůj nedopalek. Pomyslel si při tom, že by to rád zkusil znovu, až bude mít víc času soustředit se na ten zážitek. Na druhou stranu by to možná dělat neměl. Měl návyk na počítače, kreslené romány Briana K. Vaughana a skateboard. Možná bylo těch klíšťat na jedna záda dost.

„Začnou se tu trousit lidi,“ otočil se k Bennymu a Norrie. „Nejspíš spousta lidí, až je ty hrátky v supermarketu přestanou bavit. Musíme jenom doufat, že nám nebudou věnovat pozornost.“

V duchu slyšel, jak slečna Shumwayová říká jeho mámě, jak důležité pro městečko to může být. Jemu to říkat nemusela, on to možná chápal líp než ony.

„Ale jestli půjde kolem nějakej policajt…“ začala Norrie.

Joe přikývl. „Půjde to zpátky do sáčku. A ven lítací talířek.“

„Fakt si myslíš, že je tady na náměstíčku zakopaný nějaký mimozemský generátor?“ zeptal se Benny.

„Řekl jsem možná,“ odpověděl Joe o něco ostřeji, než měl v úmyslu. „Nic se nedá vyloučit.“

Ve skutečnosti si Joe myslel, že je to víc než možné – považoval to za pravděpodobné. Pokud Kupole nebyla nadpřirozeného původu, tak šlo o silové pole. Každé silové pole musí mít svůj generátor. Jemu to připadalo jako hotová věc, ale nechtěl v nich budit přílišné naděje. Vlastně v sobě.

„Tak začneme hledat,“ řekla Norrie. Protáhla se pod prověšenou žlutou policejní páskou. „Jenom doufám, že jste se vy dva pořádně pomodlili.“

Joe nevěřil na modlení za věci, které může zvládnout sám, ale přece jen vyslal rychlou modlitbičku ohledně jiné záležitosti: pokud ten generátor najdou, Norrie Calvertová mu dá další pusu. Pořádnou a dlouhou.

4

O něco dřív toho rána, během přípravné schůze u McClatcheyových v obýváku, si Strašák Joe zul pravou tenisku i bílou sportovní ponožku pod ní.

„Dejte mi koledu, nebo něco provedu, čuchněte mi nohám a koukejte navalit bonbón,“ spustil Benny vesele.

„Sklapni, pitomče,“ odpověděl Joe.

„Neříkej kamarádovi pitomec,“ ozvala se Claire McClatcheyová, ale káravě se podívala na Bennyho.

Norrie se žádným vtípkem nepřidala, jen se zájmem přihlížela, jak Joe pokládá ponožku na koberec v obývacím pokoji a uhlazuje ji rukou.

„Tohle je Chester’s Mill,“ řekl Joe. „Má stejný tvar, že jo?“

„Přesně děsně,“ souhlasil Benny. „Je naším osudem žít v městečku, které vypadá jako jedna sportovní ponožka Joea McClatcheyho.“

„Nebo babský střevíc,“ přidala se Norrie.

„‚Byla jedna stará paní, která ve střevíci bydlela,‘“ zarecitovala paní McClatcheyová. Seděla na pohovce s manželovou fotografií na klíně, stejně jako včera pozdě odpoledne, kdy přišla slečna Shumwayová s geigerem. „‚Měla tolik dětí, že si rady s nimi neznala.‘“

„Dobrý, mami,“ řekl Joe a snažil se neuculovat. Na střední škole si to upravili na Měla tolik dětí, že jí kunda upadla.

Podíval se znovu na ponožku. „Takže má ponožka někde prostředek?“

Benny a Norrie se nad tím zamysleli a Joe je nechal. Skutečnost, že je taková otázka dokázala zaujmout, patřila k věcem, které na nich prostě žral.

„Ne takový, jaký má třeba kruh nebo čtverec,“ řekla Norrie nakonec. „To jsou geometrické tvary.“

Benny řekl: „Podle mě má ponožka taky geometrický tvar – technicky vzato – ale nevím, jak by se jmenoval. Ponožník?“

Norrie se zasmála. Dokonce i Claire s pousmála.

„Na mapě má Mill blízko k šestiúhelníku,“ řekl Joe, „ale to je jedno. Použijte selský rozum.“

Norrie ukázala na jedno místo na ponožce, kde chodidlo přecházelo do zúženého návleku. „Tady. To je prostředek.“

Joe tam udělal špičkou pera tečku.

„Tedy nevím, jestli to půjde vyprat, mistře,“ vzdychla Claire. „Ale stejně budeš potřebovat nové.“ A než Joe stačil položit další otázku, řekla: „Na mapě by to bylo zhruba v místech, kde je náměstí. Tam se chystáte hledat?“

„Tam budeme hledat nejdřív,“ řekl Joe a trochu schlípl, protože mu vyfoukla vysvětlující pointu.

„Protože pokud existuje nějaký generátor,“ přemýšlela paní McClatcheyová, „podle tebe by měl být uprostřed městečka. Nebo někde blízko.“

Joe přikývl.

„Bezva, paní McClatcheyová,“ řekl Benny. Zvedl ruku. „Plácneme si, matko mého duševně spřízněného bratra.“

Claire McClatcheyová se chabě pousmála a s manželovým obrázkem stále v ruce plácla Bennyho do dlaně. Pak řekla: „Aspoň že je na náměstí bezpečno.“ Odmlčela se a zamyslela se nad tím, trochu zamračeně. „Aspoň doufám, ale kdo to může vědět?“

„Nebojte se,“ utěšovala ji Norrie. „Já na ně dám pozor.“

„Jenom mi slibte, že jestli něco opravdu najdete, přenecháte další práci odborníkům,“ prosila je Claire.

Mami, pomyslel si Joe, myslím, že ti odborníci jsme asi my. Ale nahlas to neřekl. Věděl, že by ji to zkrušilo ještě víc.

„Slovo na to,“ řekl Benny a znovu zvedl ruku. „Plácneme si na to, ó matko mého…“

Tentokrát nechala obě ruce ležet na fotografii. „Mám tě ráda, Benny, ale někdy je tě opravdu dost.“

Smutně se usmál. „Moje máma říká přesně totéž.“

5

Joe a jeho kamarádi sešli z kopce k pódiu, které stálo uprostřed náměstíčka. Za nimi zurčel Prestilský potok. Bylo v něm málo vody, protože na severozápadě, kde vtékal do Chester’s Millu, ho přehradila Kupole. Pokud zůstane Kupole na místě i zítra, nejspíš bude z potoka jenom blátivý čůrek.

„Tak jo,“ řekl Benny. „Freddy Flákač končí. Přišla chvíle, aby skejťáci zachránili Chester’s Mill. Nakopni tu hračičku.“

Joe opatrně (a se skutečnou vážností) vytáhl Geigerův počítač z nákupního pytle. Baterie, která ho poháněla, byla dávno mrtvý voják a na čidlech byla vrstva jakéhosi sajrajtu, ale trocha pečicí sody korozi odstranila a Norrie našla v otcově skříni na nářadí ne jeden, ale rovnou tři šestivoltové suché články. „Je trochu úchylný na baterie,“ svěřila se jim, „a jednou se zabije, jak se usilovně snaží naučit se na skejtu, ale stejně ho mám ráda.“

Joe položil palec na spínač, pak se na ně zachmuřeně podíval. „Víte, že ta věc by mohla naměřit prd všude, kam ji vezmeme, a stejně tu ten generátor může být, akorát že nebude vyzařovat vlny alfa nebo be –“

„Zapni to, kristepane!“ přerušil ho Benny. „To napětí mě zabije.“

„Má pravdu,“ přidala se Norrie. „Zapni to.“

Ale byla tu ještě jedna zajímavost. Pořádně si Geigerův počítač vyzkoušeli kolem Joeova domu a pracoval dobře – když ho namířili na staré hodinky s radiovým ciferníkem, ručička znatelně poskočila. Všichni po řadě si to vyzkoušeli. Ale teď byli venku – takříkajíc v terénu – a Joe jakoby ochrnul. Na čele mu stál pot. Cítil, jak mu vyrážejí další kapky a chystají se stéct dolů.

Byl by tak stál ještě hodnou chvíli, kdyby Norrie nepoložila svou ruku na jeho. Pak se přidal i Benny. Všichni tři nakonec posunuli spínač společně. Ručička v okénku POČET ZA SEKUNDU okamžitě vyskočila na +5 a Norrie stiskla Joeovi rameno. Pak se ručička zhoupla zpátky na +2 a dívka sevření uvolnila. Neměli žádnou zkušenost s měřiči radiace, ale všichni si domysleli, že vidí jen obvyklou přirozenou radioaktivitu.

Joe pomalu obešel pódium a nastrkoval před sebe trubičku Geiger-Müllerova počítače na kroucené šňůře podobné té od telefonu. Kontrolka stavu baterie svítila jasně žlutě a ručička se chvilkami zachvěla, ale většinou se držela poblíž nuly. Drobné skoky, které viděli, nejspíš působily jejich vlastní pohyby. Joe nebyl překvapený – něco v něm vědělo, že tohle nemůže být jednoduché – ale i tak byl trpce zklamaný. Bylo opravdu podivuhodné, jak se zklamání a absence překvapení navzájem doplňují. Jsou to taková emocionální dvojčata Olsenova.

„Půjč mi to,“ řekla Norrie. „Možná budu mít větší štěstí.“

Bez protestu jí přístroj podal. Během další hodiny prošli křížem krážem náměstí a s Geigerem se střídali. Viděli, jak na Millskou ulici zabočuje auto, ale nevšimli si, že za volantem sedí Junior Rennie – už mu zase bylo líp. Ani on si jich nevšiml. Z kopce u náměstí se směrem k Městu potravin přehnala sanitka s rozsvícenými světly a kvílející sirénou. Děti na okamžik zvedly hlavu, ale už byly znovu ponořené do práce, když se krátce poté znovu objevil Junior, tentokrát za volantem otcova hummeru.

Vůbec je nenapadlo vytáhnout létací talířek, který si vzaly pro případ maskování, měly příliš mnoho práce. Ale nevadilo to. Jen málokterý z občanů mířících domů se namáhal podívat se na náměstí. Někteří byli zranění. Většinou si nesli ukořistěné potraviny a někteří tlačili naložené nákupní vozíky. Skoro všichni vypadali zahanbeně.

Kolem poledne to Joe a jeho kamarádi chtěli vzdát. Navíc měli hlad. „Pojďme k nám domů,“ navrhl Joe. „Máma nám přichystá něco k jídlu.“

„Skvěle,“ souhlasil Benny. „Doufám, že to bude chop suey. Tohle jídlo tvojí mámy bývá mimořádně povedené.“

„Můžeme nejdřív projít mostem Míru a zkusit to na druhé straně?“ zeptala se Norrie.

Joe rozhodil ruce. „Klidně, ale tím směrem je jenom les. Navíc dál od centra.“

„Já vím, ale…“ Nedořekla.

„Ale co?“

„Nic. Jenom takový nápad. Nejspíš pitomý.“

Joe se podíval na Bennyho. Benny pokrčil rameny a podal jí Geigerův počítač.

Vrátili se k mostu Míru a protáhli se pod policejní páskou. Uvnitř bylo šero, ale zase ne tolik, aby Joe nakukující Norrie přes rameno neviděl, že když se ocitli za půlkou mostu, ručička geigeru se pohnula. Šli husím pochodem, aby příliš nezatěžovali shnilá prkna v podlážce. Když vyšli na opačné straně, informovala je tam cedule, že NYNÍ OPOUŠTÍTE OBECNÍ POZEMEK CHESTER’S MILLU, ZAL. 1808. Do kopce porostlého duby, jasany a buky vedla prošlapaná stezka. Podzimně zbarvené listí schlíple viselo na stromech a vypadalo spíš nevlídně než vesele.

Když se ocitli na úpatí stezky, ručička v okénku POČET ZA SEKUNDU se ocitla mezi +5 a +10. Za +10 se kalibrace měřidla prudce zvyšovala na +50 a pak až na +1000. Horní část ciferníku byla červená. Ručička byla hluboko dole, ale Joe si byl docela jistý, že její současná pozice už na přirozenou radioaktivitu nevypadá.

Benny se díval na lehounce se chvějící ručičku, ale Joe hleděl na Norrie.

„O čem jsi to přemýšlela?“ zeptal se jí. „Neboj se a vyklop to, protože ten nápad přece jenom nevypadá tak hloupě.“

„Nevypadá,“ souhlasil Benny. Poklepal na okénko POČET ZA SEKUNDU. Ručička poskočila, ale pak se vrátila na +7 až 8.

„Říkala jsem si, že generátor a vysílačka jsou prakticky totéž,“ spustila Norrie. „A vysílačka nemusí být uprostřed, hlavně když je vysoká.“

„Vysílač WCIK není,“ namítl Benny. „Akorát je postavený na mýtině a sjíždí tam Ježíše. Byl jsem tam.“

„Jo, ale ten jejich vysílač je supersilný, nebo jak to říct,“ odpověděla Norrie. „Táta říkal, že má sto tisíc wattů nebo čeho. Možná hledáme něco, co má kratší dosah. Takže pak mě napadlo: Která část městečka leží nejvýš?“

„Černý hřbet,“ řekl Joe.

„Černý hřbet,“ souhlasila a zvedla pěstičku.

Joe do ní zlehka praštil a pak kamsi ukázal. „Tudy, tři kilometry. Možná i čtyři.“ Zaměřil trubici Geiger-Müllerova počítače tím směrem a všichni fascinovaně pozorovali, jak se ručička zvedla na +10.

„To mě vojeď,“ zahučel Benny.

„Leda až ti bude čtyřicet,“ odsekla Norrie. Drsná jako vždy… ale začervenala se. Trochu.

„U cesty na Černý hřbet je starý sad,“ řekl Joe. „Je z něho výhled na celý Mill – taky na TR-90. Aspoň to tvrdí můj táta. Mohlo by to být tam. Norrie, ty seš génius.“ Přece jenom nemusí čekat, až mu dá pusu. Chopil se té pocty sám, i když se neodvážil dál než do koutku úst.

Vypadala potěšenè, ale stejně měla pořád mezi očima zamračenou vrásku. „Třeba to ještě nic neznamená. Ta ručička nijak zvlášť neblázní. Dalo by se tam vyjet na kole?“

„Jasně!“ řekl Joe.

„Po obědě,“ dodal Benny. Považoval se za praktického člověka.

6

Zatímco Joe, Benny a Norrie pojídali oběd u McClatcheyových (skutečně to bylo chop suey) a Zrzek Everett v nemocnici za pomoci Barbieho a dvou nezletilých dívek ošetřovali oběti supermarketového povstání, seděl Velký Jim Rennie ve své pracovně a probíral se seznamem různých položek. Některé odškrtával.

Všiml si, že jeho hummer couvá po příjezdové cestě, a odškrtl si další řádek: Brenda odpadla s ostatními. Podle vlastního názoru byl připraven – aspoň tak dobře, jak to šlo. A i kdyby Kupole zmizela už dnes odpoledne, určitě měl dostatečně chráněný zadek.

Junior vešel dovnitř a hodil klíčky od hummeru Jimovi na stůl. Byl bledý a zoufale by potřeboval oholit, ale už aspoň nevypadal, že má smrt na jazyku. Levé oko měl zrudlé, ale už ne zanícené.

„Všechno zařízeno, synu?“

Junior přikývl. „Půjdeme do vězení?“ Mluvil sice zvědavě, ale celkem nezúčastněně.

„Ne,“ odpověděl Velký Jim. Představa, že by mohl jít do vězení, mu nikdy nepřišla na mysl, ani když se tu objevila ta čarodějnice Perkinsová a začala ho obviňovat. Usmál se. „Na rozdíl od Dalea Barbary.“

„Nikdo neuvěří, že zabil Brendu Perkinsovou.“

Velký Jim se usmíval dál. „Ale uvěří. Jsou vystrašení, takže uvěří. Takhle to funguje.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože studuju dějiny. Taky bys to měl někdy zkusit.“ Už už měl na jazyku otázku, proč Junior odešel z Bowdoinu – nechal toho, vyrazili ho nebo jen požádali, aby odešel? Ale teď na to nebyl čas ani místo. Raději se syna zeptal, jestli by obstaral ještě jednu pochůzku.

Junior si promnul spánek. „Asi jo. Když už tak už.“

„Budeš potřebovat pomoc. Mohl by sis asi vzít Franka, ale dal bych přednost Thibodeauovi, pokud je dnes schopný se hýbat. Ale toho Searlese ne. Je to dobrý kluk, ale hlupák.“

Junior nic neřekl. Velkého Jima znovu napadlo, co s tím chlapcem je. Ale chtěl by to opravdu vědět? Snad až ta krize pomine. Do té doby má v ohni spoustu želízek a ta je třeba brzy ukout.

„Co chceš, abych udělal?“

„Nejdřív prověřím jednu věc.“ Velký Jim zvedl mobil. Pokaždé, když to udělal, očekával, že bude hluchý jako poleno, ale stále fungoval. Vydržel aspoň dva místní hovory, což mu bohatě stačilo. Zvolil číslo na policejní služebnu. Telefon zazvonil na služebně třikrát, než ho Stacey Mogginová zvedla. Mluvila otráveně, vůbec nebyla v obvyklé výkonné formě. Velkého Jima to nepřekvapilo, vzhledem k těm dopoledním radovánkám. V pozadí slyšel randál.

„Policie,“ ohlásila se. „Pokud nejde o naléhavý případ, laskavě zavěste a zavolejte později. Máme strašně moc prá –“

„Tady je Jim Rennie, zlatoušku.“ Věděl, že Stacey přímo nenávidí, když ji takhle někdo osloví. Přesně proto to dělal. „Přepoj mě na náčelníka. Šupky dupky.“

„Právě se snaží rozehnat rvačku před vrátnicí,“ odpověděla. „Snad byste mohl zavolat znovu poz –“

„Ne, nemůžu zavolat později,“ řekl Velký Jim. „Myslíš, že bych volal, kdyby to nebylo důležité? Prostě tam zajdi, zlatoušku, a tomu nejagresivnějšímu stříkni do očí pepřák. Pak pošleš Petera do kanceláře, aby…“

Nenechala ho domluvit a ani ho nedala na čekačku. Sluchátko břinklo o stůl. Velkého Jima to nevyvedlo z klidu. Když se dostával někomu pod kůži, byl jenom rád, když to věděl. Z dálky slyšel, jak kdosi komusi nadává do zlodějských parchantů. To mu vyloudilo na tváři úsměv.

Za chvíli se skutečně ocitl na čekačce, o čemž se ho Stacey nenamáhala informovat. Velký Jim chvíli poslouchal Psího detektiva McGruffa. Pak kdosi telefon zvedl. Byl to Randolph a mluvil trochu zadýchaně.

„Mluv rychle, Jime, protože tu máme blázinec. Všichni, co neodjeli do nemocnice se zlámanými žebry nebo něčím jiným, zuří jako hejno sršňů. Každý to na někoho svádí. Snažím se je všechny nenacpat do vězení dole, ale připadá mi, že půlka jich tam vyloženě chce.“

„Tak co, jeví se ti dneska nápad posílit policii v lepším světle, náčelníku?“

„Kristepane, jasně že jo. Dostali jsme na frak. Ta Rouxová, co je mezi nováčkama, je v nemocnici, protože má dolní půlku obličeje na maděru. Vypadá jako Frankensteinova nevěsta.“

Úsměv Velkého Jima se rozšířil od ucha k uchu. Sam Verdreaux uspěl. Ale to byla samozřejmě další věc, která k jízdě na vlně patří. Když člověk musí na chvíli pustit míč při těch zřídkavých příležitostech, kdy nemůže střílet sám, vždycky přihraje té pravé osobě.

„Někdo se do ní trefil kamenem. Do Mela Searlese taky. Na chvíli zůstal bez sebe, ale teď už vypadá, že je mu dobře. Akorát ta rána vypadá příšerně. Poslal jsem ho do nemocnice, aby ho tam zflikovali.“

„No, to je hrůza,“ řekl Velký Jim.

„Někdo se zaměřil na moje policisty. A bylo jich určitě víc. Velkej Jime, opravdu bysme mohli sehnat víc dobrovolníků?“

„Myslím, že mezi čestnými mladými lidmi v tomto městečku najdeš spoustu ochotných rekrutů,“ ujistil ho Velký Jim. „Vlastně znám několik takových z kongregace u Krista Spasitele. Například mladé Killianovy.“

„Jime, Killianovic kluci jsou hloupější než pantok.“

„Já vím, ale mají sílu a umějí poslouchat rozkazy.“ Odmlčel se. „A taky umějí střílet.“

„My budeme tu novou policii ozbrojovat?“ Randolph mluvil nejistě a současně dychtivě.

„Po tom, co se dnes stalo? Samozřejmě. Říkal jsem si, že bychom začali deseti nebo dvanácti dobrými, důvěryhodnými mladými lidmi. S výběrem můžou pomoct Frank s Juniorem. A budeme potřebovat další, pokud se tahle situace do příštího týdne nevyřeší. Na plat jim dej stvrzenku. Dej jim první poukázky na potraviny, až a jestli se začne s přídělama. Jim a jejich rodinám.“

„Tak jo. Pošli sem Juniora, jo? Frank už je tady, Thibodeau taky. Trochu to v supermarketu schytal a museli mu převázat rameno, ale jinak je docela provozuschopnej.“ Randolph ztišil hlas. „Prej mu ten obvaz vyměňoval Barbara. Docela mu to prej šlo.“

„To je sice pěkné, ale náš pan Barbara nebude měnit obvazy dlouho. A pro Juniora mám jinou práci. Pro policistu Thibodeaua taky. Pošli mi je sem.“

„Kvůli čemu?“

„Kdybys to potřeboval vědět, řekl bych ti to. Prostě je sem pošli. Junior a Frank můžou sepsat ten seznam možných rekrutů později.“

„No… když myslíš…“

Randolpha přerušil další výbuch kraválu. Cosi tam buď spadlo nebo to někdo hodil. Ozval se třeskot čehosi rozbíjeného.

„Okamžitě toho nechte!“ zaburácel Randolph.

Velký Jim s úsměvem podržel telefon dál od ucha. I tak slyšel velmi dobře.

„Popadněte ty dva… ne ty dva, vy idioti, ty DRUHÉ dva… NE, nechci je zavřít! Chci, aby sakra vypadli! Klidně je vyvlečte za flígr, když jinak nepůjdou!“

Za chvíli mluvil zase s Velkým Jimem. „Připomeň mi, proč jsem tuhle práci chtěl, protože si nějak nemůžu vzpomenout.“

„To se usadí,“ konejšil ho Velký Jim. „Zítra budeš mít pět nových posil – čerstvé mladé sekáče – a ve čtvrtek dalších pět. Nejméně pět. Teď mi sem pošli mladého Thibodeaua. A postarej se, aby ta cela vzadu ve sklepě byla nachystaná pro nového obyvatele. Pan Barbara tam bude od dnešního odpoledne ubytovaný.“

„Na základě jakého obvinění?“

„Co takhle čtyřnásobná vražda plus podněcování nepokojů u místního supermarketu? Bude to stačit?“

Zavěsil dřív, než Randolph stačil odpovědět.

„Co chceš, abysme s Carterem udělali?“ zeptal se Junior.

„Dnes odpoledne? Za prvé trochu obhlédli situaci a udělali si plán. S plánováním vám pomůžu. Pak se zúčastníte zatčení Barbary. Myslím, že si to vychutnáš.“

„To teda jo.“

„Jakmile bude Barbara v díře, měli byste se s policistou Thibodeauem pořádně najíst, protože v noci vás čeká pořádná práce.“

„Jaká?“

„Spálit redakci Demokratu – jak se ti to jeví?“

Junior vytřeštil oči. „Proč?“

Takové zklamání, že se vlastní syn musí ptát. „Protože pro nejbližší budoucnost není v nejlepším zájmu městečka mít noviny. Nějaké námitky?“

„Tati – napadlo tě někdy, že jsi třeba šílený?“

Velký Jim přikývl. „Jako Max,“ odpověděl.

7

„Za celou tu dobu, co jsem strávila v téhle místnosti,“ řekla Ginny Tomlinsonová svým novým zastřeným hlasem, „jsem si ani jednou nepředstavovala, že se ocitnu na tom stole.“

„I kdyby sis to představovala, nejspíš by tě nenapadlo, že by na tobě pracoval chlápek, který ti ráno servíruje stejk a vajíčka.“ Barbie se snažil udržet odlehčený tón, ale šil a obvazoval od první jízdy sanitky do nemocnice, takže byl unavený. Měl podezření, že za velkou část té únavy může stres: k smrti se bál, že někomu spíš uškodí než prospěje. Stejnou starost viděl na tváři Giny Buffalinové a Harriet Bigelowové, a to ta děvčata na rozdíl od Barbieho neměla v hlavě budík Jima Rennieho, který odtikával a všechno zhoršoval.

„Myslím, že bude chvíli trvat, než se zase budu moct zakousnout do stejku,“ poznamenala Ginny.

Zrzek jí narovnal nos dřív, než se podíval na jiného pacienta. Barbie mu pomáhal, co nejjemněji jí držel po stranách hlavu a tlumeně ji povzbuzoval. Zrzek jí nacpal do nosních dírek gázu namočenou do lékařského kokainu. Nechal anestetikum deset minut působit (využil ten čas, aby ošetřil hrozně namožené zápěstí a elastickým obvazem zpevnil opuchlé koleno jedné obézní ženy), pak vzal do pinzety proužky gázy a chopil se skalpelu. Zrzek byl obdivuhodně rychlý. Než stačil Barbie poučit Ginny, jak má říct višeň, vsunul Zrzek rukojeť skalpelu do průchodnější nozdry, opřel ji o septum a použil jako páku.

Jako když se páčí poklice z kola, napadlo Barbieho. Zaslechl drobné, ale dokonale slyšitelné křupnutí, když se Ginnin nos vrátil do zhruba obvyklé pozice. Nevykřikla, ale nehty vyškubla díru do papírové podložky na vyšetřovacím stole a po tvářích jí tekly slzy.

Už byla klidná – Zrzek jí dal několik percocetů, ale opuchlé oko jí pořád slzelo. Tváře měla nateklé a fialové. Barbieho napadlo, že vypadá trochu jako Rocky Balboa po souboji s Apollem Creedem.

„Dívej se na to z té světlejší stránky,“ řekl.

„Ona nějaká je?“

„Určitě. Rouxovou čeká měsíc na polívkách a kašičkách.“

„Georgiu? Slyšela jsem, že taky chytila nějakou ránu. Jak je na tom?“

„Bude žít, ale bude trvat dlouho, než bude hezká.“

„Z ní by stejně nikdy nebyla Miss Jabloňový květ.“ A tišeji se zeptala: „To ona tak řvala?“

Barbie přikývl. Georgiino vytí se nějakou dobu rozléhalo snad celou nemocnicí. „Zrzek jí dal morfium, ale trvalo dlouho, než se zklidnila. Ta musí mít páru jako kůň.“

„A svědomí jako aligátor,“ dodala Ginny svým zastřeným hlasem. „To, co se jí stalo, bych nepřála nikomu, ale stejně je to zatraceně dobrý argument pro karmickou odplatu. Jak dlouho tu jsem? Ty moje pitomé hodinky se rozbily.“

Barbie pohlédl na své. „Teď máme čtrnáct třicet. Takže odhaduju, že jste asi pět a půl hodiny na cestě k uzdravení.“ Zakroutil se v bocích, poslechl si, jak mu zapraskalo v zádech, a trochu se protáhl. Došel k závěru, že Tom Petty má pravdu: čekání je nejhorší. Počítal, že se trochu uklidní, až se skutečně ocitne ve vězení. Pokud nebude po smrti. Blesklo mu hlavou, že by mu vlastně vyhovovalo, kdyby ho zabili při kladení odporu při zatýkání.

„Čemu se usmíváte?“ zeptala se Ginny.

„Ale ničemu.“ Zvedl pinzetu. „Teď nemluvte a nechte mě to udělat. Čím dřív začneme, tím dřív skončíme.“

„Měla bych vstát a přiložit ruku k dílu.“

„Jestli to zkusíte, přiložíte se leda k podlaze.“

Podívala se na pinzetu. „Víte, jak se s tím zachází?“

„O tom nepochybujte. Získal jsem zlatou olympijskou v disciplíně vytahování skleněných střepů.“

„Váš kvocient žvanivosti je ještě vyšší než u mého bývalého.“ Trochu se usmívala. Barbie si domyslel, že ji to bolí, přestože je naládovaná analgetiky, a tím víc se mu líbila.

„Nestane se z vás takový ten únavný zdravotník, co se promění v tyrana, jakmile musí podstoupit léčbu, že ne?“ vyzvídal.

„To byl doktor Haskell. Jednou si vrazil pod nehet u palce velkou třísku a když mu Zrzek nabídl, že ji vyndá, Čaroděj odmítl s tím, že chce specialistu.“ Zasmála se, škubla sebou a zasténala.

„Jestli vám to uleví, tak ten policajt, co vás praštil, dostal kamenem do hlavy.“

„Další karma. Už vstal a odkráčel?“

„Jo.“ Mel Searles vyšel z nemocnice před dvěma hodinami s hlavou omotanou obvazy.

Když se Barbie sklonil k Ginny s pinzetou v ruce, instinktivně odvrátila hlavu. Otočil ji zpět a přitiskl ruku – velmi jemně – na tvář, která byla méně oteklá.

„Já vím, že musíte,“ řekla. „Jsem prostě na oči háklivá.“

„Vzhledem k tomu, jak tvrdě vás zasáhl, máte štěstí, že máte sklo okolo a ne v nich.“

„Já vím. Hlavně ať to nebolí, ano?“

„Jasně,“ řekl. „Zase budete co nevidět běhat, Ginny. Nebudu to protahovat.“

Otřel si ruce, aby je měl určitě suché (rukavice nechtěl použít, protože by se mu v nich zhoršila citlivost), pak se sklonil blíž. Ginny měla obočí a oční okolí poprášené půl tuctem drobných úlomků z brýlových skel. Starosti mu však dělal jediný: vypadal jako maličká dýka zatnutá těsně pod koutkem levého oka. Barbie si byl jistý, že Zrzek by ten střep vytáhl sám, kdyby ho viděl, jenomže Zrzek se jí soustředil na nos.

Udělej to rychle, pomyslel si. Ten, kdo zaváhá, to obvykle posere.

Vytáhl střep pinzetou ven a upustil ho do plastové vaničky na stole. Z místa, kde byl, se vyronila kapka krve jako perla. Vydechl. „Tak. Ten zbytek už bude brnkačka. Hladká plavba.“

„Kéž vás bůh vyslyší,“ řekla Ginny.

Zrovna vytahoval poslední střep, když Zrzek otevřel dveře ošetřovny a řekl Barbiemu, že by potřeboval trochu pomoct. V jedné ruce držel plechovku pastilek proti kašli.

„Pomoct s čím?“

„S hemoroidem, který kráčí jako člověk,“ odpověděl Zrzek. „Tahle osina v zadku chce odejít i se svými špinavými zisky. Za normálních okolností bych se s radostí díval, jak ten jeho mizerný zadek mizí za dveřmi, ale v tuhle chvíli bych ho možná potřeboval.“

„Ginny? Je vám už líp?“ zeptal se Barbie.

Mávla rukou ke dveřím. Došel k nim a vydal se za Zrzkem, když ještě zavolala: „Hej, fešáku.“ Otočil se a ona mu poslala pusu.

Barbie ji chytil.

8

V Chester’s Millu byl jediný zubař. Jmenoval se Joe Boxer. Ordinaci měl na konci uličky E. Stroutové, odkud byl krásný výhled na Prestilský potok a most Míru. Což bylo pěkné, pokud jste seděli. Většina návštěvníků v řečené ordinaci napůl ležela a měla výhled akorát na několik desítek fotografií Boxerovy čivavy vylepených na stropě.

„Na jedné z nich ten zatracený pes vypadá, jako by zrovna kadil,“ líčil Dougie Twitchel Zrzkovi po jedné návštěvě. „Možná ten pes tak jenom sedí, ale nepřipadá mi to tak. Myslím, že jsem strávil půl hodiny civěním na smeták s očima, který sere, zatímco mi Boxer doloval z čelisti dva zuby moudrosti. Šroubovákem, jak jsem měl dojem.“

Vývěsní štít před ordinací doktora Boxera vypadal jako basketbalové trenýrky dost velké, aby se do nich vešel pohádkový obr. Byly natřené křiklavou zelení a zlatem – barvami millských Wildcats. Nápis hlásal JOSEPH BOXER, ZUBNÍ LÉKAŘ. A pod tím: BOXER JE RYCHLÝ! A to tedy byl, na tom se shodli všichni, jenomže neuznával žádné léčebné plány a přijímal pouze hotovost. Kdyby k němu přišel dřevařský dělník se zhnisanými dásněmi a tváří napuchlou, jako by byl veverka s hubou plnou oříšků, a začal vykládat něco o svém zubním pojištění, Boxer by mu pověděl, aby si od té pojišťovny vyzvedl peníze a vrátil se k němu až pak.

Trocha konkurence by ho možná přinutila zmírnit tato drakonická opatření, ale těch pár lékařů, kteří se od počátku devadesátých let snažili v Millu uchytit, to vzdalo. Povídalo se, že za neexistencí konkurence možná stojí Boxerův dobrý přítel Jim Rennie, ale důkazy o tom nebyly. Boxera mezitím vídali každý den projíždět se v porsche se samolepkou na nárazníku MOJE DRUHÉ AUTO JE TAKY PORSCHE!

Když Zrzek procházel chodbou s Barbiem v patách, Boxer zrovna mířil k hlavnímu vchodu. Nebo se o to aspoň snažil, protože ho za paži držel Twitch. Na druhé paži doktora Boxera visel koš plný vaflí značky Eggo. Nenesl si nic jiného, jenom hromadu balíčků eggosek. Barbieho napadlo – nikoli poprvé – že možná leží v příkopu za Dipperovým parkovištěm rozmlácený namaděru a jeho poškozenému mozku se zdá děsivý sen.

„Já tu nezůstanu!“ pokřikoval Boxer. „Musím to odnést domů a strčit do mrazáku! To, co navrhujete, má beztak mizivou šanci uspět, takže dejte ty ruce pryč.“

Barbie si všiml náplasti ve tvaru motýlka přetínající jedno Boxerovo obočí a většího obvazu na jeho pravém předloktí. Zdálo se, že zubař svedl o své mražené vafle urputnou bitvu.

„Řekněte tomu hňupovi, ať mě pustí,“ spustil, když spatřil Zrzka. „Ošetřili jste mě, takže teď půjdu domů.“

„Ještě ne,“ zarazil ho Zrzek. „Ošetřili jsme vás zadarmo a já čekám, že nám to oplatíte.“

Boxer byl drobný chlapík, nejvýš sto šedesát centimetrů vysoký, ale vytáhl se do plné výšky a vypjal hruď. „Očekávejte a buďte zatraceni. Těžko můžu považovat orální chirurgii – na kterou mi stát Maine mimochodem neudělil licenci – za přiměřenou protihodnotu za pár obvazů. Já se prací živím, Everette, a očekávám, že dostanu za svou práci zaplaceno.“

„Odplaty se vám dostane v nebi,“ řekl Barbie. „Tak to přece říká váš přítel Rennie, ne?“

„Ten s tím nemá co…“

Barbie udělal ještě krok a nahlédl do Boxerova zeleného plastového košíku na nákup. Na rukojeti byla natištěna slova MAJETEK MĚSTA POTRAVIN. Boxer se celkem neúspěšně pokusil před ním košík zakrýt.

„Když už mluvíme o placení, zaplatil jste za ty vafle?“

„Nebuďte směšný. Každý si bral, co chtěl. Já si vzal jenom tohle.“ Vzdorně se na Barbieho zahleděl. „Mám hodně velký mrazák a náhodou mám vafle velmi rád.“

„‚Každý si bral, co chtěl‘, to nebude moc valná obhajoba, jestli vás obviní z rabování,“ řekl Barbie mírně.

Bylo nemožné, aby se Boxer vytáhl ještě výš, a přesto to dokázal. Ve tváři byl tak rudý, až skoro zfialověl. „Tak mě odveďte k soudu! Jakému soudu? Případ uzavřen! Ha!“

Už se chtěl znovu otočit, Barbie však natáhl ruku a chytil ho, tentokrát nikoli za paži, ale za koš. „Takže jenom zkonfiskuji tohle, ano?“

„To nemůžete!“

„Ne? Tak mě odveďte k soudu.“ Barbie se usmál. „Á, já jsem zapomněl – jakému soudu?“

Doktor Boxer na něj vztekle hleděl a rty měl stažené, až mu vykukovaly špičky drobných dokonalých zubů.

„My ty staré vafle prostě upečeme v kantýně,“ rozhodl Zrzek. „Mňam! To bude dobrota!“

„Jo, dokud ještě máme na pečení trochu elektřiny,“ zamumlal Twitch. „A pak je můžeme napíchnout na vidličky a opéct si je vzadu nad spalovačem odpadků.“

„To nemůžete!“

Barbie řekl: „Dovolte, abych to vyjádřil naprosto jasně: dokud neuděláte to, co tady Zrzek po vás chce, nemám v úmyslu vám ty eggosky nechat.“

Chat Bender, který měl na hřbetu nosu náplast a další ze strany na krku, se zasmál. Nijak laskavě. „Zaplaťte na ruku, doktore!“ zavolal. „Takhle to přece vždycky říkáte, ne?“

Boxer se zuřivě zahleděl nejdřív na Bendera, pak na Zrzka. „To, co chcete, nemá skoro žádnou šanci na úspěch. To je vám určitě jasné.“ Zrzek otevřel plechovku od pastilek a podržel ji před sebou. Uvnitř bylo šest zubů. „Sesbírala je Torie McDonaldová před supermarketem. Lezla tam po kolenou a prohrabávala se kalužemi krve Georgie Rouxové, aby je našla. Takže jestli chcete mít v nejbližší budoucnosti ke snídani vafle, doktore, tak ty zuby vrátíte Georgii tam, kam patří.“

„A když prostě odejdu?“

Chaz Bender, učitel dějepisu, postoupil o krok blíž. Zaťal pěsti. „V tom případě, můj prodejný příteli, vymlátím z tebe na parkovišti duši.“

„A já vám pomůžu,“ přidal se Twitch.

„Já nepomůžu,“ řekl Barbie, „ale budu se dívat.“

Ozval se smích a kdosi zatleskal. Barbie se docela bavil, ale zároveň mu bylo zle od žaludku.

Boxer svěsil ramena. Najednou to byl jenom drobný mužíček zaskočený situací, na kterou nestačí. Vzal si krabičku od pastilek a pak se podíval na Zrzka. „Orální chirurgie za optimálních podmínek by možná dokázala ty zuby reimplantovat a možná by se skutečně uchytily, i když bych pacienta pečlivě poučil, že nemohu dát žádnou záruku. Jestli to udělám, bude mít štěstí, když se uchytí jeden nebo dva. Spíš je vdechne a zadusí se jimi.“

Podsaditá žena se spoustou zářivě rudých vlasů odstrčila ramenem Chaze Bendera. „Budu u ní sedět a dohlídnu, aby se to nestalo. Jsem její matka.“

Doktor Boxer vzdychl. „Je v bezvědomí?“

Než se dostal k něčemu dalšímu, najednou před nemocnicí zastavovaly dva hlídkové vozy millské policie, z nichž jedno bylo zelené náčelníkovo auto. Z prvního vozu se vyhrnuli Freddy Denton, Junior Rennie, Frank DeLesseps a Carter Thibodeau. Z náčelníkova auta se vynořili náčelník Randolph a Jackie Wettingtonová. Zrzkova manželka vystoupila zadními dveřmi. Všichni byli ozbrojení a cestou k hlavnímu vchodu do nemocnice své zbraně vytáhli.

Hlouček, který pozoroval střetnutí s Joem Boxerem, cosi zamumlal a stáhl se. Někteří z přítomných nepochybně čekali, že budou zatčeni za krádež.

Barbie se otočil k Zrzkovi Everettovi. „Podívej se na mě,“ požádal ho.

„Co jako…“

„Podívej se na mě!“ Barbie zvedl paže a otočil je, aby je ukázal z obou stran. Pak si vyhrnul tričko a odhalil nejdřív ploché břicho a pak se obrátil, aby předvedl záda. „Vidíš nějaké stopy? Modřiny?“

„Ne…“

„Tak se postarej, aby to věděli i oni,“ řekl Barbie.

Na víc neměl čas. Randolph už vedl své policisty dveřmi. „Dale Barbara? Předstupte.“

Než stačil Randolph pozvednout pistoli a zamířit, Barbie poslechl. Protože občas dochází k nehodám. A nehoda není náhoda.

Barbie si všiml, jak je Zrzek zkoprnělý, a za tu jeho nevinnost ho měl ještě radši. Viděl, jak Gina Buffalinová a Harriet Bigelowová třeští oči. Ale nejvíc se soustředil na Randolpha a jeho posily. Všichni měli kamennou tvář, jenom na Thibodeauovi a DeLessepsovi bylo vidět zřetelné uspokojení. Pro ně to byla prostě odplata za ten večer u Dippera. A pomsta bude sladká.

Zrzek si stoupl před Barbieho, jako by ho chtěl krýt.

„Nedělej to,“ zamumlal Barbie.

„Zrzku, ne!“ vykřikla Linda.

„Petere?“ spustil Zrzek. „O co tady jde? Barbie tu pomáhá a odvádí sakra dobrou práci.“

Barbie se bál odstrčit statného zdravotníka stranou nebo se ho byť jenom dotknout. Raději zvedl paže, velmi pomalu, a držel je dlaněmi ven.

Když Junior a Freddy Denton ty zvedající se paže uviděli, přišli k Barbiemu, a pěkně zčerstva. Junior cestou vrazil do Randolpha a beretta, kterou náčelník svíral v pěsti, spustila. Výstřel byl v recepci ohlušující. Kulka se zaryla do podlahy sedm centimetrů před Randolphovým pravým střevícem a nechala za sebou pozoruhodně velkou díru. Okamžitě se rozšířil štiplavý pach střelného prachu.

Gina a Harriet vykřikly a vyrazily hlavní chodbou pryč. Cestou ladně přeskočily Joea Boxera, který se tamtudy plížil, hlavu měl zastrčenou mezi ramena a vlasy, jindy tak pečlivě ulízané, mu visely do tváře. Brendan Ellerbee, kterému tu ošetřovali mírně dislokovanou čelist, produsal kolem a cestou kopl zubaře do předloktí. Plechovka od pastilek vypadla Boxerovi z ruky, narazila do hlavního stolu, víčko odletělo a zuby, které Torie McDonaldová tak pečlivě sesbírala, se vysypaly.

Junior a Freddy popadli Zrzka, který se jim nijak nevzpíral. Vypadal naprosto zmatený. Odstrčili ho a Zrzek vrávoral přes celou hlavní halu a snažil se udržet na nohou. Linda ho chytila a oba dopadli na podlahu jak širocí, tak dlouzí.

„Co to sakra je?“ řval Twitch. „Co to má sakra znamenat?“

Carter Thibodeau s lehkým kulháním přistoupil k Barbiemu, který postřehl, co se blíží, ale nechal ruce nahoře. Kdyby je spustil, možná by ho zabili. A možná nejen jeho. Když se vystřelilo z jedné pistole, mnohonásobně se zvýšila možnost, že spustí i další.

„Čau, hochu,“ řekl Carter. „Ty seš ale pracovitej mraveneček.“ Vrazil Barbiemu pěst do břicha.

Barbie ránu očekával, takže měl zaťaté svaly, ale přesto se zlomil v pase. Ten parchant měl sílu.

„Nechte toho!“ zakřičel Zrzek. Pořád vypadal užasle, ale teď už taky vztekle. „Okamžitě toho sakra nechte!“

Zrzek se pokusil vstát, ale Linda se na něj pověsila oběma rukama a udržela ho na zemi. „Nedělej to,“ řekla. „Je nebezpečný.“

„Cože?“ Zrzek otočil hlavu a překvapeně se na ni zahleděl. „Zbláznila ses?“

Barbie pořád držel ruce nahoře, aby je policisté viděli. Jelikož se ocitl v předklonu, vypadal jako orientálec při pozdravu.

„Thibodeau,“ řekl Randolph. „Odstup si. To stačí.“

„Dej tu bouchačku pryč, ty idiote!“ zakřičel Zrzek na Randolpha. „Chceš někoho zabít?“

Randolph mu věnoval letmý, přezíravý pohled plný pohrdání, pak se otočil k Barbiemu. „Postav se rovně, chlapče.“

Barbie to udělal. Bolelo to, ale podařilo se mu to. Věděl, že kdyby nebyl připravený na Thibodeauovu ránu do žaludku, svíjel by se na podlaze a lapal po dechu. A jestlipak by se Randolph pokusil ho dostat na nohy několika kopanci? Připojili by se k němu i ostatní policisté, přestože v hale byli diváci, z nichž někteří se plížili zpátky, aby měli lepší výhled? Jistěže, protože měli zpěněnou krev. Tak to chodilo.

Randolph spustil: „Zatýkám tě pro vraždu Angely McCainové, Dorothy Sandersové, Lestera A. Cogginse a Brendy Perkinsové.“

Každé jméno bylo pro Barbieho rána, ale to poslední ho zasáhlo nejhůř. To poslední bylo jako rána pěstí. Ta milá žena. Zapomněla na opatrnost. Barbie jí to nemohl vyčítat – pořád byla zlomená žalem nad smrtí manžela – ale mohl vyčítat sám sobě, že ji nechal jít za Renniem. Že ji k tomu dokonce vybídl.

„Co se stalo?“ zeptal se Randolpha. „Co jste to, lidi, proboha udělali?“

„Jako bys to nevěděl,“ řekl Freddy Denton.

„Co seš to za úchyla?“ ozvala se Jackie Wettingtonová. Tvář se jí proměnila ve zkřivenou zhnusenou masku a oči mhouřila vztekem.

Barbie si ani jednoho z nich nevšímal. Upřeně se díval Randolphovi do obličeje a ruce stále držel nad hlavou. Stačila by sebemenší záminka, a vrhli by se na něj. Dokonce i Jackie, jindy tak příjemná žena, by se k nim možná přidala, i když ona by potřebovala důvod a nejen záminku. Nebo taky ne. Někdy i slušný člověk prostě ztratí nervy.

„Mám lepší otázku,“ řekl Randolphovi. „Co jste to Renniemu dovolili? Protože tohle je jeho svinčík a vy to víte. Jeho styl z toho přímo křičí.“

„Sklapni.“ Randolph se otočil k Juniorovi. „Nasaď mu pouta.“

Junior hmátl po Barbiem, ale než se stačil pozvednutého zápěstí vůbec dotknout, Barbie strhl ruce za záda a obrátil se. Zrzek a Linda Everettovi byli stále na podlaze, Linda držela manžela kolem hrudníku v medvědím objetí, aby nemohl vstát.

„Nezapomeň,“ řekl Barbie Zrzkovi, když se plastová pouta utahovala… až se zařízla do tenké vrstvy tkáně nad klouby zápěstí.

Zrzek vstal. Když se ho Linda pokusila zadržet, odstrčil ji a podíval se na ni tak, jak u něj nikdy nezažila. V tom pohledu byla přísnost a výčitka, ale taky lítost. „Petere,“ řekl, a když se Randolph už otáčel jinam, zvýšil hlas, až křičel. „Mluvím s tebou! Dívej se na mě, když s tebou mluvím!“

Randolph se otočil. Tvář měl jako z kamene.

„On věděl, že pro něj jdete.“

„Jasně,“ ozval se Junior. „Možná je šílenec, ale ne hlupák.“

Zrzek si toho nevšímal. „Ukázal mi svoje paže, obličej, vytáhl si tričko, aby mi ukázal břicho a záda. Nemá na sobě ani škrábnutí. Až na tu modřinu, která se mu udělá v místech, kam ho tak zákeřně praštil Thibodeau.“

Carter řekl: „Tři ženy? Tři ženy a dokonce kazatel? Zasloužil si to.“

Zrzek neodtrhl zrak z Randolpha. „Tohle je narafičené.“

„Při vší úctě tohle není tvoje parketa, Eriku,“ odsekl Randolph. Zastrčil pistoli do pouzdra, což byla úleva.

„Správně,“ řekl Zrzek. „Já jsem jenom felčar, žádný policajt nebo advokát. Říkám ti tu ale, že pokud budu mít příležitost ho znovu prohlédnout, když bude u vás ve vazbě, a bude mít spoustu řezných ran a podlitin, tak ti pomáhej Bůh.“

„A co uděláš, zavoláš na nás Unii občanských svobod?“ ušklíbl se Frank DeLesseps. Rty mu zbělely vztekem. „Tvůj kamarád umlátil čtyři lidi. Brenda Perkinsová má zlámaný krk. Jedna z těch holek byla moje snoubenka a on ji pohlavně zneužil. Nejspíš nejen před smrtí, ale i po ní, jak to tak vypadá.“

Většina lidí z hloučku, který se při výstřelu rozprchl, se připlížila zpátky, aby se dívala, a teď všichni potichu a zděšeně zaúpěli.

„Takovýho ty bráníš? Sám bys měl jít do basy!“

„Franku, sklapni!“ mírnila ho Linda.

Zrzek se podíval na Franka DeLessepse, chlapce, kterému léčil plané neštovice, spalničky, zavšivení, které si přivezl z letního tábora, zlomeninu zápěstí, kterou utrpěl při smyku na druhé metě, a jednou, to mu bylo dvanáct, mu léčil obzvlášť ošklivý případ otravy škumpou. Ten chlapec a muž zde si byli jen velmi málo podobní. „A kdybyste mě zavřeli, co pak, Frankie? Co když tvoji matku zase chytne žlučník jako loni? Bude čekat ve vězení na návštěvní hodiny, abych ji ošetřil?“

Frank vykročil a zvedl ruku, aby mu vrazil buď facku nebo ránu pěstí. Junior ho zadržel. „Taky na něj dojde řada, neboj se. Na všechny, co jsou na Barbieho straně. Všechno pěkně popořádku.“

„Straně?“ Zrzek upřímně užasl. „O čem to mluvíš, jaké strany? Tohle přece není pitomý fotbal.“

Junior se usmál, jako by znal nějaké tajemství.

Zrzek se obrátil k Lindě. „Takhle mluví tvoji kolegové. Jak se ti to líbí?“

Chvíli se na něj nemohla ani podívat. Pak s námahou pozvedla zrak. „Mají vztek, to je všechno, a já jim to nevyčítám. Já mám taky vztek. Čtyři lidi, Eriku – copak jsi to neslyšel? Zabil je a skoro jistě znásilnil nejméně dvě z těch žen. Pomáhala jsem je vynášet z pohřebáku u Bowieho. Viděla jsem ty skvrny.“

Zrzek zavrtěl hlavou. „Strávil jsem s ním celé dopoledne, díval se, jak lidem pomáhá, ne ubližuje.“

„Nech to být,“ řekl Barbie. „Ustup, chlapáku. Ten není do –“

Junior ho dloubl do žeber. Tvrdě. „Máš právo držet hubu, hajzle.“

„On to udělal,“ řekla Linda. Natáhla ruku k Zrzkovi, ale uviděla, že ji za ni nevezme, tak ji spustila k boku. „V ruce Angie McCainové našli jeho vojenské známky.“

Zrzek ztratil řeč. Mohl se jen dívat, jak Barbieho s rukama spoutanýma za zády postrkují ven k náčelníkovu autu a zasunují ho na zadní sedadlo. V jednom okamžiku se Barbieho a Zrzkův pohled setkaly. Barbie zavrtěl hlavou. Jenom jednou, ale prudce a rozhodně.

Pak ho odvezli pryč.

V hale se rozhostilo ticho. Junior a Frank odjeli s Randolphem. Carter, Jackie a Freddy Denton zamířili ven k druhému policejnímu autu. Linda stála a prosebně i zlostně hleděla na manžela. Pak vztek zmizel. Přistoupila k němu, zvedla paže, protože chtěla, aby ji objal, aspoň na několik vteřin.

„Ne,“ odmítl.

Zastavila se. „Co se s tebou stalo?“

„Co se stalo s tebou? Copak ti nedochází, co se tu právě odehrálo?“

„Zrzku, ona měla v ruce jeho vojenské známky!“

Pomalu přikývl. „To se náramně hodí, nemyslíš?“

Její tvář, dosud plná bolesti a naděje, ztuhla. Zřejmě si všimla, že k němu pořád natahuje paže, a spustila je dolů.

„Čtyři lidi,“ řekla, „tři zmlácení skoro k nepoznání. Na tyhle strany jsme se rozdělili a člověk si musí rozmyslet, na čí stojí.“

„Tak ty taky, zlato,“ řekl Zrzek.

Zvenku zavolala Jackie: „Lindo, pojď!“

Zrzek si najednou uvědomil, že má publikum a že spousta z nich opakovaně volila Jima Rennieho. „Jenom o tom popřemýšlej, Lindo. A přemýšlej o tom, pro koho pracuje Peter Randolph.“

„Lindo!“ zakřičela Jackie hlasitěji.

Linda Everettová odešla se sklopenou hlavou. Neohlédla se. Zrzek se držel, dokud nenasedla do auta. Pak se roztřásl. Napadlo ho, že pokud si brzy nesedne, možná upadne.

Na rameni ucítil čísi ruku. Patřila Twitchovi. „V pohodě, šéfe?“

„Ano.“ Jako by tím, že to vysloví nahlas, mohl pohodu zařídit. Barbieho odvlekli do vězení a on se doopravdy pohádal s manželkou poprvé po – kolika? – čtyřech letech? Spíš šesti. Ne, v pohodě nebyl.

„Mám otázku,“ řekl Twitch. „Jestli ti lidi byli zavraždění, proč vezli těla rovnou do pohřebáku k Bowieovi, místo aby je přivezli sem k posmrtnému ohledání? Čípak to byl nápad?“

Než stačil Zrzek odpovědět, zhasla světla. Nemocniční generátor se konečně ocitl na suchu.

9

Claire sledovala, jak vymetli talíře s jejich chop suey (do něhož dala zbytek mletého masa), a pak všechny tři děti postavila v kuchyni do řady před sebe. Vážně se na ně dívala a ony se dívaly na ni – tak mladé a děsivě odhodlané. Pak s povzdechem podala Joeovi jeho batůžek. Benny nakoukl dovnitř a uviděl troje chleby s burákovým máslem a marmeládou, tři plněná vejce, tři lahve džusu a půl tuctu ovesných sušenek s rozinkami. Sice se právě nacpal obědem, ale rozzářil se. „Výtečně, paní McClatcheyová! Jste skutečná…“

Nevšímala si ho, všechnu pozornost upírala na Joea. „Chápu, že by to mohlo být důležité, takže pojedu s vámi. Zavezu vás až tam, kam…“

„To nemusíš, mami,“ řekl Joe. „Není to žádná štreka.“

„A je to i bezpečné,“ dodala Norrie. „Na silnicích skoro nikdo nejezdí.“

Claire upírala na syna Smrtící mateřský pohled. „Ale potřebuji dva sliby. Za prvé, že budete doma před setměním… a tím nemyslím šero těsně před setměním, ale že slunce bude ještě nahoře. Za druhé, jestli něco opravdu najdete, označte to místo a pak to nechte naprosto a bezvýhradně na pokoji. Smířila jsem se s tím, že vy tři jste možná ti nejlepší, kteří mají tu neznámou věc hledat, ale vypořádat se s tím je už práce pro dospělé. Takže mám vaše slovo? Buď mi ho dáte, nebo budu muset jet s vámi jako gardedáma.“

Benny vypadal nedůvěřivě. „Já jsem sice přímo po Černohřbeté cestě nikdy nejel, paní McClatcheyová, ale byl jsem na druhé straně. Podle mě by váš civic nebyl zrovna, jak to říct, vhodný pro takový úkol.“

„Tak mi to buď slíbíte, nebo zůstanete tady, co vy na to?“

Joe slíbil a ostatní dva taky. Norrie se dokonce pokřižovala.

Joe už si nahazoval batůžek na rameno, když mu do něj Claire přihodila ještě mobil. „Neztrať ho, mistře.“

„Neboj, mami.“ Joe přešlapoval, nemohl se dočkat, aby už byli na cestě.

„Norrie? Můžu ti věřit, že dupneš na brzdy, pokud se ti dva zjančí?“

„Ano, paní McClatcheyová,“ slíbila Norrie Calvertová, jako by za poslední rok nejmíň tisíckrát neriskovala na skejtu smrt nebo zmrzačení. „Určitě mi můžete věřit.“

„To doufám,“ řekla Claire. „To doufám.“ Claire si promnula spánky, jak by ji začínala bolet hlava.

„Výtečný oběd, paní McClatcheyová!“ prohlásil Benny a zvedl ruku. „Plácneme si.“

„Panebože, co to dělám?“ zeptala se Claire, a pak si s Bennym plácla.

10

V hale policejní služebny, za stolem vysokým po hrudník, kam si lidé chodili stěžovat na takové potíže jako krádeže, vandalství a sousedův věčně uštěkaný pes, byla brífinková místnost. Stály tam stolky, šatní skříňky a kávovar s cedulí, která mrzutě oznamovala KÁVA A KOBLIHY FAKT NEJSOU ZADARMO. Taky se tu protokolovalo. Zde Barbieho vyfotografoval Freddy Denton a Henry Morrison mu odebral otisky prstů, zatímco Peter Randolph a Denton stáli poblíž s tasenými zbraněmi.

„Povol je, sakra povol!“ křičel Henry. Tohle nebyl ten muž, který si s Barbiem rád poklábosil o soupeření Red Sox a Yankees při obědě u Šípkové růže (vždycky si dával sendvič se salátem, slaninou a rajčetem a k tomu přílohu z nakládaných koprových výhonků). Tohle byl chlapík, který vypadal, že by hrozně rád vpálil Daleu Barbarovi jednu do nosu. Pořádně. „Nepřevaluj je, to dělám já, tak je povol!“

Barbie měl chuť Henrymu říct, že těžko může ruce uvolnit, když stojí tak blízko mužů s pistolemi, zvlášť když ví, že těm mužům vůbec nebude proti mysli je použít. Raději držel zavřenou pusu a soustředil se na uvolnění rukou, aby mohl Henry převalit bříška prstů po papíru. Nebyl v tom špatný, vůbec ne. Za jiných okolností by se Barbie Henryho možná zeptal, proč se s tím obtěžují, ale o tomhle také raději držel jazyk za zuby.

„Dobře,“ řekl Henry, když usoudil, že otisky jsou zřetelné. „Odveďte ho dolů. Chci si umýt ruce. Mám pocit, že jsem špinavej, když jsem na něho šahal.“

Jackie a Linda stály stranou. Když teď Randolph a Denton zastrčili pistole do pouzdra a chytili Barbieho za paže, obě ženy vytáhly svoje zbraně. Mířily k podlaze, ale byly připravené.

„Kdyby to šlo, vyblil bych všechno, cos mi kdy uvařil,“ svěřil se Henry. „Zvedá se mi z tebe žaludek.“

„Já to neudělal,“ řekl Barbie. „Přemýšlej o tom, Henry.“

Morrison se jenom otočil pryč. Přemýšlení je dneska nedostatkové zboží, pomyslel si Barbie. A přesně tak to měl Rennie rád, o tom Barbie nepochyboval.

„Lindo,“ řekl. „Paní Everettová.“

„Nemluvte na mě.“ Tvář měla bílou jako papír až na tmavé nafialovělé kruhy pod očima. Vypadaly jako podlitiny.

„Tak pojď, zlatoušku,“ řekl Freddy a zaryl pěst Barbiemu do beder, těsně nad ledvinu. „Tvůj apartmán tě očekává.“

11

Joe, Benny a Norrie jeli na kole na sever po silnici číslo 119.

Odpoledne bylo horko jako v létě, vzduch zamžený a vlhký. Nepohnul se ani vánek. Cvrčci ospale vrzali ve vysoké trávě po stranách silnice. Nebe na obzoru mělo žlutavý nádech, který Joe nejdřív považoval za mraky. Pak si uvědomil, že je to směs pylu a znečištění, které ulpěly na povrchu Kupole. Prestilský potok tu tekl těsně u silnice, takže by měli slyšet, jak šumí a uhání na jihovýchod ke Castle Rocku, celý dychtivý, aby se spojil s mohutným Androscogginem, jenomže slyšeli jenom cvrčky a několik vran lhostejně krákajících na stromech.

Minuli Roklinovou cestu a po dalším kilometru a půl dojeli k silnici na Černý hřbet. Nebyla asfaltovaná, všude samý výmol a označovaly ji dvě nakloněné, mrazem vyviklané značky. Na té vlevo stálo DOPORUČEN POHON NA 4 KOLA. Ta vpravo dodávala VÁHOVÝ LIMIT MOSTU 4T VELKÉ NÁKLAĎÁKY ODSTAVTE. Obě značky byly prošpikované dírami po kulkách.

„Mám rád městečko, kde se lidé pravidelně cvičí ve střelbě do terče,“ rozumoval Benny. „Hned se cítím bezpečnější před El Klijderem.“

„To je al Káida, troubo,“ řekl Joe.

Benny zavrtěl hlavou a shovívavě se usmál. „Já mluvím o El Klijderovi, strašlivém mexickém banditovi, který se přemístil do západního Maine, aby se vyhnul…“

„Zkusíme Geigerův počítač,“ přerušila ho Norrie a sesedla z kola.

Přístroj se vezl na nosiči Bennyho kola značky Schwinn Vysoké pláně. Obložili ho několika starými ručníky z Claiřina košíku na hadry. Benny ho vytáhl a podal Joeovi. Žlutý obal byl v zamlžené krajině nejjasnější objekt. Bennyho úsměv zmizel. „Udělej to ty. Já jsem moc nervózní.“

Joe se nad přístrojem zahloubal, pak ho však předal Norrie.

„Sralbotkové,“ ucedila, avšak nijak nelaskavě, a geiger zapnula. Ručička okamžitě poskočila na +50. Joe na ni zíral a cítil, jak mu srdce najednou bouchá v krku místo v hrudi.

„Páni!“ hekl Benny. „Pěkně stoupáme!“

Norrie zvedla oči od ručičky, která už se ustálila (ale stále se držela půl ciferníku daleko od červeného pole), a podívala se na Joea. „Jdeme dál?“

„Jo, sakra,“ přisvědčil.

12

Na policejním oddělení nedostatkem elektřiny netrpěli – aspoň zatím. Chodba se zelenými obkladačkami se táhla po celé délce sklepa pod zářivkami, které vrhaly depresivně neměnné světlo. Svítání nebo půlnoc, tady bylo vždycky jasno jako v poledne. Náčelník Randolph a Freddy Denton eskortovali (pokud se takové slovo dá použít vzhledem k těm pěstem svírajícím nadloktí) Barbieho po schodech dolů. Za nimi šly dvě policistky s pistolemi stále přichystanými.

Nalevo byl archiv. Napravo bylo pět cel, dvě po každé straně a jedna úplně na konci. Ta poslední byla nejmenší, s úzkou pryčnou, která visela skoro nad ocelovou záchodovou mísou bez prkýnka, a přesně tam Barbieho vlekli.

Na příkaz Petera Randolpha – který dostal příkaz zase od Velkého Jima – propustili i ty nejhorší aktéry výtržností v supermarketu na pouhou osobní záruku (kam by mohli utéct?), takže všechny cely měly být prázdné. Proto všechny překvapilo, když ze čtyřky vyrazil Melvin Searles. Počíhal si na ně. Obvaz omotaný kolem hlavy mu sklouzl a navíc měl nasazené sluneční brýle, aby zamaskoval nápadně černající oči. V jedné ruce držel sportovní ponožku s čímsi těžkým ve špičce: provizorní obušek. Barbieho první nezřetelný dojem byl, že se na něj chystá zaútočit Neviditelný muž.

„Hajzle!“ zařval Mel a ohnal se zabijákem. Barbie se shýbl. Zbraň mu zasvištěla nad hlavou a zasáhla Freddyho Dentona do ramene. Freddy zaječel a Barbieho pustil. Ženy za nimi se rozkřičely.

„Zasranej vrahu! Komu jsi zaplatil, aby mi rozrazil lebku? Co?“ Mel se znovu rozmáchl a tentokrát trefil biceps na Barbieho levé paži. Paže jakoby ochrnula. V ponožce nebyl žádný písek, ale jakési těžítko. Nejspíš skleněné nebo kovové, ale aspoň bylo oblé. Kdyby mělo hrany, Barbie už by krvácel.

„Ty zasranej zparchantělej hajzle!“ řval Mel a znovu se ohnal ponožkou. Náčelník Randolph uskočil, takže rovněž Barbieho pustil. Barbie popadl ponožku za horní okraj a jen sebou bolestí škubl, když se mu zatížená špice omotala kolem zápěstí. Prudce trhl k sobě a podařilo se mu vyrvat Melu Searlesovi podomácku vyrobenou zbraň z ruky. Současně Melovi přepadl obvaz přes tmavé brýle jako šátek.

„Stát, stát!“ křičela Jackie Wettingtonová. „Vězeň okamžitě přestane a tohle je jediné varování!“

Barbie ucítil, jak se mu mezi lopatkami objevil malý chladný kroužek. Neviděl ho, ale věděl i bez dívání, že Jackie tasila pistoli. Jestli mě střelí, přesně do toho místa poputuje kulka. A ona je toho schopná, protože na malém městě, kde největší potíže způsobí skoro úplný cizinec, jsou dokonce i profesionálové amatéři.

Upustil ponožku na zem. To, co v ní bylo, tvrdě kleplo o linoleum. Pak zvedl ruce. „Paní, už jsem to pustil!“ zavolal. „Paní, nejsem ozbrojený, prosím, skloňte zbraň!“

Mel si shrnul povolený obvaz stranou. Rozmotal se mu po zádech jako cíp prorokova turbanu. Uštědřil Barbiemu dvě rány, jednu na solar plexus a druhou doprostřed břicha. Tentokrát nebyl Barbie připravený, takže mu vzduch vyletěl z plic s chraptivým PAH. Zlomil se v pase, pak padl na kolena. Mel ho vzal rozmachem pěstí do zátylku – nebo to byl možná Freddy. Pokud Barbie věděl, mohl to být klidně sám Neohrožený velitel – a Barbie šel k zemi, svět řídl a ztrácel se. Až na dírku v linoleu. Tu viděl velmi dobře. Jasně a zřetelně, až to bralo dech, a jak by taky ne? Měl ji na dva centimetry před očima.

„Přestaňte, přestaňte, přestaňte ho mlátit!“ Hlas přicházel z velké dálky, ale Barbie si byl docela jistý, že patří Zrzkově manželce. „Už přece leží, nevidíte, že leží?“

Chodidla kolem něj zašoupala ve složitém tanci. Kdosi mu šlápl na zadek, zakopl, vykřikl „Doprdele!“ a pak ho někdo kopl do boku. Všechno se to dělo kdesi daleko. Možná to bude později bolet, ale v tuto chvíli to nebylo tak zlé.

Popadly ho čísi ruce a zdvihly ho do vzpřímené polohy. Barbie se pokusil zvednout hlavu, ale celkem vzato bylo lehčí ji prostě nechat viset.

Strkali ho chodbou k poslední cele, zelené linoleum mu klouzalo mezi chodidly. Co to Denton nahoře povídal? Tvůj apartmán tě očekává.

Ale pochybuju, že mi budou dávat mentolku na polštář nebo večer rozestýlat, pomyslel si Barbie. Ne že by mu to vadilo. Toužil jen po tom, aby ho nechali o samotě a on si mohl lízat rány.

Před celou se mu kdosi botou opřel o zadnici, aby ho popohnal ještě víc. Letěl dopředu, ale stačil aspoň zvednout pravačku, aby nevrazil obličejem do zelené škvárobetonové zdi. Snažil se zvednout i levačku, jenomže ta byla pořád od lokte dolů ochromená. Uchránil si však hlavu, a to bylo dobře. Odrazil se, zapotácel se a pak šel znovu na kolena, tentokrát vedle pryčny, jako by se chtěl pomodlit před spaním. Dveře cely za ním zarachotily v kolejnici a zaklaply.

Barbie položil ruce na pryčnu a vzepřel se nahoru. Levá paže se už trochu vzpamatovala. Otočil se právě včas, aby viděl, jak Randolph odchází bojovným krokem – pěsti měl zaťaté, hlavu nízko. Denton za ním rozmotával Searlesovi zbytky obvazu a Searles jenom sveřepě zíral (sílu jeho pohledu poněkud narušovaly sluneční brýle sedící nakřivo na nose). Za policisty, pod schody, stály policistky. Vypadaly naprosto stejně vyděšeně a zmateně. Linda Everettová byla ještě bledší než předtím a Barbie měl dojem, že jí vidí na řasách lesknout se slzy.

Barbie sebral veškerou svou vůli a zavolal na ni. „Policistko Everettová!“

Polekaně nadskočila. Oslovil ji někdy někdo policistko Everettová? Možná školáci, když měla službu u přechodu na silnici, což byla nejspíš její největší odpovědnost jako policisty na částečný úvazek. Až do tohoto týdne.

„Policistko Everettová! Paní! Prosím vás!“

„Drž hubu!“ obořil se na něj Freddy Denton.

Barbie si ho vůbec nevšímal. Napadlo ho, že asi omdlí, nebo se mu aspoň zatmí před očima, ale v tuto chvíli se zarytě držel.

„Povězte manželovi, aby prozkoumal ta těla! Hlavně tělo paní Perkinsové! Paní, on ta těla musí prohlédnout! Nebudou v nemocnici! Rennie nedovolil, aby je pře –“

Peter Randolph vykročil. Barbie viděl, co vyškubl z opasku Freddyho Dentona, a pokusil se zkřížit paže před obličejem, ale ruce měl prostě moc těžké.

„To by stačilo, chlapče,“ zavrčel Randolph. Prostrčil sprej se slzným plynem mezi mřížemi a stiskl píst.

13

V půli cesty přes prorezavělý most na Černohřbeté cestě zastavila Norrie kolo a zadívala se na opačnou stranu rokle. „Měli bychom jet,“ ozval se Joe. „Využít denního světla, dokud nějaké je.“

„Já vím, ale koukni,“ ukázala kamsi Norrie.

Na druhém břehu, pod prudkým srázem ve schnoucím bahně koryta Prestilského potoka, který se tudy kdysi hnal plným proudem, bezvládně ležela čtyři těla jelení zvěře: jelena, dvou laní a ročka. Všechna zvířata byla dost velká, protože v Millu bylo pěkné léto a zvířata se dobře vykrmila. Joe viděl hejna much hemžících se nad mršinami a dokonce zaslechl jejich ospalé bzučení. Kdyby byl obyčejný den, přehlušila by takový zvuk tekoucí voda.

„Co se jim stalo?“ zeptal se Benny. „Myslíte, že to má něco společného s tím, co hledáme?“

„Jestli mluvíš o záření, tak podle mě tak rychle nepůsobí,“ odpověděl Joe.

„Ledaže je to fakt silný záření,“ řekla Norrie nejistě.

Joe ukázal na ručičku Geigerova počítače. „Možná, ale tohle pořád není nijak silné. A i kdyby to bylo úplně na konci červené, podle mě by to nezabilo tak velké zvíře, jako je srnec, už za tři dny.“

Benny poznamenal: „Ten srnec má zlomenou nohu, je to vidět i odsud.“

„Já bych docela řekla, že jedna ta laň má zlomené dvě,“ řekla Norrie. Stínila si oči. „Přední. Vidíte, jak je má ohnuté?“

Joe si pomyslel, že srna vypadá, jako by zemřela při pokusu o nějaké náročné gymnastické salto.

„Myslím, že skočili,“ usoudila Norrie. „Skočili z břehu dolů, přesně jak to prý dělají ty malé krysí potvůrky.“

„Limetky,“ řekl Benny.

„Lumíci, trubko,“ opravil ho Joe.

„Snažili se před něčím utéct?“ zeptala se Norrie. „Že by to bylo tím?“

Ani jeden chlapec neodpověděl. Oba vypadali mladší než před týdnem, jako děti, které jsou nuceny poslouchat u táboráku historku, která je až moc strašidelná. Všichni tři stáli každý u svého kola, dívali se na mrtvé jeleny a poslouchali líné bzučení much.

„Jedeme dál?“ zeptal se Joe.

„Myslím, že musíme,“ odpověděla Norrie. Přehodila nohu přes vidlici kola a zůstala rozkročmo stát.

„Správně,“ řekl Joe a také nasedl.

„Ollie,“ protáhl Benny, „tohle je další pěkná kaše, od které jsi mě dostal.“

„Cože?“

„To máš fuk,“ odbyl ho Benny. „Jeď, můj duševně spřízněný bratře, jeď.“

Na druhém konci mostu viděli, že všichni jeleni mají zlámané nohy. Roček měl také rozbitou lebku, nejspíš po dopadu na ohromný balvan, který byl za běžných dnů schovaný pod hladinou vody.

„Zkus znovu geiger,“ řekl Joe.

Norrie ho zapnula. Tentokrát ručička zatancovala těsně pod + 75.

14

Peter Randolph vylovil z jedné zásuvky u stolu Vévody Perkinse starý kazetový magnetofon, vyzkoušel ho a zjistil, že baterie jsou stále dobré. Když vešel Junior Rennie, Randolph stiskl tlačítko REC a postavil malý sony na roh stolu tak, aby ho mladý muž viděl.

Juniorova nejnovější migréna se ztlumila do tupého hučení v levé půlce hlavy, a Junior se cítil docela klidný. S otcem už to probírali, takže věděl, co bude říkat.

„Bude to přátelák,“ říkal Velký Jim. „Formalita.“

A přesně tak to bylo.

„Jak jsi našel ta těla, chlapče?“ zeptal se Randolph a zhoupl se dozadu na otáčecí židli za stolem. Odklidil všechny Perkinsovy osobní věci a strčil je do registračky na druhé straně místnosti. Když už byla mrtvá i Brenda, řekl si, že může ty věci klidně vyhodit do smetí. Osobní majetek nebyl k ničemu, když nezůstal žádný příbuzný.

„No,“ začal Junior, „vracel jsem se z hlídky na sto sedmnáctce – o to pozdvižení v supermarketu jsem úplně přišel…“

„To jsi měl štěstí,“ řekl Randolph. „To byl zážitek fakticky k podělání, omlouvám se za ty výrazy. Kávu?“

„Ne, díky, pane. Mívám migrény a zdá se, že káva je zhoršuje.“

„Stejně je to zlozvyk. Ne tak špatný jako cigarety, ale pořád zlozvyk. Věděl jsi, že jsem kouřil, dokud jsem nebyl spasen?“

„Ne, pane, to jsem vůbec netušil.“ Junior doufal, že ten idiot přestane blábolit a nechá ho dokončit výpověď, aby mohl vypadnout.

„Jo, zachránil mě Lester Coggins.“ Randolph si položil rozevřené ruce na hrudník. „Ponořením celého těla do Prestilského potoka. Dal jsem své srdce Ježíšovi přímo tam a v tu chvíli. Nechodím do kostela tak často jako někteří, rozhodně ne tak pravidelně jako tvůj otec, ale reverend Coggins byl dobrý člověk.“ Randolph zavrtěl hlavou. „Dale Barbara toho má hodně na svědomí. Teda pokud nějaké má.“

„Ano, pane.“

„A taky ho čeká spousta otázek. Šplíchl jsem po něm slzák a to byla jenom malá splátka na to, co ho ještě čeká. Takže. Ty ses vracel zrovna z hlídky, a dál?“

„A napadlo mě, že mi kdosi povídal, že viděl Angiino auto v garáži. Víte, v garáži u McCainových.“

„Kdo ti to řekl?“

„Frank?“ Junior si promnul spánek. „Myslím, že asi Frank.“

„Pokračuj.“

„Takže jsem se podíval dovnitř jedním oknem do garáže a její auto tam fakt stálo. Přešel jsem k hlavním dveřím a zazvonil, ale nikdo neotvíral. Tak jsem dům obešel dozadu, protože mi to dělalo starosti. Byl tam… jakýsi zápach.“

Randolph soucitně přikývl. „V podstatě jsi šel po čichu. To byla dobrá policejní práce, chlapče.“

Junior se na Randolpha ostře zadíval, protože ho napadlo, že je to nějaký vtip nebo potměšilé rýpnutí, ale zdálo se, že v náčelníkových očích se zračí pouze upřímný obdiv. Junior si uvědomil, že jeho otec možná našel pomocníka (první slovo, které ho ve skutečnosti napadlo, znělo komplic), který je ještě pitomější než Andy Sanders. Junior by si nikdy nepomyslel, že je to možné.

„Pokračuj, dopověz to. Vím, že je to pro tebe hodně bolestné. Je to bolestné pro nás všechny.“

„Ano, pane. V podstatě to bylo tak, jak jste říkal. Zadní dveře byly odemčené a já šel po čichu rovnou do spíže. Nemohl jsem uvěřit, co jsem tam našel.“

„Viděl jsi tehdy ty vojenské známky?“

„Ano. Ne. Trochu. Viděl jsem, že Angie drží něco v ruce… na řetízku… ale nepoznal jsem, co to je, a nechtěl jsem na nic sahat.“ Junior skromně sklopil oči. „Vím, že jsem teprve zelenáč.“

„Dobrý postup,“ chválil Randolph. „Chytrý postup. Víš, za normálních okolností bychom tu měli celý tým techniků z kanceláře státního návladního – a ti by Barbaru prostě ukřižovali – jenže tohle nejsou normální okolnosti. Ale podle mě toho na něj máme i tak dost. Udělal pěknou blbost, když přehlédl ty vojenské známky.“

„Zavolal jsem mobilem tátovi. Podle toho rozruchu ve služební vysílačce jsem si domyslel, že budete mít tady dole fofr…“

„Fofr?“ Randolph zakoulel očima. „Chlapče, to nevíš ani půlku. Udělal jsi správně, když jsi zavolal tátovi. Je prakticky členem našeho oddělení.“

„Táta sehnal dva policisty, Freda Dentona a Jackie Wettingtonovou, a ti přijeli k domu McCainových. Když Freddy fotografoval místo činu, připojila se k nám i Linda Everettová. Pak se tam objevil Stewart Bowie s bratrem, přijeli s pohřebním vozem. Táta si myslel, že to tak bude nejlepší, když měla nemocnice plno kvůli těm výtržnostem.“

Randolph přikývl. „Přesně tak. Pomáhej živým, ulož mrtvé. Kdo našel ty vojenské známky?“

„Jackie. Tužkou rozevřela Angiinu ruku a známky vypadly přímo na podlahu. Freddy všechno nafotil.“

„To při procesu pomůže,“ řekl Randolph. „Ten budeme muset zvládnout sami, pokud se ta věc s Kupolí brzo nevyřeší, ale zvládneme to. Víš, co se v bibli říká: s vírou dokážeme pohnout horou. V kolik hodin jsi ta těla našel, chlapče?“

„Kolem poledne.“ Chvíli mi trvalo, než jsem se se svými přítelkyněmi rozloučil.

„A hned potom jsi zavolal otce?“

„Hned ne.“ Junior se na Randolpha upřímně zahleděl. „Nejdřív jsem musel ven a vyzvracet se. Byli všichni tak strašně zmlácení. V životě jsem něco takového neviděl.“ Dlouze vzdychl a dal si záležet, aby to znělo maličko roztřeseně. Magnetofon nejspíš to rozechvění nezachytí, ale Randolph si ho zapamatuje. „Když se mi přestalo navalovat, teprve pak jsem zavolal tátovi.“

„Fajn, myslím, že víc nepotřebuju.“ Žádné otázky ohledně časové linie nebo té jeho „ranní hlídky“. Ani žádost, aby Junior sepsal hlášení (což bylo dobré, protože poslední dobou ho z psaní pokaždé nevyhnutelně rozbolela hlava). Randolph se předklonil, aby vypnul magnetofon. „Děkuju ti, Juniore. Nechceš si vzít na zbytek dne volno? Běž domů a odpočiň si. Vypadáš zničeně.“

„Byl bych rád u toho, až ho budete vyslýchat, pane. Barbaru.“

„No, nemusíš se bát, že bys o to dneska přišel. Necháme ho čtyřiadvacet hodin dusit ve vlastní šťávě. To byl nápad tvého táty, a dobrý. Budeme Barbieho vyslýchat zítra odpoledne nebo večer, a ty budeš u toho. Máš moje slovo. Budeme ho vyslýchat hodně důkladně.“

„Ano, pane. Dobře.“

„Žádný serepetičky s Mirandovým zákonem.“

„Ne, pane.“

„A díky Kupoli ho nebudeme převážet ani k okresnímu šerifovi.“ Randolph se upřeně zadíval na Juniora. „Chlapče, tady skutečně zažijeme, že co se přihodí ve Vegas, ve Vegas taky zůstane.“

Junior nevěděl, jestli na to má říct ano, pane nebo ne, pane, protože netušil, o čem to ten idiot za stolem mluví.

Randolph na něj ještě chvíli upíral významný pohled, jako by se chtěl přesvědčit, že si rozumějí. Pak tleskl a vstal. „Jeď domů, Juniore. Musíš být trochu otřesený.“

„Ano, pane, to jsem. A myslím, že budu. Teda odpočívat.“

„Když mě reverend Coggins nořil do té vody, měl jsem v kapse balíček cigaret,“ řekl Randolph, jako by se mu vybavila milovaná vzpomínka. Vzal Juniora kolem ramen a zamířili ke dveřím. Junior si zachoval uctivý, pozorný výraz, ale nejradši by pod tíhou té těžké paže zakřičel. Měl pocit, jako by se mu na krku ocitla masitá kravata. „Byly zničené, jasně. A já už si nikdy další balíček nekoupil. Před tím ďáblovým býlím mě zachránil Syn Boží. To je ale milost, co?“

„Úžasná,“ vypravil ze sebe Junior.

„Brenda a Angie budou samozřejmě ve středu pozornosti, to je normální – význačná místní občanka a mladá dívka s životem před sebou – ale reverend Coggins měl taky svoje fanoušky. Nemluvě o početné a milující kongregaci.“

Junior viděl koutkem levého oka Randolphovu dlaň s tlustými prsty. Napadlo ho, co by asi Randolph udělal, kdyby Junior najednou švihl hlavou a do ruky kousl. A třeba ukousl některý prst a vyplivl ho na podlahu.

„Nezapomeňte na Dodee.“ Netušil, proč to řekl, ale zabralo to. Randolphova ruka sklouzla Juniorovi z ramene. Ten chlap vypadal, jako když do něj hrom uhodí. Junior si uvědomil, že náčelník skutečně na Dodee zapomněl.

„Panebože,“ vydechl Randolph. „Dodee. Už někdo volal Andymu, aby mu to sdělil?“

„To nevím, pane.“

„Tvůj otec to určitě udělá, ne?“

„Má práce nad hlavu.“

To byla pravda. Velký Jim seděl doma v pracovně a chystal si proslov na městskou schůzi, která se měla konat ve čtvrtek večer. Proslov, který pronese těsně předtím, než občané radním odhlasují mimořádné pravomoci po dobu trvání krize.

„Radši mu zavolám,“ rozhodl se Randolph. „Ale možná se nejdřív pomodlím. Nechceš tu se mnou pokleknout, chlapče?“

To by si Junior dřív nalil do kalhot tekutý zapalovač a zapálil koule, ale nahlas to neřekl. „Hovořte s Bohem sám a pak uslyšíte Jeho odpověď jasněji. To vždycky říká můj táta.“

„Tak dobře, chlapče. To je dobrá rada.“

Než stačil Randolph říct ještě něco, vyklouzl Junior nejdřív z kanceláře a pak z policejní stanice. Šel domů pěšky, ponořený v myšlenkách, truchlící po ztracených přítelkyních a zvědavý, jestli by si nemohl sehnat jinou. A možná ne jednu.

Pod Kupolí bylo možné všechno.

15

Peter Randolph se opravdu snažil modlit, ale hlavou se mu honilo příliš mnoho věcí. Kromě toho bůh pomáhá těm, kdo si pomohou sami. Nemyslel, že to takhle stojí v bibli, ale stejně to byla pravda. Zavolal na mobil Andyho Sanderse, jehož číslo našel v seznamu připíchnutém na nástěnce. Doufal, že to nikdo nevezme, ale Andy se ozval hned při prvním zazvonění – není to tak pokaždé?

„Ahoj, Andy. Tady je náčelník Randolph. Mám pro tebe dost drsnou zprávu, příteli. Možná by sis měl radši sednout.“

Byl to obtížný rozhovor. Vlastně dost hrozný. Když konečně domluvili, Randolph zůstal sedět a bubnoval prsty do stolu. Napadlo ho – opět – že kdyby za tím stolem právě seděl Vévoda Perkins, nebylo by to Peterovi zas tak úplně líto. Možná by mu to vůbec nebylo líto. Ukázalo se, že tahle práce je mnohem těžší a špinavější, než si představoval. Soukromá kancelář za ty mrzutosti nestála. Ani zelené náčelnické auto. Pokaždé, když usedl za volant a jeho zadek vklouzl do důlku, který vyseděly Vévodovy masitější kýty, ho napadlo totéž. Ty na to nestačíš.

Sanders mířil sem k nim. Chtěl se postavit Barbarovi tváří v tvář. Randolph se mu to pokusil vymluvit, ale v půlce návrhu, že Andy by měl čas trávit raději na kolenou v modlitbách za duši své manželky a dcery – o síle nést svůj kříž ani nemluvě – Andy přerušil spojení.

Randolph vzdychl a vyťukal další číslo. Po dvou zazvoněních mu v uchu zaburácel nakvašený hlas Velkého Jima. „Co je? Co je?“

„To jsem já, Jime. Já vím, že pracuješ a strašně nerad tě ruším, ale mohl bys sem přijet? Potřebuju pomoct.“

16

Tři děti stály uprostřed jaksi plochého odpoledního světla pod nebem, které už získalo zřetelně nažloutlý nádech, a dívaly se na mrtvého medvěda pod telefonním sloupem. Sloup se vratce nakláněl. Dřevo napuštěné kreozotem bylo metr dvacet od země naštípnuté a pocákané krví. A ještě čímsi. Bylo to bílé a Joe se domníval, že to jsou úlomky kosti. A ta našedlá kaše musela být mo –

Otočil se a snažil se ovládnout žaludek. Skoro se mu to podařilo, ale potom začal zvracet Benny – zvučným klokotavým říhnutím – a Norrie netrhala partu. Joe se vzdal a připojil se ke klubu.

Když se Joe uklidnil, sundal si batůžek, vytáhl lahvičky s pitím a rozdal je. Prvním douškem si ústa vypláchl a vyplivl ho. Norrie a Benny udělali totéž. Pak se napili. Sladký čaj byl teplý, ale stejně působil na Joeův rozbolavělý krk jako balzám.

Norrie opatrně udělala dva kroky k černé hromadě hemžící se mouchami u paty telefonního sloupu. „Jako ti jeleni,“ poznamenala. „Chudák tu neměl žádnou propast, do které by skočil, tak si rozmlátil mozek o telefonní sloup.“

„Možná měl vzteklinu,“ nadhodil Benny tenkým hláskem. „Možná ji měli i ti jeleni.“

Podle Joea to bylo technicky možné, ale nevěřil tomu. „Přemýšlel jsem o sebevražedném chování.“ Strašně mu vadilo, jak se mu třese hlas, ale zřejmě s tím nic nemohl udělat. „Dělají to velryby a delfíni – vrhnou se na břeh, viděl jsem to v televizi. A můj táta říkal, že to dělají i chobotnice. A prý když se jim znečistí životní prostředí, tak si žerou vlastní chapadla.“

„Kámo, ty snad chceš, abych znovu blil?“ zeptal se Benny. Mluvil hádavě a unaveně.

„Že by tu šlo o tohle?“ zeptala se Norrie. „O znečištěné životní prostředí?“

Joe pohlédl na nažloutlé nebe. Pak ukázal na jihozápad, kde ve vzduchu visela obrovská černá šmouha po požáru, který zažehl raketový úder. Šmouha vypadala, že je šedesát nebo devadesát metrů vysoká a kilometr a půl široká. Možná víc.

„Ano,“ řekla Norrie, „ale to je něco jiného. Nebo ne?“

Joe pokrčil rameny.

„Jestli ucítíme náhlé nutkání se zabít, možná bychom se měli vrátit,“ navrhl Benny. „Já mám ještě pro co žít. Pořád jsem ještě nedokázal porazit Warhammera.“

„Zkus namířit geiger na toho medvěda,“ řekla Norrie.

Joe natáhl ruku s citlivou trubicí k medvědí zdechlině. Ručička nepoklesla, ale ani nestoupla.

Norrie ukázala na východ. Bylo vidět, že cesta se před nimi vynořuje z hustého pruhu černých dubů, podle nichž dostal hřbet své jméno. Jakmile děti vyjdou z lesa, nejspíš už zahlédnou jabloňový sad.

„Pojedem aspoň tak daleko, až nebudou kolem stromy,“ řekla Norrie. „Odtamtud to změříme, a jestli to pořád poroste, obrátíme to do městečka a řekneme to doktoru Everettovi nebo tomu Barbarovi nebo oběma. Ať si lámou hlavu oni.“

Benny vypadal pochybovačně. „Já ti nevím.“

„Jestli ucítíme něco divného, okamžitě jedeme zpátky,“ rozhodl Joe.

„Jestli to může pomoct, měli bychom to udělat,“ řekla Norrie. „Chci vypadnout z Millu dřív, než se tu budu cítit jako v base.“

Usmála se, aby dala najevo, že je to vtip, ale jako vtip to neznělo, a Joeovi to taky tak nepřišlo. Spousta lidí vtipkovala o tom, jak je Mill malý – pravděpodobně proto tu byla písnička Jamese McMurtryho tak populární – a v intelektuálním slova smyslu taky byl. Rovněž demograficky. Joe si dokázal vzpomenout jenom na jednoho zdejšího Američana asijského původu – Pamelu Chenovou, která občas vypomáhala Lisse Jamiesonové v knihovně – a černoši tu nebyli vůbec od doby, co se rodina Levertyových odstěhovala do Auburnu. Nebyl tu žádný McDonald, natož Starbucks, a kino bylo zavřené. Ale až do této chvíle mu městečko vždycky připadalo velké po geografické stránce, se spoustou místa, kde se dá toulat. Užasl, jak se mu v představách městečko scvrklo, jakmile si uvědomil, že nemůže s mámou a tátou prostě nasednout do auta a odjet do Lewistonu na smažené škeble a k Yoderovi na zmrzlinu. A kromě toho mělo městečko sice dost energetických zdrojů, ale ty nevydrží věčně.

„Máš pravdu,“ řekl. „Je to důležité. Stojí to za riziko. Aspoň si to myslím. Můžeš tu zůstat, jestli chceš, Benny. Tahle část mise je čistě dobrovolná.“

„Ne, jdu s váma,“ prohlásil Benny. „Kdybych vás nechal jít samotné, udělali byste si ze mě posledního poskoka.“

„To už dávno jsi!“ zaječeli Joe a Norrie jednohlasně, pak se po sobě podívali a zasmáli se.

17

„Správně, breč!“

Ten hlas přicházel z velké dálky. Barbie se k němu klopýtavě vydal, ale bylo těžké otevřít pálící oči.

„Máš kvůli čemu brečet!“

Člověk, který ty věty pronášel, mluvil, jak by sám brečel. A jeho hlas byl povědomý. Barbie se snažil něco uvidět, ale víčka měl oteklá a těžká. Oči pod víčky pulzovaly v rytmu srdce. Dutiny měl tak plné, že mu v uších při polknutí praskalo.

„Proč jsi ji zabil? Proč jsi zabil mou holčičku?“

Nějakej parchant mě pokropil slzákem. Denton? Ne, Randolph.

Barbie se pokusil otevřít oči tak, že si přimáčkl hrany dlaní na obočí a povytáhl je výš. Uviděl, že před celou stojí Andy Sanders, kterému se kutálejí slzy po tvářích. A co viděl Sanders? Chlapa v cele, a chlap v cele vždycky vypadá provinile.

Sanders zakřičel: „Byla všechno, co mám!“

Za ním stál Randolph, vypadal rozpačitě a přešlapoval jako dítě, které už dvacet minut čeká ve frontě na záchod. Barbieho sice pálily oči a v dutinách ho hrozně bolelo, ale ani tak ho nepřekvapilo, že Randolph nechal Sanderse jít sem dolů. Ne proto, že je Sanders první radní, ale protože mu Peter Randolph prostě nedokázal odříct.

„Tak, Andy,“ řekl Randolph. „To by stačilo. Chtěl jsi ho vidět a já ti to dovolil, i když jsem s tím v hloubi duše nesouhlasil. Je tu pěkně pod zámkem a zaplatí za to, co udělal. Takže teď pojď nahoru a já ti naliju hrnek…“

Andy chytil Randolpha zepředu za uniformu. Byl o deset centimetrů menší, ale Randolph i tak vypadal polekaně. Barbie se mu nedivil. Sice hleděl na svět skrz tmavě rudý filtr, ale zuřivost Andyho Sanderse rozeznal docela jasně.

„Dej mi svoji pistoli! Proces je pro něj příliš dobrý! Stejně chtěl odsud vypadnout! Má přátele na vysokých místech, Jim to říkal! Chci zadostiučinění! Já si zasloužím nějaké zadostiučinění, takže mi dej svoji pistoli!“

Barbie si nemyslel, že Randolphova touha vyhovět půjde tak daleko, že vydá zbraň, aby ho Andy mohl zastřelit v cele jako krysu v sudu, ale jistotu neměl. Možná to, že Randolph přivedl Sanderse sem dolů, a to samotného, mělo jiný důvod než zbabělou touhu se zavděčit.

Namáhavě se postavil na nohy. „Pane Sandersi.“ Trocha slzného plynu se mu dostala do úst. Jazyk a krk měl oteklé, hlas se změnil v nepřesvědčivé nosové krákání. „Já vaši dceru nezabil, pane. Nezabil jsem nikoho. Když se nad tím zamyslíte, zjistíte, že váš přítel Rennie potřebuje obětního beránka a já jsem nejvhodnější…“

Ale Andy neměl náladu o něčem přemýšlet. Hmátl po Randolphově pouzdru a začal se sápat po glocku, který v něm vězel. Randolph se polekaně snažil zbraň udržet tam, kde je.

V tu chvíli po schodech sestoupil kdosi s ohromným břichem a bez ohledu na svou hmotnost se pohyboval s jistým půvabem.

„Andy!“ zaburácel Velký Jim. „Andy, kamaráde – pojď sem!“

Rozevřel náruč. Andy přestal zápasit o pistoli a rozběhl se k němu jako vzlykající děcko do otcova náručí. A Velký Jim ho objal.

„Já chci pistoli!“ štkal Andy a zvedl uslzenou, usoplenou tvář k Velkému Jimovi. „Dej mi pistoli, Jime! Teď hned! Chci ho zastřelit za to, co udělal! Jako otec mám na to právo! Zabil mi moji holčičku!“

„Možná nejen ji,“ řekl Velký Jim. „Možná nejen Angie, Lestera a chudáka Brendu.“

Tím slovní příval zarazil. Andy civěl do širokého obličeje Velkého Jima úplně oněmělý. Fascinovaný.

„Možná taky tvoji manželku. Vévodu. Myru Evansovou. Všechny ostatní.“

„Cože…“

„Někdo za tu Kupoli nese odpovědnost, kamaráde – nemám pravdu?“

„Ano…“ Andy nebyl schopen ze sebe víc vypravit, ale Velký Jim dobrotivě přikývl.

„A mně připadá, že lidé, kteří to udělali, měli uvnitř aspoň jednoho člověka. Někoho, kdo umí ve všem nadělat pořádný guláš. A kdo umí guláš líp než kuchař?“ Chytil Andyho kolem ramen a vedl ho k náčelníku Randolphovi. Velký Jim pohlédl na Barbieho rudý a opuchlý obličej, jako by se díval na nějaký druh brouka. „Najdeme důkaz. O tom nepochybuji. Už předvedl, že není dost chytrý, aby zakryl stopy.“

Barbie zaměřil pozornost na Randolpha. „Tohle je bouda,“ řekl svým novým nosovým pronikavým hlasem. „Možná to začalo tím, že si Rennie jenom potřeboval krýt záda, ale teď už jde o otevřené převzetí moci. Možná zatím nejste nepostradatelný, náčelníku, ale až budete, povezete se taky.“

„Sklapni,“ odsekl Randolph.

Rennie hladil Andyho po vlasech. Barbie si vzpomněl na matku a jak česávala jejich kokršpanělku Missy, když už byla Missy stará, hloupá a neudržela moč. „Však on zaplatí, Andy – máš moje slovo. Ale nejdřív musíme zjistit všechny podrobnosti: co, kdy, proč a kdo ještě je do toho zapletený. Protože v tom není sám, to je na tuty. Má spolupachatele. Zaplatí, ale nejdřív z něj musíme vyždímat informace.“

„Jak zaplatí?“ zeptal se Andy. Díval se na Velkého Jima téměř nadšeně. „Jakou cenu?“

„No, pokud ví, jak Kupoli zvednout – a já bych ho v tomhle nepodceňoval – asi by nám mohlo stačit, kdybychom ho viděli v Shawshanku. Na doživotí bez možnosti propuštění.“

„To mi nestačí,“ zašeptal Andy.

Rennie pořád hladil Andyho po hlavě. „A jestli se Kupole nezdvihne?“ Usmál se. „V tom případě ho budeme muset soudit sami. A až ho shledáme vinným, popravíme ho. To už se ti líbí víc?“

„Mnohem,“ zašeptal Andy.

„Mně taky, kamaráde.“

Nepřestával ho hladit po hlavě.

„Mně taky.“

18

Vyjeli z lesa bok po boku, zastavili se a zahleděli se nahoru k sadu.

„Něco tam je!“ vyhrkl Benny. „Vidím to!“ Mluvil vzrušeně, ale Joeovi připadal jeho hlas podivně vzdálený.

„Já taky,“ přidala se Norrie. „Vypadá to jako… jako…“ Radiomaják, chtěla říct, ale to slovo ze sebe už nevypravila. Podařilo se jí udělat jenom rrr-rrr-rrr jako batoleti, které si hraje na písku s autíčky. Pak spadla z kola a zůstala ležet na silnici. Paže a nohy se jí škubaly.

„Norrie?“ Joe se na ni podíval – spíš zmateně než polekaně – a pak zase na Bennyho. Jejich oči se setkaly jen na okamžik a pak se Benny také svalil a stáhl bicykl na sebe. Začal se třást a skopl kolo stranou. Geigerův počítač odletěl do příkopu ciferníkem k zemi.

Joe k němu doklopýtal a sáhl po něm paží, která mu připadala jako gumová, tak se natáhla. Obrátil žlutou krabičku ciferníkem nahoru. Ručička poskočila na 1200, těsně pod červené nebezpečné pásmo. Uviděl to a pak padl do černé jámy plné oranžových plamenů. Připadalo mu, že šlehají z obrovské hromady dýní – pohřební hranice hořících, zubatě vyřezaných dýní. Kdesi volaly jakési hlasy, ztracené a ustrašené. Pak ho pohltila tma.

19

Když Julia odešla od supermarketu, vrátila se do redakce Demokratu. Zastihla tam Tonyho Guaye, dříve sportovního reportéra, který teď představoval celé oddělení zpravodajství a právě ťukal na laptopu. Podala mu fotoaparát: „Přestaň s tím, co děláš, a vytiskni tohle.“

Posadila se k počítači, aby napsala svůj článek. Úvod jí zněl hlavou celou cestu po Hlavní ulici: Ernie Calvert, dříve manažer Města potravin, volal na lidi, aby vešli zadem. Řekl, že tam otevřel vchod. Jenže už bylo pozdě. Bouře se strhla. Byl to dobrý otvírák. Problém byl, že to nedokázala napsat. Neustále ťukala do nesprávných kláves.

„Běž si nahoru lehnout,“ řekl Tony.

„Ne, musím psát…“

„V tomhle stavu nenapíšeš vůbec nic. Třeseš se jako osika. Jsi v šoku. Na hodinku si lehni. Vytisknu ty fotky a pošlu ti je na počítač. Taky přepíšu tvoje poznámky. Běž nahoru.“

Nelíbilo se jí, co povídá, ale uznala, že je to rozumné. Jenže se ukázalo, že to bude mnohem víc než hodinka. Od páteční noci, vzdálené snad sto let, se pořádně nevyspala, takže sotva položila hlavu na polštář, upadla do hlubokého spánku.

Když se probudila, s leknutím si všimla, že stíny v ložnici se prodloužily. Bylo pozdě odpoledne. A Horác! Vyčural se někde v rohu a bude po ní zahanbeně pokukovat, jako by to byla jeho vina.

Vklouzla do sandálů, vběhla do kuchyně a našla korgiho nikoli u dveří, kde by se kňučením domáhal procházky, ale mírumilovně spícího v pelíšku mezi sporákem a lednicí. Na kuchyňském stole se o solničku a pepřenku opíral lístek se vzkazem.

15 hod.

Julio,

Peter F. a já jsme spolupracovali na článku o supermarketu. Není nijak skvělý, ale bude, když na něj ještě koukneš. Fotky, co jsi přinesla, taky nejsou špatné. Stavil se tu Romeo Burpee a prý má pořád spoustu papíru, takže v tomhle směru jsme klidní. Taky říkal, že musíš napsat úvodník o tom, co se stalo. „Bylo to totálně zbytečný,“ říkal. „A totálně zvoraný. Ledaže někdo chtěl, aby to tak dopadlo. Vůbec bych se tomu nedivil, kdyby v tom měl prsty ten chlap, a tím nemyslím Randolpha.“ Peter a já jsme se shodli, že by nějaký úvodník být měl, ale musíme našlapovat opatrně, dokud nebudeme znát všechna fakta. Taky jsme se shodli, že se potřebuješ trochu vyspat, abys to mohla napsat tak, jak je to zapotřebí. Měla jsi pod očima úplné pytle, šéfko! Půjdu domů, abych taky pobyl s manželkou a dětmi. Peter odešel na policejní stanici. Tvrdí, že se stalo „něco velkýho“, a chce zjistit, co to je.

Tony G.

P.S. Horáce jsem vyvenčil. Obstaral si všechno, co potřeboval.

Julia nechtěla, aby Horác zapomněl, že je součástí jeho života, takže ho probudila aspoň na chvilku, než si schroupe kousek tyčinky. Pak odešla dolů, aby naťukala zprávu a sepsala úvodník, jak navrhoval Tony a Peter. Sotva začala, zazvonil mobil.

„Shumwayová, Demokrat.“

„Julio!“ Byl to Peter Freeman. „Myslím, že bys sem měla přijet. Na vrátnici je Marty Arsenault a nechce mě pustit dovnitř. Prý mám čekat venku, sakra! Není přece polda, jenom dřevař, co si přivydělává bokem, když v létě řídí dopravu, ale teď se chová jako Náčelník Velký péro z Nadržený hory.“

„Petere, já tu mám práce nad hlavu, takže pokud…“

„Brenda Perkinsová je mrtvá. Taky Angie McCainová, Dodee Sandersová…“

„Cože?“ Vstala tak prudce, až převrátila židli.

„…a taky Lester Coggins. Někdo je zabil. A teď se podrž – za ty vraždy zatkli Dalea Barbaru. Je ve vězení ve sklepě.“

„Hned tam budu.“

„A, kruci,“ pokračoval Peter. „Jde sem Andy Sanders a brečí jako želva. Neměl bych ho požádat o komentář nebo…“

„Ne, vždyť ten muž přišel před třemi dny o manželku a teď o dceru. Nejsme New York Post. Hned vyrážím.“

Přerušila spojení, ani nečekala na odpověď. Zpočátku byla docela klidná, dokonce si vzpomněla, že má zamknout kancelář. Ale jakmile se ocitla na chodníku, v tom horku a pod zažloutlým nebem, klid ji opustil a Julia se rozběhla.

20

Joe, Norrie a Benny leželi na Černohřbeté silnici a škubali sebou se slunci, jehož světlo bylo příliš rozptýlené. Opíral se do nich žár, který byl příliš silný. Na telefonní drát usedla vrána bez jakýchkoli sebevražedných úmyslů a zahleděla se na ně jasnýma, chytrýma očima. Zakrákala a pak se s plácáním vznesla do toho podivného odpoledního ovzduší.

„Halloween,“ mumlal Joe.

„Ať přestanou tak ječet,“ zasténal Benny.

„Slunce není,“ řekla Norrie. Rukama zašátrala ve vzduchu. Plakala. „Slunce není, panebože, slunce už není.“

Na vrcholku Černého hřbetu, v jabloňovém sadu, odkud byl výhled na celý Chester’s Mill, oslnivě zablesklo fialové světlo.

Každých patnáct vteřin zablesklo zas a znovu.

21

Julia vyběhla po schodech do policejní stanice. Ve tváři byla stále opuchlá spánkem, vlasy jí v zátylku trčely. Když se ji Peterovi podařilo dohnat, jenom zavrtěla hlavou. „Radši zůstaň tady. Možná tě zavolám pak, až získám interview.“

„Miluju pozitivní myšlení, ale moc se netěš,“ zarazil ji Peter. „Hádej, kdo se ukázal chvíli poté, co se tu objevil Andy?“ Ukázal na hummer zaparkovaný před požárním hydrantem. Poblíž stály Linda Everettová a Jackie Wettingtonová hluboce zabrané do rozhovoru. Obě ženy vypadaly hrozně zmatené.

Když se Julia ocitla v budově, nejdřív ze všeho si všimla, jaké tu panuje vedro – klimatizaci vypnuli, zřejmě aby šetřili šťávu. Za druhé ji udivil počet mladých mužů, kteří tu posedávali, a mezi nimi i dva z bůh ví kolika sourozenců Killianových – ty dlouhé nosy a kulaté hlavy si nemohla splést. Zdálo se, že všichni mladíci vyplňují nějaké formuláře. „Co mám napsat, když jsem žádné poslední zaměstnání neměl?“ ptal se jeden druhého.

Zdola se ozýval plačtivý křik: Andy Sanders.

Julia zamířila k brífinkové místnosti, kde bývala v uplynulých letech častým hostem, dokonce i přispěvatelkou do kávo-koblihového fondu (proutěného košíku). Ještě nikdy jí v tom nikdo nebránil, ale tentokrát se ozval Marty Arsenault: „Tam dozadu nemůžete, slečno Shumwayová. Mám svoje příkazy.“ Mluvil omluvným a smířlivým tónem, který na Petera Freemana nejspíš nepoužil.

Zrovna v tu chvíli z míst, kterým millští policisté říkali Budník, vyšli po schodech nahoru Velký Jim Rennie a Andy Sanders. Andy brečel. Velký Jim ho držel kolem ramen a konejšivě na něj mluvil. Za nimi se vynořil Peter Randolph. Randolphova uniforma se jen leskla, ale tvář nad ní patřila muži, který o vlas unikl výbuchu bomby.

„Jime! Petere!“ zavolala Julia. „Chci s vámi mluvit, pro Demokrat!“

Velký Jim se otočil jen na tak dlouho, aby jí věnoval pohled, jímž říkal, že lidé v pekle taky chtějí ledovou vodu. Pak se znovu věnoval Andymu a odváděl ho k náčelníkově kanceláři. Mluvil při tom o modlitbách.

Julia se pokusila kolem stolu prosmýknout. Marty, stále s omluvným výrazem ve tváři, ji popadl za paži.

Vyjela: „Když jsi mě loni žádal, abych nedávala tu tvoji drobnou rozepři s manželkou do novin, Marty, vyšla jsem ti vstříc. Protože jinak bys ztratil práci. Takže jestli máš v těle aspoň gram vděčnosti, pustíš mě.“

Marty ji pustil. „Snažil jsem se vás zastavit, ale neposlechla jste,“ zamumlal. „Zapamatujte si to.“

Julia přeběhla brífinkovou místnost. „Jenom jednu hloupou minutku,“ spustila na Velkého Jima. „Vy a náčelník Randolph jste městští představitelé, takže se mnou budete mluvit.“

Tentokrát byl pohled Velkého Jima nejen pohrdavý, ale také zlostný. „Ne. Nebudeme. Tady vzadu nemáte co dělat.“

„A on ano?“ kývla směrem k Andymu Sandersovi. „Pokud je pravda to, co jsem slyšela o Dodee, tak on je ten poslední, koho byste měli dolů pouštět.“

„Ten hajzl zabil mou nejdražší holčičku!“ brečel Andy.

Velký Jim píchl do Julie prstem. „Dostanete svoji historku, až vám ji budeme chtít sdělit. Dřív ne.“

„Chci vidět Barbaru.“

„Je zavřený za čtyři vraždy. Zbláznila jste se?“

„Pokud otec jedné z obětí může jít dolů a vidět údajného pachatele, proč ne já?“

„Protože nejste ani oběť ani nejbližší příbuzná,“ odsekl Velký Jim. Povytáhl horní ret a ukázal zuby.

„Má už právníka?“

„S váma jsem už skončil, žen –“

„Ten žádnýho právníka nepotřebuje, potřebuje pověsit! ZABIL MOJI NEJDRAŽŠÍ HOLČIČKU!“

„Pojď, kamaráde,“ vrkal Velký Jim. „Předneseme to Pánu v modlitbách.“

„Jaké máte důkazy? Přiznal se? Jestli ne, jaké uvedl alibi? Jak se shoduje s dobou smrti? Znáte vůbec čas úmrtí? Jestli jste ta těla teprve objevili, jak to můžete vědět? Byli zastřeleni nebo pobodáni nebo…“

„Petere, zbav se téhle radši-nebudu-jmenovat,“ řekl Velký Jim, ani se neotočil. „Jestli nepůjde sama, tak ji vyhoď. A tomu, kdo sedí na vrátnici, řekni, že má padáka.“

Marty Arsenault sebou trhl a přejel si rukou přes oči. Velký Jim dovedl Andyho do náčelníkovy kanceláře a zavřel dveře.

„Je obviněný?“ zeptala se Julia Randolpha. „Nemůžete ho obvinit bez advokáta, to přece víte. To je ilegální.“

A i když Peter Randolph stále nevypadal nebezpečně, jenom vyjeveně, jeho slova ji zastudila u srdce. „Dokud ta Kupole nezmizí, Julio, tak myslím, že legální je to, co si sami určíme.“

„Kdy ty oběti zemřely? Aspoň to mi povězte.“

„No, zdá se, že ty dvě dívky byly nejdří –“

Dveře od kanceláře se otevřely a Julia nepochybovala, že Velký Jim stál za nimi na druhé straně a poslouchal. Andy seděl za stolem, který teď patřil Randolphovi, a schovával obličej v dlaních.

„Vyžeň ji!“ zavrčel Velký Jim. „Ať ti to nemusím opakovat dvakrát.“

„Nemůžete ho držet v izolaci a nemůžete odpírat informace obyvatelům tohoto městečka!“ zakřičela Julia.

„V obojím se pletete,“ řekl Velký Jim. „Slyšela jste někdy úsloví ‚Když nejste součástí řešení, jste součástí problému‘? Nu, a vy tím, že tu jste, vůbec nic neřešíte. Jste únavná čmuchalka. Jako vždycky. A jestli neodejdete, zavřou vás. To vás férově varuju.“

„Skvěle! Zavřete mě! Strčte mě do cely ve sklepě!“ Nastavila ruce s překříženým zápěstím, jako by jí měli nasadit pouta.

Chvilku si myslela, že ji Jim Rennie udeří. Ta touha mu jasně čišela z tváře. Místo toho však promluvil na Petera Randolpha. „Naposledy, vyveď odsud tu čmuchalku. Jestli bude klást odpor, vyhoď ji.“ A zabouchl dveře.

Randolph se jí nepodíval do očí a jeho tváře měly barvu čerstvě pálené cihly, ale vzal Juliu za paži. Tentokrát Julia šla. Když míjela stůl vrátného, řekl Marty Arsenault – spíš sklíčeně než zlostně: „Tak se koukněte. Přišel jsem o práci, kterou po mně přebere některý z těch týpků, co nerozeznají svůj zadek od lokte.“

„Ty o práci nepřijdeš, Marty,“ řekl Randolph. „Vymluvím mu to.“

Za chvíli už Julia stála venku a mžourala ve slunci.

„Tak,“ ozval se Peter Freeman. „Jak to šlo?“

22

Benny se nakonec probral první. A kromě toho, že mu bylo horko – košile se mu lepila na nepříliš hrdinskou hruď – jinak se cítil docela dobře. Doplazil se k Norrie a zatřásl s ní. Otevřela oči a omámeně se na něj podívala. Vlasy se jí přilepily na zpocené tváře.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Musela jsem usnout. Měla jsem sen, jenomže si nemůžu vzpomenout, o čem byl. Akorát že byl zlý. Tohle vím.“

Joe McClatchey se převalil a zvedl se na kolena.

„Jo-Jo?“ ozval se Benny. Jo-Jo neřekl svému kamarádovi už od čtvrté třídy. „V pohodě?“

„Jo. Ty dýně hořely.“

„Jaké dýně?“

Joe zavrtěl hlavou. Nemohl si vzpomenout. Věděl jenom, že se chce uklidit někam do stínu a vypít si zbytek čaje. Pak si vzpomněl na Geigerův počítač. Vylovil ho z příkopu a s úlevou si všiml, že stále funguje – jak se zdálo, ve dvacátém století vyráběli věci pěkně festovní.

Ukázal Bennymu hodnotu +200 a pokusil se ji ukázat i Norrie, ale ta se dívala do svahu Černého hřbetu k sadu, který se nahoře nacházel.

„Co je to?“ zeptala se a kamsi ukázala.

Joe nejprve neviděl nic. Pak zablesklo jasné fialové světlo. Bylo skoro příliš jasné, než aby se do něj člověk mohl podívat. Za chviličku blýsklo znovu. Podíval se na hodinky, protože chtěl spočítat frekvenci záblesků, ale hodinky se mu zastavily na 4.02.

„Myslím, že tohle jsme hledali,“ řekl a vstával. Čekal, že bude mít nohy jako z gumy, ale nebylo tomu tak. Až na to, že mu bylo vedro, se jinak cítil docela dobře. „Teď odsud pěkně rychle vymázneme, než nás to sterilizuje nebo tak něco.“

„Blboune,“ řekl Benny. „Kdo by chtěl děti? Mohly by být po mně.“ Přesto nasedl na kolo.

Odjeli stejnou cestou, jakou přijeli, a nezastavovali se, aby si odpočinuli a napili se, dokud se neocitli za mostem, zpátky na silnici číslo 119.

SŮL

1

Policistky postávající u hummeru Velkého Jima stále hovořily – Jackie k tomu nervózně potahovala z cigarety – ale zmlkly, když kolem procházela Julia Shumwayová.

„Julio?“ ozvala se Linda váhavě. „Co jste…“

Julia nezpomalila. Dokud byla stále ve varu, rozhodně vůbec netoužila mluvit s dalšími představiteli práva a pořádku v té podobě, v jaké zřejmě existovaly v Chester’s Millu. Došla do půlky cesty k redakci Demokratu, než si uvědomila, že necítí jenom vztek. Dokonce mezi všemi pocity ani nepřevažoval. Zastavila se před vchodem do knihkupectví a antikvariátu (ZAVŘENO AŽ DO ODVOLÁNÍ, jak stálo na ručně psaném oznámení ve výloze), částečně proto, aby dovolila bušícímu srdci zpomalit, a hlavně aby prozkoumala svoje nitro. Netrvalo to dlouho.

„Hlavně jsem prostě vyděšená,“ konstatovala a trochu nadskočila, když uslyšela zvuk svého hlasu. Neměla v úmyslu mluvit nahlas.

Dohnal ji Peter Freeman. „Nestalo se ti nic?“

„Ne.“ Lhala, ale vyznělo to dostatečně srdnatě. Samozřejmě netušila, co prozrazuje její tvář. Zvedla ruku a pokusila se uhladit přeleželé vlasy v zátylku. Lehly si… a pak se zase vztyčily. K tomu všemu mám postelovou fazónu, pomyslela si. Moc pěkné. Skutečný vrchol dnešního dne.

„Myslel jsem, že Rennie fakticky přinutí našeho nového náčelníka, aby tě zatkl,“ poznamenal Peter. Měl vykulené oči a v tu chvíli vypadal mnohem mlaději než na zralého třicátníka.

„Doufala jsem v to.“ Julia rukama zarámovala neviditelný titulek. „Reportérka Demokratu získala exkluzivní rozhovor z věznice s obviněným vrahem.“

„Julio? Co se to tu děje? Teda kromě toho, že tu máme Kupoli? Viděla jsi všechny ty mládence, co vyplňovali formuláře? Jde z toho trochu strach.“

„Viděla jsem je,“ odpověděla Julia, „a mám v úmyslu o tom napsat. Mám v úmyslu napsat o všem. K tomu úvodník tak silný, jak jenom dokážu, abych při tom nepobouřila davy.“ Nevesele se zasmála. „Když už jde o bouření davů, Jim Rennie má výhodu domácího hřiště.“

„Nerozumím, co tím…“

„To nic, hlavně se pusť do práce. Potřebuji několik minut, abych se vzpamatovala. Pak možná dokážu vymyslet, s kým mám promluvit nejdřív. Protože nemám kdovíkolik času, pokud máme jít do tisku dnes večer.“

„Fotokopírovat,“ řekl.

„Co?“

„Pokud máme dnes večer fotokopírovat.“

Roztřeseně se na něj usmála a odehnala ho, aby si šel po svých. Mezi dveřmi do redakce se Peter ohlédl. Mávla na něj rukou, jako že je jí dobře, pak nakoukla zaprášenou výlohou do knihkupectví. Kino v centru bylo zavřené už pět let a autokino za městečkem dávno zmizelo (v místech, kde se u sto devatenáctky kdysi tyčilo velké plátno, se dnes rozkládalo Rennieho pomocné parkoviště), ale Rayu Towleovi se jaksi dařilo udržovat tenhle špinavý přecpaný kvelb v chodu, byť se skřípáním. Část výlohy zabíraly knihy pro kutily. Zbytek byl zarovnaný brožovanými knihami, na jejichž obálkách se skvěla sídla zahalená mlhou, dámy v nesnázích a fešáci s odhalenou hrudí, buď opěšalí nebo na koni. Několik řečených fešáků se ohánělo mečem a zdálo se, že na sobě mají pouze spodky. Žár temných úkladů, stálo na cedulce na této straně.

Temné úklady, vskutku.

Jako by to nebylo s Kupolí už tak dost zlé, dost divné. Je tu ještě ďábelský radní.

Uvědomila si, že ji nejvíc znepokojuje – nejvíc děsí – jaký spád události nabírají. Rennie si zvykl na roli největšího, nejzlejšího kohouta na hnojišti, a Julia očekávala, že nakonec se opravdu pokusí ještě víc posílit svoji moc v městečku – řekněme po týdnu nebo měsíci, co by byli odříznutí od vnějšího světa. Ale uplynuly jen tři dny a kousek. Co kdyby Cox a jeho vědci dnes v noci Kupoli prorazili? Nebo co kdyby sama zmizela? Velký Jim by se okamžitě scvrkl do své obvyklé velikosti, akorát že by měl navíc máslo na hlavě.

„Jaké máslo?“ zeptala se sama sebe s pohledem stále upřeným na TEMNÉ ÚKLADY: „Prostě by řekl, že dělal za daných náročných okolností to nejlepší. A oni by mu uvěřili.“

To byla asi pravda. Ale stejně to nevysvětlovalo, proč ten člověk nečekal, než zahájí tah na branku.

Protože se něco pokazilo a on musel. Taky…

„Taky si myslím, že to nemá v hlavě úplně v pořádku,“ pověděla hromadám paperbacků. „A nikdy asi neměl.“

A kdyby i tohle byla pravda, jak potom vysvětlit, že lidé, kteří měli stále plné spíže, vzali místní supermarket útokem? To přece nedávalo smysl, leda…

„Ledaže je k tomu ponoukl on.“

To bylo směšné, hlavní chod Speciál v Paranoidním café. Nebo ne? Asi by se mohla zeptat lidí, kteří byli v Městě potravin, co viděli, ale copak nebyly ty vraždy důležitější? Nakonec byla jediná skutečná reportérka, kterou měla po ruce, a…

„Julio? Slečno Shumwayová?“

Julia byla tak hluboce zamyšlená, že málem vyskočila ze střevíců. Prudce se otočila a asi by upadla, kdyby ji Jackie Wettingtonová nezachytila. Byla s ní i Linda Everettová, a to ona Juliu oslovila. Obě vypadaly ustrašeně.

„Můžeme s vámi mluvit?“ zeptala se Jackie.

„Samozřejmě. Poslouchat lidi, to je moje práce. Má to tu stinnou stránku, že co uslyším, to napíšu. Ale tohle přece víte, dámy?“

„Ale nemůžete uvést naše jména,“ naléhala Linda. „Jestli s tím nesouhlasíte, tak na všechno zapomeňte.“

„Pokud jde o mě,“ usmívala se Julia, „vy dvě jste prostě zdroj blízký vyšetřování. Stačí to?“

„Jestli slíbíte, že nám taky odpovíte na otázky,“ řekla Jackie. „Odpovíte?“

„Dobře.“

„Byla jste u toho supermarketu, viďte?“ zeptala se Linda.

Stále podivnější. „Ano. Vy dvě taky. Takže si promluvíme. Porovnáme si poznámky.“

„Tady ne,“ zarazila ji Linda. „Ne na ulici. Jsme tu moc na očích. A ani u vás v redakci.“

„Jenom klid, Lindo,“ položila jí ruku Jackie na rameno.

„To ty jsi v klidu,“ odsekla Linda. „Ty nemáš manžela, který si myslí, že jsi před chvílí napomáhala křivě obvinit nevinného člověka.“

„Já vůbec nemám manžela,“ odpověděla Jackie – zcela logicky, podle Juliina názoru; tím líp pro ni, protože manželé často představovali komplikující faktor. „Ale znám jedno místo, kam bychom mohly jít. Je tam soukromí a nikdy se nezamyká.“ Zamyslela se. „Aspoň zatím. Co tu máme Kupoli, tak nevím.“

Julia, která právě uvažovala, koho vyzpovídá jako prvního, neměla v úmyslu si nechat ty dvě vyklouznout. „Pojďte tam. Půjdu po opačné straně chodníku než vy, dokud nemineme policejní stanici, ano?“ Lindě se konečně podařilo usmát. „To je dobrý nápad.“

2

Piper Libbyová se opatrně spustila na kolena před oltářem První kongregační církve a jen sykala, i když si odřená a opuchlá kolena podložila polštářkem. Opírala se o pravou ruku a nedávno vykloubenou levou paži držela u boku. Ruka se zdála v pořádku – bolela vlastně méně než kolena – ale neměla chuť ji zbytečně namáhat. Mohla by se znovu vykloubit až příliš snadno. Tohle jí sdělili (suše) po fotbalovém zranění na střední škole. Sepjala dlaně a zavřela oči. Jazyk jí okamžitě zajel do mezery, kde ještě včera měla zub. Ale v jejím životě zela horší díra.

„Ahoj, Ty, co tam nejsi,“ řekla. „To jsem zase já, vrátila jsem se pro další porci Tvé lásky a milosrdenství.“ Zpod oteklého víčka jí vytekla slza a vydala se dolů po oteklé tváři (o hře barev nemluvě). „Je tam někde můj pes? Ptám se jenom proto, že mi moc chybí. Jestli tam je, doufám, že mu dáš duchovní obdobu žvýkací kosti. Zaslouží si ji.“

Spustily se další slzy, pomalé, horké a pálivé.

„Nejspíš tam není. Většina hlavních náboženství se shoduje na tom, že psi nejdou do nebe, i když některé odrodilé sekty – a myslím, že i Reader’s Digest – s tím nesouhlasí.“

Samozřejmě jestli opravdu žádné nebe neexistuje, to je otázka k diskusi, a idea této existence bez nebes, této kosmologie bez nebes, patřila do míst, kde se zbytky její víry zabydlovaly stále víc a víc. Možná se ta místa jmenovala zapomnění, možná ještě hůř. Třeba to byla širá neposkvrněná pláň pod bílým nebem – místo, kde nikdy není žádný čas, nikde není cíl a nikdo vám nedělá společnost. Jinými slovy jenom Ten velký starý, co tu není: pro špatné policisty, kazatelky, děti, co se náhodou zastřelí, a chrabré německé ovčáky, kteří zahynuli při pokusu chránit svou paní. Žádná bytost, která by roztřídila zrno od plev. Modlit se k něčemu takovému, v tom bylo cosi teatrálního (možná přímo rouhačského), ale občas to pomáhalo.

„Ale o nebe tu nejde,“ pokračovala. „V tuhle chvíli jde o to zjistit, nakolik za to, co se stalo Cloverovi, můžu já. Vím, že částečně můžu poděkovat jenom sobě – moje povaha mě dostala. Znovu. Moje náboženství učí, že především jsi ten krátký doutnák do mě vložil Ty, a tudíž je mým úkolem se s ním vypořádat, ale takový přístup nenávidím. Ne že bych ho úplně odmítala, ale nenávidím ho. Připomíná mi totiž, jak člověk odveze auto do servisu a ti chlapi tam vždycky najdou způsob, jak to hodit na zákazníka. Moc jezdíte, nebo jezdíte málo, zapomněla jste uvolnit ruční brzdu, zapomněla jste zavřít okno a napršelo do elektriky. A víš, co je horší? Pokud tam nejsi, tak nemůžu ani trochu viny hodit na Tebe. Co mi pak zbývá? Zasraná dědičnost?“

Vzdychla.

„Omlouvám se za sprosté slovo. Nechceš třeba předstírat, že vůbec nezaznělo? Takhle to vždycky dělávala moje matka. Zatím mám další otázku: co mám teď dělat? Tohle městečko je v hrozném průšvihu a já bych ráda nějak pomohla, jenomže nemůžu přijít na to jak. Cítím se hloupá, slabá a popletená. Myslím, že kdybych byla jedním ze starozákonních poustevníků, řekla bych, že potřebuji znamení. V tuhle chvíli by se mi zamlouvalo klidně i DEJ PŘEDNOST V JÍZDĚ nebo SNIŽTE RYCHLOST POZOR ŠKOLA.“

Jakmile to dořekla, otevřely se venkovní dveře a pak se zabouchly. Piper se ohlédla a tak trochu čekala, že uvidí anděla včetně křídel a v oslnivě bílém rouchu. Jestli se bude chtít poprat, bude mi muset nejdřív zahojit paži, pomyslela si.

Nebyl to anděl, byl to Romeo Burpee. Jeden cíp košile měl vykasaný, visel mu skoro až do půli stehen, a vypadal skoro stejně sklesle, jako se ona cítila. Vydal se hlavní uličkou, pak si jí všiml a zarazil se. Překvapilo ho, že ji vidí, stejně jako on překvapil Piper.

„Á, jejda,“ řekl, jenomže v jeho lewistonském přízvuku to vyznělo jako Á, jijda. „Promiňte, já nevěděl, že tu ste. Přídu jindy.“

„Ne,“ zastavila ho a namáhavě, znovu za pomoci jen pravé paže, se postavila na nohy. „Stejně už jsem skončila.“

„Já jsem vlastně kat’lík,“ řekl (Fakt kadlík, pomyslela si Piper), „ale v Millu není žádnej kat’lickej kostel… jasně že to víte, dyť jste duchovní… a víte, co se říká o přístavu v bouři. Myslel jsem, že zajdu a pomodlím se za Brendu. Ta ženská se mi vždycky líbila.“ Poškrábal se na tváři. Praskání dlaně na strništi se v dutém tichu kostela hlasitě rozlehlo. Elvisovský účes mu visel kolem uší. „Vlastně jsem ji miloval. Nikdy jsem jí to neřek, ale myslím, že to věděla.“

Piper na něj zírala s rostoucí hrůzou. Nevytáhla paty z fary celý den a i když věděla o tom, co se stalo v Městě potravin – volalo jí několik farníků – o Brendě Perkinsové neslyšela nic.

„Brenda? Co se jí stalo?“

„Zavraždili ji. A ještě další. Prý to udělal ten Barbie. Už ho zavřeli.“

Piper si přimáčkla ruku na ústa a zapotácela se. Romeo přiskočil a chytil ji kolem pasu, aby neupadla. A takhle stáli před oltářem, skoro jako muž a žena při oddavkách, když se dveře do síně otevřely znovu a dovnitř vešla Jackie a za ní Linda s Julií.

„Možná to nakonec není tak dobré místo,“ pronesla Jackie.

V kostele se všechno neslo jako v ozvučné skříni, a i když nemluvila nahlas, Piper a Romeo Burpee ji výborně slyšeli.

„Neodcházejte,“ zavolala Piper. „Pokud jste přišli kvůli tomu, co se stalo. Nemůžu uvěřit, že pan Barbara… byla bych řekla, že toho není schopen. Vrátil mi paži na místo, když jsem ji měla vykloubenou. Počínal si velmi jemně.“ Odmlčela se a zamyslela se nad tím. „Tedy tak jemně, jak to za daných okolností šlo. Pojďte sem dopředu, prosím.“

„Lidi můžou spravit vykloubenou paži, a stejně dokážou vraždit,“ prohodila Linda, ale kousala se do rtu a otáčela snubním prstýnkem.

Jackie jí položila ruku na zápěstí. „Tohle si necháme pro sebe, Lindo – vzpomínáš?“

„Na to je už pozdě,“ řekla Linda. „Viděli nás s Julií. Jestli napíše článek a tihle dva řeknou, že nás s ní viděli, bude to na nás.“

Piper netušila, o čem přesně to Linda mluví, ale jistou představu si udělala. Zvedla pravou paži a rozmáchla se kolem. „Jste v mém kostele, paní Everettová, a co se tu řekne, taky tu zůstane.“

„Slibujete?“ naléhala Linda.

„Ano. Takže, nechcete si o tom promluvit? Právě jsem se modlila o znamení, a vida, jste tu.“

„Já na takové věci nevěřím,“ namítla Jackie.

„Já vlastně taky ne,“ zasmála se Piper.

„Mně se to nelíbí,“ řekla Jackie. To platilo Julii. „Je jedno, co říká, protože tady je prostě moc lidí. Ztratit práci jako Marty je jedna věc. S tím bych se vyrovnala, plat je stejně mizerný. Ale poštvat si proti sobě Jima Rennieho…“ Zavrtěla hlavou. „To není dobrý nápad.“

„Není nás tu moc,“ řekla Piper. „Je nás právě akorát. Pane Burpee, umíte udržet tajemství?“

Romeo Burpee, který měl svého času bezpočet pochybných kšeftů, přikývl a přitiskl si prst na rty. „Máte moje slovo,“ řekl. Slovo zaznělo jako šovo.

„Pojďme na faru,“ vybídla je Piper. Když si všimla, že Jackie pořád váhá, natáhla k ní Piper levou ruku… velmi opatrně. „Pojďte, společně se poradíme. Třeba nad kapkou whiskey?“

A tohle Jackie konečně přesvědčilo.

3

31

VYPAL DOČISTA VYPAL DOČISTA

ŠELMA BUDE HOZENA DO OHNIVÉHO JEZERA (ZJ 19,20)

„BUDOU TRÝZNĚNI DNEM I NOCÍ NA VĚKY VĚKŮ“ (20,10)

SPAL ZLOTŘILÉ

OČISTI ZBOŽNÉ

VYPAL DOČISTA VYPAL DOČISTA 31

31 OHNIVÝ JEŽÍŠ PŘICHÁZÍ 31

Tři muži namačkaní v kabině brumlajícího náklaďáku Městských služeb hleděli na ten tajuplný vzkaz trochu udiveně. Kdosi ho namaloval barvou na skladiště za studiem WCIK, takže se skvěl černě na červeném podkladu písmeny tak velikými, že zakryla skoro celou plochu.

Muž v kabině uprostřed byl Roger Killian, ten pěstitel slepic s hejnem kulatohlavých dětí. Otočil se ke Stewartovi Bowiemu, který seděl za volantem. „Co to znamená, Stewie?“

Odpověděl mu Fern Bowie. „Znamená to, že tomu zatracenýmu Philovi Busheyovi přeskakuje víc než obvykle, nic jinýho.“ Otevřel přihrádku, vytáhl umaštěné pracovní rukavice a vykutal osmatřicítku revolver. Zkontroloval, jestli je nabitý, pohybem zápěstí zaklapl bubínek na místo a zastrčil si pistoli za opasek.

„Víš, Ferne,“ ozval se Stewart, „tohle je sakra dobrej způsob, jak si ustřelit nádobíčko.“

„O mě se nestarej, starej se o něj,“ ukázal Fern dozadu na studio. Z něj k nim slabě doléhala gospelová hudba. „Většinu roku se teď sjíždí z vlastních zásob a je spolehlivej asi jako nitroglycerin.“

„Phil má rád, když se mu říká Šéfe,“ řekl Roger Killian.

Předtím zastavili před studiem a Stewart stiskl výkonný klakson náklaďáku – ne jednou, ale několikrát. Phil Bushey se neukázal. Možná se schovával uvnitř, možná se toulal v lese za stanicí. Dokonce bylo možné, že je v laboratoři. Paranoidní. Nebezpečný. Což však stále neznamenalo, že ta pistole je dobrý nápad. Nahnul se, vyškubl ji Fernovi z opasku a zastrčil ji pod řidičovo sedadlo.

„Hele!“ vykřikl Fern.

„Tam střílet nebudeš,“ poručil Stewart. „Všichni bysme mohli kvůli tobě vyletět na Měsíc.“ Rogera se zeptal: „Kdy jsi naposledy viděl toho vychrtlýho parchanta?“

Roger si to musel spočítat. „To budou nejmíň čtyři týdny – od poslední velký dodávky, co se posílala z městečka. Když jsme si zavolali ten velkej vrtulník Chinook.“ Vyslovil to jako šinúk. Romeo Burpee by mu rozuměl.

Stewart se zamyslel. To nebylo dobré. Jestli je Bushey v lese, pak je všechno v pořádku. Jestli se schovává ve studiu a paranoidně je považuje za federály, nejspíš to pořád nebude problém… pokud se tedy nerozhodne, že vyběhne a začne po nich pálit.

Ale jestli je ve skladišti… to by problém být mohl.

Stewart řekl bratrovi: „Vzadu na korbě máme pár pořádných polen. Přines jedno. Jestli se Phil ukáže a začne vyvádět, tak mu jednu majzni.“

„Co když má bouchačku?“ zeptal se Roger docela rozumně.

„Nemá,“ odpověděl Stewart. Sice si tím nebyl moc jistý, ale měl svoje rozkazy: dovézt dvě nádrže s propanem do nemocnice, šupem. A zbytek odtamtud přestěhujeme co nejdřív, řekl Velký Jim. Oficiálně jsme metamfetaminový podnik uzavřeli.

To byla jistá úleva. Když na ně dopadla Kupole, Stewart uvažoval i o zavření pohřební služby. Že by se přestěhoval někam do tepla, třeba na Jamajku nebo Barbados. Už nikdy nechtěl vidět další mrtvolu. Ale nechtěl být tím, kdo poví „Šéfovi“ Busheymu, že zavírají krám, a taky to oznámil Velkému Jimovi.

O Šéfa se postarám já, řekl tehdy Velký Jim.

Stewart zajel s velkým oranžovým náklaďákem za budovu a zacouval k zadním dveřím. Nechal motor běžet, aby mohli obsluhovat naviják a zvedák.

„Koukněte na to,“ žasl Roger Killian. Hleděl na západ, kde k obzoru klesalo slunce obklopené znepokojivou červenou skvrnou. Brzy se zanoří za velkou černou šmouhu, kterou po sobě zanechal lesní požár, takže zmizí ve špinavém zatmění. „Tohle je podívaná za všecky prachy.“

„Přestaň čumět,“ řekl Stewart. „Chci to tady udělat a vypadnout. Ferne, najdi si nějakou palici. Vyber si pořádnou.“

Fern přelezl zvedák a zvedl zbylou plaňku dlouhou jako baseballová pálka. Podržel ji v obou rukou a zkusmo se rozmáchl. „To bude stačit,“ prohlásil.

„Baskin-Robbins,“ pronesl Roger zasněně. Pořád si stínil oči a mžoural na západ. Mžourání jeho vzhledu nesvědčilo, připomínal tak pohádkového skřeta.

Stewart se zastavil a pustil se do odemykání zadních dveří, což byl složitý proces zahrnující dotykový panel a dva zámky. „O čem to meleš?“

„Jedenatřicet příchutí,“ pokračoval Roger. Usmál se a ukázal tak prohnilou sadu zubů, které nikdy neviděl Joe Boxer a nejspíš ani jiný zubař.

Stewart netušil, o čem Roger mluví, ale jeho bratr ano. „Nemysli na zmrzlinové reklamy u této svaté budovy,“ poučil ho Fern. „Ledaže by se Baskin-Robbins vyskytovali ve Zjevení Svatého Jana.“

„Sklapněte, oba dva,“ okřikl je Stewart. „Ferne, připrav se s tím polenem.“ Strčil do dveří a nakoukl dovnitř. „Phile?“

„Říkej mu Šéfe,“ radil Roger. „Jako tomu negerskýmu kuchaři v South Parku. Tak to má rád.“

„Šéfe?“ zavolal Stewart. „Jste tu, Šéfe?“

Nikdo neodpověděl. Stewart zašátral v šeru, přičemž trochu čekal, že ho každou chvíli popadne cizí ruka, a našel vypínač světel. Otočil jím a před nimi se objevila místnost, která se táhla asi do tří čtvrtin délky skladiště. Stěny byly z holého, nelakovaného dřeva, mezery mezi latěmi byly vycpané růžovou pěnovou izolací. Místnost byla skoro zaplněná plynovými nádržemi a kanystry všech velikostí a značek. Stewart netušil, kolik jich tu celkem je, ale kdyby musel hádat, byl by řekl tak čtyři až šest set.

Stewart pomalu vykročil středovou uličkou a prohlížel si nápisy na nádržích. Velký Jim mu řekl, které přesně má vzít, prý budou někde vzadu, a panebože, opravdu byly. Stewart se zastavil před pěti nádržemi o velikosti obvyklé pro město s nápisem CR NEM na boku. Byly mezi nádržemi, které ukradli z pošty, a několik jich mělo na boku i nápis MILL STŘ ŠKOLA.

„Máme vzít dvě,“ řekl Rogerovi. „Přines řetěz a zaháknem je. Ferne, ty běž tamhle dolů a zkus dveře do laborky. Jestli nejsou zamčené, tak je zamkni.“ Hodil Fernovi svůj kroužek s klíči.

Fern by se bez takové pochůzky docela obešel, ale byl poslušný bratr. Prošel uličkou mezi hromadami propanových lahví. Končily tři metry od dveří – a s leknutím si všiml, že ty dveře jsou pootevřené. Za sebou uslyšel řinčení řetězu, potom kňučení navijáků a tiché drkotání první nádrže, kterou přitahovali k náklaďáku. Znělo to jako z velké dálky, zvlášť když si Fern představil, jak se Šéf krčí za těmi dveřmi, oči má zarudlé a je šílený. Celý zhulený a s poloautomatem TEC-9 v rukou.

„Šéfe?“ zkusil to. „Jste tam, kamaráde?“

Nikdo neodpověděl. A i když to vůbec neměl nařízeno – nejspíš byl sám blázen, že to udělal – zvědavost zvítězila a svou provizorní palicí dveře pootevřel ještě víc.

Zářivky v laboratoři svítily, ale jinak tahle část skladiště Kristova království vypadala prázdná. Asi dvacítka vařičů – velkých elektrických grilů, každý připojený k vlastnímu výfuku a propanovému kanystru – byly vypnuté. Hrnce, kádinky a drahé láhve stály všechny na policích. Smrdělo to tu (bylo to tak vždycky a vždycky bude, pomyslel si Fern), ale podlaha byla umetená a nikde ani stopa po nepořádku. Na stěně visel kalendář s Rennieho ojetými auty, stále na srpnu. Tehdy nejspíš ten parchant definitivně ztratil kontakt s realitou, napadlo Ferna. Prostě odplul. Odvážil se ještě kousek hlouběji do laboratoře. Udělala z nich boháče, ale jemu se tu nikdy nelíbilo. Příliš to tu páchlo jako v dílně, kterou měli ve sklepě pohřebního ústavu.

Jeden roh byl přepažený silnou ocelovou deskou s dveřmi uprostřed. Fern věděl, že tam se skladuje Šéfův produkt, glas, prvotřídní krystalický metamfetamin balený nikoli do třílitrových sáčků, ale do pytlů na odpadky. Žádné podřadné svinstvo. Žádný feťák, co se v ulicích New Yorku nebo Los Angeles honí za dávkou, by takovým zásobám neuvěřil. Když to tu bylo plné, znamenalo to dostatečnou zásobu pro celé Spojené státy na několik měsíců, možná i rok.

Proč mu Velký Jim dovolil, aby toho sakra udělal tolik? uvažoval Fern. A proč jsme se přidali? Co jsme si mysleli? Nedokázal na tu otázku najít žádnou odpověď, kromě jediné, co se nabízela: protože mohli. Kombinace Busheyova génia a všechny ty levné čínské ingredience je omámily. Taky tím financovali Korporaci CIK, která vykonávala Boží práci po celém východním pobřeží. Když se někdo zeptal, Velký Jim to vždycky zdůraznil. A ještě ocitoval Písmo: Neboť dělník je hoden mzdy své – Lukáš – a Nedáš náhubek dobytčeti, když mlátí obilí – První list Timoteovi.

To s těmi dobytčaty Fern nikdy pořádně nepochopil.

„Šéfe?“ Popošel ještě o kousek dál. „Kamaráde drahá?“

Nic. Zvedl hlavu a uviděl, že po dvou stranách budovy se táhnou ochozy z neopracovaného dřeva. Ty se používaly k uskladňování a obsah kartonů, které tam byly uloženy, by velice zajímal FBI, Úřad pro potraviny a léčiva a Úřad pro alkohol, tabák, palné zbraně a výbušniny. Nahoře nikdo nebyl, ale Fern zahlédl cosi nového: bílou šňůru táhnoucí se podél zábradlí u obou ochozů, připevněnou ke dřevu velkými drátky. Elektrický kabel? K čemu vede? Že by si ten vymaštěnec dovlekl další vařiče i nahoru? Jestli ano, Fern je neviděl. Šňůra vypadala moc tlustá na to, aby napájela jednoduchý spotřebič jako třeba televizi nebo rá –

„Ferne!“ křikl Stewart a Fern nadskočil. „Jestli tam není, pojď sem a pomoz nám! Chci odsud vypadnout. V televizi mají být v šest nové zprávy a já chci vidět, jestli na něco nepřišli!“

V Chester’s Millu výraz „oni“ víc a víc znamenalo cokoliv nebo kohokoliv na světě za hranicemi městečka.

Fern šel a už se nepodíval nad dveře, tudíž neviděl, k čemu byly ty nové elektrické šňůry připojené: k velké cihle bílého materiálu podobného jílu, která zabrala celou polici. Byla to výbušnina.

Šéfův vlastní recept.

4

Když ujížděli zase k městečku, řekl Roger: „Halloween. Ten je taky jedenatřicátýho.“

„Ty seš fakt úplná studnice informací,“ poznamenal Stewart.

Roger si poklepal ze strany na svou nešťastně tvarovanou hlavu. „Tady se to uložilo,“ řekl. „Nedělám to schválně. Je to prostě finta.“

Stewarta napadlo: Jamajka. Nebo Barbados. Určitě někam, kde je teplo. Hned jak ta Kupole zmizí. Už nikdy nechci vidět dalšího Killiana. Vůbec nikoho z tohohle městečka.

„Taky karet je v balíčku jedenatřicet,“ pokračoval Roger.

Fern se na něj zahleděl. „Co to sakra…“

„Jenom blbnu, jenom vás tak škádlím.“ Roger propukl v děsivý řehot, z něhož Stewarta rozbolela hlava.

Už se blížili k nemocnici. Stewart uviděl, že před vchodem zastavuje šedý Ford Taurus.

„Hele, to je doktor Zrzek,“ řekl Fern. „Vsaďte se, že bude rád, že mu to vezeme. Zatrub na něj, Stewie.“

Stewart zatroubil.

5

Když bezbožníci zmizeli, Šéf Bushey konečně pustil ovládání garážových vrat, které držel v ruce. Pozoroval bratry Bowieovy a Rogera Killiana z okna pánského záchodu ve studiu. Palec měl na knoflíku celou dobu, kdy byli ve skladišti a probírali se jeho věcmi. Kdyby odešli s produktem, stiskl by knoflík a celá továrna by vyletěla až do nebe.

„Je to v tvých rukou, Ježíši,“ zamumlal. „Jak jsme říkávali jako děti, já nechci, ale udělám to.“

A Ježíš to zařídil. Šéf měl pocit, že On to udělá, protože uslyšel George Dowa a Gospelové tóny v satelitním vysílání zpívat „Bože, jak se o mě staráš“, a to byl skutečný pocit, skutečné znamení shora. Nepřišli sem pro zboží, ale pro dvě bezvýznamné nádrže propanu.

Díval se za nimi, když odjížděli, pak se probelhal po cestičce mezi zadním traktem studia a budovou kombinující laboratoř se skladištěm. Byla to teď jeho budova, jeho materiál, a to přinejmenším do doby, než přijde Ježíš a vezme si to všechno pro sebe.

Možná o Halloweenu.

Možná dřív.

Měl hodně o čem přemýšlet a myšlení bylo poslední dobou lehčí, když se zhulil.

Mnohem lehčí.

6

Julia usrkla ze skleničky whiskey jen maličko, aby jí vydržela, ale policistky je do sebe obrátily jako veteráni. Alkoholu nebylo tolik, aby se opily, ale rozvázal jim jazyk.

„Fakt je, že jsem se zhrozila,“ řekla Jackie Wettingtonová. Dívala se dolů a hrála si s prázdnou sklenicí na džus, ale když jí Piper nabídla dalšího panáka, zavrtěla hlavou. „Tohle by se nikdy nestalo, kdyby byl Vévoda stále naživu. Pořád se k tomu musím vracet. I kdyby měl důvod věřit, že Barbara zavraždil jeho manželku, určitě by dodržel řádný postup. Takový on prostě byl. A dovolit otci jedné z obětí jít dolů k celám a setkat se se zadrženým? To nikdy!“ Linda souhlasně přikyvovala. „Děsí mě, co se může tomu chlapíkovi stát. Navíc…“

„Když se to mohlo stát Barbiemu, mohlo by se to stát komukoliv?“ napověděla Julia.

Jackie přikývla. Kousala se do rtů. Hrála si se sklenicí. „Kdyby se mu něco stalo – nemyslím nutně něco tak okatého jako lynčování, ale prostě nějaká vězeňská nehoda – tak si nejsem jistá, jestli ještě někdy dokážu obléct uniformu.“

Lindina základní starost byla jednodušší a víc přímočará. Její manžel věřil, že Barbie je nevinný. Když byla rozpálená vztekem (a zhnusením z toho, co našli u McCainových ve spíži), jeho tvrzení odmítla – přece jen Barbieho vojenské známky vězely v šedé a tuhnoucí ruce Angie McCainové. Ale čím víc o tom přemýšlela, tím větší starosti jí to dělalo. Částečně proto, že vždycky ve všem respektovala Zrzkův úsudek, ale taky kvůli tomu, co na ni Barbie zavolal, než mu Randolph šplíchl do obličeje slzný plyn. Povězte manželovi, aby prohlédl ta těla. Musí prohlédnout ta těla!

„A ještě něco,“ řekla Jackie a pořád otáčela skleničku v ruce. „Člověk nechrstne na vězně slzák jenom proto, že dotyčný ječí. Zažili jsme sobotní noci, zvlášť po velkých zápasech, kdy to tam dole vypadalo jako v zoologické před krmením. Prostě jsme je nechali řvát. Nakonec se unavili a usnuli.“

Julia si zatím pozorně prohlížela Lindu. Když Jackie domluvila, řekla Julia: „Povězte mi znovu, co Barbie říkal.“

„Chtěl, aby Zrzek prohlédl ta těla, zvlášť Brendu Perkinsovou. Prý nebudou v nemocnici. On to věděl. Jsou u Bowieových, a to není správné.“

„Sakra divný, to teda jo, jestli to byly vraždy,“ řekl Romeo. „Omlouvám se za ty výrazy, reverendko.“

Piper jenom mávla rukou. „Kdyby je zabil, pak nechápu, proč by jeho největší starostí bylo, aby ta těla někdo prohlížel. Na druhou stranu, jestli je nezabil, možná si myslí, že ho posmrtné ohledání zbaví obvinění.“

„Nejčerstvější obětí byla Brenda,“ řekla Julia. „Je to tak?“

„Ano,“ souhlasila Jackie. „Už byla ztuhlá, ale ne úplně. Aspoň mi tak nepřipadala.“

„Nebyla,“ souhlasila Linda. „A protože rigor začíná asi tři hodiny po smrti, plus mínus, Brenda pravděpodobně zemřela mezi čtvrtou a osmou ráno. Řekla bych spíš k osmé, ale nejsem doktor.“ Vzdychla a prohrábla si vlasy. „Ani Zrzek není, já vím, ale dokázal by určit dobu úmrtí mnohem přesněji, kdyby ho zavolali. Ale to nikdo neudělal. Ani já. Já jsem prostě byla úplně bez sebe… tolik se toho dělo…“

Jackie odstrčila sklenici. „Poslechněte, Julio – vy jste byla dnes ráno s Barbarou u supermarketu, viďte?“

„Ano.“

„Chvilku po deváté. Tehdy začaly ty nepokoje.“

„Ano.“

„Byl tam první on nebo vy? Protože já to nevím.“

Julia si nemohla vzpomenout, ale měla dojem, že tam byla první ona – že Barbie přijel později, chvilku po Rose Twitchellové a Ansonu Wheelerovi.

„Uklidnili jsme situaci,“ řekla, „ale on nám ukázal, jak to udělat. Pravděpodobně ušetřil několika lidem vážné zranění. Nejde mi to dohromady s tím, co jste našli v té spíži. Máte představu, v jakém pořadí k těm úmrtím došlo? Kromě toho, že Brenda byla poslední?“

„První zemřely Angie a Dodee,“ odpověděla Jackie. „U Cogginse nebyl rozklad tak pokročilý, takže ten přišel na řadu po nich.“

„Kdo je našel?“

„Junior Rennie. Dostal podezření, protože viděl Angiino auto v garáži. Ale to není důležité. Tady je důležitý Barbara. Víte určitě, že přijel až po Rose a Ansonovi? Protože tohle nevypadá dobře.“

„Vím to, protože neseděl s Rose v dodávce. Vystupovala jenom Rose a Anson. Takže když předpokládáme, že se zrovna nezabýval zabíjením lidí, tak kde potom…?“ Ale to bylo zřejmé. „Piper, můžete mi půjčit telefon?“

„Jistě.“

Julia chvilku hledala v místním telefonním seznamu o velikosti brožury, pak z Pipeřina telefonu zavolala do restaurace. Rose ji pozdravila stroze: „Máme zavřeno až do odvolání. Banda pitomců mi zavřela kuchaře.“

„Rose? Tady je Julia Shumwayová.“

„Aha. Julia.“ Rose mluvila jen o odstín méně vzdorně. „Co chcete?“

„Snažím se ověřit časovou linii související s případným alibi pro Barbieho. Máte zájem pomoct?“

„Na to vsaďte prdel. Ten nápad, že by Barbie zavraždil ty lidi, je směšný. Co chcete vědět?“

„Chci vědět, jestli byl v restauraci, když začal ten poprask v Městě potravin.“

„Jistěže.“ Rose mluvila zmateně. „Kde jinde by byl těsně po snídaních? Když jsme s Ansonem odjížděli, drhnul gril.“

7

Slunce zapadalo, a jak se stíny dloužily, Claire McClatcheyová byla stále nervóznější. Nakonec vešla do kuchyně, aby udělala něco, co odkládala: použila manželův mobil (který si zapomněl v sobotu ráno vzít, vždycky na to zapomínal) a zavolala z něj na svůj. Děsila se, že čtyřikrát zazvoní a pak uslyší vlastní hlas, jasný a veselý, z nahrávky pořízené předtím, než se z městečka, kde žila, stalo vězení s neviditelnými mřížemi. Ahoj, dovolali jste se Claire do hlasové schránky. Po pípnutí laskavě zanechte vzkaz.

A co řekne? Joey, zavolej mi zpátky, jestli nejsi mrtvý?

Sáhla po tlačítkách, pak zaváhala. Nezapomeň, že pokud ti to nevezme hned napoprvé, tak je to proto, že jede na kole a nemůže vylovit telefon z batůžku dřív, než se zapne hlasová schránka. Až zavoláš podruhé, bude přichystaný, protože bude vědět, že jsi to ty.

Ale co když se jí ozve hlasová schránka i podruhé? A potřetí? Proč ho vůbec pouštěla? Asi se musela zbláznit.

Zavřela oči a v duchu uviděla přízračně jasný obrázek: telefonní sloupy a výlohy obchodů na Hlavní ulici polepené fotkami Joea, Bennyho a Norrie. Vypadají jako děti, které člověk vídá na vývěskách u odpočívadel u silnice, a popisky vždycky obsahují slova NAPOSLEDY BYLY SPATŘENY…

Otevřela oči a rychle navolila číslo, než zase ztratí nervy. Připravovala si vzkaz – Za deset vteřin ti zavolám znovu a radím ti, abys to tentokrát vzal, mistře – a úplně zkoprněla, když jí syn odpověděl hlasitě a jasně v půli prvního zazvonění.

„Mami! Ahoj, mami!“ Živý a víc než to: podle hlasu překypoval vzrušením.

Kde jsi? pokusila se říct, ale nejdřív ze sebe nedokázala nic vypravit. Ani slovo. Nohy jí změkly jako gumové. Opřela se o stěnu, aby neupadla na podlahu.

„Mami? Jsi tam?“

V pozadí uslyšela hukot auta a Benny, sice slabě, ale zřetelně, zavolal: „Doktore Zrzku! Hej, chlape, haló!“

Konečně dokázala hlasivkám zařadit rychlost. „Ano. Jsem tu. Kde jste vy?“

„Nahoře na Obecním kopci. Zrovna jsem ti chtěl volat, protože se bude brzo stmívat – abys neměla starost – a mobil mi zazvonil v ruce. Málem mě klepla pepka.“

To tedy rozhodně zarazilo klacek do starého rodičovského kolovrátku výtek, není-liž pravda? Na Obecním kopci. Budou tady za deset minut. Benny se bude nejspíš dožadovat dalších dvou kilogramů potravy. Děkuju Ti, Bože.

Norrie cosi povídala Joeovi. Znělo to jako Řekni jí to, řekni jí to. Pak už zase na ni mluvil syn, tak hlasitě a rozjařeně, že si musela podržet sluchátko kousek dál od ucha. „Mami, myslím, že jsme to našli! Jsem si skoro jistý! Je to v sadu nahoře na Černém hřbetu!“

„Co jste našli, Joey?“

„Nevím jistě, nechci dělat unáhlené závěry, ale nejspíš tu věc, která způsobuje tu Kupoli. Skoro určitě. Viděli jsme takový blikač, jaké se dávají na rádiové vysílače kvůli letadlům. Jenomže tohle bylo na zemi a fialové, ne červené. Nedostali jsme se tak blízko, abychom viděli víc. Omdleli jsme, všichni. Když jsme se probrali, byli jsme v pohodě, ale už se začínalo připoz –“

„Omdleli?“ Claire skoro vykřikla. „Jak to myslíš, omdleli? Domů! Okamžitě domů, abych se na vás mohla podívat!“

„To je dobrý, mami,“ konejšil ji Joe. „Myslím, že je to jako… víš, jak lidi dostali malou ránu, když se poprvé dotkli Kupole, a pak už ne? Myslím, že je to něco podobného. Myslím, že člověk omdlí jenom poprvé, a potom je něco jako imunní. Prověřený. Norrie si to myslí taky.“

„Nezajímá mě, co si myslí Norrie nebo ty, mistře! Okamžitě přijeďte domů, abych se mohla přesvědčit, jestli vám nic není, nebo ti zimunizuju zadek!“

„Tak jo, ale nejdřív se musíme nějak spojit s tím panem Barbarou. Byl to vlastně jeho nápad, prohledat to tu s Geigerovým počítačem, a panejo, kápl na to. Měli bychom taky sehnat doktora Zrzka. Zrovna projel kolem nás. Benny se ho pokusil zastavit, ale jel dál. Pozveme ho, aby přišel i s panem Barbarou k nám domů, ano? Musíme vymyslet, co budeme dělat dál.“

„Joe… pan Barbara je…“

Claire se zarazila. Málem synovi řekla, že pana Barbaru – jemuž někteří lidé říkali plukovník Barbara – zatkli pro mnohonásobnou vraždu.

„Co?“ zeptal se Joe. „Co je s ním?“ Šťastný vítězný tón v hlasu nahradila úzkost. Nejspíš dokázal číst její nálady stejně jako ona jeho. A očividně vkládal do Barbary hodně nadějí – a Benny s Norrie nejspíš taky. Takovou novinku jim nemůže zatajovat (i když by moc chtěla), ale nemusí ji sdělovat po telefonu.

„Přijeďte domů,“ řekla. „Promluvíme si o tom tady. A Joe – jsem na tebe strašně pyšná.“

8

Jimmy Sirois zemřel pozdě odpoledne, zrovna když Strašák Joe a jeho kamarádi uháněli na kolech k městečku.

Zrzek seděl na chodbě, držel kolem ramen Ginu Buffalinovou a dovolil jí, aby se mu vyplakala na hrudi. Bývaly doby, kdyby se cítil nesmírně nepříjemně, kdyby takhle seděl s dívkou sotva sedmnáctiletou, ale časy se změnily. Stačilo se podívat jenom na tuhle chodbu – osvětlenou syčícími benzínovými lampami místo zářivek, klidně svítících ze stropního obložení – aby poznal, že se časy změnily. Nemocnice se proměnila v stinné katakomby.

„Není to tvoje vina,“ říkal. „Není to tvoje vina, ani moje, dokonce ani jeho. O cukrovku si nikomu neříkal.“

Ačkoli bůh věděl, že někteří lidé s ní žili spoustu let. Lidé, kteří se o sebe starali. Jimmy, poloviční poustevník, který žil sám u Božopotoční silnice, mezi ně nepatřil. Když se konečně sám dopravil do zdravotního střediska – to bylo minulý čtvrtek – ani nedokázal vystoupit z auta, jenom troubil, dokud nevyšla Ginny, aby se podívala, kdo to je a co se děje. Když Zrzek sundal starému chlapíkovi kalhoty, všiml si, že ochablá pravá noha nabrala studený, mrtvolně modrý odstín. I kdyby šlo s Jimmym jinak všechno dobře, poškození nervů bylo nejspíš nevratné.

„Vůbec to nebolí, doktore,“ ujišťoval Jimmy Rona Haskella těsně předtím, než upadl do komatu. Od té doby se chvílemi probíral k vědomí a zase ho ztrácel, noha se horšila a Zrzek odkládal amputaci, i když věděl, že by ji měl provést, pokud má mít Jimmy vůbec nějakou šanci.

Když přestala jít elektřina, kapačky ještě chvíli kapaly do Jimmyho a dalších dvou pacientů antibiotika, ale průtokoměr se zastavil, takže nebylo možné nastavovat množství. Horší bylo, že u Jimmyho selhal monitor srdce a respirátor. Zrzek respirátor odpojil, přiložil na mužův obličej dýchací masku a poskytl Gině rychlokurz o tom, jak se používá dýchací přístroj. Počínala si dobře a velmi svědomitě, ale kolem šesté hodiny Jimmy stejně umřel.

Gina teď nebyla k utišení.

Zvedla uslzenou tvář z jeho hrudi a zeptala se: „Dávala jsem mu toho moc? Nebo málo? Neudusila jsem ho? Zabila jsem ho?“

„Ne. Jimmy by nejspíš stejně zemřel a takhle byl ušetřen hodně ošklivé amputace.“

„Myslím, že už to nikdy nedokážu dělat,“ řekla a znovu se rozplakala. „Je to hrozně strašidelné. Je to strašné.“

Zrzek nevěděl, jak na to odpovědět, ale ani nemusel. „Budeš v pořádku,“ ozval se chraptivý, zastřený hlas. „Budeš muset, zlato, protože tě potřebujeme.“

Byla to Ginny Tomlinsonová, pomalu k nim přicházela chodbou.

„Neměla bys chodit,“ upozornil ji Zrzek.

„Nejspíš ne,“ souhlasila Ginny a posadila se k Gině z druhé strany. Oddychla si. Díky zafačovanému nosu a náplastem, které se táhly až pod oči, vypadala jako hokejový brankář po těžkém zápase. „Ale i tak už jsem zase ve službě.“

„Možná zítra…“ začal Zrzek.

„Ne, hned.“ Vzala Ginu za ruku. „A ty taky, zlato. Na zdravotní škole nám říkala jedna drsná stará sestřička: ‚Můžeš toho nechat, až krev uschne a rodeo skončí.‘“

„Co když jsem udělala chybu?“ zašeptala Gina.

„Každý ji udělá. Trik je v tom dělat je co nejmíň. A já ti pomůžu. Tobě i Harrietě. Tak co říkáš?“

Gina nedůvěřivě hleděla na Ginnin opuchlý obličej, který nijak nevylepšovaly stařičké brýle, které Ginny kdesi vyštrachala. „Určitě už můžete do práce, slečno Tomlinsonová?“

„Ty pomůžeš mně, já pomůžu tobě. Ginny a Gina, bojová dvojka.“ Zvedla pěst. Gině se podařilo trochu usmát a klepla svou pěstí Ginny do kloubů.

„To je všechno sice moc krásné a dojemné,“ přerušil je Zrzek, „ale jestli ti začne být na omdlení, najdi si postel a na chvíli si lehni. Příkazy od doktora Zrzka.“

Ginny sebou škubla, protože když se pokusila o úsměv, zatáhly jí rty za křídla nozder. „Lůžko nebude potřeba, prostě se svalím na starý gauč Rona Haskella v odpočívárně.“

Zrzkovi zazvonil mobil. Mávl rukou na ženy, aby už šly. Cestou si povídaly, Gina držela Ginny kolem pasu.

„Haló, tady Eric.“

„Tady je Erikova manželka,“ řekl pokorný hlas. „Volá, aby se Erikovi omluvila.“

Zrzek přešel do prázdné vyšetřovny a zavřel dveře. „Není nutné se omlouvat,“ řekl… ačkoli, nevěděl jistě, jestli je to pravda. „Měla jsi zpěněnou krev. Už ho pustili?“ Připadalo mu to jako naprosto rozumná otázka, když si vzpomněl na Barbieho, kterého znal.

„Raději bych to neprobírala po telefonu. Můžeš přijít domů, miláčku? Prosím? Musíme si promluvit.“

Zrzek si pomyslel, že by vlastně mohl. Měl jenom jednoho kritického pacienta a ten Zrzkovi pozoruhodně zjednodušil pracovní život tím, že zemřel. A i když se mu ulevilo, že znovu může mluvit se ženou, kterou miluje, nelíbila se mu ta nová opatrnost, kterou v jejím hlase postřehl.

„Přijít můžu,“ připustil, „ale jenom na chvíli. Ginny už vstala, ale jestli na ni nedám pozor, přežene to. Večeře?“

„Ano.“ Zdálo se, že se jí ulevilo. Zrzek byl rád. „Rozmrazím trochu kuřecí polévky. Měli bychom vyjíst z mrazáku co nejvíc jídla, dokud ho ještě elektřina drží v chodu.“

„Ještě jedna věc. Pořád si myslíš, že je Barbie vinen? Bez ohledu na to, co si myslí ostatní, ty jsi o tom přesvědčená?“

Nastalo dlouhé ticho. Pak řekla: „Promluvíme si, až přijdeš.“ A byla pryč.

Zrzek se opíral zadnicí o vyšetřovací stůl. Chvíli ještě držel telefon v ruce, pak zmáčkl tlačítko KONEC. V tuto chvíli si nebyl jist spoustou věcí – měl pocit, jako by plaval v moři zmatků – ale jedním si jistý byl: jeho manželka si myslí, že je někdo může odposlouchávat. Ale kdo? Armáda, Vnitrostátní bezpečnost?

Velký Jim Rennie?

„Směšné,“ pronesl Zrzek do prázdné místnosti. Pak odešel hledat Twitche, aby mu řekl, že na chvíli odejde z nemocnice.

9

Twitch souhlasil, že dohlédne na Ginny, a postará se, aby to nepřehnala, ale něco za něco: Zrzek musel nejdřív prohlédnout Henriettu Clavardovou, která přišla k úrazu během mely v supermarketu.

„Co je jí?“ zeptal se Zrzek a obával se nejhoršího. Henrietta byla na starou dámu silná a v kondici, ale čtyřiaosmdesát je přece jenom věk.

„Říká, a to cituji, ‚Jedna z těch ničemných sester Mercierových mi zlámala zatracenou prdel.‘ Myslí tím Carlu Mercierovou. Ta se teď jmenuje Venzianová.“

„Aha,“ řekl Zrzek a pak zamumlal jen tak do vzduchu: „Je to malé městečko a všichni fandíme svýmu týmu. Je to tak?“

„Co jako, sensei?“

„Je zlomená?“

„To nevím. Mně ji nechtěla ukázat. Prý, a to opět cituji, ‚Svoji děravou kovadlinu odhalím jenom profesionálnímu zraku.‘“

Vyprskli smíchy, i když se snažili ho zdusit.

Za zavřenými dveřmi zaskřehotal bolestný hlas staré dámy: „Mám zlámaný zadek, ne uši. Já to slyšela.“

Zrzek a Twitch se rozchechtali ještě víc. Twitch nebezpečně zrudl.

Zpoza dveří znovu promluvila Henrietta: „Kdyby to byl váš zadek, pánové, on by vám ten úsměv ztuhnul na rtech.“

Zrzek vešel a stále se usmíval. „Promiňte, paní Clavardová.“

Spíš stála než seděla a k Zrzkově nesmírné úlevě se taky usmívala. „Né. Něčemu se přece musíme v tomhle bordelu zasmát. A klidně třeba mně.“ Zamyslela se. „Kromě toho jsem kradla stejně jako ostatní. Nejspíš jsem si to zasloužila.“

10

Ukázalo se, že Henriettina zadnice je sice hodně pohmožděná, nikoli však zlámaná. Což bylo dobré, protože rozdrcená kostrč opravdu není k smíchu. Zrzek jí dal analgetickou mast, ujistil se, že pacientka má doma advil a poslal ji domů. Sice kulhala, ale byla spokojená. Aspoň natolik spokojená, jak může kdy dáma jejího věku a nátury být.

Při svém druhém pokusu o únik z nemocnice, což bylo asi čtvrt hodiny po Lindině telefonátu, ho těsně před dveřmi na parkoviště zastavila Harriet Bigelowová. „Ginny říká, že byste měl vědět, že Samanta Busheyová odešla.“

„Kam odešla?“ podivil se Zrzek. Tahle otázka daleko předčila dávnou poučku ze základní školy, že jediná hloupá otázka je ta, kterou nepoložíš.

„Nikdo neví. Prostě odešla.“

„Možná se šla podívat k Šípkové růži, co budou vařit k večeři. Doufám, že je to tak, protože jestli se pokusí jít pěšky až domů, nejspíš si vytrhá stehy.“

Harriet vypadala polekaně. „Mohla by třeba vykrvácet a umřít? Vykrvácet z famfulky… to by bylo hrozné.“

Zrzek už slyšel mnoho výrazů pro vaginu, ale tenhle byl pro něj nový. „Nejspíš ne, ale mohla by skončit zase u nás, a s prodlouženým pobytem. A co její dítě?“

Harriet se lekla. Byla to taková vážná drobná osůbka, která ustrašeně mrkala za tlustými čočkami brýlí, když znervózněla. Zrzka napadlo, že je to typ dívky, která se dokáže dopracovat k duševnímu zhroucení do patnácti let po absolvování summa cum laude Vassarovy nebo Smithovy univerzity.

„Miminko! Panebože, Malý Walter!“ Rozběhla se chodbou, než ji Zrzek stačil zarazit, ale vrátila se klidnější. „Pořád je tady. Není moc čilý, ale takový on asi bude od přírody.“

„Tak se matka nejspíš vrátí. Sice nevíme, jaké má další problémy, ale to dítě miluje. I když je poněkud duchem nepřítomná.“

„Co?“ Znovu zuřivě zamrkala.

„To nic. Vrátím se co nejdřív, Harriet. Tak ať větrá.“

„Co má větrat?“ Víčkům hrozilo, že se každou chvíli vznítí.

Zrzkovi málem uklouzlo Myslím tím tvého ptáka, ale to by nebylo na místě. Podle Harrietiny terminologie by šlo spíš o famfulína.

„Nezahálejte,“ řekl nakonec.

Harriet se ulevilo. „To ano, doktore Zrzku, to zvládnu bez problémů.“

Zrzek se obrátil k odchodu, ale teď před ním stál jakýsi muž – hubený, docela pohledný, jakmile jste se smířili se zahnutým nosem a se spoustou šedivějících vlasů svázaných do ohonu. Vypadal trochu jako zesnulý Timothy Leary. Zrzek začal uvažovat, jestli se vůbec odsud dostane.

„Můžu pro vás něco udělat, pane?“

„Vlastně jsem si říkal, že bych spíš mohl pomoct já vám.“ Natáhl kostnatou ruku. „Thurston Marshall. S partnerkou jsme trávili víkend u Chesterského jezírka a kvůli tamtomu jsme tu odříznutí.“

„To mě mrzí,“ řekl Zrzek.

„Jde o to, že mám trochu zdravotnických zkušeností. Byl jsem důsledným odpůrcem vojenské služby během toho vietnamského průšvihu. Přemýšlel jsem o odchodu do Kanady, ale měl jsem své plány… no, to je jedno. Zaregistroval jsem se jako odpůrce a dva roky dělal sanitáře ve veteránské nemocnici v Massachusetts.“

To bylo zajímavé. „V nemocnici Edith Nourse Rogersové?“

„Přesně tak. Moje znalosti jsou asi trochu zastaralé, ale…“

„Pane Marshalle, mám pro vás práci.“

11

Když Zrzek ujížděl po sto devatenáctce, uslyšel troubení. Podíval se do zrcátka a uviděl, jak se jeden z náklaďáků Městských služeb chystá zabočit na ulici Catherine Russellové. V rudém světle špatně viděl, ale měl dojem, že vidí za volantem Stewarta Bowieho. Druhý pohled už zahřál Zrzka u srdce: zdálo se, že na korbě náklaďáku leží několik plynových nádrží. Odkud se vzaly, s tím si bude lámat hlavu později, možná dokonce položí několik otázek, ale v tuto chvíli se mu prostě ulevilo, že brzy bude znovu svítit světlo a respirátory a monitory ožijí. Možná ne na dlouho, ale Zrzek teď žil ze dne na den.

Na kopci nad náměstím uviděl svého starého skateboardujícího pacienta Bennyho Drakea se dvěma kamarády. Jeden byl McClatchey, který zařídil živý videopřenos raketového úderu. Benny zamával a cosi zakřičel, zřejmě chtěl, aby Zrzek zastavil a pokecal. Zrzek mu taky zamával, ale nezpomalil. Nemohl se dočkat, až uvidí Lindu. Taky až uslyší, co mu chce říct, ale hlavně ji chce vidět, chytit do náručí a konečně se udobřit.

12

Barbie potřeboval na malou, ale držel to v sobě. V Iráku prováděl výslechy a věděl, jak to tam chodilo. Nevěděl, jestli to tady bude totéž, ale mohlo by. Věci se daly rychle do pohybu a Velký Jim prokázal bezohlednou schopnost držet s nimi krok. Jako většina talentovaných demagogů nikdy nepodceňoval ochotu svého cílového publika přijmout jakoukoli absurditu.

Barbie měl navíc hroznou žízeň, takže ho nijak nepřekvapilo, když se objevil jeden z nových policistů, v jedné ruce sklenici vody, ve druhé papír s přicvaknutým perem. Ano, takhle to chodilo. Takhle to chodilo ve Fallúdži, Tikrítu, Hille, Mosulu a Bagdádu. Zdálo se, že tak to teď chodí i v Chester’s Millu.

Ten nový policista byl Junior Rennie.

„No, koukni se na sebe,“ začal Junior. „Nevypadáš, že bys teď mohl nasadit na nějakýho chlapa ty svoje fajnový triky, co ses naučil v armádě.“ Zvedl ruku s papírem a špičkami prstů se podrbal na levém spánku. Papír zašustil.

„Ty taky nevypadáš moc dobře.“

Junior ruku spustil. „Já jsem dobrý jako deštíček.“

Tak tohle je divné, pomyslel si Barbie. Někdo řekne svěží jako čečetka nebo svěží jako deštíček, ale nikdo, aspoň pokud věděl, neříká dobrý jako deštíček. Asi to nic neznamenalo, ale…

„Určitě? Máš zarudlé oči.“

„Je mi doprdele skvěle. A nejsem tady, abysme probírali mě.“

Barbie, který věděl, proč sem Junior přišel, řekl: „To je voda?“

Junior se podíval na sklenici, jako by na ni zapomněl. „Jo. Náčelník říkal, že máš možná žízeň. Žížu jako žížalu.“ Hlasitě se zasmál, jako by ten nesmysl byl to nejchytřejší, co kdy vyšlo z jeho úst. „Chceš?“

„Ano, prosím.“

Junior mu podal sklenici. Barbie po ní sáhl. Junior ruku odtáhl. Jistěže. Takhle to chodilo.

„Proč jsi je zabil? Jsem zvědavý, Bárbíno. Už s tebou Angie nechtěla šukat? A když jsi to pak zkusil u Dodee, zjistil jsi, že je spíš na ližbu než kuřbu? A Coggins možná uviděl něco, co neměl? A Brenda dostala podezření. Proč ne? Sama přece byla policajtka. Ten její to do ní stříknul jako injekcí!“

Junior zahýkal smíchem, ale pod jeho veselím číhala pouze černá ostražitost. A bolest. Barbie měl skoro jistotu.

„Co je? Nemáš co říct?“

„Už jsem to řekl. Rád bych se napil. Mám žízeň.“

„Jo, to ti věřím. Ten slzák je ale svinstvo, čo? Slyšel jsem, že jsi sloužil v Iráku. Jak tam bylo?“

„Horko.“

Junior znovu zahýkal. Trochu vody mu ze sklenice šplíchlo na zápěstí. Netřásly se mu snad ruce? A z koutku toho zaníceného levého oka mu tekly slzy. Juniore, co ti sakra je? Máš migrénu? Něco jiného?

„Zabil jsi někoho?“

„Jenom svým kuchařským uměním.“

Junior se pousmál, jako by říkal Tohle bylo dobrý. „Ty jsi tam nedělal žádnýho kuchaře, Bárbíno. Byl jsi styčnej důstojník. Aspoň jsi to měl v popisu práce. Můj táta se na tebe koukl přes internet. Není tam o tobě toho moc, ale něco jo. Podle táty jsi vedl výslechy. Možná jsi byl i v černejch operacích. Něco jako armádní Jason Bourne?“

Barbie neřekl nic.

„No tak, zabil jsi někoho? Nebo se mám spíš zeptat, kolik lidí jsi zabil? Kromě těch, které jsi zamordoval tady.“

Barbie neřekl nic.

„Páni, vsadím se, že ta voda je dobrá. Vyndal jsem ji z chladnice nahoře. Studená jako eskymák!“

Barbie neřekl nic.

„Chlapi, vy jste se vrátili se všema možnejma problémama. Aspoň jsem to hetl a viděl v televizi. Pravda, nebo lež? Dobře, nebo špatně?“

Tohle mu nedělá migréna. Aspoň žádná migréna, o jaké jsem slyšel.

„Juniore, jak moc tě ta hlava bolí?“

„Vůbec mě nebolí.“

„Jak dlouho už máš ty bolesti hlavy?“

Junior opatrně postavil sklenici na podlahu. Dnes večer měl u sebe zbraň. Vytáhl ji a namířil mřížemi na Barbieho. Hlaveň se lehce chvěla. „Chceš si dál hrát na doktora?“

Barbie se díval na pistoli. Pistole nebyla ve scénáři, tím si byl docela jist – Velký Jim s ním měl plány a nejspíš nijak pěkné, ale nebylo v nich nic o tom, že Dalea Barbaru zastřelí ve vězeňské cele, když kdokoli může seběhnout po schodech dolů a uvidět, že dveře cely jsou stále zamčené a oběť neozbrojená. Ale Barbie nevěřil, že Junior se bude držet scénáře, protože Junior byl nemocný.

„Ne,“ řekl Barbie. „Už žádná doktořina. Moc se omlouvám.“

„Jo, omlouváš se, jasně. Seš pytel plnej zabranejch omluv.“ Ale vypadal spokojeně. Zastrčil pistoli do pouzdra a znovu zvedl sklenici s vodou. „Moje teorie je, že ses vrátil jako blázen, protože ti přeskočilo z toho, cos tam viděl a dělal. Však víš, PTS, SPN, PMS, něco takovýho. Moje teorie je, že ti prostě ruplo v kouli. Odpovídá to?“

Barbie neřekl nic.

Junior stejně nevypadal, že čeká na odpověď. Podal mu sklenici skrz mříže. „Vem si to, vem si to.“

Barbie sáhl po sklenici s tím, že Junior znovu ucukne, ale nestalo se tak. Barbie ochutnal. Nebyla studená a nebyla ani pitná.

„Jen do toho,“ pobízel ho Junior. „Vysypal jsem do ní jenom půlku solničky, to zvládneš, ne? Chleba si přece solíš, ne?“

Barbie se na Juniora jenom díval.

„Solíš si chleba? Solíš si ho, hajzle? Co?“

Barbie prostrčil sklenici mezi mřížemi.

„Nech si ji, nech si ji,“ řekl Junior velkomyslně. „A vezmi si i tohle.“ Prostrčil mřížemi papír a pero. Barbie si obojí vzal a papír si prohlédl. Bylo na něm zhruba to, co očekával. Dole bylo místo, kde to měl podepsat.

Podal papír zpátky. Junior ucouvl téměř tanečním krokem, usmíval se a vrtěl hlavou. „To si taky nechej. Táta řekl, že to nepodepíšeš hned, ale přemýšlej o tom. A přemýšlej o tom, že bys mohl dostat sklenici vody bez soli. A trochu jídla. Velký dobrý cheeseburger jako v ráji. Možná i colu. Nahoře v ledničce je jich pár vychlazených. Nedal by sis takovou dobrou lokaloku?“

Barbie neřekl nic.

„Solíš si chleba? No tak, nestyď se. Tak solíš, blbečku?“

Barbie neřekl nic.

„Však ty otočíš. Až dostaneš dost velký hlad a žízeň, tak otočíš. To říká můj táta a ten má v takových věcech obyčejně pravdu. Ta-ta, Bárbíno.“

Vydal se chodbou pryč, ale pak se otočil.

„Nikdy jsi na mě neměl šahat těma svýma prackama, víš. To byla velká chyba.“

Když stoupal po schodech, Barbie si všiml, že Junior trochu kulhá – nebo ho to spíš kamsi táhne. To bylo ono, táhlo ho to doleva, takže se pravou rukou přidržoval zábradlí, aby tah vyrovnal. Barbieho napadlo, co by si o takových příznacích pomyslel Zrzek Everett. Napadlo ho, jestlipak bude mít ještě šanci se ho zeptat.

Barbie uvažoval nad nepodepsaným přiznáním. Moc rád by ho roztrhal a cáry rozházel po podlaze před celou, ale to by byla zbytečná provokace. Vězel teď v kočičích prackách a nejlíp udělá, když se nebude hýbat. Položil papír na pryčnu a pero na něj. Pak zvedl sklenici vody. Slaná. Přímo nasycená solí. Přímo voněla solí. Což ho přimělo k zamyšlení nad tím, co se stalo z Chester’s Millu… ale nebylo to tak už dřív? Ještě před Kupolí? Copak Velký Jim a jeho přátelé nesytili půdu solí už nějakou dobu? Podle Barbieho ano. Také ho napadlo, že pokud se dostane z téhle policejní stanice živý, bude to zázrak.

Přesto se v tomhle chovali jako amatéři: zapomněli na záchod. Nejspíš nikdo z nich nebyl v zemi, kde i kaluž stojaté vody vypadá dobře, když vlečete čtyřicet kilo výzbroje a teplota je šestačtyřicet stupňů. Barbie vylil slanou vodu do rohu cely. Potom se vymočil do sklenice a tu položil pod pryčnu. Pak si klekl před záchodovou mísu jako člověk, který se chce modlit, a pil, až mu břicho málem praskalo.

13

Linda seděla vpředu na schodech, když Zrzek přijel. Na zadním dvorku houpala Jackie Wettingtonová holčičky na houpačkách a holčičky ji nutily, aby do nich strkala pořád víc a houpala je čím dál výš.

Linda k němu přišla s rozpřaženou náručí. Políbila ho na ústa, odtáhla se, aby se na něj podívala, a pak ho políbila znovu tak, že mu položila dlaně na tváře a otevřela ústa. Pocítil krátký vlhký dotek jejího jazyka a okamžitě dostal erekci. Linda se jí všimla a přitiskla se k němu.

„Páni,“ vydechl. „Měli bychom se hádat na veřejnosti častěji. A jestli toho nenecháš, budeme dělat na veřejnosti něco jiného.“

„Budeme, ale ne na veřejnosti. Hlavně ale – musím ti znovu opakovat, že je mi to líto?“

„Ne.“

Vzala ho za ruku a vedla ho zpátky ke schodům. „Dobře. Protože máme toho hodně co probírat. Je to vážné.“

Položil dlaň na její ruce. „Poslouchám.“

Pověděla mu, co se stalo na stanici – jak Juliu vyhodili, zatímco Andyho Sanderse pustili dolů, aby se podíval na vězně. Pověděla mu o cestě do kostela, aby si tam ona a Jackie mohly promluvit s Julií v soukromí, a o pozdějším rozhovoru na faře s Piper Libbyovou a Romeem Burpeem, který se přidal k partě. Když mu pověděla o počínajícím rigoru, který pozorovali na těle Brendy Perkinsové, nastražil Zrzek uši.

„Jackie!“ zavolal. „Jak moc seš si jistá tím rigorem?“

„Dost!“ křikla.

„Ahoj, tati!“ zavolala Judy. „Já a Janelle si tu uděláme přetáčecí houpačky!“

„To teda ne!“ zavolal Zrzek a vstal, aby poslal vzdušné hubičky. Každá holčička si jednu chytila. Když šlo o lapání hubiček, byly jedničky.

„V kolik hodin jste viděli ta těla, Lindo?“

„Myslím, že bylo asi půl jedenácté. Ta strkanice v supermarketu dávno skončila.“

„A jestli má Jackie pravdu v tom, že zrovna nastával rigor… ale tím si nemůžeme být absolutně jistí, že?“

„Ne, ale poslouchej. Mluvila jsem s Rose Twitchellovou. Barbara se dostavil do Šípkové růže za deset minut šest. Na tu dobu až do chvíle, kdy objevili mrtvoly, má alibi. Takže by ji musel zabít kdy? V pět? V půl šesté? Jak je to pravděpodobné, když se rigor objevuje po pěti hodinách?“

„Není to pravděpodobné, ale ani nemožné. Rigor mortis je ovlivněný spoustou činitelů, například teplotou v místě, kde je tělo uložené. Jak horko bylo v té spíži?“

„Teplo,“ připustila, pak si založila paže na hrudi a chytila si dlaněmi ramena. „Teplo a smrad.“

„Chápeš, co myslím? Za takových okolností ji mohl někde zabít i ve čtyři ráno, pak ji odvézt a nacpat do…“

„Myslela jsem, že jsi na jeho straně.“

„To jsem, a je to opravdu nepravděpodobné, protože ve čtyři ráno by v té spíži bylo mnohem chladněji. Proč by vůbec chodil za Brendou ve čtyři ráno? Co by řekli policajti? Že ji obdělával? I kdyby byly jeho gusto starší ženy – mnohem starší… tři dny poté, co po více než třiceti letech manželství zemřel její muž?“

„Řekli by, že to nebylo se souhlasem,“ pověděla mu ponuře. „Že ji znásilnil. Totéž, co už říkají u těch dvou děvčat.“

„A Coggins?“

„Jestli na Barbieho šijou boudu, tak něco vymyslí.“

„Julia se to chystá všechno dát do novin?“

„Napíše článek a položí pár otázek, ale nechá si pro sebe, že rigor teprve začínal. Randolph je možná příliš hloupý, než aby si domyslel, odkud ta informace pochází, ale Rennie by to poznal.“

„Stejně to může být nebezpečné,“ řekl Zrzek. „Jestli jí nasadí náhubek, nemůže si jít stěžovat na Unii občanských práv.“

„Myslím, že je jí to jedno. Příšerně zuří. Dokonce si myslí, že i ty nepokoje v supermarketu někdo zinscenoval.“

Nejspíš ano, pomyslel si Zrzek. Nahlas řekl: „Krucinál, hrozně rád bych viděl ta těla.“

„Možná ještě můžeš.“

„Vím, na co myslíš, zlato, ale ty a Jackie byste mohly přijít o práci. Nebo by se mohlo stát něco horšího, pokud se takhle zbavuje problémů Velký Jim.“

„Přece to nemůžeme takhle nechat…“

„Kromě toho by to třeba nebylo k ničemu. Pravděpodobně. Jestli rigor u Brendy Perkinsové začal mezi čtvrtou a osmou, teď už bude nejspíš rigor plně rozvinutý a já toho z těla moc nepoznám. Možná okresní soudní patolog, ale ten je mimo dosah stejně jako Unie občanských práv.“

„Třeba je tam ještě něco. Něco na její mrtvole nebo na některé jiné. Znáš ten nápis, jaký mají v některých pitevnách? ‚Zde mrtví promlouvají k živým‘?“

„Je to hodně riskantní. Víš, co by bylo lepší zjistit? Jestli někdo viděl Brendu živou poté, co se Barbie ohlásil v práci v pět padesát dnes ráno. To by udělalo do té jejich kocábky díru tak velkou, že by ji neucpali.“

Judy a Janelle, obě v pyžamu, si přiběhly pro objetí. Zrzek svou povinnost v tomto směru svědomitě vykonal. Jackie Wettingtonová, která šla za děvčaty, zaslechla poslední Zrzkovu větu a řekla: „Poptám se.“

„Ale nenápadně,“ upozornil ji.

„Jasně. A jenom pro pořádek, pořád nejsem úplně přesvědčená. Přece měla Angie v ruce ty jeho vojenské známky.“

„A on si nevšiml, že mu zmizely, než se našla ta těla?“

„Jaká těla, tati?“ zeptala se Janelle.

Vzdychl. „To je složité, zlatíčko. Nic pro malé holčičky.“

Její oči říkaly, že je to dobře. Její mladší sestra mezitím odešla natrhat několik pozdních květin, ale vrátila se s prázdnýma rukama. „Ony vadnou,“ hlásila. „Všechny jsou hnědé a na okrajích fuj.“

„Nejspíš je na ně moc horko,“ řekla Linda a Zrzek si chvilku myslel, že se jeho žena rozpláče. Přerušil mlčení.

„Holky, alou vyčistit si zuby. Vezměte si trochu vody ze džbánu v kuchyni. Janelle, jmenuji tě nalévačem vody. Tak už jděte.“ Otočil se znovu k ženám, hlavně k Lindě. „Jste v pohodě?“

„Ano. Jenom je to takové… pořád to na mě útočí z různých stran. Myslím si ‚Ty kytky nemají co vadnout,‘ a pak si pomyslím ‚Nic z toho by se vůbec nemělo dít‘.“

Chvíli mlčeli a přemýšleli. Pak promluvil Zrzek.

„Měli bychom počkat a zjistit, jestli mě Randolph požádá, abych ohledal těla. Jestli to udělá, podívám se a nebudu riskovat, že na to doplatíte. Jestli to neudělá, tak nám to něco napoví.“

„Mezitím bude Barbie ve vězení,“ řekla Linda. „Možná se v tuhle chvíli snaží vypáčit z něho přiznání.“

„Dejme tomu, že vytasíte svoje odznaky a dostanete mě do pohřebního ústavu,“ uvažoval Zrzek. „Dále předpokládejme, že najdu něco, co Barbieho zbaví podezření. Myslíte, že oni řeknou ‚A sakra, spletli jsme se‘ a pustí ho? A nechají ho převzít velení? Protože přesně to vláda chce, je toho plné městečko. Myslíte, že by Rennie připustil…“

Rozezvonil se mu mobil. „Tyhle krámy jsou nejhorší vynález,“ zamručel, ale aspoň že to nebyla nemocnice.

„Pan Everett?“ Ženský hlas. Znal ho, ale nedokázal ho nikam zařadit.

„Ano, ale jestli jde o naléhavý případ, mám v tuto chvíli moc…“

„Nevím, jestli je to naléhavý případ, ale je to velmi, velmi důležité. A jelikož pan Barbara – spíš asi plukovník Barbara – byl zatčen, jste jediný, kdo se toho musí chopit.“

„Paní McClatcheyová?“

„Ano, ale musíte si promluvit s Joem. Tady je.“

„Doktor Zrzek?“ Hlas zněl naléhavě, skoro bez dechu.

„Ahoj, Joe. Co je?“

„Myslím, že jsme našli ten generátor. Co teď máme dělat?“

Večer potemněl tak náhle, že všichni tři zalapali po dechu a Linda sevřela Zrzkovu paži. Ale mohla za to jenom ta velká šmouha od kouře na západní straně Kupole. Slunce se dostalo za ni.

„Kde?“

„Na Černém hřbetu.“

„Kolik byla radiace, chlapče?“ Věděl, že tam nějaká musela být. Jak jinak by to našli?

„Naposledy to ukazovalo plus dvě stě,“ hlásil Joe. „Ne tak úplně v nebezpečné zóně. Co budeme dělat?“

Zrzek si prohrábl volnou rukou vlasy. Dělo se toho příliš mnoho. Příliš mnoho a příliš rychle, zvlášť na maloměstského ranhojiče, který se nikdy nepovažoval za zvlášť rozhodného, natož vůdčí typ.

„Dnes večer nic. Už je skoro tma. Budeme se tím zabývat zítra ráno. Do té doby mi musíš něco slíbit, Joe. Nikomu o tom neříkej. Víš to ty, Benny a Norrie a tvoje máma. Ať to tak zůstane.“

„Jasně.“ Joe zněl schlíple. „Musíme vám toho hodně povědět, ale asi to může počkat do zítřka.“ Nadechl se. „Je to trochu strašidelné, viďte?“

„Ano, chlapče,“ souhlasil Zrzek. „Je to trochu strašidelné.“

14

Muž, který měl v rukou osud a blaho Millu, seděl v pracovně a velkými sousty pojídal mleté hovězí na režném chlebu, když vešel Junior. Velký Jim si už stačil dát třičtvrtěhodinového šlofíka, takže se cítil odpočatý a znovu připravený k akci. Stůl měl pokrytý žlutými papíry s poznámkami, které později spálí v peci vzadu. Jistota je jistota.

Pracovnu osvětlovala benzínová lampa, která vrhala jasné bílé světlo. Bůh věděl, že Jim má přístup ke spoustě propanu – dost, aby osvětlil dům a používal spotřebiče padesát let – ale prozatím byla lampa lepší. Chtěl, aby kolemjdoucí viděli to jasné bílé světlo a věděli, že radní Rennie nemá žádné zvláštní výhody. Že radní Rennie je přesně jako oni, jenom důvěryhodnější.

Junior kulhal, tvář měl ztrhanou. „Nepřiznal se.“

Velký Jim ani nečekal, že se Barbara přizná tak brzy, a ignoroval to. „Co je ti? Jsi zelený jako sedma.“

„Znovu mě bolí hlava, ale už to povoluje.“ To byla pravda, i když během rozhovoru s Barbiem byla bolest hodně zlá. Ty modrošedé oči toho viděly příliš, nebo to tak aspoň vypadalo.

Já vím, co jsi s nimi dělal v té spíži, říkaly ty oči. Vím všechno.

Musel sebrat veškerou vůli, aby nestiskl spoušť pistole, když už ji tasil, a tak navěky nezhasl ten zatracený zkoumavý pohled.

„Taky kulháš.“

„To kvůli těm dětem, co jsme našli u Chesterského jezírka. Jedno jsem dost poponášel a myslím, že jsem si natáhl sval.“

„Víš určitě, že v tom nic víc není? Ty a Thibodeau máte práci za…“ Velký Jim se podíval na hodinky, „…asi za tři a půl hodiny a nesmíš to zkazit. Musí to dokonale klapnout.“

„Proč ne hned po setmění?“

„Protože ta čarodějnice dává ty svoje noviny dohromady s těmi svými dvěma skřety… Freemanem a tím druhým. S tím sporťákem, co vždycky nasazoval na Wildcats.“

„Tonym Guayem.“

„Jo, s tím. Je mi celkem jedno, jestli se jim něco stane, zvlášť jí,“ Velký Jim povytáhl horní ret v psí imitaci úsměvu, „ale nesmějí u toho být žádní svědci. Tedy očití svědci. Co lidi uslyší… to už je hodně jiná káva.“

„Co chceš, aby slyšeli, tati?“

„Určitě se na to cítíš? Protože můžu s Carterem poslat místo tebe Franka.“

„Ne! Pomáhal jsem ti s Cogginsem a pomohl jsem ti dnes ráno s tou starou dámou. Zasloužím si, abych to udělal!“

Zdálo se, že si ho Velký Jim měří. Pak přikývl. „Dobře. Ale nesmíte se nechat chytit a nikdo vás nesmí vidět.“

„Neboj se. Co chceš, aby ti… ti ušatí svědkové slyšeli?“

Velký Jim mu to pověděl. Velký Jim mu pověděl všechno. Je to dobré, pomyslel si Junior. Jedno musel svému drahému otci přiznat: nenechal si ujít žádnou příležitost.

15

Když Junior odešel nahoru, aby „nechal odpočinout nohu“, dojedl Velký Jim sendvič, otřel si mastnotu z brady a pak zavolal na mobil Stewarta Bowieho. Začal otázkou, jakou položí při tomhle způsobu telefonování každý. „Kde jsi?“

Stewart řekl, že jsou na cestě do pohřebního ústavu, aby si dali něco k pití. Jelikož věděl, jaký je názor Velkého Jima na alkoholické nápoje, řekl to se vzdorem pracujícího muže: odvedl jsem svou práci, tak mi dovol nějakou radost.

„To je v pořádku, ale hlavní je, aby zůstalo u jedné skleničky. Dnes večer jste ještě neskončili. Ani Fern s Rogerem.“

Stewart usilovně protestoval.

Když dokončil, co měl na srdci, pokračoval Velký Jim. „Chci, abyste vy tři zajeli v půl desáté ke střední škole. Bude tam pár nových policistů – mimochodem i Rogerovi chlapci – a vás tam chci taky.“ Najednou ho osvítil nápad. „Vlastně z vás udělám seržanty v Domácích bezpečnostních silách Chester’s Millu.“

Stewart Velkému Jimovi připomněl, že on a Fern mají na práci několik mrtvol. S jeho silným yankeeským přízvukem to vyznělo jako mutvól.

„Ti lidi od McCainových můžou počkat,“ řekl Velký Jim. „Jsou mrtví. My tu máme krizovou situaci, jestli sis náhodou nevšiml. Dokud to nepomine, musíme všichni nést své břemeno. Odvést svou práci. Táhnout za jeden provaz. V jednadvacet třicet u střední školy. Ale nejdřív chci, abyste udělali ještě něco. Nebude to trvat dlouho. Dej mi Ferna.“

Stewart se zeptal, proč chce Velký Jim mluvit s Fernem, kterého považoval – do jisté míry oprávněně – za toho hloupějšího.

„To není tvoje bábovička. Prostě mi ho dej.“

Fern pozdravil, Velký Jim se s tím neobtěžoval.

„Tys býval u dobrovolných hasičů, že? Dokud se nerozpadli?“

Fern řekl, že opravdu byl u této neoficiální odnože millského požárního sboru, ale už nedodal, že odešel rok předtím, než se dobrovolníci rozpadli (poté, co radní doporučili, aby z městského rozpočtu na rok 2008 nedostali žádné peníze). Rovněž nedodal, že víkendové akce dobrovolníků za účelem dobročinných sbírek mu hodně narušovaly pijácké spády.

Velký Jim řekl: „Chci, abys zajel na policejní stanici a sehnal tam klíč od hasičské zbrojnice. Pak se podíváš, jestli jsou ve skladu i ty ruční pumpy, které Burpee včera používal. Slyšel jsem, že právě tam je s tou Perkinsovou naskládali, a já doufám, že to tak zůstalo.“

Fern řekl, že podle jeho informací ty ruční pumpy pocházejí z Burpeeho zásob, takže to z nich jaksi dělá Romeův majetek. Dobrovolníci jich taky měli pár, ale prodali je na eBayi, když svůj spolek rozpustili.

„Možná bývaly jeho majetek, ale už nejsou,“ poučil ho Velký Jim. „Po dobu trvání krize jsou majetkem města. Totéž uděláme se vším, co budeme potřebovat. Je to pro dobro všech. A jestli si Romeo Burpee myslí, že tu znovu založí dobrovolné hasiče, tak to se pěkně plete.“

Fern namítl – opatrně – že slyšel, že Romeo odvedl slušnou práci, když hasil ten požár, co vznikl na Zmršence po dopadu raket.

„Vždyť to byly jen takové ohýnky, jako když nedopalek cigarety doutná v popelníku,“ odfrkl si Velký Jim. Na spánku mu tepala žíla a srdce mu tlouklo příliš usilovně. Jim věděl, že se najedl příliš rychle – už zas – ale on si prostě nemohl pomoct. Když měl hlad, hltal, dokud nezmizelo všechno, co před ním leželo. Měl takovou povahu. „To by uhasil každý. I ty bys to uhasil. Vtip je v tom, že vím, kdo pro mě posledně hlasoval a kdo ne. Kdo nedostane žádné zatr-pacené cukrátko.“

Fern se zeptal Velkého Jima, kam s těmi pumpami má jít.

„Jenom se přesvědčíš, jestli jsou v hasičárně. Pak se vrátíš ke střední škole. Budeme v tělocvičně.“

Fern řekl, že Roger Killian mu taky chce něco povědět.

Velký Jim protočil oči, ale počkal.

Roger chtěl vědět, který z jeho chlapců bude u policajtů.

Velký Jim vzdychl, prohrabal se hromadou papírů na stole a našel seznam s novými policisty. Většinou to byli středoškoláci a všechno muži. Nejmladšímu, Mickeymu Wardlawovi, bylo teprve patnáct, ale byl to pořádný bouchač. Pravý obránce ve fotbalovém týmu, dokud ho nevyhodili za pití. „Ricky a Randall.“

Roger protestoval, že to jsou jeho nejstarší a jediní, na které se dá spolehnout, že obstarají hospodářství. Ptal se, kdo mu bude pomáhat s kuřaty?

Velký Jim zavřel oči a modlil se k Bohu o sílu.

16

Samanta si velmi dobře uvědomovala převalující se bolest v podbřišku podobnou menstruačním křečím a mnohem prudší bodání ještě níž. Nemohla si jich nevšímat, protože se ozvaly při každém kroku. Přesto se dál trmácela po sto devatenáctce k Mottonské silnici. Půjde dál, ať to bolí, jak chce. Mířila k určitému cíli, a nebyl to její přívěs. To, co chtěla, nebylo v přívěsu, ale věděla, kde to najde. Půjde za tím, i kdyby jí to mělo trvat celou noc. Jestli začne být ta bolest nesnesitelná, měla v kapse džínů pět percocetů a mohla by je cumlat. Zabíraly rychleji, když je člověk cumlal. To jí poradil Phil.

Udělej jí to.

Došlápli bychom si na tebe znova a fakticky tě zjebali.

Udělej to té svini!

Měla by ses naučit držet hubu, když klečíš.

Udělej jí to, udělej to té svini.

Stejně ti nikdo nebude věřit.

Jenže reverendka Libbyová jí věřila, a podívejte se, jak dopadla. Vykloubené rameno, mrtvý pes.

Udělej to té svini…

Samanta měla pocit, že bude v duchu slyšet to prasečí kvičení, ten vzrušený hlas, až do smrti.

Takže šla. Nad hlavou se třpytily první růžové hvězdy jako jiskřičky při pohledu špinavým oknem.

Objevily se světlomety, takže se její stín skokem natáhl na silnici před ni. Dojela ji rozhrkaná stará farmářská dodávka a zastavila. „Hej, ty tam, nastup si,“ křikl muž za volantem. Akorát že to znělo jako Hej-jam-hasupsi, protože to byl Alden Dinsmore, otec zesnulého Roryho, a byl opilý.

Přesto si Samanta nastoupila – pohybovala se při tom opatrně jako invalida.

Alden si zřejmě ničeho nevšiml. Mezi nohama měl půllitrovou plechovku piva a vedle sebe poloprázdný karton. Prázdné plechovky se kutálely a rachtaly Samantě kolem chodidel. „Kam jedeš?“ zeptal se Alden. „Do Porrunu? Bossumu?“ Zasmál se, aby dal najevo, že i když je opilý, umí vtipkovat.

„Jenom na Mottonskou silnici, pane. Jedete tím směrem?“

„Kamkoli chceš. Já se prostě projíždím. Jezdím a myslím na svýho chlapce. Umřel v so-sotu.“

„Máte moji upřímnou soustrast.“

Přikývl a napil se. „Táta u-řel loni v zimě, víš? Zadusil se, chudák starej. Emfa-zéém. Poslední rok života byl na kyslíku. Rory mu vyměňoval lahve. Měl toho starýho pá-chanta rád.“

„Upřímnou soustrast.“ To už sice říkala, ale co jiného se na to dalo říct?

Po tváři mu stékala slza. „Pojedu, kamkoli chcete, slečno Lou. Budu jezdit, dokud nedojde pivo. Chcete pivo?“

„Ano, prosím.“ Pivo bylo zteplalé, ale Samanta pila dychtivě. Měla hroznou žízeň. Vylovila z kapsy jeden percocet a polkla ho s dalším dlouhým douškem. Okamžitě jí začalo hučet v hlavě. Bylo to příjemné. Vytáhla další percocet a nabídla ho Aldenovi. „Nechcete to zkusit? Bude vám po tom líp.“

Vzal si a zapil ho pivem, ani se neptal, co to je. A už tu byla Mottonská cesta. Alden zahlédl křižovatku pozdě a strhl auto do široké zatáčky, přičemž porazil stojan s poštovní schránkou Crumleyových. Samantě to nevadilo.

„Dejte si ještě, slečno Lou.“

„Děkuji vám, pane.“ Vzala si další pivo a odtrhla víčko.

„Necete vidět mýho chlapce?“ Aldenovy oči vypadaly v záři světýlek z přístrojové desky žluté a mokré. Byly to oči psa, který šlápl do díry a zlomil si nohu. „Necete vidět mýho chlapce Roryho?“

„Ano, pane,“ řekla Samanta. „Určitě chci. Já tam byla, víte.“

„Všici tam byli. Pronajal jsem svý pole. Asi jsem ho pomoh‘ zabít. Cojávim. Nikdy nevíme, co?“

„Nevíme,“ souhlasila Samanta.

Alden chvíli kutal v náprsní kapse kombinézy a nakonec vytáhl odřenou peněženku. Sundal obě ruce z volantu, aby ji otevřel, a s mžouráním listoval malými celuloidovými kapsičkami. „Tudle péé-něnku mi dali mí kucí,“ oznámil. „Ro-y a Orrie. Orrie eště žije.“

„Je to pěkná peněženka,“ chválila Samanta a naklonila se, aby se chopila volantu. Totéž dělala pro Phila, když spolu ještě žili. Mnohokrát. Dodávka pana Dinsmorea šněrovala z jedné strany na druhou pomalými a jaksi důstojnými oblouky, a těsně minula další poštovní schránku. Ale to bylo v pořádku. Chudák stará jel sotva třicítkou a Mottonská silnice byla pustá. V rádiu potichu hrála stanice WCIK: „Sladká nebeská naděje“ v podání Slepých chlapců z Alabamy.

Alden jí peněženku přistrčil. „Tady je. To je můj chlapec. S dědou.“

„Budete řídit, když se budu dívat?“ zeptala se Samanta.

„Jasně.“ Alden znovu převzal volant. Dodávka se začala pohybovat trochu rychleji a trochu rovněji, i když se stále klikatila kolem středové čáry.

Na barevné vybledlé fotografii byl chlapec a starý muž, kteří se navzájem drželi. Starý muž měl na hlavě sportovní čepici Red Sox a na tváři kyslíkovou masku. Chlapec se široce usmíval. „Krásný chlapec, pane,“ řekla Samanta.

„Jo, krásnej. Krásnej a chytrej.“ Alden bolestně hýkl, bez slz. Znělo to jako hýkání osla. Od rtů mu odlétly sliny. Dodávka se stočila, ale pak se znovu srovnala.

„Já mám taky krásného chlapce,“ řekla Samanta. Rozplakala se. Pamatovala si, jak kdysi s rozkoší mučila panenky Bratzky. Teď poznala na vlastní kůži, jaké to je, ocitnout se v mikrovlnce. Smažit se v mikrovlnce. „Dám mu pusu, až ho uvidím. Dám mu ještě jednu pusu.“

„Dáte mu pusu,“ souhlasil Alden.

„Dám.“

„Dáte mu pusu, popadnete ho a budete ho objímat.“

„Budu, pane.“

„Taky bych dal svýmu chlapci pusu, dyby to šlo. Dal bych mu pusu na jeho studenou tvá-šišku.“

„Já vím, že dal.“

„Je-omže jsme ho pořbili. Dnes ráno. Přímo na tom místě.“

„Upřímnou soustrast.“

„Dejte si eště pivo.“

„Děkuji vám.“ Dala si další pivo. Začínala být opilá. Bylo moc fajn být opilá.

Takto kodrcali dál, zatímco růžové hvězdy jasněly a blikaly, ale nepadaly: dnes v noci nebyly žádné meteorické roje. Minuli Samantin přívěs, kam už se nikdy nevrátí, a ani nezpomalili.

17

Bylo asi tři čtvrtě na osm, když na skleněné dveře redakce Demokratu zaklepala Rose Twitchellová. Julia, Peter a Tony stáli u dlouhého stolu a tiskli dvojarchy nejnovějšího čtyřstránkového vydání. Peter a Tony je skládali dohromady, Julia sešívala a skládala na hromádky.

Když Julia spatřila Rose, energicky na ni mávla, ať jde dovnitř. Rose otevřela dveře a trochu se zapotácela. „Šmarjá, tady je vedro.“

„Vypnuli jsme klimatizaci, abychom ušetřili šťávu,“ vysvětlil jí Peter Freeman, „a kopírka se zahřeje, když se moc používá. Což se dneska děje.“ Ale vypadal hrdě. Rose připadalo, že všichni vypadají hrdě.

„Myslel jsem, že budete zavalená prací v restauraci,“ prohodil Tony.

„Právě naopak. Dneska by se tam dali střílet jeleni. Myslím, že spousta lidí se mi vyhýbá, protože mi zavřeli kuchaře za vraždu. A myslím, že spousta lidí se vyhýbá i sobě navzájem kvůli tomu, co se stalo dnes ráno ve Městě potravin.“

„Pojďte sem a vezměte si jedny noviny,“ vybídla ji Julia. „Jste na titulní straně, Rose.“

Nahoře se červeně skvěla slova ZDARMA VYDÁNÍ KE KRIZOVÉ SITUACI S KUPOLÍ ZDARMA. A pod tím, šestnáctkou písmem, které Julia nikdy nepoužila, až ve dvou posledních vydáních Demokratu, stálo:

NEPOKOJE A VRAŽDY, KRIZE SE PROHLUBUJE

Na fotografii byla Rose z profilu. U rtů měla megafon. Na čele jí ležel neposlušný pramen vlasů a vypadala neobyčejně krásná. V pozadí byly regály s těstovinami a džusy a na podlaze bylo rozbito několik láhví zřejmě špagetové omáčky. Popisek zněl: Zklidnění nepokojů: Rose Twitchelová, majitelka a provozovatelka Šípkové růže, zklidňuje nepokoje v prodejně potravin za pomoci Dalea Barbary, nyní zatčeného pro vraždu (pokračování článku níže, více v redakčním článku str. 4).

„Panebože,“ vydechla Rose. „No… aspoň jste mě vzali z té hezčí strany. Pokud se dá říct, že nějakou mám.“

„Rose,“ řekl Tony Guay vážně, „vypadáte jako Michelle Pfeifferová.“

Rose si odfrkla a vystrčila na něj prostředník. Už listovala na redakční článek.

PANIKA TEĎ, HANBA POTOM

Julia Shumwayová

Ne všichni v Chester’s Millu znají Dalea Barbaru – je v našem městečku poměrně nový – ale většina lidí ochutnala jeho jídlo u Šípkové růže. Ti, kdo ho přece jen znají, by ještě včera řekli, že Barbara je pro naši obec opravdovým přínosem. V červenci a srpnu poctivě pískal softbalové zápasy, v září vypomáhal s pojízdnou středoškolskou knihovnou a ještě před čtrnácti dny sbíral odpadky při Dnu pro čisté městečko.

Dnes však byl „Barbie“ (jak mu říkají ti, kdo ho znají) zatčen za čtyři otřesné vraždy. Vraždy lidí, které v tomto městečku dobře známe a máme rádi. Lidí, kteří tu na rozdíl od Dalea Barbary prožili skoro celý nebo doslova celý život.

Za obvyklých okolností by „Barbieho“ odvezli do okresní věznice v Castleu, dovolili jeden telefonní hovor a sehnali mu právníka, pokud by si ho sám nemohl dovolit. Byl by obžalován a začalo by shromažďování důkazů – což by prováděli experti, kteří vědí, co dělají.

Nic z toho se nestalo a my všichni víme proč: kvůli Kupoli, která odřízla naše městečko od ostatního světa. Ale copak s ní byl odříznut i řádný postup a zdravý rozum? Bez ohledu na to, jak otřesný je to zločin, neprokázaná obvinění nestačí na to, aby omluvila způsob, jakým se s Dalem Barbarou zachází, nebo aby vysvětlila, proč nový náčelník policie odmítá odpovídat na otázky i dovolit autorce tohoto článku, aby ověřila, zda je Dale Barbara stále naživu, ačkoli otec Dorothy Sandersové – první radní Andrew Sanders – dostal svolení, aby nejen navštívil neobžalovaného vězně, ale aby ho urážel…

„Páni,“ zvedla Rose hlavu. „Tohle opravdu vytisknete?“

Julia ukázala na hromady výtisků. „Už to vytisknuté je. Proč? Máte námitky?“

„Ne, ale…“ Rose rychle prolétla zbytek článku, který byl velmi dlouhý a stále víc hovořil ve prospěch Barbieho. Končil apelem na všechny, kdo mají informaci o těchto zločinech, aby promluvili, a návrhem, aby až krize skončí, o čemž nepochybujeme, bylo chování obyvatel týkající se těchto vražd podrobně zkoumáno nejen v Maine a Spojených státech, ale celým světem. „Nebojíte se, že se dostanete do potíží?“

„Máme svobodu tisku, Rose,“ odpověděl Peter, ale vypadal pozoruhodně nejistě.

„Tohle by udělal Horace Greeley,“ prohlásila Julia pevně a při zvuku toho jména její korgi – který pospával v pelíšku v rohu – zvedl hlavu. Uviděl Rose a přišel si pro pohlazení, a Rose promptně vyhověla.

„Máte ještě něco kromě toho, co je tady?“ poklepala na článek.

„Trochu,“ řekla Julia. „Nechávám si to pro sebe. Doufám, že toho bude víc.“

„Barbie by nikdy nic takového neudělal. Ale stejně se o něj bojím.“

Jeden z mobilů poházených na stole zazvonil. Tony ho popadl. „Demokrat, Guay.“ Poslouchal, potom telefon podal Julii. „Plukovník Cox. Pro tebe. Nevypadá jako spokojený táborník.“

Cox. Julia na něj docela zapomněla. Vzala si telefon.

„Slečno Shumwayová, potřebuji mluvit s Barbiem a zjistit, jak je daleko s převzetím kontroly nad vaší městskou správou.“

„Myslím, že k tomu hned tak nedojde,“ řekla Julia. „Je ve vězení.“

„Ve vězení? Z čeho je obviněn?“

„Z vraždy. Přesně řečeno ze čtyř vražd.“

„Žertujete.“

„Připadá vám snad, že žertuji, plukovníku?“

Na okamžik nastalo ticho. Julia slyšela v pozadí spoustu hlasů. Když se Cox znovu ozval, mluvil potichu. „Vysvětlete to.“

„Ne, plukovníku Coxi, raději ne. Psala jsem o tom poslední dvě hodiny a jak moje matka říkávala, když jsem byla malá, panáček dvakrát nekáže. Pořád jste v Maine?“

„V Castle Rocku. Máme tady předsunutou základnu.“

„Pak vám navrhuji, abychom se setkali tam, kde předtím. Na Mottonské cestě. Nemůžu vám dát výtisk zítřejšího Demokratu, i když je zadarmo, ale můžu vám ho podržet na Kupoli a vy si ho přečtete sám.“

„Pošlete mi to e-mailem.“

„Nepošlu. Myslím, že e-mail je pro novinový byznys neetický. V tomto směru jsem velmi staromódní.“

„Jste skutečně velmi otravný kousek, drahá paní.“

„Možná jsem otravná, ale nejsem žádná vaše drahá paní.“

„Povězte mi něco: ušili to na něj? Má to něco společného se Sandersem a Renniem?“

„Plukovníku, co byste podle vlastní zkušenosti řekl: kadí medvěd v lese?“

Ticho. Pak řekl: „Setkám se s vámi za hodinu.“

„Přivedu společnost. Barbieho zaměstnavatelku. Myslím, že vás bude zajímat, co řekne.“

„Dobře.“

Julia vypnula telefon. „Nechcete se se mnou projet ke Kupoli, Rose?“

„Jestli to pomůže Barbiemu, tak určitě.“

„Můžeme v to doufat, ale nějak si myslím, že jsme tu odkázaní sami na sebe.“

Julia zaměřila pozornost na Petera a Tonyho. „Sešijete to vy dva za mě? Pak je položte ke dveřím a zamkněte, až budete odcházet. Pořádně se vyspěte, protože zítra budeme muset všichni dělat kolportéry. Tyhle noviny dostanou péči jako ze staré školy. Přijdou do každého domu v městečku. I na přilehlé farmy. A samozřejmě nevynecháme Eastchester. Je tam spousta nových lidí, teoreticky by měli méně podléhat kouzlu Velkého Jima.“

Peter povytáhl obočí.

„Náš pan Rennie má domácí tým,“ řekla Julia. „Ve čtvrtek večer na mimořádné městské schůzi vyleze na pařez a pokusí se tohle městečko strčit do kapsy jako hodinky. Ale lidé budou mít náskok.“ Ukázala na noviny. „Tohle je náš náskok. Jestli si to přečte dost lidí, bude Rennie muset odpovědět na pár nepříjemných otázek, než se rozežvaní. Možná mu dokážeme trochu narušit rytmus.“

„Možná hodně, jestli zjistíme, kdo házel tím kamením u Města potravin,“ řekl Peter. „A víte co? Myslím, že to zjistíme. Myslím, že to celé někdo zpunktoval hodně narychlo. Musí z toho trčet nějaké nitky, za které se dá zatáhnout.“

„Já jenom doufám, že Barbie bude ještě naživu, až za ně začneme tahat,“ vzdychla Julia. Podívala se na hodinky. „Pojďme, Rose, projedeme se. Chceš jet s námi, Horáci?“

Horác chtěl.

18

„Můžete mě vysadit tady, pane,“ řekla Samanta. Byli u pěkného domu v rancherském stylu v Eastchestru. V domě byla sice tma, ale trávník byl osvětlený, protože už byli blízko Kupole, a na hranicích katastru Chester’s Millu a Harlowu byly rozestavěny světlomety.

„Necete na cestu eště pivo, slečno Lou?“

„Ne, pane, tady pro mě cesta končí.“ I když nekončila. Pořád se bude muset vrátit do městečka. Ve žluté záři vrhané světlem od Kupole vypadal Alden Dinsmore na pětaosmdesát a ne pětačtyřicet. Samanta nikdy neviděla tak smutný obličej… leda možná svůj vlastní, v zrcadle v nemocničním pokoji, než se vydala na tuhle cestu. Naklonila se a políbila ho na tvář. Do rtů ji zapíchalo strnisko. Alden Dinsmore si na to místečko položil ruku a dokonce se pousmál.

„Měl byste už jet domů, pane. Musíte myslet na manželku. A starat se o dalšího chlapce.“

„Asi máte ráávdu.“

„Já mám pravdu.“

„Budete v pohodě?“

„Ano, pane.“ Vystoupila a pak se k němu znovu otočila. „A vy?“

„Budu se saa-žit,“ odpověděl.

Samanta zabouchla dveře, postavila se na konec příjezdové cesty a dívala se, jak otáčí auto. Zajel do příkopu, ale ten byl suchý, takže auto dokázalo vyjet. Pak už zamířilo zpátky ke sto devatenáctce, ale Alden ještě zamával. Pak už se objevila koncová světla, která se držela více méně v přímce. Znovu jel prostředkem silnice – sjíždí bílou čáru, řekl by Phil – ale Samanta usoudila, že dojede dobře. Táhlo na půl devátou, byla už úplná tma, a Samanta si nemyslela, že ještě někoho potká.

Když koncová světla jeho auta zmizela z dohledu, došla k temnému domu. Nebyl nijak luxusní ve srovnání s některými pěknými starými domy na Obecním kopci, ale hezčí, než co kdy Samanta měla. Uvnitř to bylo taky pěkné. Kdysi tu byla s Philem, ještě za dnů, kdy nedělal nic, jenom prodával trochu trávy a vařil špetku glasu vzadu v přívěsu pro vlastní potřebu. Ještě než začal mít ty divné řeči o Ježíšovi a než začal chodit do toho pitomého kostela, kde všichni věřili, že každý kromě nich půjde do pekla. Náboženství, s ním začaly Philovy potíže. Zavedlo ho ke Cogginsovi a Coggins nebo někdo jiný z něj udělal Šéfa.

Lidé, kteří tu bydleli, nebyli smažky. Takoví by si nedokázali udržet podobný dům dlouho, ti by prohulili hypotéku. Ale Jack a Myra Evansovi si čas od času dopřáli trochu rozvernějšího tabáku a Phil Bushey jim ho rád obstaral. Byli to milí lidé a Phil s nimi mile jednal. Tehdy ještě byl schopen jednat s lidmi mile.

Myra jim dala ledovou kávu. Samanta byla asi v sedmém měsíci s Malým Walterem, bylo to hodně vidět, a Myra se jí zeptala, jestli chce chlapce nebo holčičku. Ani trochu se nad ni nepovyšovala. Jack zavedl Phila do své malé kanceláře a doupěte, aby mu zaplatil, a Phil na ni zavolal: „Hej, zlato, tohle bys měla merčit!“

Všechno se to zdálo tak dávno.

Zkusila přední dveře. Zamčeno. Zvedla jeden dekorativní kámen, jimiž Myra lemovala květinové záhony, postavila se před velké okno a potěžkávala kámen v ruce. Po chvíli rozmýšlení obešla dům dozadu, místo aby kámen hodila. Prolézat oknem by bylo v jejím současném stavu obtížné. A i kdyby to dokázala (a byla opatrná), mohla by se hodně pořezat, což by zkřížilo zbytek jejích plánů na večer.

Navíc to byl pěkný dům. Nechtěla ho ničit, když nemusela.

A taky nemusela. Jackovo tělo odvezli, v tomto směru městečko stále dobře fungovalo, ale už nikoho nenapadlo vzadu zamknout. Samanta šla rovnou dovnitř. Nebyl tam žádný generátor a byla tam větší tma než v ranci, ale na kuchyňském sporáku ležela krabička zápalek. Hned první, kterou Samanta zapálila, jí ukázala baterku na kuchyňské lince. Fungovala bezvadně. Paprsek ozářil cosi jako krvavou skvrnu na podlaze. Spěšně světlo obrátila jinam a zamířila do Jackovy kanceláře-doupěte. Bylo hned vedle obývacího pokoje, kamrlík tak malý, že tam bylo místo opravdu jenom pro stůl a skříňku s prosklenými dvířky.

Přejela paprskem baterky po stole a pak ho zvedla, takže se světlo odrazilo ve skleněných očích Jackovy nejvzácnější trofeje: hlavy losa, kterého zastřelil před třemi roky v TR-90. Právě proto ji tehdy Phil volal, aby se přišla podívat.

„Dostal jsem v tom roce v loterii poslední lístek,“ řekl jim Jack. „A já ho s ním sejmul.“ Ukázal na kulovnici ve skříňce. Byla to děsivá zbraň se zaměřovačem.

Myra přišla mezi dveře, v její skleničce s ledovou kávou rachtaly kostky, vypadala pěkně, elegantně a pobaveně – taková nikdy nebudu, pomyslela si Samanta. „Bylo to příšerně drahé, ale dovolila jsem mu to, když mi slíbil, že mě příští prosinec vezme na týden na Bermudy.“

„Bermudy,“ řekla Samanta teď s pohledem upřeným na losí hlavu. „Už nikdy se tam nedostane. Je to strašně smutné.“

Phil tehdy strčil obálku s hotovostí do zadní kapsy a řekl: „Úžasná kulovnice, ale není to zrovna zbraň pro domácí obranu.“

„O to jsem se taky postaral,“ odpověděl Jack a i když Philovi neukázal, jak se o to postaral, významně poklepal na stůl. „Mám pár zatraceně dobrých pistolí.“

Phil stejně významně přikývl. Samanta a Myra si vyměnily dokonale sehraný pohled, kterým říkaly Věčně jako malí kluci. Samanta si stále pamatovala, jak dobře jí ten pohled udělal, jak cítila, že ji berou mezi sebe, a zřejmě to byl jeden z důvodů, proč přišla sem, místo aby to zkoušela jinde, třeba blíž k městečku.

Zastavila se, aby sežvýkala další percocet, a pak začala otevírat zásuvky stolu. Nebyly zamčené, stejně jako dřevěná krabice ve třetím šuplíku, který otevřela. Uvnitř byla speciální zbraň zesnulého Jacka Evanse: pětačtyřicítka Springfield XC automat. Vzala pistoli do ruky a po několika pokusech vysunula zásobník. Byl plný a v šuplíku ležel ještě náhradní. Ten si vzala taky. Pak se vrátila do kuchyně, aby si tam našla nějakou tašku, v níž pistoli odnese. A samozřejmě klíče. Od toho, co zřejmě parkuje v garáži zesnulých Jacka a Myry. Neměla v úmyslu vracet se do městečka pěšky.

19

Julia a Rose probíraly, co pro jejich městečko asi chystá budoucnost, když tu málem skončila jejich současnost. Byla by skončila, kdyby potkaly tu starou farmářskou dodávku v Estyské zatáčce asi dva a půl kilometru od jejich cíle. Ale Julia projela zatáčkou včas a všimla si, že dodávka je v jejich pruhu a jede rovnou na ně.

Bez přemýšlení strhla volant svého priusu prudce doleva, takže se dostala do druhého pruhu, a vozidla se minula o pár centimetrů. Horác, který seděl na zadním sedadle se svým obvyklým blaženým výrazem, kterým říkal Páni, my se projíždíme, se skutálel na podlahu a překvapeně vykvikl. Nic jiného se neozvalo. Ani jedna žena nezaječela, ani nevykřikla. Stalo se to příliš rychle. Smrt nebo vážné zranění je minulo v jediném okamžiku a bylo pryč.

Julia přejela do svého pruhu, pak zajela na krajnici a zastavila. Podívala se na Rose. Rose na ni strnule hleděla vytřeštěnýma očima a s otevřenými ústy. Horác si vzadu znovu vyskočil na sedadlo a štěkl, jako by se ptal, kde to vázne. Nato se obě ženy zasmály a Rose se začala bouchat do hrudi nad svou pozoruhodně vyvinutou výbavou.

„Moje srdce, moje srdce,“ hekala.

„Jo,“ souhlasila Julia. „Moje taky. Viděla jste, jak to bylo těsné?“

Rose se znovu roztřeseně zasmála. „Děláte si legraci? Zlato, kdybych měla ruku vystrčenou z okýnka, ten parchant by mi amputoval loket.“

Julia zavrtěla hlavou. „Nejspíš byl opilý.“

„Rozhodně byl opilý,“ odfrkla si Rose.

„Už je vám líp, můžeme jet?“

„A vám?“ zeptala se Rose.

„Ano,“ odpověděla Julia. „A co ty, Horáci?“

Horác zaštěkal, že se narodil připraven.

„Těsně vedle plaší smůlu,“ poznamenala Rose. „Tak to říkával děda Twitchell.“

„Doufám, že měl pravdu,“ řekla Julia a znovu se rozjela. Pozorně sledovala, zda se neblíží další světla, ale zář, kterou nakonec uviděla, patřila reflektorům rozestaveným na harlowském okraji Kupole. Samantu Busheyovou neviděly. Samanta je však pozorovala. Stála před garáží Evansových s klíčky od jejich malibu v ruce. Když dámy projely, zvedla Samanta garážová vrata (musela to udělat ručně a hodně to bolelo) a usedla za volant.

20

Mezi Burpeeho obchodním domem a millskou benzínkou byla ulička, která spojovala Hlavní ulici se Západní. Používali ji většinou dodavatelé. Ve čtvrt na deset večer, skoro úplně potmě, prošli tou uličkou Junior Rennie a Carter Thibodeau. Carter nesl v jedné ruce dvacetilitrový kanystr s červenožlutými pruhy na boku. V druhé ruce držel megafon na baterie. Ten býval bílý, ale Carter megafon polepil černou lepicí páskou, aby nebyl nápadný, kdyby se někdo podíval jejich směrem dřív, než se budou moci vytratit zpátky do uličky.

Junior nesl batoh. Hlava ho už nebolela a kulhání téměř zmizelo. Věřil, že jeho tělo konečně vítězí nad tím, co ho tak mrzačilo. Možná to byl nějaký úporný virus. Na koleji můžete chytit kdejaké svinstvo a že dostal vyhazov za zmlácení toho kluka, bylo nakonec nejspíš požehnání.

Z ústí uličky měli nerušený výhled na Demokrat. Na prázdný chodník proudilo světlo a bylo vidět, jak se uvnitř pohybují Freeman a Guay, nosí hromádky novin ke dveřím a pak je tam ukládají. Stará dřevěná stavba, v níž sídlily noviny a Julia měla byt, stála mezi Sandersovou domácí lékárnou a knihkupectvím, ale od obou ji oddělovala mezera – dlážděný chodník ze strany knihkupectví, a ze strany lékárny ulička podobné té, v níž se právě s Carterem schovával. Byla bezvětrná noc a Junior si pomyslel, že jestli jeho otec zmobilizuje mužstvo včas, nedojde k jiným škodám. Ne že by ho to zajímalo. I kdyby lehla popelem celá Hlavní ulice, Juniorovi by to bylo jedno. Dale Barbara by měl další vroubek. Junior pořád na sobě cítil ty studené, zkoumavé oči. Nebylo správné, aby se tak na Juniora někdo díval, zvlášť když dotyčný hledí zpoza mříží. Zasraná Bárbína.

„Měl jsem ho zastřelit,“ zamumlal Junior.

„Co?“ ozval se Carter.

„Nic.“ Přejel si po čele. „Je vedro.“

„Jo. Frankie říká, že jestli to tak půjde dál, nejspíš všichni skončíme udušení jako kompot. Kdy to máme udělat?“

Junior trucovitě trhl rameny. Otec mu to řekl, ale Junior si nemohl vzpomenout. Možná v deset. Ale co na tom záleželo? Ať si tam ti dva uhoří. A jestli ta mrcha novinářská byla nahoře – třeba po perném dni relaxuje se svým oblíbeným robertkem – ať uhoří taky. Bárbína bude mít další vroubek.

„Uděláme to hned,“ rozhodl.

„Seš si jistej, brácho?“

„Vidíš někoho na ulici?“

Carter se rozhlédl. Na Hlavní ulici bylo pusto a skoro temno. Jediné generátory, které slyšel, byly ty za novinovou redakcí a drogerií. Pokrčil rameny. „Tak jo. Proč ne?“

Junior rozepjal přezky batohu a otevřel klopu. Nahoře ležely dva páry tenkých rukavic. Jedny dal Carterovi a druhé si navlékl sám. Pod nimi byl balík zabalený do osušky. Rozbalil ho a postavil na hrbolatý asfalt čtyři prázdné láhve od vína. Úplně na dně batohu byl plechový trychtýř. Junior ho zastrčil do jedné vinné láhve a sáhl po benzínu.

„Radši nech mě, brácho,“ zarazil ho Carter. „Klepou se ti ruce.“

Junior se na ně překvapeně podíval. Neměl pocit, že se třese, ale ruce se mu skutečně klepaly. „Nemám strach, jestli máš tohle na mysli.“

„To jsem přece netvrdil. To není ten hlavní problém. To každej vidí. Měl bys zajít k Everettovi, protože ti něco je a on je teď po doktorovi to nejlepší, co tu máme.“

„Mně je do –“

„Sklapni, než tě někdo uslyší. Roztrhej ten blbej ručník a já zatím udělám tohle.“

Junior vytáhl z pouzdra pistoli a střelil Cartera do oka. Hlava mu explodovala, všude byla krev a hrudky mozku. Pak se nad něj Junior postavil a střílel do něj zas a znovu a pořád…

„Juniore?“

Junior potřásl hlavou, aby si pročistil zrak – bylo to tak živé, jako halucinace – a uvědomil si, že jeho ruka opravdu svírá pažbu pistole. Možná se toho viru jeho tělo ještě tak úplně nezbavilo.

A možná to ani žádný virus nebyl.

Tak co tedy? Co?

Voňavý odér benzínu ho udeřil do nosu tak prudce, až ho zaštípalo v očích. Carter začal plnit první láhev. Z kanystru se ozývalo glog-glog-glog. Junior rozepjal zip postranní kapsy batohu a vytáhl matčiny krejčovské nůžky. Rozstříhal ručník na čtyři pruhy. Jeden nacpal do první láhve, pak ho vytáhl a dovnitř vecpal druhý konec, a ven nechal viset kus froté látky nasáklé benzínem. Totéž zopakoval s ostatními láhvemi.

Na tuhle práci stačily i jeho roztřesené ruce.

21

Barbieho plukovník Cox se od posledního setkání změnil. Julia si všimla, že je hladce oholen, přestože táhlo na půl desátou, a vlasy měl učesané. Ale khaki ztratilo ostře vyžehlené puky a dnes večer na něm popelínová bunda nějak visela, jako by zhubl. Stál před několika šmouhami sprejové barvy, které tam zůstaly po nepovedeném experimentu s kyselinou, a mračil se na ten závorkovitý útvar, jako by si myslel, že by jím dokázal projít, jen kdyby se pořádně soustředil.

Zavři oči a třikrát sklapni podpatky, pomyslela si Julia. Protože nikde to není jako pod Kupolí.

Představila Coxovi Rose a Rose Coxovi. Během krátké výměny zdvořilostí se Julia rozhlížela a vůbec se jí nelíbilo, co vidí. Světla byla stále na místě a svítila do nebe, jako by oznamovala oslňující hollywoodskou premiéru, a taky tu předl generátor, který světla napájel, ale náklaďáky zmizely a stejně tak velký zelený stan pro velení, jenž stával čtyřicet nebo padesát metrů dál po silnici. Místo, kde býval, označoval čtverec udusané trávy. S Coxem byli dva vojáci, ale ti neměli ten vypulírovaný vzhled, jaký si Julia spojovala s pobočníky nebo atašé. Hlídky nejspíš nezmizely, ale odveleli je dál, takže tvořily perimetr ve vzdálenosti, která byla mimo doslech, tudíž se jich nemohl dovolat žádný otrapa, který by sem snad zabloudil z millské strany a ptal se, co se tu děje.

Ptej se hned, pros potom, pomyslela si Julia.

„Informujte mě, slečno Shumwayová,“ řekl Cox.

„Nejdřív mi odpovězte na jednu otázku.“

Zakoulel očima (Julia si pomyslela, že by mu za to vrazila facku, kdyby na něj dosáhla. Nervy jí pořád jen hrály po tom těsném setkání na silnici). Ale řekl jí, aby se ptala.

„Opustili jste nás?“

„Rozhodně ne.“ Odpověděl okamžitě, ale do očí se jí přímo nepodíval. Napadlo ji, že je to horší znamení než ta podivná prázdnota na jeho straně Kupole – jako by tam stával cirkus, ale už se odstěhoval.

„Přečtěte si tohle,“ řekla a připlácla titulní stránku zítřejších novin na neviditelný povrch Kupole jako žena, vylepující prodejní inzerát na okno v obchodě. V prstech ji slabě, prchavě zamravenčilo, jako když se za studeného zimního rána, když je suchý vzduch, dotknete něčeho kovového a dostanete ránu statickou elektřinou. Pak už necítila nic.

Přečetl si celé noviny, pokaždé ji požádal, aby obrátila stránku. Trvalo mu to deset minut. Když dočetl, řekla: „Jak jste si pravděpodobně všiml, inzertní plocha se zmenšila, lichotím si, že kvalita článku se naopak zvýšila. Zdá se, že hajzloviny ze mě dostávají to nejlepší.“

„Slečno Shumwayová…“

„Klidně mi říkejte Julio. Vždyť jsme prakticky staří kamarádi.“

„Dobře. Vy jste Julia a já jsem JC.“

„Budu se snažit, abych si vás nepletla s tím, co kráčel po vodě.“

„Vy věříte, že ten Rennie se prosazuje jako diktátor? Jako nějaký Manuel Noriega ze severovýchodu?“

„Spíš se bojím, že to dotáhne až na Pol Pota.“

„Myslíte, že je to možné?“

„Před dvěma dny bych se té myšlence zasmála – je to prodavač ojetých aut, když zrovna nesedí na schůzi radních. Ale před dvěma dny jsme tu neměli nepokoje kvůli potravinám. Ani jsme nevěděli o těch vraždách.“

„To neudělal Barbie,“ řekla Rose a tvrdohlavě, unaveně vrtěla hlavou. „Rozhodně ne.“

Cox si toho nevšímal – ne že by Rose ignoroval, to Julia vycítila, ale protože považoval tu představu za tak směšnou, že nestojí za pozornost. Trochu si tím u ní vylepšil reputaci, ale jen trochu. „Myslíte, že ty vraždy spáchal Rennie, Julio?“

„Přemýšlela jsem o tom. Všechno, co udělal od chvíle, kdy se objevila Kupole – od zákazu prodeje alkoholu až po jmenování totálního blba policejním náčelníkem – byla politika zaměřená na zvýšení osobní moci.“

„Tím tvrdíte, že vražda není jeho styl?“

„Ne nutně. Když zemřela jeho manželka, povídalo se, že jí možná pomohl. Netvrdím, že je to pravda, ale když se takové řeči objeví, vypovídá to především o tom, jak se na dotyčného dívá okolí.“

Cox souhlasně zamručel.

„Ale namouduši si nedokážu představit, jak může vražda a sexuální zneužití dvou mladých dívek sloužit politice.“

„Barbie to rozhodně neudělal,“ opakovala Rose.

„Totéž platí o Cogginsovi, i když to jeho pastorství – zvlášť ta rádiová stanice – je podezřele dobře dotovaná. Ale Brenda Perkinsová? V tom by opravdu mohla být politika.“

„A vy sem nemůžete poslat mariňáky, aby ho zarazili, že?“ ozvala se Rose. „Vy všichni se na to můžete jenom dívat. Jako děti, které se dívají na akvárium, kde největší ryba sežere všechno krmení a pak začne požírat menší rybičky.“

„Můžu odříznout telefonní spojení,“ přemýšlel Cox. „Internet taky. Aspoň tohle udělat můžu.“

„Policie má vysílačky,“ upozornila ho Julia. „Přejde na ně. A ve čtvrtek večer na schůzi, až si budou lidé stěžovat na to, že ztratili spojení s vnějším světem, svalí vinu na vás.“

„Na pátek plánujeme tiskovou konferenci. Mohl bych ten plán zarazit.“

Juliu při tom pomyšlení zamrazilo. „Opovažte se. Pak už by se vůbec nemusel hájit před vnějším světem.“

„Navíc, jestli odříznete telefony a internet, nikdo nebude moct říct vám ani nikomu jinému, co tu provádí,“ ozvala se Rose.

Cox chvíli zamyšleně stál a díval se do země. Potom zvedl hlavu. „Co ten hypotetický generátor, který udržuje Kupoli na místě? Měli jste štěstí?“

Julia si nebyla jistá, jestli chce Coxovi říct, že na pátrání po něm vyslali děti ze základní školy. Jak se ukázalo, ani to říkat nemusela, protože v tu chvíli spustila požární siréna.

22

Peter Freeman položil poslední hromadu novin ke dveřím. Pak se narovnal, opřel se dlaněmi o bedra a protáhl si páteř. Tony Guay zaslechl to praskání přes celou místnost. „To zní děsně, musí to bolet.“

„Ne, je to bezva.“

„Manželka už bude touhle dobou v kanafasu,“ řekl Tony, „a já mám v garáži ulitou lahvinku. Nechceš se cestou domů zastavit u mě na skleničku?“

„Ne, myslím, že bych měl rovnou…“ začal Peter a právě v tu chvíli rozbila okno první láhev. Peter spatřil koutkem oka hořící knot a couvl o krok. Jenom jeden, ale zachránilo ho to před vážnými popáleninami, možná i uhořením zaživa.

Okno a láhev se rozbily. Benzín chytil a vzplál jasným plamenem ve tvaru rejnoka. Peter se přikrčil a současně se stočil v bocích. Ohnivý rejnok prolétl kolem něj a zapálil mu rukáv košile, než přistál na koberci před Juliiným stolem.

„Do hajzlu co to…“ začal Tony a pak už rozbitým oknem přiletěla další láhev. Tentokrát dopadla na Juliin stůl, rozkutálela se po něm, rozšířila požár po papírech, které tam byly poházené, a další oheň se z ní vylil vepředu. Pach hořícího benzínu byl horký a sytý.

Peter utíkal ke chladiči pitné vody v rohu a cestou mlátil hořícím rukávem o bok. Nemotorně zvedl vodní nádržku tak, že si ji opřel o pas, a pak podržel hořící košili (měl pocit, že paže pod ní je jakoby spálená od slunce) pod kohoutkem.

Nocí přiletěl další Molotovův koktejl. Nedopadl daleko, rozbil se na chodníku a zapálil na betonu menší vatru. Pramínky hořícího benzínu se rozběhly do příkopu a zhasly.

„Vylij tu vodu na koberec!“ zakřičel Tony. „Vylij to, než to tu všechno chytí!“

Peter se na něj jenom obluzeně díval a lapal po dechu. Voda z nádržky proudila na část koberce, která bohužel vlhčit nepotřebovala.

Sportovní reportáže Tonyho Guaye budou vždycky na úrovni žákovské slohové práce, ale na střední škole byl zdatný sportovec. Po deseti letech měl reflexy téměř nedotčené. Vytrhl crčící nádržku Peterovi z rukou a podržel ji nejdřív nad Juliiným stolem a potom nad ohnivým kobercem. Oheň už se šířil, ale možná… jestli bude rychlý… a kdyby na chodbě vedoucí ke skladu byla další láhev nebo dvě…

„Další!“ zakřičel na Petera, který civěl na doutnající cáry rukávu. „Zadní chodba!“

Chvíli se zdálo, že Peter nerozumí. Pak pochopil a vyběhl na chodbu. Tony obešel Juliin stůl a nechal téct zbývající litr vody na plameny, které se snažily dostat pod stůl.

Pak ze tmy přilétl poslední Molotovův koktejl a ten skutečně natropil škodu. Zasáhl přímo hromady novin, které muži uložili poblíž hlavních dveří. Hořící benzín proběhl pod podlahovou lištou u vchodu do redakce a vzplál. Hlavní ulice vypadala skrz plameny jako mihotavá fata morgána. Za fatou morgánou, na druhé straně ulice, zahlédl Tony dvě nezřetelné postavy. V sílícím žáru vypadaly, jako by tančily.

„PUSŤTE BARBARU, NEBO TOHLE BUDE JENOM ZAČÁTEK!“ zaduněl zesílený hlas. „JSOU NÁS SPOUSTY A BUDEME BOMBARDOVAT CELÝ TOHLE ZATRACENÝ MĚSTEČKO! PUSŤTE BARBARU NA SVOBODU, NEBO ZA TO ZAPLATÍTE!“

Tony pohlédl dolů a uviděl, že mu mezi chodidly teče horký ohnivý potok. Už neměl vodu, kterou by ho uhasil. Oheň brzo stráví koberec a zakousne se do starého suchého dřeva pod ním. A celé hlavní dveře do redakce už byly v jenom plameni.

Tony odhodil prázdnou láhev a couvl. Žár už byl intenzivní, cítil, jak se mu napíná kůže. Nebýt těch pitomých novin, mohl jsem…

Ale na nějaké mohl jsem už bylo pozdě. Otočil se a uviděl Petera stát mezi dveřmi k zadní chodbě s dalším zásobníkem Polského pramene v náručí. Zuhelnatělý rukáv mu skoro celý odpadl. Kůži pod ním měl jasně červenou.

„Příliš pozdě!“ zakřičel Tony. Zeširoka obešel Juliin stůl, který se proměnil v ohnivý sloup sahající až ke stropu, a paží si chránil tvář před horkem. „Příliš pozdě, zadem ven!“

Peter Freeman nepotřeboval pobízet. Vhodil vodní nádržku do šířícího se ohně a utekl.

23

Carrie Carverová měla málokdy větší práci s millskou benzínkou a koloniálem. Malá večerka jí sice celé roky přinášela slušnou obživu, ale ona se nad tím vším cítila povznesená. Ale když Johnny navrhl, že by tam mohli zajet s dodávkou a zbývající konzervy odvézt domů – „jistota je jistota“, jak to delikátně vyjádřil – okamžitě souhlasila. A i když nebyla obyčejně nijak pilná (sledovat Soudkyni Judy jí vyhovovalo víc), nabídla se, že pomůže. Nebyla v Městě potravin, ale když se tam později s přítelkyní Leou Andersonovou vydala na obhlídku škod, rozbité výlohy a krev, která stále zůstávala na dlažbě, ji pořádně vystrašily. Začala se bát budoucnosti.

Johnny vytahal ven kartony polévek, gulášů, fazolí a omáček. Carrie je skládala na korbu jejich Dodge Ramu. Byli asi v polovině práce, když o kus dál v ulici vzplál požár. Oba uslyšeli zesílený hlas. Carrie měla dojem, že vidí dva nebo tři lidi utíkat uličkou kolem Burpeeho, ale nebyla si jistá. Později si jistá bude a zvýší počet nezřetelných postav nejméně na čtyři. Pravděpodobně pět.

„Co to znamená?“ zeptala se. „Zlato, co to znamená?“

„Že ten vraždící parchant není sám,“ řekl Johnny. „Znamená to, že má gang.“

Carrie měla ruku na jeho paži, a teď do ní zaryla nehty. Johny paži vyprostil, rozběhl se na policejní stanici a cestou z plných plic ječel hoří. Carrie Carverová za ním neběžela a místo toho dál nakládala dodávku. Bála se budoucnosti víc než předtím.

24

Kromě Rogera Killiana a bratrů Bowieových bylo přítomno deset nových policistů, kteří nyní tvořili Domácí bezpečnostní síly městečka Chester’s Mill. Seděli na lavičkách středoškolské tělocvičny a Velký Jim právě začal s proslovem o tom, jakou mají odpovědnost, když spustila požární siréna. Ten kluk to spustil brzo, pomyslel si. Nemůžu mu svěřit spásu své duše. To jsem nemohl nikdy, ale teď je to s ním ještě horší.

„Nu, chlapci,“ řekl a zaměřil svou pozornost hlavně na mladého Mickeyho Wardlawa – bože, to je ale pořez! „Měl jsem toho ještě hodně na srdci, ale zdá se, že nás čeká další vzrušení. Ferne Bowie, nevíš náhodou, jestli nemáme v hasičárně nějaké ruční pumpy?“

Fern řekl, že dnes večer nahlédl do hasičárny, jen aby se ujistil, jaká je tam výstroj, a je tam skoro půl tuctu ručních pump. Všechny naplněné vodou, což se hodí.

Velký Jim, který si myslel, že si ten sarkasmus měl ušetřit pro někoho dostatečně bystrého, aby sarkasmus rozeznal, řekl, že na ně shlíží dobrotivý Bůh. Také řekl, že jestli jde o něco víc než jen falešný poplach, převezme velení a Stewarta Bowieho jmenuje svým zástupcem.

Tak, ty učmuchaná babizno, pomyslel si, když noví policisté, s rozjasněnýma očima a celý dychtiví, vstávali z laviček. Uvidíme, jak se ti teď bude zamlouvat, že strkáš nos do mých věcí.

25

„Kam jdeš?“ zeptal se Carter. Řídil své auto – se zhasnutými světly – ulicí, kde se Západní ulice napojovala na křižovatce ve tvaru T na silnici číslo 117. Budova, která tam stála, byla pumpa Texaco, kterou zavřeli v roce 2007. Byla blízko městečka, ale poskytovala dobrý úkryt, což se hodilo. Ze směru, odkud přijeli, bylo slyšet požární sirénu, která hýkla šestkrát krátce a dvanáctkrát dlouze. K nebi začala stoupat zář požáru, spíš růžová než oranžová.

„Co?“ Junior hleděl na sílící zář. Budila v něm chtíč. Budila v něm přání, aby měl nějakou přítelkyni.

„Ptal jsem se, kam jdeš. Tvůj táta říkal, abychom si sehnali alibi.“

„Za poštou jsem nechal dvojku,“ řekl Junior a neochotně odtrhl oči od ohně. „Jsem s Freddym Dentonem. A on potvrdí, že jsme byli spolu. Celou noc. Můžu tam za ním dojít zkratkou. Možná bych se vrátil po Západní. Kouknout se, jak to chytá.“ Pronikavě se zahihňal, skoro jako děvče, takže se na něj Carter divně podíval.

„Neočumuj tam moc dlouho. Žháře vždycky chytí, když se vrátí, aby se podíval na svoje dílo. Viděl jsem to v Amerických nejhledanějších.“

„Nikdo nebude nosit Zlaté sombréro ultrahajzla kromě Bárbíny,“ prohlásil Junior. „A co ty? Kam jdeš?“

„Domů. Máma potvrdí, že jsem byl doma celou noc. Řeknu jí, aby mi vyměnila obvaz na rameni – to pitomý kousnutí pořád bolí jako svině. Vezmu si aspirin. Pak půjdu sem a pomůžu hasit.“

„Ve zdravotním středisku a nemocnici mají silnější pecky než aspirin. I v lékárně. Měli bychom jim tam ten svinčík trochu provětrat.“

„O tom nepochybuj,“ souhlasil Carter.

„Nebo… ty sjíždíš? Myslím, že bych si kapku dal.“

„Meťák? S tím jsem nikdy nechtěl nic mít. Ale na oxík bych si dal říct.“

„Oxík!“ zvolal Junior. Proč ho to nikdy nenapadlo? Nejspíš by mu vyléčil ty bolesti hlavy mnohem líp než zomig nebo imitrix. „Jo, brácho! Tys to řekl!“

Zvedl pěst. Carter do ní udeřil, ale neměl v úmyslu sjíždět se společně s Juniorem. Junior byl teď divný. „Radši pojedu, Juniore.“

„Už mizím.“ Junior otevřel dveře a odešel. Stále trochu kulhal.

Cartera překvapilo, jak moc se mu ulevilo, když Junior zmizel.

26

Barbieho probudila požární siréna a před svou celou uviděl stát Melvina Searlese. Chlapec měl rozepnutý poklopec a v ruce držel svůj pozoruhodný nástroj. Když uviděl, že si získal Barbieho pozornost, začal močit. Jeho cílem zřejmě bylo dosáhnout na pryčnu. Tak docela se mu to nepodařilo, takže se spokojil se šplíchavým S na betonovou podlahu.

„Tak do toho, Barbie, napij se,“ řekl. „Musíš mít žízeň. Je to trochu slané, ale co, sakra.“

„Kde hoří?“

„Jako bys to nevěděl,“ usmíval se Mel. Byl stále bledý – musel ztratit pořádnou dávku krve – ale obvaz na hlavě měl čistý, beze skvrn.

„Dejme tomu, že nevím.“

„Tvoji kámoši zapálili noviny,“ prozradil Mel a v úsměvu ukazoval i zuby. Barbie si uvědomil, že ten kluk zuří. A taky se bojí. „Snaží se nás vyděsit tak, abychom tě pustili. Ale my… se… nenecháme!“

„Proč bych zapaloval redakci? Proč ne radnici? A kdo mají být ti moji údajní kamarádi?“

Mel si strkal úd zpátky do kalhot. „Zítra nebudeš mít žízeň, Barbie. To se tedy neboj. Máme celý kýbl vody a je na něm tvý jméno, a taky pěkná houba.“

Barbie mlčel.

„Viděl jsi v Iráku vodní mučení?“ Mel přikývl, jako by věděl, že u toho Barbie byl. „Teď to zažiješ z první ruky.“ Namířil prst skrz mříže. „Zjistíme, kdo jsou tvoji spojenci, hajzle. A hlavně zjistíme, cos udělal, že jsi tohle městečko odřízl. A to vodní mučeníčko? Tomu nikdo neodolá.“

Zamířil pryč, ale ještě se vrátil.

„A nebude to sladká voda. Slaná. To hlavně. Přemýšlej o tom.“

Mel odešel a dusal sklepní chodbou, obvázanou hlavu držel skloněnou. Barbie seděl na pryčně, díval se na schnoucího hada Melovy moči na podlaze a poslouchal požární sirénu. Vzpomněl si na tu dívku v dodávce. Tu blondýnku, která ho skoro svezla, ale pak se rozmyslela. Zavřel oči.

POPEL

1

Zrzek stál před nemocnicí na ploše, kde se otáčejí auta, a pozoroval plameny, které šlehaly kdesi na Hlavní ulici, když tu mobilní telefon připevněný k opasku zahrál svou melodii. Twitch a Gina byli s ním, Gina se držela Twitchovy paže, jako by potřebovala chránit. Ginny Tomlinsonová a Harriet Bigelowová obě spaly v pokoji pro sestry. Thurston Marshall, ten postarší chlapík, který se nabídl jako dobrovolník, roznášel léky. Ukázalo se, že je překvapivě dobrý. Světlo a přístroje opět fungovaly a prozatím šlo všechno jako na drátkách. Dokud se nespustila požární siréna, Zrzek se dokonce odvážil cítit se dobře.

Uviděl na displeji LINDA a řekl: „Zlato? Všechno v pořádku?“

„Tady ano. Děti spí.“

„Víš, kde ho –“

„Redakce novin. Mlč a poslouchej, protože za chvilku vypnu mobil, aby se mi nikdo nemohl dovolat, abych šla pomáhat hasit. Je tu Jackie. Dohlédne na děti. Musíme se spolu sejít u pohřebního ústavu. Stacey Mogginová tam bude taky. Stavila se tu dřív. Je s námi.“

To jméno, i když mu bylo povědomé, si Zrzek nedokázal ihned spojit s nějakou tváří. A zaujala ho věta Je s námi. Opravdu se to tady začínalo rozdělovat na strany, začínalo se rozlišovat na s námi a s nimi.

„Lin –“

„Přijď tam. Za deset minut. Je to bezpečné, dokud se hasí, protože bratři Bowieovi jsou u hasičů. Říkala to Stacey.“

„Jak mohli dát hasiče tak rychle do –“

„Nevím a nezajímá mě to. Můžeš přijít?“

„Ano.“

„Dobře. Nezajížděj na vedlejší parkoviště. Objeď to dozadu na to menší.“ Pak její hlas zmizel.

„Kde hoří?“ zeptala se Gina. „Víte to?“

„Ne,“ řekl Zrzek. „Protože nikdo nevolal.“ Tvrdě se na oba podíval.

Gina nepochopila, ale Twitch ano. „Vůbec nikdo.“

„Prostě jsem odjel, nejspíš za pacientem, ale nevíte kam. Neřekl jsem vám to. Jasné?“

Gina stále vypadala zmateně, ale přikývla. Protože teď byli tihle lidé její lidé, o tomto faktu nepochybovala. Proč by měla? Bylo jí teprve sedmnáct. My a oni, pomyslel si Zrzek. To je obvykle špatná medicína, zvlášť pro sedmnáctileté. „Nejspíš za pacientem,“ řekla. „Nevíme, kam.“

„Nevíme,“ souhlasil Twitch. „Ty seš luční koník, my jenom malí mravenci.“

„Nedělejte z toho vědu, ani jeden,“ uklidňoval je Zrzek. Ale bylo to důležité, to už věděl. A číhaly tu problémy. Gina nebyla jediné dítě, které bylo ve hře. On s Lindou měli dvě, které teď tvrdě spaly a vůbec netušily, že máma a táta možná plují do bouře, která může být pro jejich lodičku moc prudká.

Ale i tak.

„Vrátím se,“ řekl Zrzek a doufal, že to není jen zbožné přání.

2

Samanta Busheyová dojela malibem Evansových k nemocnici Catherine Russellové chvíli poté, co Zrzek zamířil k pohřebnímu ústavu Bowieových. Minuli se na Obecním kopci.

Twitch a Gina se vrátili dovnitř a prostranství před hlavním vchodem do nemocnice bylo pusté, ale Samanta tam nezastavila. Když má člověk na vedlejším sedadle pistoli, stane se ostražitý. (Phil by řekl pararanoidní.) Raději zajela dozadu a zastavila na parkovišti pro zaměstnance. Vzala pětačtyřicítku, zastrčila si ji za opasek džínů a přetáhla přes ni tričko. Přešla parkoviště a zastavila se u dveří do prádelny. Přečetla si nápis KOUŘENÍ ZDE BUDE ZAKÁZÁNO OD 1. LEDNA. Podívala se na kliku a věděla, že jestli dveře nepovolí, vzdá to. Bude to boží znamení. Na druhé straně, jestli ty dveře nejsou zamčené…

Nebyly. Vklouzla dovnitř jako bledý a klopýtající duch.

3

Thurston Marshall byl unavený – vlastně spíš vyčerpaný – ale spokojenější, než zažil v posledních letech. Nepochybně to bylo zvrácené. Byl přece profesor s definitivou, publikovaný básník, redaktor prestižního literárního časopisu. Lože s ním sdílela nádherná mladá žena, která byla navíc chytrá a považovala ho za skvělého. To, že rozdávání prášků, plácání mastí a vynášení mís (nemluvě o otírání podělaného zadku malého Busheye, k čemuž byl donucen před hodinou) ho uspokojuje víc než to předchozí, přece muselo být zvrácené, ale nemohl si pomoct. Nemocniční chodby s pachy dezinfekce a podlahové leštěnky mu připomínaly mládí. Vzpomínky byly dnes v noci velmi silné, od všudypřítomné vůně pačulového oleje v bytě Davida Perny až po kašmírovou čelenku, kterou si Thurston vzal na tryznu se svíčkami za Bobbyho Kennedyho. Při obchůzkách si docela potichounku pobrukoval „Big Leg Woman“.

Nahlédl do pokoje sester a viděl, že sestřička s rozbitým nosem a pomocnice té pěkné malé sestřičky – jmenovala se Harriet – spí na lehátkách, která si sem nanosily. Pohovka byla prázdná, takže Thurston si na ní brzy dá na pár hodin oddych, nebo se vrátí do domu ve Vrchovinské ulici, který teď byl jeho domovem. Nejspíš se vrátí tam.

Zvláštní vývoj událostí.

Zvláštní svět.

Ale nejdřív se musí ještě jednou podívat na lidi, které už začal považovat za své pacienty. V téhle miniaturní nemocnici mu to nezabere moc času. Většina pokojů byla stejně prázdná. Bill Allnut, kterému zranění utrpěné při rvačce v Městě potravin nedovolilo až do devíti usnout, už tvrdě spal a chrápal. Ležel na boku, aby si netlačil na dlouhou tržnou ránu v zátylku.

Za dveřmi ob dva pokoje ležela Wanda Crumleyová. Monitor srdce pípal a krevní tlak měla trochu lepší, ale byla na pěti litrech kyslíku a Thurston se bál, že je to ztracený případ. Příliš vysoká váha, příliš mnoho cigaret. Seděli u ní manžel a nejmladší dcera. Thurston ukázal Wendellowi Crumleyovi véčko na znamení vítězství (což bylo za dob jeho zeleného mládí znamení míru) a Wendell s úsměvem to gesto odhodlaně oplatil.

Tansy Freemanová, apendektomie, si četla časopis. „Proč spustila ta požární siréna?“ zeptala se ho.

„Nevím, zlato. Tak co bolesti?“

„Na trojku,“ řekla věcně. „Možná dvojku. Můžu jít i tak zítra domů?“

„To je na doktorovi, ale moje křišťálová koule říká, že ano.“ Tvář se jí rozzářila tak, že z nějakého důvodu, kterému nerozuměl, se mu chtělo brečet.

„Maminka toho malého se vrátila,“ oznámila mu Tansy. „Viděla jsem ji procházet kolem.“

„Dobře,“ řekl Thurston. Ačkoliv s dítětem zvláštní problémy nebyly. Jednou nebo dvakrát si poplakalo, ale chlapec většinou spal, jedl nebo ležel v postýlce a apaticky civěl na strop. Jmenoval se Walter (Thurston netušil, že Malý před jménem na štítku na dveřích je skutečně jméno), ale Thurston Marshall ho v duchu pojmenoval Torazinový Kluk.

Otevřel dveře do pokoje číslo 23, na nichž na plastovém přísavném háčku visela žlutá cedule hlásající DÍTĚ NA PALUBĚ, a uviděl, že na židli u postýlky sedí mladá žena – oběť znásilnění, jak mu šeptem prozradila Gina. Držela dítě na klíně a krmila ho z láhve.

„Jste v pořádku…“ Thurston pohlédl na druhé jméno na štítku dveří, „…paní Busheyová?“

Vyslovil Bushezová, ale Samanta se nenamáhala ho opravovat ani mu neprozrazovala, že kluci jí říkávali Bušilka. „Ano, doktore,“ odpověděla.

Ani Thurston se nenamáhal ji upozornit, že není doktor. Ta nedefinovatelná radost – taková, za jakou se skrývají slzy – ještě trochu zesílila. Když si vzpomněl, jak málo chybělo, aby se na dobrovolnictví nedal… kdyby ho Carolyn neponoukala… o tu radost by přišel.

„Doktor bude rád, že jste zpátky. A Walter taky. Potřebujete nějaké léky proti bolesti?“

„Ne.“ To byla pravda. Tam dole ji pořád bolelo a škubalo, ale připadalo jí to vzdálené. Měla pocit, že se vznáší sama nad sebou a na zemi ji přidržuje jenom tenounká nitka.

„Dobře. To znamená, že se uzdravujete.“

„Ano,“ přitakala Samanta. „Brzy mi bude úplně dobře.“

„Až ho nakrmíte, taky si lehněte, co říkáte? Doktor se na vás ráno přijde podívat.“

„Dobře.“

„Dobrou noc, paní Bouchezová.“

„Dobrou noc, doktore.“

Thurston potichu zavřel dveře a pokračoval chodbou. Na konci byl pokoj mladé Rouxové. Jenom tam nakoukne a bude mít pro dnešek padla.

Nehýbala se, ale nespala. Zato spal mladík, který ji přišel navštívit. Seděl v rohu a klimbal na jediné zdejší židli se sportovním časopisem na klíně a dlouhýma nohama nataženýma před sebou.

Georgia na Thurstona kývla a když se nad ni sklonil, cosi zašeptala. Protože mluvila potichu a měla rozbitá, skoro bezzubá ústa, pochytil jenom jedno nebo dvě slova. Sklonil se níž.

„Ne-uť-te ho.“ Thurstonovi připomínala Homera Simpsona. „Šišeu ha mnou jenom on.“

Thurston přikývl. Návštěvní hodiny už samozřejmě skončily a vzhledem k modré košili a pistoli dostane mladík nejspíš pořádně vynadáno za to, že nereagoval na požární sirénu, ale co – ublíží to někomu? O jednoho hasiče víc nebo míň, to zřejmě nebude hrát roli, a pokud spal tak tvrdě, že ho neprobudila ani siréna, stejně by asi nebyl k velkému užitku. Thurston si přiložil ukazovák na rty a udělal na mladou ženu pssst, jako že jsou domluveni. Pokusila se usmát, ale škubla sebou bolestí.

Thurston jí však léky proti bolesti nenabídl. Podle karty v nohách lůžka měla maximum až do dvou v noci. Vyšel tedy ven, zavřel za sebou potichu dveře a vracel se spící chodbou zpátky. Nevšiml si, že dveře do pokoje s DÍTĚTEM NA PALUBĚ se znovu pootevřely.

Pohovka na pokoji zaměstnanců ho vábila, když šel kolem, ale Thurston se rozhodl, že se přece jenom vrátí na Vrchovinskou ulici.

A podívá se na děti.

4

Samanta seděla u postýlky s Malým Walterem na klíně, dokud ten nový doktor neodešel. Pak syna políbila na obě tváře a na ústa. „Jsi hodné děťátko,“ řekla. „Maminka se s tebou sejde v nebi, jestli ji tam pustí. Myslím, že pustí. V pekle si to už odbyla.“

Položila ho do postýlky a pak otevřela zásuvku nočního stolku. Strčila do ní pistoli, aby Malého Waltera netlačila, když ho chovala a naposledy krmila. Teď pistoli vytáhla.

5

Spodní část Hlavní ulice byla zablokovaná policejními auty, která se nastavěla předními nárazníky k sobě a nechala blikat střešní majáky. Za nimi stál zástup lidí, kteří mlčky a nevzrušeně – skoro mrzutě – pozorovali, co se děje.

Korgi Horác byl obvykle tichý pes, který omezoval své hlasové projevy na salvu vítacího štěkotu, když panička přišla domů, nebo občasné ňafnutí, kterým Julii připomínal, že je stále tady a je třeba s ním počítat. Ale když Julia zajela k chodníku u květinářství, pes na zadním sedadle tiše zavyl. Julia poslepu hmátla dozadu a pohladila ho. Poskytovala útěchu a zároveň si ji brala.

„Julio, panebože,“ vydechla Rose.

Vystoupily. Julie měla původně v úmyslu nechat Horáce v autě, ale když znovu tak potichu, opuštěně zavyl – jako by věděl, jako by opravdu věděl – vylovila zpod sedadla spolujezdce vodítko, otevřela zadní dveře, aby si vyskočil, a připnula mu ho k obojku. Než zavřela dveře, vytáhla z kapsy na zadních dveřích osobní fotoaparát, kapesní Casio. Prodírali se zástupem čumilů na chodníku, Horác v čele, až napínal vodítko.

Rupe, bratranec Piper Libbyové a policista na částečný úvazek, který se přistěhoval do Millu před pěti lety, se je pokusil zastavit. „Dál už nikdo nesmí, dámy.“

„To je můj dům,“ řekla Julia. „Nahoře je všechno, co mi na tomhle světě patří – šaty, knihy, osobní věci, všechno. V přízemí je redakce novin, které založil můj pradědeček. Teď se to všechno mění v dým. Jestli mi chcete bránit, abych to sledovala – zblízka – tak mě budete muset zastřelit.“

Rupe vypadal nejistě, ale když Julia znovu vykročila (Horác se už držel u její nohy a nedůvěřivě vzhlížel k plešatícímu muži), ustoupil stranou. Ale jen na okamžik.

„Vy ne,“ zastavil Rose.

„Ano, i já. Pokud do příštího čokoládového frapé, které si objednáš, nechceš projímadlo.“

„Madam… Rose… mám svoje rozkazy.“

„Čert vem vaše rozkazy,“ řekla Julia spíš unaveně než vzdorně. Vzala Rose pod paží a vedla ji po chodníku dál, a zastavila se, teprve když jí tvář začal opékat tetelivý žár.

Redakce Demokratu se proměnila v pekelnou výheň. Asi desítka policistů se ji ani nesnažila uhasit, ale měli spoustu ručních pump (některé měly stále nálepky, které ve světle požáru snadno přečetla: DALŠÍ ZBOŽÍ V AKCI U BURPEEHO!) a polévali lékárnu a knihkupectví. Vzhledem k tomu, že nefoukal vítr, mohli podle Julie zachránit oba domy… a tudíž i ostatní obchodní budovy na východní straně Hlavní.

„Skvělé, že se tu objevili tak rychle,“ poznamenala Rose.

Julia neřekla nic, jen sledovala, jak plameny šlehají do tmy a zakrývají růžové hvězdy. Byla tak otřesená, že ani neplakala.

Všechno, pomyslela si. Všechno.

Pak si vzpomněla na jeden balík novin, který si hodila do kufru auta, než odjela na setkání s Coxem, a opravila se na Skoro všechno.

Kruhem policistů, kteří právě stříkali vodu na čelní a severní stěnu Sandersovy domácí lékárny, se protlačil Peter Freeman. Jediná čistá místa na obličeji byla ta, kudy se sazemi prodraly slzy.

„Julio, je mi to strašně líto!“ Málem kvílel. „Skoro jsme to uhasili… byly bychom to uhasili… ale pak ta poslední… ta poslední láhev, kterou ti hajzlové hodili, přistála na novinách u dveří a…“ Otřel si zbytkem rukávu obličej a rozmazal saze. „Je mi to strašně líto!“

Vzala ho do náručí, jako by byl dítě, i když byl o patnáct centimetrů vyšší a o čtyřicet kilo těžší. Objala ho, snažila se při tom dávat pozor na jeho zraněnou paži, a zeptala se: „Co se stalo?“

„Zápalné bomby,“ vzlykal. „Zasranej Barbara.“

„Je ve vězení, Petere.“

„To jeho kámoši! Ti jeho zatracení přítelíčkové! Oni to udělali!“

„Cože? Ty jsi je viděl?“

„Slyšel.“ Odtáhl se a podíval se na ni. „Nemohli jsme je přeslechnout. Měli megafon. Prý jestli Dalea Barbaru nepustíme na svobodu, vypálí celé městečko.“ Trpce se zašklebil. „Pustit na svobodu? Měli bychom ho pověsit. Dejte mi provaz a udělám to sám.“

Došel k nim Velký Jim. Oheň přebarvil jeho tváře na oranžovo. Oči se mu třpytily. Úsměv měl tak široký, že mu sahal skoro k ušním lalůčkům.

„Jak se vám teď líbí váš přítel Barbie, Julio?“

Julie k němu přistoupila a v její tváři muselo být něco, co přinutilo Velkého Jima o krok couvnout, jako by se bál, že se na něj vrhne. „Tohle nedává žádný smysl. Žádný. A vy to víte.“

„No, já si myslím, že dává. Pokud se dokážete přemoct a vzít v úvahu možnost, že Dale Barbara a jeho přátelé vlastně tu Kupoli způsobili, pak to podle mě dává dokonalý smysl. Byl to teroristický čin, naprosto jasný a zřejmý.“

„Kecy. Byla jsem na jeho straně, což znamená, že i noviny byly na jeho straně. A on to přece věděl.“

„Ale oni říkali…“ začal Peter.

„Ano,“ řekla, ale nepodívala se na něj. Oči stále upírala na Rennieho tvář ozářenou ohněm. „Oni říkali, oni říkali, ale kdo to sakra je, ti oni? Zeptej se sám sebe, Petere. A zeptej se na tohle: jestli to nebyl Barbie – který neměl žádný motiv – kdo pak ten motiv měl? Kdo bude mít prospěch z toho, že zavře Julii Shumwayové tu její otravnou hubu?“

Velký Jim se otočil a kývl na dva z nových policistů – dali se v nich poznat policisté jen podle modrých stužek uvázaných nad loktem. Jeden byl vysoký, hranatý rváč, který podle tváře vypadal na sotva víc než dítě, přestože byl veliký. Druhý mohl být jedině některý Killian: ta kulatá hlava byla výrazná jako pamětní razítko. „Mickey. Richie. Odveďte ty dvě ženy pryč.“

Horác na konci vodítka přidřepl a na Velkého Jima zavrčel. Ten se na malého psa jen pohrdavě podíval.

„A jestli nepůjdou dobrovolně, máte moje svolení je sebrat a přehodit přes kapotu nejbližšího policejního auta.“

„Neskončili jsme,“ namířila na něj prst Julia. Teď už začínala plakat, ale slzy byly příliš horké a bolestné, než aby je vynutil smutek. „My spolu nejsme hotoví, ty parchante.“

Úsměv Velkého Jima se objevil znovu. Zářil jako lak na jeho hummeru. A byl stejně černý. „Ale jsme,“ řekl. „My jsme spolu skončili.“

6

Velký Jim se znovu otočil k ohni – chtěl se na něj dívat, dokud z redakce té čmuchalky nezbude jenom hromada popela – a nalokal se kouře. Srdce se mu v hrudi najednou zastavilo a svět kolem něj plaval, jako by se proměnil v nějaký zvláštní efekt. Pak budíček znovu naskočil, ale roztřesenými nepravidelnými stahy, které Jima nutily lapat po dechu. Bouchl se pěstí do levé strany hrudníku a prudce zakašlal, což byla první pomoc při arytmii, kterou ho naučil doktor Haskell.

Zprvu jeho srdce dál cválalo nepravidelně (buch… pauza… buchbuchbuch… pauza), ale pak se ustálilo znovu v normálním rytmu. Jen na okamžik spatřil srdce zapouzdřené v husté globuli žlutého tuku jako živého tvora, kterého pohřbili zaživa a teď se snaží vyhrabat ven, než mu dojde všechen kyslík. Hned tu představu zahnal.

Jsem v pořádku. Jenom přepracovaný. To spraví sedm hodin spánku.

Přišel k němu náčelník Randolph s pumpou nasazenou na širokých zádech. Obličej se mu leskl potem. „Jime? Je ti dobře?“

„V pohodě,“ řekl Velký Jim. A byl. Opravdu. Tohle byl nejzářnější okamžik jeho života, šance dosáhnout velikosti, o níž vždycky věděl, že na ni má. Žádný zatuhlý budíček mu v tom nezabrání. „Jsem jenom unavený. Táhnu to skoro bez přestávky.“

„Běž domů,“ poradil mu Randolph. „Nikdy bych si nepomyslel, že budu děkovat bohu za Kupoli a neřeknu to ani teď, ale aspoň že působí jako zástěna před větrem. My to zvládneme. Na střeše lékárny a knihkupectví mám chlapy pro případ, že by přeskočila jiskra, takže běž a…“

„Které chlapy?“ Srdeční tep se uklidňoval, stále uklidňoval. Dobře.

„Henryho Morrisona a Tobyho Wheelana na knihkupectví. George Frederick a jeden z těch nových kluků jsou na lékárně. Myslím, že jeden z Killianových spratků. Romeo Burpee se nabídl, že půjde nahoru s nimi.“

„Máš vysílačku?“

„Jasně.“

„A Frederick ji taky má?“

„Všichni řádní policisté ji mají.“

„Pověz Frederickovi, aby si na Burpeeho dal pozor.“

„Na Romea? Kristepane, proč?“

„Nedůvěřuju mu. Mohl by to být Barbarův přítel.“ Ovšem pokud šlo o Burpeeho, nedělal Velkému Jimovi starosti Barbara. Ten muž byl Brendin přítel. A byl chytrý.

Randolphův upocený obličej se nakrabatil. „Kolik si myslíš, že jich je? Kolik jich má ten hajzl na svý straně?“

Velký Jim zavrtěl hlavou. „Těžko říct, Pete, ale je to velká věc. Museli ji plánovat hodně dlouho. Nemůžeš se prostě podívat na přistěhovalce v městečku a říct, že to musejí být oni. Někteří lidé v tom mohli být už řadu let. Možná i desítky let. Tomu se říká hluboké krytí.“

„Kristepane. Ale proč, Jime? Proboha, proč?“

„To nevím. Možná na nás něco zkoušejí, jako na morčatech. Nebo jde o boj o moc. Nic bych za to nedal, že v tom má prsty ten darebák v Bílém domě. Jde o to, že budeme muset posílit bezpečnost a dávat pozor na lháře, kteří se snaží podkopat naše úsilí o udržení pořádku.“

„Ty myslíš, že ona…“ Kývl hlavou směrem k Julii, která sledovala, jak se její podnik mění v kouř. Pes jí seděl u nohy a dýchal s vyplazeným jazykem.

„Nevím to určitě, ale podle toho, jak se chovala dnes odpoledne? Vtrhla na stanici a ječela, že ho chce vidět? Jak ti to připadá?“

„Jo,“ řekl Randolph. Upřel na Juliu Shumwayovou zkoumavý pohled. „A zapálit si vlastní dům, to je přece skvělá kamufláž?“

Velký Jim na něj namířil prst, jako by říkal Možná jsi na něco kápl. „Musím se zvednout. Brnkni Georgi Frederickovi. Pověz mu, aby zaměřil svůj pozorovací talent na toho lewistonského kanaka.“

„Dobře.“ Randolph odepjal z opasku vysílačku.

Fernald Bowie za nimi zakřičel: „Padá střecha! Všichni, co jste na ulici, couvněte! Chlapi nahoře na vedlejších budovách, připravte se, připravte se!“

Velký Jim sledoval s jednou rukou na klice dveří svého hummeru, jak se střecha Demokratu propadá a přímo do černého nebe letí sloupec jisker. Muži rozestavení na vedlejších domech zkontrolovali, jestli ruční pumpy parťáků jsou nachystané, a rozestavili se v přehlídkovém pohovu. S připravenými hadicemi čekali na jiskry.

Výraz na tváři Shumwayové, když střecha Demokratu padla, prospěla srdci Velkého Jima víc než všechny zatr-patrcené léky a pacemakery světa. Celá léta byl nucen se nějak potýkat s těmi jejími každotýdenními tirádami, a i když by nepřiznal, že se jí bojí, rozhodně ho rozčilovala.

Ale koukněte se na ni teď, pomyslel si. Vypadá, jako by přišla domů a našla matku mrtvou na nočníku.

„Vypadáš líp,“ prohodil Randolph. „Už se ti vrací barva.“

„Cítím se líp,“ souhlasil Velký Jim. „Ale stejně půjdu domů. Dát si šlofíka.“

„Dobrý nápad,“ chválil Randolph. „Potřebujeme tě, příteli. Víc než jindy. A jestli ta Kupole nezmizí…“ Zavrtěl hlavou a jeho basetí oči se neustále upíraly do tváře Velkého Jima. „Nevím, jak bychom to bez tebe zvládli, abych tak řekl. Mám rád Andyho Sanderse jako bratra, ale moc toho nevymyslí. A Andrea Grinnellová stojí za starou bačkoru od toho svého úrazu se zádama. Ty jsi prostě lepidlo, co drží Chester’s Mill pohromadě.“

Velkého Jima to dojalo. Chytil Randolpha za paži a stiskl. „Dal bych za tohle městečko život. Tak moc ho mám rád.“

„Já vím. Já taky. A nikdo nám ho nebude krást před nosem.“

„Přesně tak,“ přitakal Velký Jim.

Odjel a při tom najel na chodník, aby se dostal kolem zátarasu, který byl na severním konci obchodní čtvrti umístěný. Srdce v hrudi se už uklidnilo (no, skoro), ale i tak měl starosti. Bude muset zajít na prohlídku k Everettovi. Neměl do toho moc chuti. Everett byl další čmuchal, který neměl co na práci leda působit potíže v době, kdy by městečko mělo držet pohromadě. A navíc to nebyl žádný doktor. Velký Jim by se skoro cítil líp, kdyby se mohl svěřit se svými zdravotními potížemi veterináři, jenomže v městečku žádný nebyl. Bude muset doufat, že jestli bude potřebovat léky, něco na regulaci srdečního rytmu, Everett pozná ty správné.

No, ať už mi dá cokoliv, zkonzultuju to s Andym, pomyslel si.

Ano, ale tohle mu nedělalo největší starosti. Zato ta věta, kterou řekl Randolph: Jestli Kupole nezmizí…

To Velkému Jimovi hlavu nedělalo. Právě naopak. Jestli Kupole přece jen zmizí – míněno příliš brzy – mohl by být v pěkné kaši, i kdyby tu metamfetaminovou laboratoř nikdo nenašel. Určitě se najdou zatr-patr lidi, kteří budou různá jeho rozhodnutí zpochybňovat. Jedno z pravidel politického života, které rychle pochopil, znělo Ti, kdo můžou, konají. Ti, kdo nemůžou, kritizují rozhodnutí těch, kdo můžou. Možná by nepochopili, že všechno, co udělal nebo nařídil udělat, dokonce i to házení kamenů u samoobsluhy dnes ráno, bylo jedině v zájmu dobré věci. Zvlášť Barbarovi přátelé venku by byli náchylní to špatně chápat, protože oni by ani chápat nechtěli. Že má Barbara venku přátele, a to mocné, o tom Velký Jim nepochyboval od chvíle, kdy viděl ten dopis od prezidenta. Ale v tuto chvíli nemohli dělat nic. A přesně tak by to podle Velkého Jima mělo i zůstat, aspoň několik týdnů. Možná i měsíc či dva.

Po pravdě řečeno měl Kupoli rád.

Samozřejmě že o ni nestál nadlouho, ale dokud se nepřerozdělí propan z rádiové stanice? Dokud se laboratoř nerozebere a skladiště, v níž byla, nebude vypáleno do základů (další zločin, který se připočte na vrub Barbarových společníků)? Dokud Barbaru nebudou moci odsoudit a policejní četa ho nepopraví? Dokud jakákoli vina za to, jak se během krize všechno dělalo, nebude rozšířena na co nejvíc lidí a zásluhy připočteny jenom jednomu, konkrétně Velkému Jimovi?

Do té doby mu Kupole náramně vyhovovala.

Velký Jim se rozhodl, že poklekne a pomodlí se za to, než půjde spát.

7

Samanta se vlekla nemocniční chodbou, dívala se na jmenovky na dveřích a jen pro jistotu nahlížela i do pokojů, na jejichž dveřích žádná jména nebyla. Začínala se strachovat, že tu ta mrcha není, když došla k posledním dveřím a uviděla na nich připíchnuté přáníčko rychlého uzdravení. Byl na něm kreslený pes, který říkal „Slyšel jsem, že ti není do skoku“.

Samanta vytáhla z opasku džín pistoli Jacka Evanse (opasek už byl volnější, konečně se jí podařilo trochu shodit, lepší pozdě nežli nikdy) a hlavní automatu přáníčko otevřela. Uvnitř si kreslený pes olizoval kulky a říkal „Potřebuješ olízat zadek?“ Podepsáni byli Mel, Jim Jr, Carter a Frank, a přání bylo přesně takového druhu, jaké by od nich Samanta očekávala.

Hlavní pistole otevřela dveře. Georgia nebyla sama. To nijak nenarušilo hluboký klid, který Samanta cítila, ten pocit, že téměř dosáhla naprostého míru. Možná by zneklidněla, kdyby muž spící v rohu byl nevinný – třeba otec nebo strýc té mrchy – ale byl to Frankie zvaný Kozomačkač. Ten, který ji znásilnil jako první a říkal jí, že až na chvíle, kdy zrovna klečí, by měla držet hubu. To, že zrovna spal, nic neměnilo. Protože chlapi jako tenhle se pokaždé probudí a okamžitě zase začnou šukat.

Georgia nespala. Měla příliš velké bolesti a ten vlasatec, který se na ni přišel podívat, jí nenabídl další prášky. Uviděla Samantu a vytřeštila oči. „Ty,“ řekla. „Di phyč.“

Samanta se usmála. „Mluvíš jako Homer Simpson.“

Georgie spatřila pistoli a vytřeštila oči ještě víc. Otevřela skoro bezzubá ústa a zaječela.

Samanta se usmívala dál. Usmívala se vlastně čím dál víc. Ten jekot byl hudba pro její uši a balzám na bolest.

„Udělej to té svini,“ řekla. „Je to tak, Georgio? Sama jsi to přece řekla, ty bezcitná mrcho!“

Frank se probudil a zmateně se rozhlédl vykulenýma očima. Jeho zadek při spánku doputoval až na okraj židle, a když Georgia znovu vykřikla, Frank sebou škubl a upadl na podlahu. Měl u sebe zbraň – to už všichni – a hmátl po ní se slovy „Polož to, Samanto, hned to polož, jsme přece přátelé, budeme přátelé.“

Samanta řekla: „Měl bys držet hubu zavřenou, ledaže zrovna klečíš a cucáš kamarádovi Juniorovi čurák.“ Pak stiskla springfieldce spoušť. Výstřel z automatu byl v malé místnosti ohlušující. První rána letěla Frankovi nad hlavou a roztříštila okno. Georgia znovu zaječela. Snažila se už dostat z postele, infuze i přípojky na monitor se utrhly. Samanta do ní strčila a Georgia dopadla šikmo zpátky na záda.

Frankie pořád ještě nevyprostil svou pistoli. Ve strachu a zmatku tahal za pouzdro místo za zbraň a podařilo se mu akorát vytrhnout si na pravém boku opasek. Samanta k němu udělala dva kroky, uchopila pistoli oběma rukama, jak to vídala v televizi, a vystřelila znovu. Levá strana Frankovy hlavy odletěla. Na zeď dopadl kus skalpu a přilepil se tam. Frank si připlácl ruku na ránu. Mezi prsty mu prýštila krev. Pak jeho prsty zmizely, protože se zabořily do měkké vlhké houby tam, kde míval lebku.

„Už ne!“ křičel. Oči měl obrovské a zalité slzami. „Už ne! Nedělej to! Neubližuj mi!“ A pak ještě: „Mami! MAMI!“

„Neobtěžuj se, tvoje maminka tě nevychovala dobře,“ řekla Samanta a střelila ho znovu, tentokrát do hrudi. Hodilo ho to na zeď. Jeho ruka opustila poničenou hlavu a zaduněla o podlahu, kde rozstříkla kaluž krve, která se tam už tvořila. Samanta ho střelila ještě potřetí, a to do místa, které ji zranilo. Pak se otočila k ženě na posteli.

Georgia se choulila do klubíčka. Monitor nad ní pípal jako šílený, pravděpodobně protože vytrhla dráty, které se na něj napojovaly. Vlasy jí visely do očí. Ječela a ječela.

„Takhle jsi to přece říkala, ne,“ zeptala se Samanta. „Udělej to té svini, že?“

„Hoiň!“

„Co?“

Georgia to zkusila znovu: „Hoiň! Hoiň, Hamanto!“ A pak následoval vrchol absurdity: „Eu to átky!“

„To nejde.“ Samanta střelila Georgiu do obličeje a pak ještě do krku. Georgií to hodilo stejně jako s Frankem a pak zůstala nehybně ležet.

Samanta zaslechla z chodby běžící kroky a křik. Polekané ospalé výkřiky z některých pokojů. Mrzelo ji, že způsobila takový rozruch, ale někdy prostě člověk nemá na výběr. Někdy je potřeba něco udělat. A když je hotovo, může nastat klid.

Přiložila si pistoli ke spánku.

„Mám tě ráda, Waltříku. Maminka má ráda svého chlapečka.“

A stiskla spoušť.

8

Zrzek zamířil Západní ulicí, aby požár objel, pak se na křižovatce na stosedmnáctce napojil znovu na Dolní ulici. U Bowieových byla tma, až na malé elektrické svíčky v předních výlohách. Zajel dozadu na menší parkoviště, jak mu poradila manželka, a zaparkoval vedle dlouhého šedého pohřebáku značky Cadillac. Někde poblíž rachotil generátor.

Už sahal po dveřích, když mu zacvrlikal telefon. Vypnul ho, aniž se podíval, kdo asi volá, a když znovu zvedl hlavu, u jeho okna stál policista. Policista s tasenou pistolí.

Byla to žena. Když se sklonila, uviděl Zrzek záplavu krepatých blond vlasů, a konečně si spojil tvář se jménem, které zmínila manželka. Policejní dispečerka a recepční z denních služeb. Zrzek předpokládal, že byla přinucena přejít na plnou službu hned v den, kdy dopadla Kupole, nebo zanedlouho poté. Taky si domyslel, že svou aktuální službu si nařídila sama.

Zastrčila pistoli do pouzdra. „Ahoj, doktore. Stacey Mogginová. Před dvěma lety jste mi léčil vyrážku z jedovatého dubu, pamatujete? Víte, na…“ Poplácala si zadek.

„Pamatuji. Rád vás vidím s kalhotami nahoře, slečno Mogginová.“

Zasmála se, stejně jako mluvila: potichu. „Doufám, že jsem vás nevyděsila.“

„Trochu. Zrovna jsem típl mobil a pak jste se tu objevila vy.“

„Promiňte. Pojďte dovnitř. Linda čeká. Nemáme moc času. Budu hlídat vpředu. Dvakrát Lindě cvaknu do vysílačky, jestli někdo půjde. Když to budou Bowieovi, zaparkují vpředu a my budeme moc vyjet na Východní ulici, ani si nás nevšimnou.“ Trochu naklonila hlavu a usmála se. „No… to jsem trochu přehnala, ale určitě nás nepoznají. Když budeme mít štěstí.“

Zrzek šel za ní, řídil se oblakovým majákem jejích vlasů. „Vloupaly jste se dovnitř, Stacey?“

„Sakra, to ne. Na služebně máme klíč. Většina podniků na Hlavní ulici nám dává klíče.“

„A proč jste se do toho pustila?“

„Protože jsou to všechno hovadiny vyvolané strachem. Vévoda Perkins by to dávno zatrhl. Tak už pojďte. A ať to máte rychle hotové.“

„To nemůžu slíbit. Vlastně nemůžu slíbit vůbec nic. Nejsem patolog.“

„Tak aspoň co nejrychleji.“

Zrzek ji následoval. Za okamžik už ho objímaly Lindiny paže.

9

Harriet Bigelowová dvakrát vykřikla a pak omdlela. Gina Buffalinová jenom hleděla, strnulá šokem. „Vyveďte odsud Ginu,“ vyštěkl Thurston. Dostal se sotva na parkoviště, když výstřely uslyšel, a přiběhl zpátky. A našel tohle. Taková jatka.

Ginny vzala Ginu kolem ramen a odvedla ji na chodbu, kde postávali vyděšení a vykulení pacienti, kteří mohli chodit – tedy Bill Allnut a Tansy Freemanová.

„Odkliďte ji někam,“ řekl Thurston Twitchovi a ukázal na Harriet. „A narovnejte jí sukni, ať chudák děvče vypadá trochu slušně.“

Twitch udělal, co mu nařídil. Když se s Ginny vrátili na pokoj, Thurston už klečel u těla Franka DeLessepse, který zemřel, protože sem přišel místo Georgiina přítele a přetáhl návštěvní hodiny. Thurston přehodil přes Georgiu prostěradlo, na kterém ihned začaly vykvétat krvavé máky.

„Můžeme něco udělat, doktore?“ zeptala se Ginny. Věděla, že není doktor, ale v tom šoku to z ní vylétlo automaticky. Hleděla na zem na Frankovo rozvalené tělo a rukou si zakrývala ústa.

„Ano.“ Thurston vstal a kostnatá kolena mu zapraskala jako výstřely z pistole. „Zavolejte policii. Stal se tu zločin.“

„Všichni, co mají službu, teď budou hasit požár dál v ulici,“ ozval se Twitch. „Ti, kdo nehasí, jsou buď na cestě nebo spí s vypnutým telefonem.“

„Tak zavolejte kohokoliv, kristepane, a zjistěte, co máme dělat, než ten svinčík tady uklidíme. Pořídit fotky nebo já nevím co. Ne že by nebylo jasné, co se tu stalo. Budete mě muset na okamžik omluvit. Půjdu se vyzvracet.“

Ginny ustoupila, aby mohl Thurston zajít na maličké WC u pokoje. Zavřel dveře, ale zvuky dávení byly i tak hlasité, a znělo to jako túrující motor, v němž uvízla špína.

Ginny cítila, jak se jí hlavou žene vlna slabosti, která ji jakoby zvedá a nadlehčuje. Bránila se jí. Když se podívala znovu na Twitche, zrovna zavíral telefon. „Zrzek to nebere,“ řekl. „Nechal jsem mu vzkaz. Komu ještě? Co takhle Renniemu?“

„Ne!“ Skoro se otřásla. „Jemu ne.“

„Mojí sestře? Myslím Andree?“

Ginny se na něj podívala.

Twitch jí chvíli pohled vracel, ale pak sklopil oči. „Možná ne,“ zamumlal.

Ginny se dotkla jeho zápěstí. Kůži měl ochladlou šokem. Její kůže byla nejspíš taky studená. „Jestli tě to utěší,“ řekla, „myslím, že se snaží odvyknout. Přišla sem za Zrzkem a jsem si docela jistá, že mluvili o tomhle.“

Twitch si přejel rukama po stranách obličeje a na okamžik ho tak proměnil v divadelní masku smutku. „Tohle je noční můra.“

„Ano,“ souhlasila Ginny prostě. Pak vzala svůj telefon.

„Komu budeš volat?“ Twitchovi se podařilo pousmát. „Krotitelům duchů?“

„Ne. Když je Andrea a Velký Jim mimo hru, kdo zbývá?“

„Sanders, ale ten je užitečný jako psí lejno a ty to víš. Proč to tady rovnou neuklidíme? Thurston má pravdu, je jasné, co se tu stalo.“

Thurston vyšel z koupelny. Otíral si ústa papírovým ubrouskem. „Protože existují nějaká pravidla, mladý muži. A za daných okolností je důležitější než jindy, abychom je dodržovali. Nebo se o to aspoň férově pokusili.“

Twitch zvedl hlavu a uviděl mozek Samanty Busheyové usychat vysoko na stěně. To, co používala k myšlení, teď vypadalo jako hrouda ovesné kaše. Propukl v pláč.

10

Andy Sanders seděl v bytě Dalea Barbary, na kraji jeho postele. Okno plnila oranžová zář požáru budovy Demokratu, která stála hned vedle. Shora slyšel kroky a tlumené hlasy – domyslel si, že na střeše jsou muži.

Když sem šlapal po vnitřním schodišti z lékárny v přízemí, nesl si hnědý sáček. Teď vytáhl obsah: sklenici, láhev vody Dasani a lahvičku pilulek. Ty pilulky byly oxycontin. Na štítku stálo SCHOVAT PRO A. GRINNELLOVOU. Byly růžové, dvacítky. Pár jich vysypal, spočítal, pak jich vysypal víc. Dvacet. Čtyři sta miligramů. Možná by to nestačilo zabít Andreu, která měla čas si vybudovat snášenlivost, ale byl si jistý, že jemu to poslouží dobře.

Žár od vedlejšího domu se propaloval stěnou. Kůži měl mokrou potem. Uvnitř muselo být aspoň pětatřicet, možná víc. Otřel si přehozem obličej.

Za chvíli to nebudu cítit. V nebi bude chladný větřík a všichni se společně posadíme k večeři u Hospodinova stolu.

Dnem sklenice rozdrtil růžové pilulky na prach, aby měl jistotu, že droga zabere najednou. Udeří jako kladivo jelena do hlavy. Prostě si lehne do postele, zavře oči a pak dobrou noc, milý lékárníku, kéž tě andělské zástupy ukolébají zpěvem.

Já… a Claudie… a Dodee. Navěky spolu.

To si nemysli, bratře.

To byl Cogginsův hlas, Coggins ve své nejtvrdší a nejdivadelnější formě. Andy přestal drtit pilulky.

Sebevrazi nepovečeří se svými milovanými, příteli. Putují do pekla a hodují rozpálené uhlí, které je navěky pálí v břiše. Můžeš mi na to zvolat alelujá? Můžeš říct ámen?

„Kecy,“ zašeptal Andy a znovu se pustil do mačkání tablet. „Měl jsi rypák v korytu jako první z nás. Proč bych ti měl věřit?“

Protože říkám pravdu. Tvoje manželka a dcera se na tebe právě dívají a prosí tě, abys to nedělal. Copak je neslyšíš?

„Ne,“ odsekl Andy. „A stejně to nejsi ty. Je to jenom moje zbabělost. Řídila celý můj život. Takhle mě ovládl Velký Jim. Takhle jsem se dostal do toho svinstva s metamfetaminem. Nepotřeboval jsem ty peníze, ani jsem tolika penězům nerozuměl, ale prostě jsem neuměl odmítnout. Ale tentokrát to umím. Ne, pane. Nemám už pro co žít a odcházím. Máš na to co říct?“

Zdálo se, že Lester Coggins nemá. Andy dokončil drcení pilulek na prášek a pak nalil do sklenice vodu. Smetl růžový prach do sklenice hranou ruky, zamíchal prstem. Byl tu slyšet jenom hukot požáru a tlumený křik mužů, kteří s ním bojovali, a shora dusot dalších mužů, kteří procházeli po jeho střeše.

„Tak šup tam s tím,“ povzbuzoval se… ale nenapil se. Ruku měl na sklenici, ale ta jeho zbabělost – ta, která nechtěla zemřít, i když jeho smysluplný život skončil – ji nechtěla zvednout.

„Ne, tentokrát nevyhraješ,“ řekl, ale odložil sklenici, aby si mohl znovu otřít obličej pokrývkou. „Ne pokaždé a ne tentokrát.“

Pozvedl sklenici k ústům. Uvnitř se vznášelo líbezné růžové zapomnění. Ale opět ji odložil na stolek.

Ta zbabělost ho stále řídila. Bůh ji zatrať.

„Pane, pošli mi znamení,“ zašeptal. „Pošli mi znamení, že je v pořádku, když to vypiju. Už jenom proto, že je to jediná možnost, jak se dostat z tohoto městečka.“

Střecha Demokratu vedle se zhroutila v ohňostroji jisker. Kdosi nad ním – podle hlasu asi Romeo Burpee – zakřičel: „Připravte se, chlapi, buďte sakra připravení!“

Buďte připravení. To bylo určitě znamení. Andy Sanders znovu zvedl sklenici smrti a tentokrát mu zbabělost nedržela ruku. Zdálo se, že zbabělost to vzdala.

Mobil v kapse zahrál první tóny „You’re Beautiful“, sentimentální sračky, kterou mu vybrala Claudie. Chvíli se zdálo, že se i tak napije, ale pak mu jakýsi hlásek pošeptal, že tohle by taky mohlo být znamení. Nepoznal, jestli je to hlas zbabělosti nebo Cogginse nebo jeho vlastního srdce. A protože to nepoznal, telefon vzal.

„Pan Sanders?“ Byl to ženský hlas, unavený, nešťastný a vyděšený. Andy by mohl vyprávět. „Tady je Virginia Tomlinsonová, z nemocnice.“

„Ginny, jistě!“ Mluvil z něho starý veselý, nápomocný Andy. Bylo to bizarní.

„Máme tu jistou situaci, bohužel. Můžete přijít?“

Zmatenou temnotou v Andyho hlavě prolétl paprsek. Naplnil ho úžasem a vděčností. Mít někoho, kdo řekne Můžete přijít. Zapomněl, jak příjemný je to pocit? Asi ano, i když především proto kandidoval na radního. Ne aby získal moc, to byla parketa Velkého Jima. Jenom chtěl přiložit nápomocnou ruku k dílu. Tak začínal a možná by tak mohl i skončit.

„Pane Sandersi? Jste tam?“

„Ano. Vydržte, Ginny. Hned tam budu.“ Odmlčel se. „A už žádný pan Sanders. Jsem Andy. Jsme v tom všichni společně, že ano.“

Stiskl tlačítko, odnesl sklenici do koupelny a vylil růžový obsah do záchodu. Dobrý pocit – ten pocit světla a úžasu – mu vydržel do chvíle, kdy zmáčkl splachovadlo. Pak na něj znovu padla deprese jako smrdutý starý kabát. Že ho někdo potřebuje? K smíchu. Byl přece jenom hloupý starý Andy Sanders, ten panák, který sedával Velkému Jimovi na klíně. Jeho mluvčí. Žvanil. Muž, který bral postupy a návrhy Velkého Jima, jako by byly jeho vlastní. Muž, který se hodil jednou za dva roky, kdy volebně agitoval a družně vtipkoval na všechny strany. Dělal všechno, čeho nebyl Velký Jim schopný nebo to dělat nechtěl.

V lahvičce bylo ještě dost pilulek. V chladnici dole byly další láhve Dasani. Ale Andy o tom vážně neuvažoval. Něco Ginny Tomlinsonové slíbil a byl člověk, který drží slovo. Ale sebevraždu nezavrhl, jenom ji na chvíli odložil na zadní hořák. Dal ji na pořad jednání, jak říkali politici na malém městě. A bude dobré vypadnout z téhle ložnice, která se skoro stala jeho pohřební komorou.

Plnila se kouřem.

11

Márnici a dílnu měli Bowieovi pod zemí a Linda se cítila natolik bezpečně, že rozsvítila. Zrzek to potřeboval kvůli ohledání.

„Podívej se na ten svinčík,“ řekl a ukázal na špinavou dlažbu plnou šlápot, pivní a limonádové plechovky na pultech a v rohu otevřený odpadkový koš, u kterého bzučelo několik much. „Kdyby to viděla Státní rada pro pohřební služby – nebo ministerstvo zdravotnictví – v minutě by to tu bylo zavřené.“

„Ministerstvo tu nemáme,“ připomněla mu Linda. Dívala se na nerezocelový stůl uprostřed místnosti. Desku měl zapadanou tekutinami, po jejichž původu bylo lépe nepátrat, a v jednom odtokovém kanálku ležel zmuchlaný obal od Snickers. „A myslím, že už tu nemáme ani Maine. Pospěš si, Eriku, smrdí to tady.“

„Víc než v jednom směru,“ přitakal Zrzek. Ten nepořádek ho popouzel – sakra, přímo ho rozčiloval. Byl by dal Stewartovi Bowiemu do zubů už jenom za ten obal od sladkostí pohozený na stole, kde z těl místních občanů vypouštěli krev.

Na opačné straně místnosti bylo šest nerezocelových boxů na těla. Odněkud za nimi se ozývalo rovnoměrné hučení chladicího aparátu. „Tady nemají o propan nouzi,“ zamumlal. „Bratři Bowieové si žijí na vysoké noze.“

V okénkách na jmenovky vpředu na boxech nebyly žádné štítky – další nepořádek – takže Zrzek vytahal všech šest. První dva byly prázdné, což ho nepřekvapilo. Většina těch, kdo zatím zemřeli pod Kupolí, včetně Rona Haskella a Evansových, byla rychle pohřbena. Jimmy Sirois, který neměl blízké příbuzné, ležel stále v malé márnici v nemocnici.

Další čtyři schránky obsahovaly těla, která přišel prohlédnout. Jakmile vytáhl přihrádku na kolečkách, vyvalil se puch rozkladu. Přebil nepříjemný, ale méně pronikavý puch konzervačních prostředků a balzamovacích mastí. Linda se odtáhla a začala se dávit.

„Nezvracej, Lindo,“ varoval ji Zrzek a přešel ke skříním na opačné straně místnosti. V první zásuvce, kterou otevřel, byly jenom hromádky výtisků Pole a potoka, takže zaklel. Pod ní však našel, co potřeboval. Hmátl pro trokar, který vypadal, že ho nikdy neumyli, a vytáhl taky pár zelených plastových masek, které byly ještě v obalu. Jednu podal Lindě a druhou si nasadil sám. Podíval se do další zásuvky a zmocnil se gumových rukavic. Byly jasně žluté, příšerně křiklavé.

„Jestli si myslíš, že budeš zvracet, i když máš masku, jdi nahoru za Stacey.“

„Zvládnu to. Měla bych svědčit.“

„Nevím jistě, nakolik budou tvoje svědectví brát v úvahu. Přece jenom jsi moje manželka.“

Opakovala: „Měla bych svědčit. Jenom si co nejvíc pospěš.“

Boxy na těla byly špinavé. To ho nepřekvapilo, když viděl zbytek dílny, ale stejně ho to znechutilo. Linda měla dobrý nápad přinést sem starý kazetový magnetofon, který našla v garáži. Zrzek zmáčkl NAHRÁVÁNÍ, zkusil zvuk a mírně ho překvapilo, že vůbec není špatný. Položil malý panasonic na jednu prázdnou vytaženou přihrádku. Pak si natáhl rukavice. Trvalo to déle, než by mělo, protože se mu potily ruce. Nejspíš tu někde byl mastek nebo dětský pudr Johnson’s Baby, ale neměl chuť marnit čas jeho hledáním. Už tak se cítil jako lupič. Sakra, vždyť vlastně lupič byl.

„Tak jo, jdeme na to. Je tři čtvrtě na jedenáct večer dvacátého čtvrtého října. Toto ohledání se koná v dílně pohřebního ústavu Bowieových. Která je mimochodem špinavá. Odporná. Vidím čtyři těla, tři ženská a jedno mužské. Dvě ženy jsou mladé, nejvýš něco přes dvacet let. Jsou to Angela McCainová a Dodee Sandersová.“

„Dorothy,“ napověděla mu Linda z druhé strany pracovního stolu. „Jmenuje se… jmenovala se Dorothy.“

„Opravuji. Tělo patří Dorothy Sandersové. Třetí žena je vyššího středního věku. Je to Brenda Perkinsová. Muži je kolem čtyřiceti let. Je to reverend Lester Coggins. Do protokolu prohlašuji, že dokážu identifikovat všechny jmenované lidi.“

Pokynul manželce a ukázal na těla. Podívala se a oči se jí zalily slzami. Zvedla masku jen na tak dlouho, aby řekla: „Jsem Linda Everettová z policejního oddělení Chester’s Millu. Moje číslo je sedm set sedmdesát pět. Rovněž poznávám tato čtyři těla.“ Znovu si nasadila masku. Oči nad okrajem masky ho prosily.

Zrzek jí pokynul, že může odstoupit. Stejně to všechno byla šaráda. Věděl to a Linda nejspíš taky. Přesto ho to nijak nedeprimovalo. Chtěl být lékařem už od dětství a určitě by se jím stal, kdyby neodešel ze školy, aby se staral o rodiče, a dnes ho pohánělo totéž, co na střední škole při kuchání žab a kravských očí na hodinách biologie: prostá zvědavost. Musel to vědět. A taky se to dozví. Možná ne všechno, ale aspoň něco.

Zde mrtví pomáhají živým. Tohle říkala Linda?

Na tom nezáleželo. Bylo jisté, že pomohou, jestli mohou.

„Na tělech nejsou vykonány žádné viditelné kosmetické úpravy, ale všechna byla balzamována. Nevím, jestli byl ten proces dokončen, ale mám podezření, že ne, protože punkční jehly ve femorálních arteriích jsou stále na místě.

Angelu a Dodee – pardon, Dorothy – někdo surově zmlátil a obě jsou v pokročilém stupni rozkladu. Cogginse rovněž někdo zmlátil – od pohledu přímo brutálně – a je rovněž v rozkladu, i když ne tak pokročilém. Svalovina na jeho obličeji a pažích se sotva začala propadat. Brenda – myslím tím Brendu Perkinsovou…“ Zmlkl a sklonil se nad ni.

„Zrzku?“ ozvala se Linda nervózně. „Zlato?“

Natáhl ruku v rukavici, pak si to rozmyslel, rukavici stáhl a obejmul dlaní Brendin krk. Pak jí zvedl hlavu a ucítil těsně pod zátylkem divný velký hrbol. Položil hlavu zase dolů, pak obrátil tělo na bok, aby se mohl podívat za záda a hýždě.

„Ježíši,“ pronesl.

„Zrzku? Co je?“

Především je stále od výkalů, pomyslel si… ale tohle do záznamu nepůjde. I když si Randolph nebo Rennie poslechnou jenom prvních šedesát vteřin, než kazetu rozšlápnou a zbytek spálí. Nebude poskytovat podrobnosti o tom, jak se znečistila.

Ale on si to zapamatuje.

„Tak co je?“

Olízl si rty a pokračoval. „Brenda Perkinsová vykazuje livor mortis na hýždích a stehnech, což indikuje, že je mrtvá nejméně dvanáct hodin, pravděpodobně čtrnáct. Na obou tvářích jsou výrazné zhmožděniny. Jsou to otisky rukou. O tom vůbec nepochybuji. Někdo ji uchopil za obličej a trhl jí hlavou prudce doleva, takže došlo k fraktuře krčních obratlů atlas a axis, Cl a C2. Pravděpodobně rovněž poškození páteře.“

„Ach, Zrzku,“ zasténala Linda.

Zrzek nadzvedl prsty nejdřív jedno Brendino víčko, pak druhé. Uviděl to, čeho se bál.

„Zhmoždění tváří a oční petechie – krvavé skvrnky v bělmu očí této ženy – naznačují, že smrt nenastala okamžitě. Nebyla schopná dýchat a udusila se. Mohla, ale také nemusela být v té době při vědomí. Budeme doufat, že nebyla. Bohužel je to všechno, co můžu říct. Ty dívky – Angela a Dorothy – jsou mrtvé nejdéle. Stadium rozkladu naznačuje, že byly uloženy na nějakém teplém místě.“

Vypnul magnetofon.

„Jinými slovy nevidím nic, co by Barbieho jednoznačně zbavovalo viny a nic, co bychom už sakra nevěděli.“

„Co když se jeho ruce nebudou hodit na ty modřiny na Brendině tváři?“

„Ty stopy nejsou dost ostré, abychom měli jistotu. Lindo, cítím se jako největší hlupák na zemi.“

Zasunul obě dívky – které by měly bloumat po obchodním domě v Auburnu, okukovat náušnice, kupovat si u Deba šaty a hodnotit svoje kluky – zase do temnoty. Pak se obrátil k Brendě.

„Dej mi nějakou utěrku. Vidím jich pár u dřezu. Dokonce vypadají čistě, což je v tuhle chvíli zázrak.“

„Co chceš…“

„Podej mi ten hadr. Radši dva. Namoč je.“

„Nemáme čas…“

„Uděláme si ho.“

Linda mlčky pozorovala, jak její manžel pečlivě omývá Brendě Perkinsové hýždě a zadní stranu stehen. Když skončil, hodil špinavé hadry do rohu, a pomyslel si, že kdyby tu byli bratři Bowieové, nacpal by jeden do krku Stewartovi a druhý zasranému Fernaldovi.

Políbil Brendu na studené čelo a zasunul ji zase do chladicího boxu. Už se chystal udělat totéž s Cogginsem, ale pak se zarazil. Reverendův obličej někdo očistil jen zcela symbolicky. Stále měl krev v uších, nosu a v obočí.

„Lindo, namoč další hadr.“

„Zlato, už jsme tu skoro deset minut. Miluju tě za to, že prokazuješ úctu mrtvým, ale živí čekají…“

„Možná tu něco máme. Ten byl zmlácený jinak. Vidím to dokonce i bez… mokrého hadru.“

Už se dál nehádala, jenom namočila další žínku, vyždímala ji a podala mu ji. Pak se dívala, jak omývá mrtvému muži zbývající krev z obličeje a pracuje sice jemně, ale ne s láskou, kterou prokazoval Brendě.

Linda nebyla žádnou fanynkou Lestra Cogginse (který jednou ve svém týdenním rádiovém vysílání prohlásil, že děti, které se chodí dívat na Miley Cyrusovou, přijdou do pekla), ale to, co Zrzek odkrýval, ji stejně zabolelo u srdce. „Panebože, vypadá jako strašák, ze kterého si banda dětí s kamením udělala terč.“

„Já ti to říkal. Toho zmlátili jinak. Tohle nezpůsobily pěsti ani chodidla.“

Linda na cosi ukázala. „Co to má na spánku?“

Zrzek neodpověděl. Oči nad okrajem masky zářily úžasem. A ještě něčím: pochopením. Začínalo mu svítat.

„Co je to, Eriku? Vypadá to jako… já nevím… stehy.“

„To si piš.“ Maska mu nadskočila, protože ústa pod nimi se roztáhla do úsměvu. Nikoli veselého, ale plného zadostiučinění. Toho nejchmurnějšího. „Na čele taky. Vidíš? A na čelisti. Tady mu to tu čelist dokonce zlomilo.“

„Jaká zbraň nechává takové stopy?“

„Baseballový míček,“ řekl Zrzek a zasunul přihrádku do chladnice. „Žádný obyčejný, ale co takhle pozlacený? To ano. Kdyby se s ním někdo pořádně rozmáchl, asi by to šlo. Myslím, že tak se to stalo.“

Sklonil čelo k ní. Jejich masky se opřely o sebe. Podíval se jí do očí.

„Takový má Jim Rennie. Viděl jsem ho u něj na stole, když jsem přišel za ním promluvit si o zmizelém propanu. Nevím, jak ostatní, ale myslím, že víme, kde zemřel Lester Coggins. A kdo ho zabil.“

12

Když se střecha propadla, Julia už se nedokázala dívat dál. „Pojďte ke mně domů,“ nabídla jí Rose. „Hostinský pokoj je váš, jak dlouho budete chtít.“

„Díky, ale ne. Potřebuji teď být sama, Rose. No, víte… s Horácem. Potřebuji přemýšlet.“

„Máte kde přespat? Budete v pořádku?“

„Ano.“ Nevěděla, jestli bude nebo ne. Její mysl se zdála jasná, myšlenkové procesy fungovaly, ale měla pocit, že jejím emocím dal někdo velkou injekci novokainu. „Možná se stavím později.“

Když Rose odešla po druhé straně ulice (ještě se otočila a naposledy Julii ustaraně zamávala), vrátila se Julia k priusu, dovedla Horáce na přední sedadlo a pak usedla za volant. Hledala Petera Freemana a Tonyho Guaye, ale nikde je neviděla. Možná že Tony odvedl Petera do nemocnice, aby mu dali na tu paži nějakou mast. Stejně byl zázrak, že ani jeden nedopadl hůř. A kdyby nevzala Horáce s sebou, když jela za Coxem, pes by uhořel se vším ostatním.

Když ji tohle napadlo, uvědomila si, že její emoce přece jen neodumřely, ale jen se schovávaly. Začal z ní vycházet jakýsi zvuk – spíš kničení. Horác nastražil své dlouhé uši a úzkostně se na ni zahleděl. Snažila se to zastavit, ale nešlo to.

Otcovy noviny.

Dědečkovy noviny.

Pradědečkovy noviny.

Jsou na popel.

Jela k Západní ulici a když dojela na opuštěné parkoviště za Globem, zastavila. Vypnula motor, přitáhla Horáce k sobě a plakala na jeho chlupatém, svalnatém rameni pět minut. Horác, všechna čest, trpělivě držel.

Když se vyplakala, ulevilo se jí. Byla klidnější. Možná že ten klid způsobil šok, ale aspoň dokázala znovu přemýšlet. Myslela na zbývající balík novin v kufru. Naklonila se přes Horáce (který jí přátelsky olízl krk) a otevřela přihrádku na rukavice. Byla přecpaná vším možným, ale měla dojem, že někde… možná…

A jako dárek od pána boha to tam bylo. Malá plastová krabička plná připínáčků, gumiček, špendlíků a svorek na papír. Gumičky a svorky jí neposlouží v tom, co měla v plánu, ale připínáčky a špendlíky…

„Horáci,“ řekla. „Chceš jít na procházku?“

Horác štěkl, že na procházku rozhodně chce.

„Dobře. Já taky.“

Vzala noviny a vracela se pěšky na Hlavní ulici. Z budovy Demokratu zbývala už jen řeřavějící hromada trosek, na kterou policisté stříkali vodu (z těch praktických ručních pump, tak příhodně naplněných a nachystaných, pomyslela si). Ten pohled zabolel Juliu u srdce – jak jinak – ale ne tak hrozně, když už měla něco na práci.

Šla ulicí s Horácem důležitě kráčejícím vedle ní a na každý telefonní sloup pověsila poslední vydání Demokratu. Zdálo se, že titulek – Nepokoje a vraždy – krize se prohlubuje – v záři požáru přímo křičí. Litovala, že se nespokojila se stručnější verzí: DEJTE SI POZOR.

Chodila tak dlouho, dokud jí noviny zbývaly.

13

Peteru Randolphovi, který stál na druhé straně ulice, třikrát zapraskala vysílačka: znamení, že jde o něco naléhavého. Se strachem, co zase uslyší, zmáčkl tlačítko a řekl: „Náčelník Randolph. Mluvte.“

Byl to Freddy Denton, který jako velitel noční služby byl de facto zástupcem náčelníka. „Právě mi volali z nemocnice, Petere. Dvě vraždy…“

„COŽE?“ zařval Randolph. Jeden z nových policistů – Mickey Wardlaw – na něj zíral jako idiot na své první okresní pouti.

Denton pokračoval a mluvil docela klidně, nebo z něj možná zněla samolibost. Pokud to bylo to druhé, bůh mu pomoz, „…a jedna sebevražda. Střílela ta holka, co tvrdila, že ji znásilnili. Oběti byly naše, náčelníku. Rouxová a DeLesseps.“

„Ty… děláš si… PRDEL!“

„Poslal jsem tam Rupea a Mela Searlese,“ pokračoval Freddy. „Dobrá zpráva je, že to tím skončilo a nemusíme ji strkat do basy k Barb –“

„Měl jsi jet sám, Frede. Jsi starší policista.“

„A kdo by zůstal na recepci?“

Randolph na to nenašel odpověď – bylo to buď neobyčejně chytré, nebo nebetyčně hloupé. Došel k závěru, že by měl zvednout zadek a zajet do nemocnice sám.

Já už tuhle práci nechci. Ne. Ani trochu.

Ale bylo pozdě. Ale když mu Velký Jim pomůže, dokáže to. Na to se musí soustředit. Velký Jim ho podrží.

Na rameno mu zaklepal Marty Arsenault. Randolph se málem rozpřáhl a udeřil ho. Arsenault si toho nevšiml. Díval se na druhou stranu ulice, kde Julia Shumwayová věnčila psa. Věnčila psa a… co ještě?

Rozvěšovala noviny, to dělala. Připichovala je na telefonní sloupy, krucinál.

„Ta mrcha toho nenechá,“ vydechl Randolph.

„Chcete, abych k ní zašel a zarazil jí to?“ nabídl se Arsenault.

Marty vypadal, že se toho úkolu s nadšením chopí, a Randolph mu to skoro dovolil. Pak ale zavrtěl hlavou. „Akorát by na tebe spustila tu svoji tirádu o nějakých pitomých občanských právech. Jako by si neuvědomovala, že děsit lidi k smrti není zrovna v nejlepším zájmu městečka.“ Zavrtěl hlavou. „Nejspíš si to neuvědomuje. Je neuvěřitelně…“ Existovalo na to slovo, mělo francouzský původ a naučil se je na střední škole. Nečekal, že se mu vybaví, ale stalo se. „Neuvěřitelně naivní.“

„Já ji zastavím, náčelníku, určitě. Co nadělá, zavolá advokátovi?“

„Ať se baví. Aspoň se s ní nemusíme otravovat. Já radši zajedu do nemocnice. Denton tvrdí, že Busheyová zavraždila Franka DeLessepse a Georgiu Rouxovou. Pak zabila sebe.“

„Kristepane,“ zašeptal Marty a z obličeje se mu vytratila barva. „Myslíš, že v tomhle má prsty taky Barbara?“

Randolph už chtěl říct, že ne, ale pak si to rozmyslel. Vzpomněl si, že ta dívka vznesla obvinění ze znásilnění. Její sebevražda tomu dodávala na věrohodnosti, a kdyby se začalo povídat, že millští policisté jsou schopní provést něco takového, značně by to uškodilo služební morálce a tudíž i městečku. Ani nepotřeboval Velkého Jima, aby si to vydedukoval.

„Nevím,“ řekl, „ale je to možné.“

Martymu se zamžily oči, buď z kouře nebo žalem. Možná obojím. „Musíš o tom informovat Velkého Jima, Petere.“

„Budu. Zatím na ni dávej pozor,“ Randolph kývl směrem k Julii, „a až se konečně unaví a odejde, všechny ty sračky sundej a hoď tam, kam patří.“ Ukázal na pochodeň, která bývala ještě před pár hodinami redakcí novin. „Smetí patří na smeťák.“

Marty se ušklíbl. „Rozumím, šéfe.“

A přesně to policista Arsenault udělal. Ale až poté, co si několik lidí v městečku noviny ze sloupů sundalo, aby si je přečetlo v lepším světle – bylo jich možná půltuctu, snad i deset. Během následujících dvou nebo tří dnů putovaly z ruky do ruky a všichni noviny četli, dokud se doslova nerozpadly.

14

Když se Andy dostavil do nemocnice, byla tam už Piper Libbyová. Seděla na lavici v hale a mluvila se dvěma dívkami v bílých nylonových punčocháčích a pracovních pláštích zdravotních sester… ačkoli Andymu se zdálo, že na opravdové sestry jsou příliš mladé. Obě nedávno plakaly a vypadaly, že brzy spustí znovu, ale Andy viděl, že reverendka Libbyová na ně působí uklidňujícím dojmem. S jednou věcí nikdy neměl problémy, a to bylo odhadování lidských emocí. Někdy si přál, aby mu to spíš líp myslelo.

O kousek dál stála Ginny Tomlinsonová a tiše si povídala s jakýmsi postarším chlápkem. Oba vypadali omámeně a otřeseně. Ginny uviděla Andyho a přišla k němu. Postarší chlapík se šoural za ní. Představila ho jako Thurstona Marshalla a řekla, že tu vypomáhá.

Andy se na nováčka široce usmál a srdečně mu potřásl rukou. „Rád vás poznávám, Thurstone. Já jsem Andy Sanders. První radní.“

Piper na lavici zvedla hlavu a řekla: „Kdybys byl opravdu první radní, Andy, přitáhl bys druhému radnímu otěže.“

„Chápu, že máš za sebou několik perných dní,“ usmíval se stále Andy. „To my všichni.“

Piper mu věnovala ledový pohled a pak se zeptala dívek, jestli si s ní nechtějí zajít do kantýny na čaj. „Mně by určitě přišel vhod,“ prohlásila.

„Zavolala jsem jí, když jsem zavolala vám,“ řekla Ginny trochu omluvně, když Piper odvedla dvě mladé sestřičky pryč. „A zavolala jsem taky na policii. Vzal to Fred Denton.“ Nakrčila nos, jako by ucítila něco nepříjemného.

„Á, Freddy je skvělý chlap,“ řekl Andy vřele. Vůbec ale do toho nevkládal srdce – jeho srdce stále setrvávalo na posteli Dalea Barbary a plánovalo, že vypije jedovatou růžovou vodu – ale staré návyky hladce naskočily jako motor. Ukázalo se, že nutkání všechno uhlazovat a tišit rozbouřené vody je jako jezdit na kole. „Povězte mi, co se tu stalo.“

Pověděla. Andy poslouchal překvapivě klidně vzhledem k tomu, že znal DeLessepsovu rodinu celý život a kdysi na střední škole vzal matku Georgie Rouxové na rande (Helena líbala s otevřenou pusou, což bylo pěkné, ale měla smrdutý dech, což pěkné nebylo). Napadlo ho, že jeho momentální citová oploštělost pramení z vědomí, že kdyby ten telefon nezazvonil zrovna v té chvíli, už by touto dobou byl v bezvědomí. Možná mrtvý. A něco takového posune svět do jiné perspektivy.

„Dva naši zbrusu noví policisté,“ pronesl. Sám sobě zněl jako nahrávka, která se vám ozve, když si zavoláte do kina, abyste se dozvěděli program. „Už jeden byl vážně zraněný, když se snažil vypořádat s tím bincem v supermarketu. Můj ty bože.“

„Tohle asi není zrovna pravá chvíle, abych to říkal, ale nejsem zrovna nadšený z vašeho policejního oddělení,“ ozval se Thurston. „Jelikož je však ten policista, co mě udeřil, po smrti, vznášet stížnost by bylo nadbytečné.“

„Který policista? Frank nebo Rouxová?“

„Ten mladík. Poznal jsem ho, i když je… smrtelně zohavený.“

„Frank DeLesseps že vás udeřil?“ Andy tomu prostě nevěřil. Frank mu přece doručoval lewistonský Sun už čtyři roky a nevynechal ani den. No, tak jeden nebo dva, když se tak nad tím zamyslí, ale to byly hrozné vánice. A jednou měl spalničky. Nebo to byly příušnice?

„Pokud se tak jmenoval.“

„No tedy… to je…“ To je co? A záleží na tom? Záleží vůbec na něčem? Přesto Andy statečně pokračoval. „To je politováníhodné, pane. Jsme přesvědčeni, že naším úkolem je dostát svým povinnostem vůči Chester’s Millu. Dělat správnou věc. Žel právě v této chvíli jsme jaksi pod tlakem. Okolnosti se vymkly naší kontrole, víte.“

„To samozřejmě vím,“ odtušil Thurston. „Pokud se mě týká, nemusíte mi to zdůrazňovat. Ale pane… ti policisté byli příšerně mladí. A počínali si naprosto nestandardně.“ Odmlčel se. „Dámu, se kterou tu jsem, taky napadli.“

Andy prostě nemohl uvěřit, že mu ten chlápek říká pravdu. Policisté v Chester’s Millu neubližují lidem, pokud je někdo nevyprovokuje (opravdu vážně nevyprovokuje). Tohle se dělo ve velkoměstech, kde lidé spolu neumějí vycházet. Samozřejmě by řekl, že děvče, které zabije dva policisty a pak si vezme život, také zrovna do Millu nepatří.

To nic není, pomyslel si Andy. Ten chlapík není jenom přespolní, je dokonce z jiného státu. To bude tím.

Ginny řekla: „Když už jste tady, Andy, nevím pořádně, co mám dělat. Twitch se stará o těla a…“

Než mohla pokračovat, otevřely se dveře. Vešla mladá žena a vedla za ruce dvě ospalé děti. Ten postarší chlapík – Thurston – ji objal a děti, holčička a chlapec, přihlíželi. Oba byli bosí a místo pyžama měli tričko. Na tom chlapcově, které mu sahalo až po kotníky, bylo napsáno VĚZEŇ 9091 a MAJETEK STÁTNÍ VĚZNICE SHAWSHANK. Thurstonova dcera a vnoučata, domyslel si Andy a znovu se mu zastesklo po Claudette a Dodee. Vzápětí vzpomínku na ně zahnal. Ginny ho zavolala, aby pomohl, a bylo jasné, že sama taky pomoc potřebuje. Což bude určitě znamenat, že on bude poslouchat a ona znovu vyprávět celou historku znovu – ne kvůli němu, ale kvůli sobě. Aby pochopila, co se skutečně stalo, a mohla se s tím začít srovnávat. Andymu to nevadilo. Naslouchat uměl a bylo to lepší než se dívat na tři mrtvoly, z nichž jedna se podobala vyloupané slupce jeho dávného doručovatele novin. Naslouchat bylo mnohem jednodušší, když se do toho člověk správně dostane, dokonce i hlupák umí naslouchat, ale Velký Jim do toho umění nikdy nepronikl. Ten uměl líp mluvit. A plánovat – to taky. Jaké štěstí, že ho mají v takových časech.

Když Ginny spustila podruhé, Andyho něco napadlo. Možná to bylo důležité. „Jestlipak někdo…“

Thurston se k nim vrátil i s nově příchozími. „Radní Sandersi – Andy – tohle je moje partnerka, Carolyn Sturgesová. A tohle jsou děti, o které se staráme. Alice a Aidan.“

„Já chci dudlík,“ trucoval Aidan.

Alice řekla: „Na dudlík jsi moc velký,“ a dloubla do něj loktem.

Aidan zkrabatil tvář, ale nahlas se nerozbrečel.

„Alice,“ napomenula ji Carolyn Sturgesová, „to bylo zlé. A co víme o zlých lidech?“

Alice se rozzářila. „Zlí lidi smrdí!“ vykřikla a zhroutila se smíchy. Aidan chvíli přemýšlel, ale pak se k ní přidal.

„Promiňte,“ obrátila se Carolyn k Andymu. „Neměla jsem nikoho, kdo by je pohlídal, a Thurston mluvil do telefonu tak rozrušeně…“

Těžko uvěřit, ale zdálo se, že ten stařík do toho buší s touhle mladou dámou. Ta myšlenka byla pro Andyho jen přechodně zajímavá, i když za jiných okolností by ji rozebíral hlouběji, zvažoval by pozice a jestlipak mu to dělá tou svou vlhkou pusou po francouzsku atd. Teď však musel vyřídit jiné věci.

„Řekl někdo Samantinu manželovi, že je mrtvá?“ zeptal se.

„Philu Busheyovi?“ To byl Dougie Twitchel, který právě přicházel chodbou do recepce. Ramena měl svěšená a pleť zešedlou. „Ten hajzl ji opustil a odjel z městečka. Je to pár měsíců.“ Zrak mu padl na Alici a Aidana Appletonovy. „Omlouvám se, děcka.“

„To je v pořádku,“ ujistila ho Carolyn. „Máme otevřenou domácnost, co se týče vyjadřování. Je to mnohem poctivější.“

„Správně,“ ozvala se Alice. „Můžeme říkat hovno a prdel, jak chceme, aspoň dokud se máma nevrátí.“

„Ale kurva ne,“ rozvíjel téma Aidan. „Kurva je ex-is-tické.“

Carolyn té mezihře nevěnovala pozornost. „Thurstone? Co se stalo?“

„Před dětmi ne,“ řekl. „Bez ohledu na otevřenou domácnost.“

„Frankovi rodiče nejsou v městečku,“ vysvětlil Twitch, „ale sehnal jsem Helen Rouxovou. Vzala to docela klidně.“

„Opilá?“ zeptal se Andy.

„Namol.“

Andy popošel chodbou kousek dál. Zády k němu tam stálo několik pacientů, oblečených do nemocničních košil a se sandály na nohou. Nejspíš se dívali na ta jatka. Neměl chuť je napodobit a byl rád, že Dougie Twitchell se postaral o všechno, co bylo třeba. Andy byl lékárník a politik. Jeho práce bylo pomáhat živým, ne zaopatřovat mrtvé. A věděl něco, co tihle lidé ne. Nemohl jim povědět, že Phil Bushey je stále v městečku a žije jako poustevník na rádiové stanici, ale mohl Philovi říct, že jeho již odcizená manželka zemřela. Mohl by to udělat a taky měl. Jistěže bylo nemožné předvídat, jak Phil zareaguje. Phil nebyl poslední dobou sám sebou. Možná se utrhne z řetězu. Možná dokonce posla špatných zpráv zabije. Ale bylo by to tak zlé? Sebevrazi možná putují do pekla a jejich pokrmem až na věky zůstává rozžhavené uhlí, ale Andy si byl jist, že oběti vraždy jdou do nebe a pojídají rostbíf a broskvový koláč s Hospodinem až na věky.

Se svými milovanými.

15

Přestože si Julia přes den zdřímla, byla unavená jako nikdy v životě, aspoň měla ten pocit. A pokud nepřijme Rosinu nabídku, neměla kam jít. Ledaže bude bydlet v autě.

Vrátila se k němu, odepjala Horácovi vodítko, aby si mohl vyskočit na sedadlo spolujezdce, a pak se posadila za volant a pokusila se přemýšlet. Měla Rose Twitchellovou docela ráda, ale Rose by chtěla znovu přemílat celý ten dlouhý a vyčerpávající den. A chtěla by vědět, co se bude dít s Dalem Barbarou. Bude chtít po Julii nějaké nápady, a ona žádné neměla.

Horác se na ni zatím díval a nastraženýma ušima a jasnýma očima se ptal, co bude dál. Připomněl jí ženu, která o svého psa přišla: Piper Libbyovou. Piper by ji přijala a poskytla jí nocleh, aniž by jí vyhučela díru do hlavy. A až se Julia vyspí, možná znovu dokáže přemýšlet. Přijde aspoň na nějaký plán.

Nastartovala prius a odjela ke Kongregačnímu kostelu. Ale na faře byla tma a na dveřích visel lístek. Julia vytáhla připínáček, vzala si lístek do auta a přečetla si ho ve stropním osvětlení.

Odjela jsem do nemocnice. Střílelo se tam.

Julia začala znovu sténat, ale když se Horác rozkňučel, jako by se chtěl přidat v dvojzpěvu, přestala. Zařadila zpátečku, ale pak zase zabrzdila, aby vrátila lístek tam, kde ho našla. Co kdyby přišel jiný farník obtížený břemeny tohoto světa a hledal útěchu u jediné duchovní rádkyně, která v Millu zůstala?

Takže kam teď? Přece jenom k Rose? Ale Rose už bude možná spát. Do nemocnice? Julia by se k tomu možná přinutila, přestože byla v šoku a unavená. Jenže k ničemu by to nebylo, protože neměla noviny, do nichž by o událostech napsala. Bez nich nemělo smysl vystavovat se dalším hrůzám.

Vycouvala po příjezdové cestě a zamířila bez jasného cíle na Obecní kopec, dokud nedojela k Prestilskému potoku. Za tři minuty parkovala před domem Andrey Grinnellové. Jenomže i v tomto domě byla tma. Na její tiché klepání nikdo neodpověděl. Nemohla vědět, že Andrea leží v posteli v patře a hluboce spí poprvé od chvíle, kdy vyhodila prášky, takže Julia došla k závěru, že Andrea odjela buď k bratrovi Dougiemu, nebo tráví noc s nějakým přítelem.

Horác zatím seděl na rohožce, díval se vzhůru na ni a čekal, až zavelí, což nakonec udělala vždycky. Ale Julia byla příliš vyčerpaná, aby dávala nějaké příkazy, a příliš unavená, aby jela dál. Byla docela přesvědčená, že kdyby se znovu pokusila řídit auto, mohla by sjet ze silnice a oba zabít.

Neustále přemýšlela nikoli o hořící budově, kde býval uskladněný celý její život, ale o tom, jak se tvářil plukovník Cox, když se ho zeptala, jestli Mill opustili.

Ne, odpověděl. To rozhodně ne. Ale nedokázal se jí při tom pořádně podívat do očí.

Na verandě stála houpací pohovka. Přinejhorším by se mohla schoulit na ni. Ale možná…

Vzala za kliku a zjistila, že není zamčeno. Zaváhala, Horác nikoliv. Plný důvěry, že je vítán kdekoli, okamžitě vběhl dovnitř. Julia ho následovala na druhém konci vodítka a myslela si Teď za mě rozhoduje pes. Takhle jsem to dopracovala.

„Andreo?“ zavolala potichu. „Andy, jsi tady? Tady je Julia.“

Andrea ležela v prvním patře na lůžku na zádech a chrápala jako řidič náklaďáku po čtyřdenní šichtě. Pohnula se jenom jedna její část: levé chodidlo, které ještě tak docela nenechalo toho cukání a klepání způsobeného vysazením drogy.

V obývacím pokoji bylo šero, ale ne úplně tma. Andrea nechala v kuchyni svítit lampičku na baterie. A něco tu páchlo. Okna byla otevřená, ale nefoukal vítr, takže odér zvratků tak docela nevyprchal. Neříkal jí někdo, že Andrea leží? Asi s chřipkou?

Možná je to chřipka, ale klidně by to mohl být absťák, pokud jí došly ty prášky, co bere.

Každopádně nemoc je nemoc, a nemocní lidé obvykle nechtějí být sami. Což znamenalo, že dům je prázdný. A Julia byla tak unavená. Na druhé straně pokoje byla pěkná dlouhá pohovka a přímo ji volala. Jestli se zítra Andrea vrátí a Julii tu najde, pochopí to.

„Možná mi i uvaří šálek čaje,“ řekla. „Zasmějeme se tomu.“ Ačkoli představa, že by se ještě někdy něčemu zasmála, jí v tuto chvíli připadala vyloučená. „Tak pojď, Horáci.“

Odepjala mu vodítko a dovlekla se k pohovce. Horác ji pozoroval, dokud si nelehla a nepodložila si hlavu polštářem. Pak se sám uložil a položil si čumák na packu.

„Hodný pejsek,“ řekla a zavřela oči. Vzápětí uviděla Coxovy oči, které se na ni nechtěly pořádně podívat. Protože Cox si myslel, že uvízli pod Kupolí nadlouho.

Ale tělo zná úlevy, o nichž mozek nemá tušení. Julia usnula s hlavou asi metr od žluté obálky, kterou se jí Brenda pokusila onehdy ráno doručit. A v jednu chvíli Horác vyskočil na pohovku a schoulil se jí mezi kolena A takhle je Andrea našla, když ráno pětadvacátého října sešla z ložnice dolů. Po řadě let se konečně zase cítila trochu ve své kůži.

16

U Zrzka v obývacím pokoji byli čtyři lidé: Linda, Jackie, Stacey Mogginová a Zrzek. Rozdal sklenice s ledovým čajem a pak shrnul, co našel ve sklepě v Bowieho pohřební službě. První otázku položila Stacey a byla čistě praktická.

„Nezapomněli jste zamknout?“

„Ne,“ ujistila ji Linda.

„Tak mi dejte klíč. Musím ho vrátit.“

My a oni, pomyslel si zrzek znovu. O tomhle bude tahle debata. A už vlastně je. Naše tajemství. Jejich moc. Naše plány. Jejich cíle.

Linda jí předala klíč a pak se Jackie zeptala, jestli jí holčičky nedělaly problémy.

„Žádné záchvaty, jestli ti tohle dělá starosti. Spaly jako jehňátka celou dobu, co jste byli pryč.“

„Co s tím budeme dělat?“ zeptala se Stacey. Byla drobná, ale odhodlaná. „Jestli chcete Rennieho zatknout, budeme muset my čtyři Randolpha přesvědčit, aby to udělal. My tři jako policistky, Zrzek jako zastupující patolog.“

„Ne!“ vyhrkly Jackie a Linda společně, Jackie rozhodně, Linda ustrašeně.

„Máme hypotézu, ale žádný pořádný důkaz,“ řekla Jackie. „Nejsem si jistá, jestli by nám Peter Randolph uvěřil, i kdybychom měli fotky od sledovačky, jak Velký Jim láme Brendě vaz. Jedou v tom s Renniem spolu a spolu padnou, nebo spolu zvítězí. A většina policajtů se postaví na Peterovu stranu.“

„Zvlášť ti noví,“ doplnila Stacey a prohrabovala se oblakem svých vlasů. „Spousta jich není moc chytrá, ale jsou horliví. A líbí se jim, že můžou nosit zbraň. Navíc,“ předklonila se, „dnes večer jich přibrali dalších šest nebo osm. Sotva středoškoláky. Velké, hloupé a nadšené. Vyděsili mě k smrti. A ještě něco. Thibodeau, Searles a Junior Rennie ty nováčky žádají, aby doporučili ještě další. Jestli to potrvá ještě pár dní, už tu nebude žádná policie, ale armáda puberťáků.“

„Nikdo nás nebude poslouchat?“ zeptal se Zrzek. Vlastně nijak udiveně, jenom si to chtěl ujasnit. „Vůbec nikdo?“

„Možná Henry Morrison,“ řekla Jackie. „Vidí, co se děje, a nelíbí se mu to. Ale ostatní? Ti poplavou s proudem. Částečně proto, že se bojí, a částečně proto, že se jim zalíbila moc. Chlapi jako Toby Whelan a George Frederick nikdy žádnou neměli. A lidi jako Freddy Denton jsou prostě zlí.“

„Co to znamená?“ zeptala se Linda.

„Znamená to, že si to prozatím necháme pro sebe. Jestli Rennie zabil čtyři lidi, tak je velmi, velmi nebezpečný.“

„Když budeme čekat, bude ještě víc nebezpečný, ne míň,“ namítl Zrzek.

„Nesmíme zapomínat na naše Jéčka, Zrzku,“ připomněla Linda. Okusovala si nehty, něco takového u ní Zrzek neviděl už spoustu let. „Nemůžeme riskovat, že se jim něco stane. O tom nehodlám uvažovat a tobě to taky nedovolím.“

„Já mám taky dítě,“ přidala se Stacey. „Calvina. Je mu pět. Musela jsem sebrat všechnu odvahu, abych dnes večer hlídala před tím pohřebákem. Když si pomyslím, že bych s tím měla jít za tím idiotem Randolphem…“ Ani nemusela dopovědět, bledé tváře byly dostatečně výmluvné.

„Nikdo to po tobě nechce,“ uklidňovala ji Jackie.

„V tuto chvíli můžu dokázat pouze to, že na Cogginse někdo použil ten baseballový míček,“ řekl Zrzek. „Ale mohl to být kdokoliv. Sakra, klidně i jeho syn.“

„To by mě vlastně nijak nepřekvapilo,“ zamračila se Stacey. „Junior je poslední dobou hodně divný. Vyhodili ho z Bowdoinu kvůli rvačce. Nevím, jestli to ví jeho otec, ale do tělocvičny, kde se to stalo, museli přijet policajti, a já viděla hlášení ve svodce. A ty dvě dívky… jestli to byly sexuální zločiny…“

„Byly,“ přisvědčil Zrzek. „Hodně ošklivé. Ani nechtěj vědět jaké.“

„Ale Brendu nikdo sexuálně nenapadl,“ řekla Jackie. „Mně připadá, že Coggins a Brenda byli zabiti jinak.“

„Možná že ty dívky zabil Junior a jeho papá zabil Brendu a Cogginse,“ přemítal Zrzek a čekal, kdo se zasměje. Nikdo se nesmál. „Jestli ano, proč?“

Všichni zavrtěli hlavou.

„Museli mít nějaký motiv,“ přemýšlel Zrzek, „ale pochybuji, že to byl sex.“

„Myslíš, že má co skrývat,“ řekla Jackie.

„Ano, to si myslím. A mám tušení, kdo by o tom mohl něco vědět. Je zamčený ve sklepě na policejním oddělení.“

„Barbara?“ podivila se Jackie. „Proč by Barbara něco věděl?“

„Protože mluvil s Brendou. Docela srdečně si popovídali u ní na zadním dvorku hned druhý den poté, co dopadla Kupole.“

„Jak to pro všechno na světě víte?“ zeptala se Stacey.

„Protože vedle Perkinsových bydlí Buffalinovi a Gina Buffalinová má pokoj s výhledem právě na ten dvorek. Viděla je a zmínila se mi o tom.“ Viděl, jak se na něj Linda dívá, a pokrčil rameny. „Co můžu říct? Je to malé městečko. Všichni fandíme svýmu týmu.“

„Doufám, že jsi jí řekl, aby o tom mlčela,“ řekla Linda.

„To ne, protože když mi to vyprávěla, neměl jsem žádný důvod Velkého Jima podezírat, že je schopen Brendu zabít. Nebo rozmlátit Lesteru Cogginsovi hlavu památečním míčkem. Ani jsem netušil, že jsou mrtví.“

„Pořád není jasné, jestli Barbie něco ví,“ řekla Stacey. „Akorát že umí usmažit sakra dobrou omeletu s houbami a sýrem, to teda jo.“

„Někdo se ho bude muset zeptat,“ řekla Jackie. „Jmenuju sebe.“

„I když něco bude vědět, pomůže to něčemu?“ zeptala se Linda. „Už tu máme skoro diktátorský režim. Teprve mi to začíná docházet. Myslím, že právě to mě zpomaluje.“

„Nejsi zpomalená, ale spíš důvěřivá,“ řekla Jackie. „Normálně je důvěřivost dobrá věc. Pokud jde o plukovníka Barbaru, nevíme, jak nám může prospět, dokud se ho nezeptáme.“ Odmlčela se. „A o to vlastně až tolik nejde. Je nevinný. To je nejdůležitější.“

„Co když ho zabijí?“ zeptal se Zrzek rovnou. „Zastřelí při pokusu o útěk.“

„Jsem si celkem jistá, že se to nestane,“ řekla Jackie. „Velký Jim chce exemplární proces. Aspoň se to povídá na stanici.“ Stacey přikývla. „Chtějí lidi přesvědčit, že Barbara je pavouk, který utkal obrovskou konspirační pavučinu. Pak ho budou moci popravit. Ale i kdyby to hnali co nejrychlejším tempem, bude jim to trvat několik dní. Možná i týdnů, když budeme mít štěstí.“

„Takové štěstí mít nebudeme,“ řekla Linda. „Pokud to bude chtít Rennie urychlit.“

„Možná máš pravdu, ale Rennie musí nejdřív zvládnout tu čtvrteční mimořádnou městskou schůzi. A bude chtít Barbaru vyslýchat. Jestli Zrzek ví, že Barbara mluvil s Brendou, tak to ví i Rennie.“

„Samozřejmě to ví,“ řekla Stacey. Mluvila netrpělivě. „Byli spolu, když Barbara ukazoval Jimovi ten dopis od prezidenta.“

Na to všichni upadli na chvíli do mlčení.

„Jestli Rennie něco tají,“ přemýšlela Linda, „bude chtít čas, aby se toho mohl zbavit.“

Jackie se zasmála. V napjatém ovzduší obývacího pokoje to všechny skoro vylekalo. „Tak to mu přeju hodně štěstí. Nevím sice, co to je, ale nemůže to jen tak hodit na náklaďák a odvézt z městečka.“

„Nemá to něco společného s propanem?“ zeptala se Linda.

„Možná,“ připustil Zrzek. „Jackie, ty jsi sloužila u vojska, že?“

„U armády. Dva turnusy. Vojenská policie. Nikdy jsem nebyla v boji, i když jsem viděla spoustu obětí, zvlášť při druhém turnusu. Würzburg, Německo, První pěší divize. Znáte Velkou červenou jedničku? Většinou jsem rozháněla barové rvačky a držela hlídku před nemocnicí. Znám chlapy jako Barbie a hodně bych stála o to, abychom ho dostali z basy a na naši stranu. Prezident měl důvod, proč ho ustavit do velení. Nebo se o to pokusit.“ Odmlčela se. „Možná bychom ho mohli vysvobodit. Stojí to za úvahu.“

Druhé dvě ženy – policistky, které byly rovněž matkami – na to nic neřekly, i když Linda si znovu okusovala nehty a Stacey se tahala za vlasy.

„Já vím,“ řekla Jackie.

Linda zavrtěla hlavou. „Dokud ti nahoře nebudou spát děti a nebudou na tobě závislé, že jim ráno uděláš snídani, tak vědět nebudeš.“

„Možná ne, ale zeptej se sama sebe takhle: jestli jsme odříznutí od vnějšího světa, jako že jsme, a jestli tu velí chlap, co je vraždící šílenec, což možná opravdu je, zlepší se něco, když prostě zůstaneme sedět a nic nedělat?“

„Jestli ho vysvobodíte násilím,“ řekl Zrzek, „co si s ním počnete? Nemůžete ho přece zařadit do programu na ochranu svědků.“

„Já nevím,“ vzdychla Jackie. „Vím jenom, že prezident mu nařídil, aby to tu převzal, a zasraný Velký Jim Rennie na něj hodil vraždu, aby to nemohl udělat.“

„Teď hned nic dělat nebudete,“ řekl Zrzek. „Ani se nepokusíte s ním mluvit. Ve hře je ještě něco, a může to všechno změnit.“

Pověděl jim o Geigerově počítači – jak se mu dostal do rukou, komu ho předal a jaký nález Joe McClatchey ohlásil.

„Nějak se mi to nezdá,“ řekla Stacey pochybovačně. „Zdá se mi to příliš dobré, než aby to byla pravda. Tomu McClatcheyovi je… kolik? Čtrnáct?“

„Myslím, že třináct. Ale je to chytrý kluk a jestli říká, že na Černohřbeté silnici naměřil radiační špičku, tak mu věřím. Jestli opravdu našli věc, která generuje Kupoli, a jestli ji dokážeme vypnout…“

„Tak to skončí!“ vykřikla Linda. Rozzářily se jí oči. „A Jim Rennie splaskle jako… jako balón o Dni díkůvzdání, když se do něj píchne špendlíkem!“

„To by bylo moc pěkné,“ řekla Jackie Wettingtonová. „Kdyby to dávali v televizi, možná bych tomu i věřila.“

17

„Phile?“ zavolal Andy. „Tak Phile?“

Musel zesílit hlas, aby byl slyšet. Bonnie Nandella a The Redemption se z plných plic propracovávali písní „Má duše je svědek“. Všechna ta úúúú-oou a húa-jó trochu mátla. Útroby vysílacího studia byly také matoucí, dokonce i v jasném osvětlení. Dokud Andy pod těmi zářivkami nestál, pořádně si neuvědomil, jak temno je v ostatním Millu. A jak moc si na to zvykl. „Šéfe?“

Žádná odpověď. Pohlédl na televizi (CNN s vypnutým zvukem), pak nahlédl skrz dlouhé okno přímo do studia. Tam se také svítilo a všechno zařízení běželo (naskakovala mu z toho husí kůže, i když mu Lester Coggins velmi pyšně vysvětlil, že všechno řídí počítač), ale po Philovi nebylo ani stopy.

Najednou ucítil pot, zatuchlý a zkyslý. Otočil se a Phil stál přímo za ním, jako by vypučel z podlahy. V jedné ruce držel předmět, který vypadal jako dálkové ovládání garážových vrat. V druhé měl pistoli. Ta pistole mířila Andymu na hrudník. Prst obtočený kolem spouště byl kolem kloubu bílý a ústí pistole se mírně chvělo.

„Ahoj, Phile,“ řekl Andy. „Chci říct Šéfe.“

„Co ty tu děláš?“ zeptal se Šéf Bushey. Pach jeho potu byl nesnesitelný, zkvašený. Džíny a tričko měl pokryté vrstvou špíny. Byl bosý (pravděpodobně díky tomu přišel tak nehlučně) a nohy měl také zamazané. Vlasy si myl snad před rokem. Nebo taky ne. Oči byly nejhorší, podlité krví a uštvané. „Měl bys to vysypat rychle, kámo, nebo nepovíš už nikdy nic a nikomu.“

Andy, který nedávno těsně unikl smrti v růžové vodě, přijal Šéfovu hrozbu s naprostým klidem, téměř radostně. „Uděláš, co budeš muset, Phile. Chci říct Šéfe.“

Šéf povytáhl obočí, zažíval překvapení. Sice zakalené, ale opravdové. „Jo?“

„Rozhodně.“

„Proč jsi tady?“

„Přinesl jsem ti špatné zprávy. Je mi to velmi líto.“

Šéf se nad tím zamyslel a pak se usmál. Odhalil tak několik zbývajících zubů. „Žádné špatné zprávy nejsou. Kristus se vrací a to je tak dobrá zpráva, že převálcuje všechny špatné. Tahle dobrá zpráva je bonus ke všem ostatním. Souhlasíš?“

„Ano, a říkám alelujá. Bohužel – nebo naštěstí, řekl bych, ty budeš muset říct naštěstí – je tvoje manželka už s Ním.“

„Co říkáš?“

Andy natáhl ruku a odstrčil ústí pistole stranou. Šéf se ho nepokusil zarazit. „Samanta je mrtvá, Šéfe. S lítostí ti musím oznámit, že si dnes večer vzala život.“

„Sammy? Mrtvá?“ Šéf odhodil pistoli do košíku na poštu na nejbližším stole. Taky spustil dálkové ovládání, ale stále ho držel v ruce. Poslední dva dny ho nedával z ruky, dokonce ani během stále řidších chvilek, kdy spal.

„Je mi to líto, Phile. Šéfe.“

Andy vysvětlil okolnosti Samantiny smrti, jak jim rozuměl on, včetně útěšné zprávy, že „dítěti“ se daří dobře. (Dokonce i když byl zoufalý, Andy Sanders stále nahlížel sklenici spíš jako poloplnou než poloprázdnou.)

Šéf odmávl blaho Malého Waltera dálkovým ovládáním. „Odpráskla dvě prasata?“

Andy ztuhl. „Byli to policisté, Phile. Dobré lidské bytosti. Určitě byla rozrušená, ale i tak to byl hodně špatný skutek. Měl bys to vzít zpátky.“

Šéf se zamyslel. „Jo, jo, jasně, beru to zpátky.“

„Děkuji ti.“

Šéf sklonil svoji značně vysokou postavu (jako by se ukláněla kostra) a pohlédl Andymu do obličeje. „Jsi statečný malý hajzl, co?“

„Ne,“ řekl Andy poctivě. „Prostě je mi to jedno.“

Zdálo se, že Šéf vidí něco, co mu dělá starosti. Popadl Andyho za rameno. „Bratře, není ti něco?“

Andy propukl v pláč a padl na kancelářskou židli pod nápisem s informací, že KRISTUS TĚ SLEDUJE NA VŠECH KANÁLECH, KRISTUS TĚ SLYŠÍ NA KAŽDÉ VLNOVÉ DÉLCE. Opřel si hlavu o stěnu pod tím podivně zlověstným sloganem a brečel jako dítě, které potrestali za krádež marmelády. Způsobil to ten bratr. To naprosto nečekané oslovení bratře.

Šéf si přitáhl židli od stolu manažera stanice a prohlížel si Andyho s výrazem přírodovědce, který pozoruje vzácné zvíře v divočině. Po chvíli řekl: „Sandersi! Přišel jsi sem, abych tě zabil?“

„Ne,“ řekl Andy mezi vzlykáním. „Možná. Ano. Nevím. Ale všechno v životě se mi pokazilo. Manželka a dcera jsou mrtvé. Myslím, že Bůh mě trestá za to, že jsem prodával tohle svinstvo…“

Šéf přikývl. „To by mohlo být.“

„…a já hledám odpovědi. Nebo samotu. Nebo něco. Samozřejmě jsem ti také chtěl povědět o tvé manželce, je důležité udělat správnou věc…“

Šéf ho poplácal po rameni. „Taky jsi udělal, bratře. Cením si toho. V kuchyni to sice moc neroztáčela a domácnost neudržovala o nic líp než prase hnojiště, ale dokázala nadpozemsky šukat, když se sjela. Copak měla proti těm dvoum chlupatejm?“

Andy i přes ten žal neměl v úmyslu přijít s historkou o znásilnění. „Nejspíš ji rozrušila ta Kupole. Víš přece o Kupoli, Phile? Šéfe?“

Šéf opět máchl rukou, zřejmě na souhlas. „Co říkáš o meťáku, je pravda. Prodávat ho je špatné. Urážka. Ale vyrábět ho – to je Boží vůle.“

Andy spustil ruce a opuchlýma očima se zahleděl na Šéfa. „Myslíš? Protože já si nejsem jistý, že to může být správné.“

„Zkusil jsi někdy trochu?“

„Ne!“ vykřikl Andy. Jako by se ho Šéf zeptal, jestli někdy zkoušel sexuální hrátky s kokršpanělem.

„Vzal by sis lék, který by ti předepsal doktor?“

„No… ano, jistě… ale…“

„Meťák je lék.“ Šéf se na něj vážně díval a pak důrazně poklepal Andymu prstem na hrudník. Měl nehty okousané až na krvavý pahýlek. „Meťák je lék. Opakuj to.“

„Meťák je lék,“ opakoval Andy docela ochotně.

„Správně.“ Šéf vstal. „Je to lék na melancholii. To je z Raye Bradburyho. Četl jsi někdy Raye Bradburyho?“

„Ne.“

„To byla sakra hlava. On to věděl. Napsal tu zasranou knížku, zvolejme alelujá. Pojď se mnou. Změním ti život.“

18

První radní Chester’s Millu spolkl metamfetamin jako žába mouchu.

Za řadou vařičů byla rozdrbaná stará pohovka, Andy a Šéf Bushey na ní seděli pod obrazem Krista na motorce (název: Tvůj neviditelný kámoš na cestách) a podávali si dýmku sem a tam. Když metamfetamin hoří, páchne jako tři dny stará moč v nezakryté latríně, ale po prvním opatrném potáhnutí Andy s jistotou cítil, že Šéf měl pravdu: prodávat ho je možná Satanovo dílo, ale materiál samotný prostě musí pocházet od Boha. Svět povyskočil do nevídané, jemně rozechvěné ostrosti, jakou ještě nikdy nezažil. Zrychlil se mu tep, cévy na krku mu natekly jako pracující kabely, dásně ho brněly a koule ho lahodně svědily, jako by mu nebylo ani dvacet. A nejlepší ze všeho bylo, že únava, která na něj dolehla a zamlžila mu myšlení, zmizela. Měl pocit, že by mohl stěhovat hory na trakaři.

„V rajské zahradě stál strom,“ řekl Šéf a podal mu dýmku. Z obou konců stoupaly úponky zeleného kouře. „Strom dobra a zla. Chápeš ten kec?“

„Ano. Stojí to v Bibli.“

„Na to vsaď pinďoura. A na tom stromě viselo jablko.“

„Správně, správně.“ Andy si potáhl tak málo, že spíš usrkl. Chtěl víc – chtěl všechno – ale bál se, že kdyby si posloužil z plných plic, hlava by se mu utrhla z krku, létala by po laboratoři jako raketa a z pahýlu by sršely ohnivé zplodiny.

„Dřeň toho jablka je pravda, a slupka toho jablka je meťák,“ pokračoval Šéf.

Andy se na něj podíval. „To je úžasné.“

Šéf přikývl. „Ano, Sandersi. Je to úžasné.“ Vzal si od něj dýmku. „Je to dobrej matroš?“

„Je úžasný.“

„Kristus se vrátí o Halloweenu,“ prozradil mu Šéf. „Možná o pár dnů dřív, to nevím. Už je halloweenská doba. Doba zasranýho čarování.“ Podal Andymu dýmku a pak rukou s ovladačem kamsi ukázal. „Vidíš to? Nahoře na konci ochozu. Nad dveřmi ke skladišti.“

Andy se podíval. „Co jako? Tu bílou hromadu? Co vypadá jako jíl?“

„To není jíl,“ poučil ho Šéf. „To je Tělo Kristovo, Sandersi.“

„A co ty dráty, co z toho vedou?“

„Žíly, kterými proudí Kristova krev.“

Andy se nad tou představou zamyslel a připadala mu geniální. „Dobře.“ Zamyslel se ještě usilovněji. „Mám tě rád, Phile. Chci říct Šéfe. Jsem rád, že jsem sem zašel.“

„Já taky,“ řekl Šéf. „Poslouchej, nechceš někam zajet? Někde tu mám auto – aspoň myslím – ale trochu se klepu.“

„Jistě,“ řekl Andy a vstal. Svět chvilku poplavával kolem něj, ale pak se ustálil. „Kam chceš, abych jel?“

Šéf mu to pověděl.

19

Ginny Tomlinsonová spala u stolu v recepci s hlavou na obálce časopisu People – Brad Pitt a Angelina Jolie dovádějí v příboji na nějakém sexy ostrůvku, kde vám číšníci nosí drinky s malými deštníčky. Když ji cosi ve středu ve tři čtvrtě na dvě ráno probudilo, stálo před ní strašidlo: vysoký, vychrtlý muž s propadlýma očima a vlasy rozježenými všemi směry. Na tričku měl nápis WCIK a džíny mu plandaly nízko na vyhublých kyčlích. Nejdřív si myslela, že má noční můru o chodících mrtvolách, ale pak k ní dolehl závan puchu. Žádný sen by tak nesmrděl.

„Jsem Phil Bushey,“ řeklo strašidlo. „Přišel jsem si pro manželčino tělo. Pohřbím ji. Ukažte mi, kde je.“

Ginny se nehádala. Vydala by mu klidně všechna těla, jen aby se ho zbavila. Provedla ho kolem Giny Buffalinové, která celá bledá stála vedle nosítek a ostražitě Šéfa pozorovala. Když se otočil a podíval se na ni, přikrčila se.

„Už máš kostým na Halloween, děvče?“ vyzvídal Šéf.

„Ano…“

„Za co jdeš?“

„Za Glindu,“ odpověděla potichu. „I když na večírek asi nepůjdu. Je v Mottonu.“

„Přicházím jako Ježíš,“ řekl Šéf. Následoval Ginny, ten špinavý duch v rozpadajících se konverskách. Pak se ještě jednou otočil. Usmíval se. Oči měl prázdné. „A jsem nasranej.“

20

Za deset minut vyšel Šéf Bushey z nemocnice a nesl v náručí Samantino tělo zabalené v prostěradle. Ven čouhala jedna bosá noha s oprýskaným růžovým lakem na nehtech, a ta noha se houpala a poskakovala. Ginny mu podržela dveře. Nepodívala se, kdo sedí za volantem auta, které čekalo se zapnutým motorem před vchodem, a Andy byl za to tak trochu vděčný. Počkal, dokud Ginny nezajde dovnitř, pak vystoupil a otevřel Šéfovi zadní dveře. Šéf manipuloval se svým břemenem velmi snadno na muže, který vypadal jenom jako kostra obalená kůží. Meťák možná propůjčuje i sílu, pomyslel si Andy. Ta jeho však upadala. Deprese se opět plížila zpátky. Únava taky.

„Dobře,“ prohlásil Šéf. „Jedeme. Ale nejdřív mi to podej.“

Předtím nechal Andymu dálkové ovládání vrat, aby mu ho pohlídal. Andy mu ho nyní vydal. „K pohřební službě?“

Šéf se na něj podíval, jako by se zbláznil. „Zpátky na rádiovou stanici. Přesně tam se Kristus objeví nejdřív, až se vrátí.“

„O Halloweenu.“

„Správně,“ řekl Šéf. „Nebo možná dřív. Zatím mi pomůžeš pohřbít tohle dítě Boží, ano?“

„Jistě,“ řekl Andy. Ustrašeně dodal: „Možná bychom si mohli nejdřív trochu zakouřit.“

Šéf se zasmál a poplácal Andyho po rameni. „Chutná, co? Já to věděl.“

„Lék na melancholii,“ řekl Andy.

„Svatá pravda, brácho. Svatá pravda.“

21

Barbie ležel na pryčně a čekal na svítání a to, co přinese. Za služby v Iráku se naučil nedělat si starosti s tím, co přijde dál, a i když tu dovednost nedotáhl zrovna k dokonalosti, do jistého stupně ji zvládl. Nakonec existovala jenom dvě pravidla pro život ve strachu (došel k přesvědčení, že zvítězit nad strachem je mýtus) a on si je opakoval, zatím co tu ležel a čekal.

Musím se smířit s tím, nad čím nemám kontrolu.

Všechna protivenství musím obrátit ve svůj prospěch.

Druhé pravidlo znamenalo pečlivě hospodařit se všemi zdroji a při plánování na ně nezapomínat.

Jeden zdroj měl zastrčený do matrace: švýcarský armádní nůž. Byl malý, jenom se dvěma čepelemi, ale i ta kratší by mohla proříznout chlapovi krk. Měl neuvěřitelné štěstí, že ho má, a věděl to.

Veškeré přijímací procedury, které Howard Perkins prosazoval, odpadly po jeho smrti a nástupu Petera Randolpha. Otřesy, které městečko zažilo za poslední čtyři dny, by vykolejily každé policejní oddělení, ale v tomhle bylo něco víc, říkal si Barbie. Podstatou bylo, že Randolph je jak hloupý, tak nedbalý, a v každé byrokracii má její řadový člen tendenci kopírovat postoje člověka ve vyšší funkci.

Odebrali mu otisky prstů a vyfotografovali ho, ale trvalo celých pět hodin, než přišel dolů Henry Morrison, který vypadal unaveně a znechuceně. Zastavil se skoro dva metry před Barbieho celou. Dával si pozor, aby na něj vězeň nedosáhl.

„Na něco jste zapomněl, že?“ zeptal se Barbie.

„Obrať kapsy a vystrč všechno na chodbu,“ řekl Henry. „Pak si sundej kalhoty a prostrč je mřížemi.“

„Když to udělám, můžu dostat něco k pití, abych nemusel pít ze záchodu?“

„O čem to mluvíš? Junior ti přinesl vodu. Viděl jsem ho.“

„Nasypal do ní sůl.“

„To určitě. Jasně.“ Ale Henry vypadal trochu nejistě. Možná se tu přece jen pohybovala myslící lidská bytost. „Udělej, co říkám, Barbie. Chci říct Barbaro.“

Barbie vyprázdnil kapsy: peněženka, klíče, mince, svazeček bankovek, medailonek svatého Kryštofa, který nosil pro štěstí. Tou dobou už byl švýcarský armádní nůž dávno v matraci. „Můžete mi klidně říkat Barbie, i když mi už budete navlékat smyčku kolem krku a věšet mě, jestli chcete. Tohle má Rennie v úmyslu? Oběsit mě? Nebo zastřelit za svítání?“

„Zmlkni už a prostrč kalhoty mřížemi. Tričko taky.“ Mluvil jako totální maloměstský tupec, ale Barbie měl pocit, že vypadá nejistě víc než jindy. To bylo dobré. Aspoň nějaký začátek.

Po schodech sešli dva noví policajti-kluci. Jeden držel sprej se slzným plynem, druhý taser. „Potřebujete pomoct, policisto Morrisone?“ zeptal se jeden.

„Ne, ale můžete zůstat u těch schodů a dávat pozor, dokud tu neskončím,“ řekl Henry.

„Já nikoho nezabil.“ Barbie mluvil tiše, ale se vší poctivou upřímností, jaké byl schopen. „A myslím, že to víte.“

„Já jenom vím, že bys měl držet hubu, pokud nechceš klystýr taserem.“

Henry se mu prohrabal oblečením, ale nepožádal Barbieho, aby si sundal spodky a roztáhl půlky. Opožděná prohlídka a uboze odfláknutá, ale Barbie mu dal pár bodů za to, že si vůbec vzpomněl – nikoho jiného to nenapadlo.

Když Henry skončil, kopl džíny s vyprázdněnými kapsami a zabaveným páskem zpátky skrz mříže.

„Můžu dostat ten medailonek?“

„Ne.“

„Henry, zamyslete se nad tím. Proč bych…“

„Drž hubu.“

Henry se prodral kolem dvou policistů-kluků s hlavou sklopenou a Barbieho osobním majetkem v rukou. Kluci ho následovali, ale jeden se zastavil, zašklebil se na Barbieho a přejel si prstem přes krk.

Pak už vězeň zůstal sám a neměl co na práci, jen ležel na pryčně a díval se na škvíru místo okna (s mléčným hrbolatým sklem vyztuženým dráty), čekal na úsvit a uvažoval, jestli se ho opravdu pokusí mučit vodou nebo jestli Searles jenom tak pouštěl větry. Kdyby se do toho pustili a ukázalo by se, že jsou v tomhle mučení stejní diletanti jako při přijímání vězňů, byla veliká šance, že Barbaru utopí.

Také uvažoval, jestli sem ještě před svítáním někdo nepřijde. Někdo s klíčem. Někdo, kdo by se mohl postavit trochu moc blízko k mřížím. S tím nožem nebyl útěk úplně vyloučený, ale jakmile přijde úsvit, tak už nebude padat v úvahu. Možná se měl pokusit zbavit Juniora, když mu podíval mřížemi tu slanou vodu… jenomže Junior jenom dychtil použít pistoli. Bylo to velmi riskantní a Barbie nebyl zoufalý. Aspoň ne zatím.

A kromě toho… kam bych šel?

I kdyby utekl a zmizel, nechal by přátele napospas ubližování a týrání. Po vyčerpávajícím „výslechu“, který by prováděli policisté jako Melvin a Junior, by asi považovali Kupoli za svou poslední starost. Velký Jim byl v sedle, a jakmile se tam chlapi jako on usadili, měli sklony jezdit tvrdě. Někdy až do chvíle, kdy se kůň pod nimi zhroutí.

Upadl do lehkého a přerušovaného spánku. Zdálo se mu o blondýnce ve staré fordce. Zdálo se mu, že mu zastavila a dostali se z Chester’s Millu právě včas. Zrovna si rozepínala blůzu, aby mu ukázala košíčky krajkové podprsenky levandulové barvy, když jakýsi hlas řekl: „Hej, ty parchante. Budíček.“

22

Jackie Wettingtonová strávila noc u Everettových, a i když byly děti klidné a postel v hostinském pokoji pohodlná, nemohla spát. Ve čtyři ráno došla k závěru, co je třeba udělat. Chápala, jaké je riziko. Také chápala, že nedokáže odpočívat, dokud je Barbie v cele pod policejním oddělením. Kdyby osobně byla schopná vystoupit a zorganizovat nějaký odpor – nebo aspoň pořádné vyšetřování těch vražd – asi by už začala. Znala se však příliš dobře, než aby o tom vůbec uvažovala. Byla docela dobrá v tom, co dělala na Guamu a v Německu – většinou vláčela opilé vojáky z barů, honila vojáky, kteří nedovoleně opustili kasárna, a uklízela po autonehodách na základně – ale to, co se dělo v Chester’s Millu, značně přesahovalo její poddůstojnický plat. Nebo plat jediné policistky na plný úvazek, která pracuje s partou maloměstských křupanů, co ji za zády označují za policistku Dudovou. Mysleli si, že to neví, ale věděla. Ale v tuto chvíli jí sexistický humor úrovně šesté třídy dělal nejmenší starosti. Tohle muselo skončit a Dale Barbara byl člověk, kterého vybral prezident Spojených států, aby to zařídil. Nebyla za tím ani snaha potěšit nejvyššího velitele. První pravidlo totiž zní, že nenecháváte svoje lidi napospas. To bylo svaté, legendární automatické pravidlo.

Pro začátek by měli dát Barbiemu vědět, že není sám. On si pak podle toho bude moci naplánovat vlastní jednání.

Když v pět hodin ráno sešla dolů Linda v noční košili, oknem už začalo pronikat první světlo. Bylo vidět, že stromy a křoviny jsou naprosto nehybné. Nepohnul se ani vánek.

„Potřebuju misku s víčkem,“ řekla Jackie. „Plastovou. Měla by být malá a nesmí být průhledná. Máš něco takového?“

„Jistě, ale proč?“

„Protože odneseme Daleu Barbarovi snídani,“ řekla Jackie. „Cereálie. A na dno mu dáme lístek.“

„O čem to mluvíš? Jackie, já to nemůžu udělat. Mám děti.“

„Já vím. Ale já to nezvládnu sama, protože mě samotnou dolů nepustí. Možná kdybych byla chlap, ale ne když jsem vybavená tímhle.“ Ukázala si na hrudník. „Potřebuju tě.“

„Jaký lístek?“

„Zítra večer ho vysvobodím,“ řekla Jackie klidněji, než se cítila. „Během té velké městské sešlosti. K tomu tě potřebovat nebudu…“

„Do toho bys mě ani nezatáhla!“ Linda si svírala límec košile.

„Nekřič tolik. Myslím, že by možná pomohl Romeo Burpee – pokud ho dokážu přesvědčit, že Barbie nezabil Brendu. Vezmeme si kukly nebo něco, aby nás nepoznali. Nikoho to nepřekvapí. Všichni v městečku už vědí, že má komplice.“

„Zešílelas!“

„Ne. Během schůze zůstane na policejním oddělení jenom základní parta – tři čtyři lidi. Možná jen dva. Jsem o tom přesvědčená.“

„Já teda ne!“

„Ale do zítřejšího večera je dlouhá doba. Musí si je aspoň do té doby udržet od těla. Tak mi dej tu misku.“

„Jackie, to nemůžu.“

„Ale můžeš.“ To byl Zrzek, který stál mezi dveřmi a vypadal ve sportovních šortkách a tričku nápisem New England Patriots poměrně obrovsky. „Je čas začít riskovat, bez ohledu na děti. Jsme tu odkázaní na sebe a tohle musí přestat.“

Linda se na něj chvíli dívala a kousala se do rtu. Pak se shýbla k jedné z nižších skříněk. „Misky jsou tady.“

23

Když přišly na policejní stanici, recepce byla pustá – Freddy Denton odešel domů se trochu prospat – ale kolem posedávalo půl tuctu mladých policistů. Popíjeli kávu a klábosili, dostatečně bdělí díky vzrušení, že vstávali v hodinu, kterou dosud málokterý z nich prožil při vědomí. Jackie mezi nimi viděla dva z četných Killianových bratří, maloměstskou motorkářku a stálou návštěvnici u Dippera Lauren Conreeovou, a nakonec Cartera Thibodeaua. Ostatní neznala jménem, ale poznala dva chronické záškoláky na střední, kteří měli na triku také různé menší drogové a výtržnické přestupky. Noví „policisté“ – ti nejnovější – neměli uniformu, ale nad loket si uvázali pruhy modré látky.

Všichni až na jednoho měli zbraň.

„Co tu vy dvě děláte tak brzo?“ zeptal se Thibodeau a přikráčel blíž. „Já mám výmluvu – došly mi prášky.“

Ostatní se zařehtali jako skřeti.

„Přinesla jsem Barbarovi snídani.“ Bála se podívat na Lindu, bála se toho, jaký výraz by mohla na její tváři spatřit.

Thibodeau nakoukl do misky. „Bez mlíka?“

„Nepotřebuje mlíko,“ řekla Jackie a do misky s vločkami Special K plivla. „Namočím mu je sama.“

Ostatní zajásali a několik jich zatleskalo.

Jackie a Linda se dostaly až ke schodům, než se Thibodeau znovu ozval. „Dej mi to.“

Jackie na okamžik ztuhla. V duchu viděla, jak po něm mrští miskou a pak bere do zaječích. Zastavil ji prostý fakt: neměly kam utéct. I kdyby se jim podařilo dostat se ze stanice, dopadli by je dřív, než by se dostaly za pomník Válečných hrdinů.

Linda vzala misku Jackie z rukou a podala mu ji. Thibodeau nahlédl dovnitř. Potom, místo aby cereálie prozkoumal, jestli v nich nejsou pamlsky, do ní také plivl.

„Můj příspěvek,“ řekl.

„Počkejte, počkejte,“ hrnula se nim mladá Conreeová. Byla to vytáhlá zrzka s tělem modelky a tvářemi posetými akné. Hlas měla trochu zastřený, protože měla do nosu vražený prst až po druhý kloub. „Já mám taky něco.“ Prst se vynořil s velkým holubem, který se chvěl na špičce. Slečna Conreeová ho za dalšího aplausu uložila na hladinu vloček. Kdosi vykřikl: „Laura doluje zelené zlato!“

„Každá krabice vloček v sobě skrývá hračku jako překvapení,“ řekla s bezduchým úsměvem. Spustila ruku na pažbu pětačtyřicítky, kterou měla u boku. Dívka byla tak tenká, že podle Jackie by ji zpětný náraz srazil k zemi, jestli bude mít někdy příležitost si vystřelit.

„Připraveno,“ řekl Thibodeau. „Budu vám dělat společnost.“

„Dobře,“ řekla Jackie a když si pomyslela, jak málem strčila lístek do kapsy s tím, že ho Barbiemu nějak předá, zamrazilo ji. Najednou jí připadalo, že to riziko je šílené… ale už bylo pozdě. „Drž se ale u schodů. A Lindo, ty pojď se mnou. Nebudeme riskovat.“

Čekala, že Thibodeau bude protestovat, ale nestalo se tak.

24

Barbie seděl na pryčně. Na druhé straně mříží stála Jackie Wettingtonová s bílou plastovou miskou v ruce. Za ní stála Linda Everettová s tasenou pistolí, kterou držela v obou rukou a mířila jí na zem. Carter Thibodeau byl poslední v řadě a zůstal pod schody. Vlasy měl po ránu ještě zježené a modrou služební košili rozepnutou, takže byl vidět obvaz, kryjící psí kousnutí do ramene.

„Zdravím, policistko Wettingtonová,“ řekl Barbie. Úzkým oknem se sem plížilo řídké světlo. Takový úsvit dělá ze života největší vtip pod sluncem. „Jsem nevinný ve všech bodech. Nemůžu ani říct ve všech bodech obžaloby, protože jsem nebyl…“

„Sklapni,“ ozvala se Linda za Jackie. „Nás to nezajímá.“

„Jen mu to nandej, blondýnko,“ řekl Carter. „Do toho, holka.“ Zívl a poškrábal se na obvazu.

„Zůstaň sedět, ani se nehni,“ zavrčela Jackie. „Nepohni ani svalem.“

Barbie seděl. Prostrčila plastovou misku pod mřížemi. Byla malá, ale sotva prošla.

Zvedl tu misku. Byla plná něčeho, co vypadalo jako Special K. Na suchých vločkách se leskly sliny. A ještě něco: velký zelený holub, vlhký a s nitkami krve. A přesto mu zakručelo v břiše. Měl hrozný hlad.

Taky se chtě nechtě cítil ublížený. Protože si myslel, že Jackie Wettingtonová je lepší, odhadoval ji na bývalou vojákyni, sotva ji poprvé uviděl (částečně za to mohl účes, ale spíš vystupování). Bylo snadné čelit znechucení Henryho Morrisona. Ale tohle bylo těžší. A ta druhá policajtka – ta, co si vzala Zrzka Everetta – se na něj dívala, jako by byl vzácný druh jedovatého brouka. Doufal, že aspoň někdo z řádných policistů na oddělení…

„Jez,“ zavolal Thibodeau od schodů, odkud se nehnul. „Pěkně jsme ti to připravili. Že jo, holky?“

„Přesně tak,“ souhlasila Linda. Koutky úst jí škubly dolů. Bylo to sotva něco víc než tik, ale Barbiemu poskočilo srdce. Napadlo ho, že to Linda jen hraje. Možná si dělá moc velké naděje, ale…

O kousek se posunula, takže tělem blokovala Thibodeauovi výhled na Jackie… i když to vlastně nebylo potřeba. Thibodeau se právě zabýval tím, že se pokoušel nahlédnout pod okraj svého obvazu. Jackie se ohlédla, aby se ujistila, že už může, a pak ukázala na misku, zvedla dlaně a povytáhla obočí: Promiň. Pak namířila dva prsty na Barbieho. Dávej pozor.

Přikývl.

„Nech si chutnat, hajzle,“ řekla Jackie. „V poledne ti přineseme ještě něco lepšího. Myslím, že to bude hovburger.“

Thibodeau, který se stále obíral okraji obvazu, hýkl smíchy.

„Jestli ti zbudou nějaké zuby, abys ho rozkousal,“ dodala Linda.

Barbie zalitoval, že nezůstala zticha. Nemluvila sadisticky, dokonce ani zlostně. Mluvila prostě vystrašeně, jako žena, která si přeje být někde úplně jinde. Ale nezdálo se, že by si toho Thibodeau všiml. Stále zkoumal stav svého ramene.

„Tak jdem,“ zavelela Jackie. „Nechci se koukat, jak žere.“

„Máš to dost namokřený?“ vyzvídal Thibodeau. Vstal, když uličkou mezi celami přicházely ženy ke schodům, zatímco si Linda zastrkávala pistoli do pouzdra. „Protože jestli ne…“ Důkladně zachrochtal a potáhl nosem.

„Mně to stačí,“ řekl Barbie.

„Jasně,“ přitakal Thibodeau. „Na nějakou dobu. Pak už ne.“

Odešli po schodech nahoru. Thibodeau šel poslední a pořádně plácl Jackie do zadnice. Zasmála se a ohnala se po něm. Byla dobrá, mnohem lepší než Everettová. Ale obě právě prokázaly pořádnou dávku kuráže. Děsivou dávku kuráže.

Barbie sebral holub z vloček a mrskl jím do rohu, kam močil. Otřel si ruce o košili. Pak začal ve vločkách lovit. Na dně jeho prsty našly proužek papíru.

Snaž se vydržet až do zítra večer. Jestli tě dokážeme dostat ven, přemýšlej o bezpečném místě. Víš, jak s tímhle naložit.

Barbie věděl.

25

Asi hodinu poté, co měl v sobě lístek a potom i vločky, zadupaly po schodech dolů těžké kroky. Byl to Velký Jim Rennie, už v obleku a kravatě, připravený na další den správcování pod Kupolí. Následoval ho Carter Thibodeau a další chlapík – některý Killian, soudě podle tvaru hlavy. Killian nesl židli a měl s ní potíže. Byl, jak by řekl starý yankee, „gramlavej kluk“. Podal židli Thibodeauovi, který ji postavil před celu na konci chodby. Rennie se posadil, ale nejdřív si delikátně povytáhl nohavice, aby uchránil puky.

„Dobré ráno, pane Barbaro.“ Položil na to civilní oslovení lehký, spokojený důraz.

„Radní Rennie,“ řekl Barbie. „Co pro vás můžu udělat kromě toho, že vám řeknu své jméno, hodnost a číslo… které si možná nepamatuju přesně?“

„Přiznat se. Ušetřit nám trochu potíží a upokojit vlastní duši.“

„Pan Searles se včera večer zmínil o vodním mučení,“ řekl Barbie. „Ptal se mě, jestli jsem ho někdy viděl v Iráku.“

Rennie našpulil ústa v lehkém úsměvu, který jakoby říkal Povídej dál, mluvící zvířata jsou moc zajímavá.

„Opravdu viděl. Nemám tušení, jak často se ta technika v terénu skutečně používala – zprávy se různí – ale viděl jsem to dvakrát. Jeden muž se přiznal, i když jeho přiznání bylo bezcenné. Z muže, kterého udal jako výrobce bomb pro al-Káidu, se vyklubal učitel, který před čtrnácti měsíci odjel z Iráku do Kuvajtu. Druhý muž měl křeče a utrpěl poškození mozku, takže z něj žádné přiznání nedostali. Kdyby však mohl mluvit, určitě by se přiznal. Každý se přizná, když je mučený vodou, a obvykle za pár minut. Já se nepochybně taky přiznám.“

„Tak si ušetři trochu trápení,“ řekl Velký Jim.

„Vypadáte unaveně, pane. Je vám dobře?“

Drobný úsměv nahradilo drobné zamračení. Vycházelo z hluboké vrásky mezi Rennieho obočím. „Do mého současného rozpoložení vám nic není. Mám jednu radu, pane Barbaro. Nehrňte na mě žádné srágory a já je nebudu hrnout na vás. Vás by měl zajímat spíš vlastní stav. Možná jste teď v pořádku, ale to by se mohlo změnit. Během několika minut. Víte, já opravdu přemýšlím o tom, že vás nechám podrobit vodnímu mučení. Vlastně o tom vážně uvažuji. Takže se přiznejte k těm vraždám. Ušetříte si spoustu bolesti a potíží.“

„Myslím, že ne. A jestli na mě zkusíte vodní mučení, nejspíš budu mluvit o všem možném. Měl byste to asi mít na paměti, až se budete rozhodovat, koho všeho chcete mít v místnosti, až začnu mluvit.“

Rennie se nad tím zamyslel. Ačkoli byl úhledně oblečený, zvlášť na tak časnou hodinu, pleť měl zažloutlou a malá očka lemovaná fialovými jakoby podlitinami. Skutečně nevypadal dobře. Kdyby Velký Jim prostě padl mrtev, Barbie by viděl dva možné výsledky. Jeden byl, že by se ošklivé politické počasí v Millu vylepšilo bez tvorby dalších tornád. Druhý byla chaotická krvavá lázeň, v níž by po Barbieho smrti (spíš v lynči než před popravčí četou) následovala čistka jeho takzvaných spřeženců. První na seznamu by byla asi Julia. A Rose by mohla být dvojka. Vyděšení lidé rádi uvěří ve vinu ze spoluúčasti.

Rennie se otočil k Thibodeauovi. „Ustup kousek, Cartere. Až ke schodům, buď tak hodný.“

„Ale jestli po vás hmátne…“

„Tak ho zabiješ. A on to ví. Že to víte, pane Barbaro?“

Barbie přikývl.

„Kromě toho se už nebudu víc přibližovat. Přesně proto chci, aby sis couvl. Máme tu soukromý rozhovor.“

Thibodeau ustoupil.

„Tak, pane Barbaro – o jakých věcech byste mluvil?“

„Vím všechno o té laboratoři na metamfetamin.“ Barbie ztišil hlas. „Věděl to náčelník Perkins a chystal se vás zatknout. Brenda našla v jeho počítači spis. Proto jste ji zabil.“

Rennie se usmál. „To je tedy odvážná báchorka.“

„Státní zástupce si to nebude myslet, vzhledem k vašemu motivu. Nemluvíme tu o nějakém zasraném vařiči v přívěsu. Tohle je General Motors na metamfetamin.“

„Než dnešek skončí,“ řekl Rennie, „bude Perkinsův počítač zničený. A její taky. Předpokládám, že u Vévody doma můžou být kopie jistých dokumentů – samozřejmě bezvýznamných. Zlovolná, politicky motivovaná špína z mozku muže, který mě vždycky nesnášel – a jestli je to tak, sejf otevřeme a papíry spálíme. Pro dobro městečka, ne moje. Tohle je krizová situace. Všichni musíme táhnout za jeden provaz.“

„Brenda někomu dala kopii toho spisu, než zemřela.“

Velký Jim se usmál a odhalil dvě řady drobných zubů. „Jeden výmysl plodí další, pane Barbaro. Mám se připojit?“

Barbie rozpřáhl ruce: Poslužte si.

„Čistě hypoteticky mě Brenda přijde navštívit a řekne mi totéž. Tvrdí, že dala kopii, o které mluvíte, Julii Shumwayové. Ale já vím, že je to lež. Možná to chtěla udělat, ale neudělala. A i kdyby ano…“ Pokrčil rameny. „Vaše kohorty včera v noci vypálily redakci novin Shumwayové. Tohle jejich rozhodnutí nebylo dobré. Nebo to byl váš nápad?“

Barbara opakoval: „Opravdu existuje další kopie. Vím, kde je. Jestli mě budete mučit, prozradím to. Nahlas.“

Rennie se zasmál. „Podáváte to velmi přesvědčivě, pane Barbaro, ale celý život jsem strávil smlouváním, takže poznám blafování, když nějaké slyším. Možná bych vás prostě měl nechat urychleně popravit. Městečko by jásalo.“

„Jak hlasitě, kdybyste to udělal a nejdřív neodhalil moje komplice? Dokonce i Peter Randolph by mohl takové rozhodnutí zpochybňovat, a přitom je to jenom hlupák a vyděšený vlezdoprdelista.“

Velký Jim vstal. Jeho povislé tváře změnily barvu na červeň staré cihly. „Nevíš, s kým tu hraješ.“

„Ale vím. Viděl jsem takové jako vy v Iráku mockrát. Nosili turbany místo kravat, ale jinak byli úplně stejní. Včetně těch blábolů o Bohu.“

„No, to vodní mučení jsi mi rozmluvil,“ řekl Velký Jim. „Je to škoda, protože jsem to chtěl vidět z první ruky.“

„To věřím.“

„Takže teď tě budeme pěkně držet v této útulné cele, ano? Nemyslím, že toho hodně sníš, protože jídlo narušuje myšlení. Kdo ví? S konstruktivním myšlením možná přijdeš s lepšími důvody, proč bych tě měl nechat naživu. Například se jmény těch, kdo jsou v městečku proti mě. Kompletní seznam. Dám ti osmačtyřicet hodin. Potom, jestli mě nedokážeš přesvědčit, budeš popraven na náměstí Válečných hrdinů před zraky celého městečka. Posloužíš jako odstrašující příklad.“

„Vy ale opravdu nevypadáte dobře, pane radní.“

Rennie si ho zkoumavě prohlížel. „Přesně takoví působí většinu potíží na světě. Kdybych si nemyslel, že tvoje poprava poslouží městečku jako sjednocující prvek a tolik potřebná katarze, nechal bych pana Thibodeaua, aby tě zastřelil rovnou tady na místě.“

„Udělejte to, a všechno vyjde najevo,“ řekl Barbie. „Lidé od jednoho konce městečka na druhý se dozví o vašich machinacích. Pokus se městečko sjednotit na tom svém zasraném zasedání, ty trapný tyrane.“

Žíly po stranách mohutného krku Velkého Jima naběhly. Další mu tepala uprostřed čela. Na okamžik vypadal, že vybuchne. Pak se však usmál. „Jednička za snahu, pane Barbaro. Ale lžete.“

Odešel. Všichni odešli. Barbie seděl na pryčně celý zpocený. Věděl, jak těsné tohle bylo. Rennie měl důvody nechat ho naživu, ale nijak silné. A pak tu byl ten vzkaz, který doručila Jackie Wettingtonová a Linda Everettová. Výraz na tváři paní Everettové napovídal, že ví dost, aby se bála, a nejen o sebe. Bylo by bezpečnější, kdyby se pokusil utéct za pomoci nože. Vzhledem k současné úrovni profesionality na millském policejním oddělení by to bylo asi proveditelné. Bude to chtít trochu štěstí, ale šlo by to.

Neměl však žádnou možnost, jak jim vzkázat, aby ho to nechaly zkusit samotného.

Barbie si lehl a založil si ruce za hlavu. Jedna otázka ho pronásledovala víc než ostatní: co se stalo s kopií spisu VADER, který měla dostat Julia? Protože k ní se nedostala. Byl si jistý, že v tomhle říkal Rennie pravdu.

Nemohl to nijak zjistit a nemohl nic dělat, jen čekat.

Barbie, uložený na zádech a s pohledem upřeným do stropu, se do toho pustil.

ZAHRAJTE TU PÍSEŇ OD DEAD BAND

1

Když se Linda a Jackie vrátily z policejního oddělení, Zrzek a děvčata seděli vpředu na schodech a čekali na ně. Holčičky měly stále noční úbory – lehké bavlněné, žádné flanelové, na jaké byly v tomhle ročním období zvyklé. Nebylo ještě ani sedm ráno, ale teploměr na kuchyňském okně už ukazoval devatenáct stupňů.

Obyčejně by se holčičky rozběhly po chodníku, aby objaly matku daleko dřív než Zrzek, ale dnes ráno je předběhl o několik metrů. Chytil Lindu kolem pasu a ona mu obemkla paže kolem krku tak pevně, až to skoro bolelo – žádné vítací objetí, ale sevření toho, kdo se topí.

„V pořádku?“ zašeptal jí do ucha.

Vlasy ho zašimraly na tváři nahoru a dolů, takže přikývla. Pak se odtáhla. Svítily jí oči. „Byla jsem přesvědčená, že Thibodeau se do těch vloček podívá, a Jackie dostala nápad, že do nich plivne, to bylo geniální, ale já jsem byla prostě přesvědčená…“

„Proč maminka pláče?“ zeptala se Judy. Vypadala, že se taky rozbrečí.

„Ale ne,“ otírala si oči Linda. „No, možná trošku. Protože jsem moc šťastná, že vidím vašeho tatínka.“

„Všichni jsme šťastní, že ho vidíme!“ vysvětlila Janelle Jackie. „Protože můj tatínek, TO JE ŠÉF!“

„To je mi novinka,“ odtušil Zrzek, ale pak políbil Lindu na ústa, pořádně.

„Oni se líbají na rty!“ pronesla fascinovaně Janelle. Judy jí zakryla oči a zahihňala se.

„Pojďte na houpačky, děvčata,“ řekla Jackie. „Pak se obléknete do školy.“

„JÁ CHCI PŘETÁČECÍ!“ zaječela Janelle a vyrazila jako první.

„Škola?“ zeptal se Zrzek. „Opravdu?“

„Opravdu,“ řekla Linda. „Jenom ti malí, v základce na východní ulici. Půl dne. Wendy Goldstoneová a Ellen Vanedestineová se nabídly, že odučí pár hodin. Předškoláci po třeťáky budou v jedné třídě, čtvrtá až šestá třída v jiné. Nevím, jestli se vůbec budou pořádně učit, ale děti aspoň budou mít kam jít a budou mít pocit, že je všechno normální. Možná.“ Pohlédla k nebi, na kterém nebyl ani mráček, ale mělo nažloutlý nádech. Jako modré oko, na kterém se tvoří zákal, pomyslela si. „Sama bych potřebovala kousek něčeho normálního. Koukni na to nebe.“

Zrzek na okamžik zvedl hlavu a pak podržel manželku na vzdálenost paží od sebe, aby si ji mohl prohlédnout. „Projde ti to? Určitě?“

„Ano. Ale bylo to těsné. Takové věci jsou možná zábavné ve špionážním filmu, ale ve skutečném životě je to příšerné. Já ho osvobozovat nebudu, zlato. Kvůli holčičkám.“

„Diktátoři vždycky berou děti jako rukojmí,“ řekl Zrzek. „V určité chvíli lidé musejí říct, že už to dál nejde.“

„Ale ne tady a teď. Tohle je nápad Jackie, tak ať to zařídí. Já se toho nezúčastním a nedovolím, aby ses toho zúčastnil ty.“ Přesto věděl, že kdyby ji o to požádal, udělala by, co chce on. Měla takový výraz, i když se mračila. Jestli z něj tohle dělalo šéfa, tak jím být nechtěl.

„Půjdeš do práce?“ zeptal se.

„Samozřejmě. Děti půjdou k Martě, Marta odvede děti do školy, Linda a Jackie nastoupí do služby u policie v další den pod Kupolí. Cokoli jiného by vypadalo divně. Vůbec se mi nelíbí, že musím takhle myslet.“ Prudce vydechla. „Taky jsem unavená.“ Ohlédla se, aby se ujistila, že děti jsou z doslechu. „Zasraně vyčerpaná. Skoro vůbec jsem se nevyspala. Ty pojedeš do nemocnice?“

Zrzek zavrtěl hlavou. „Ginny a Twitch tam zůstanou sami aspoň do dvanácti… ale když jim pomůže ten nový chlapík, bude to zřejmě dobré. Thurston je trochu rozevlátá osobnost, ale je dobrý. Já zajdu ke Claire McClatcheyové. Musím si promluvit s těmi dětmi a musím zajet na místo, kde podle geigera našli radiační špičku.“

„Co mám říct, pokud se někdo zeptá, kde jsi?“

Zrzek se nad tím zamyslel. „Asi pravdu. Aspoň něco z ní. Řekni, že pátrám po případném generátoru Kupole. To by mohlo Rennieho přinutit, aby si pořádně rozmyslel, jaký tah příště udělá.“

„A jestli se někdo zeptá na místo? Protože určitě se někdo zeptá.“

„Řekni, že nevíš, ale podle tebe je někde na západě.“

„Černý hřbet je na severu.“

„Jo. Jestli Rennie řekne Randolphovi, aby vyslal několik svých ohařů, tak chci, aby šli na špatné místo. Jestli tě kvůli tomu bude někdo později popotahovat, prostě řekneš, že jsi byla unavená a muselas to nějak poplést. A poslouchej, zlato – než se vydáš na policejní okrsek, sepiš seznam lidí, kteří možná věří, že Barbie ty vraždy nespáchal.“ Znovu musel myslet v kategoriích my a oni. „Musíme si s těmi lidmi promluvit ještě před tou zítřejší schůzí. Velmi diskrétně.“

„Zrzku, rozmyslel sis to dobře? Protože po tom včerejším požáru bude celé městečko pátrat po přátelích Dalea Barbary.“

„Jestli jsem si to rozmyslel? Ano. Jestli se mi to líbí? Rozhodně ne.“

Znovu se podívala na zažloutlé nebe, pak na dva duby na předním dvorku, jejichž listí viselo schlíple a bez pohybu, a jejich jasné barvy vybledaly do nevýrazné hnědi. Vzdychla. „Jestli Rennie na Barbaru ušil boudu, tak nejspíš také nechal spálit tu redakci. To víš, že?“

„Vím.“

„A jestli Jackie dokáže dostat Barbaru z vězení, kam ho uklidí? Kde v městečku je bezpečno?“

„O tom budu muset přemýšlet.“

„Jestli najdeš ten generátor a vypneš ho, tak všechno tohle pitomé hraní na špióny bude zbytečné.“

„Modli se, aby to tak bylo.“

„Budu. A co záření? Nechci, aby tě pak sklátila leukemie nebo něco podobného.“

„O tom mám jistou představu.“

„Mám se na ni zeptat?“

Usmál se. „Asi ne. Je pořádně bláznivá.“

Propletla své prsty s jeho. „Buď opatrný.“

Zlehka ji políbil. „Ty taky.“

Podívali se na Jackie, která houpala děvčata na houpačkách. Měli proč být sakra opatrní. Ale Zrzek si přesto myslel, že riziko mu vstupuje do života jako hlavní faktor. Tedy pokud chce, aby se mohl podívat na svůj obraz v zrcadle, až se bude ráno holit.

2

Korgi Horác měl rád lidské jídlo.

Popravdě řečeno lidské jídlo miloval. Jelikož měl trochu nadváhu (nemluvě o šedinách, které se mu začaly v posledních letech objevovat kolem čenichu), neměl ho dostávat a Julia ho dokázala přestat přikrmovat ze svého stolu, jakmile jí veterinář natvrdo sdělil, že takovou štědrostí ukracuje svému společníkovi život. Ten rozhovor se odehrál před šestnácti měsíci. Od té doby byl Horác odkázán pouze na psí žrádlo Bil-Jac a občas dietní psí pamlsek. Pamlsky připomínaly polystyrénové druky a soudě podle vyčítavého pohledu, který jí Horác pokaždé věnoval, než se do nich pustil, Julia soudila, že přesně tak i chutnají. Ale nedala se obměkčit: už žádná kůže z pečeného kuřete, žádné sýrové nudle, žádné sousto z ranní koblihy.

Horácovi se tak snížil příjem verbotten potravin, rozhodně však zcela neustal. Nařízená dieta ho prostě donutila slídit, což si Horác docela užíval, protože se tak vracel k lovecké povaze svých liščích předků. Jeho ranní a večerní procházky byly obzvlášť bohaté na kulinářské požitky. Bylo úžasné, co všechno lidé nechávali v odtokových kanálech na Hlavní a Západní ulici, které tvořily jeho obvyklou vycházkovou trasu. Byly tam hranolky, bramborové lupínky, vyhozené burákové sušenky, občas obal od nanuku, na němž ještě ulpívala trocha čokolády. Jednou natrefil na celý koláč Table Talk. Ocitl se venku z krabice a v jeho žaludku dřív, než by stačil říct cholesterol.

Nepodařilo se mu sežrat všechny dobroty, které našel. Někdy si Julia všimla, co má za lubem, a škubla vodítkem, než to stačil zhltnout. Ale spořádal toho dost, protože Julia s ním často chodila s knížkou nebo New York Timesy v ruce. Zůstat bez povšimnutí kvůli Timesům nebylo vždycky dobré – například když chtěl důkladně poškrábat na bříšku – ale během procházek to bylo blaho. V tom případě to pro malého žlutého korgiho znamenalo pochoutku.

Dnes ráno si ho opět nikdo nevšímal. Julia a ta druhá paní – ta, které patřil tento dům, protože tu všude byl její pach, zvlášť poblíž pokoje, kam lidé chodí sázet bobky a značkovat si území – si povídaly. Jednou se ta druhá paní rozplakala a Julia ji objala.

„Už je mi líp, i když ještě nejsem úplně v pořádku,“ řekla Andrea. Seděly v kuchyni. Horác cítil kávu, kterou pily. Studenou kávu, ne horkou. Také cítil cukroví. Takové to s polevou. „Ale pořád to chci.“ Pokud mluvila o cukroví s polevou, Horác chtěl taky.

„Chutě můžou trvat dlouho,“ řekla Julia, „ale to není to nejdůležitější. Smekám před tvou odvahou, Andreo, ale Zrzek měl pravdu – úplně vysadit tak najednou je bláznivé a nebezpečné. Měla jsi sakra štěstí, žes nedostala křeče.“

„Pokud vím, tak dostala.“ Andrea upila kávu. Horác uslyšel srknutí. „Měla jsem příšerné živé sny. Jeden o ohni. Obrovském. O Halloweenu.“

„Ale už je ti líp.“

„Trochu. Začínám si myslet, že to zvládnu. Julio, ráda tě u sebe nechám, ale myslím, že by sis mohla najít něco lepšího. Ten smrad…“

„S tím smradem můžeme něco udělat. Seženeme u Burpeeho větráky na baterie. Pokud mi vážně nabízíš pokoj a stravu – včetně Horáce – tak se o to postarám. Když se někdo snaží zbavit se návyku, neměl by v tom zůstat sám.“

„Myslím, že nemám jinou možnost, zlato.“

„Víš, jak to myslím. Proč jsi to udělala?“

„Protože poprvé od té doby, co mě zvolili, mě tohle městečko možná potřebuje. A protože mi Jim Rennie vyhrožoval, že mi ty prášky nedá, pokud budu překážet jeho plánům.“

Horác přestal zbytek poslouchat. Víc se zajímal o vůni, která dovanula k jeho citlivému nosu z prostoru mezi stěnou a koncem pohovky. Na této pohovce Andrea sedávala za lepších (a výrazně více lékově zaopatřených) časů, někdy se dívala na pořady jako The Hunted Ones (chytré pokračování Ztracených) a Když hvězdy tančí, jindy na film na HBO. Při filmových večerech si často připravovala v mikrovlnce popkorn. Misku stavěla na kávový stolek a protože feťáci jsou málokdy pořádní, pod stolkem byla spousta rozházeného popkornu. Přesně ten Horác ucítil.

Nechal ženy, ať klábosí, a propracoval se pod stolkem až do mezery za gaučem. Bylo tam těsno, ale stolek tvořil přirozený můstek a Horác měl poměrně úzkou stavbu těla, zvlášť od té doby, co dodržoval psí verzi Hlídačů váhy. První zrnka byla těsně za spisem VADER, který tam ležel v nažloutlé obálce. Horác už dokonce stál na jménu své paničky (napsaném úhledným rukopisem zesnulé Brendy Perkinsové) a luxoval první kousky překvapivě bohatého naleziště, když se do obývacího pokoje vrátily Andrea s Julií.

Nějaká žena řekla Vezmi jí to.

Horác zvedl hlavu a nastražil uši. To nebyla Julia ani ta druhá žena. Byl to mrtvý hlas. Horác jako všichni psi slyší hlasy mrtvých docela často a dokonce vidí i jejich majitele. Mrtví jsou všude kolem, ale živí lidé je nevidí, stejně jako necítí deset tisíc vůní, které je obklopují každou minutu každý den.

Vezmi to Julii, potřebuje to, je to její.

To bylo směšné. Julia by nikdy nežrala něco, co měl v hubě, to Horác věděl z dlouhodobé zkušenosti. I kdyby to vydloubal ven čumákem, určitě by to nežrala. Bylo to lidské jídlo, ano, ale teď to bylo žrádlo z podlahy.

Ne ten popkorn. Tu…

„Horáci?“ zavolala Julia ostrým hlasem, který říkal, že se chová špatně – jako by říkala Ty jsi ale neposlušný pes, přece se umíš chovat, blá blá blá. „Co tam vyvádíš? Pojď ven.“

Horác zařadil zpátečku. Věnoval jí nejkouzelnější úsměv – páni, Julio, já tě tak miluju – v naději, že mu na čenichu neuvízl žádný popkorn. Pár kousků dostal, ale cítil, že skutečný nález mu unikl.

„Už zase slídíš?“

Horác se posadil a vzhlížel k ní s tím správným zbožňujícím výrazem. On to tak i cítil, Julii velmi miloval.

„Lepší otázka zní, co jsi vyslídil?“ Shýbla se a nahlédla do mezery mezi pohovkou a stěnou.

Než se však podívala, druhá žena začala vydávat dávivé zvuky. Objala si pažemi trup ve snaze zastavit záchvat třasu, ale nepovedlo se. Její pach se změnil a Horác poznal, že se chystá zvracet. Pozorně se díval. Někdy byly v lidských zvratcích dobroty.

„Andreo?“ zeptala se Julia. „Je ti něco?“

Hloupá otázka, pomyslel si Horác. Copak ji necítíš? Ale to taky byla hloupá otázka. Julia skoro necítila ani sebe, když se zpotila.

„Ne. Ano. Neměla jsem jíst tu rozinkovou buchtu. Budu…“ Vyběhla z pokoje. Přidala další dávku pachů k těm, co vycházely z místa pro čurání a bobkování. Julia šla za ní. Horác chvíli přemýšlel o tom, že se znovu vmáčkne pod stolek, ale vycítil u Julie starosti a raději spěchal za ní.

Na mrtvý hlas docela zapomněl.

3

Zrzek zavolal Claire McClatcheyovou z auta. Bylo brzo, ale stejně to vzala při prvním zazvonění. Zrzka to nepřekvapilo. Nikdo v Chester’s Millu poslední dobou pořádně nespal, aspoň ne bez farmakologické berličky.

Slíbila, že Joe a jeho kamarádi budou u ní doma nejpozději v půl deváté, když tak je vyzvedne osobně, když to bude nutné. Ztišila hlas: „Myslím, že Joe je do té malé Calvertové zamilovaný.“

„Byl by blázen, kdyby ne,“ odtušil Zrzek.

„Budete je tam nahoru muset odvézt?“

„Ano, ale ne do zóny vysoké radiace. To vám slibuji, paní McClatcheyová.“

„Říkejte mi Claire. Když se chystám pustit s vámi svého syna do míst, kde zvířata zřejmě páchají sebevraždu, myslím, že bychom si měli tykat.“

„Takže sežeňte Bennyho a Norrie a já slibuji, že se o ně na té výpravě postarám. Vyhovuje?“

Claire řekla, že ano. Pět minut poté, co spolu domluvili, odbočoval Zrzek z přízračné pusté Mottonské silnice do Drummondovy uličky, což byla krátká ulice s nejpěknějšími eastchesterskými domy po stranách. Nejpěknější z pěkných měl na poštovní schránce napsáno BURPEE. Zrzek už za chvíli seděl u Burpeeů v kuchyni a popíjel kávu (horkou, generátor Burpeeových stále fungoval) s Romeem a jeho manželkou Michelou. Oba byli bledí a zachmuření. Romeo byl oblečený, Michela stále v županu.

„Myslíte si, že ten Barbie fakt zabil Brendu?“ zeptal se Romeo. „Protože jestli to udělal, příteli, tak ho zabiju sám.“

Michela mu položila ruku na paži. „To by byla hloupost, miláčku.“

„Nemyslím si to,“ řekl Zrzek. „Myslím, že to na něj hodili. Ale jestli lidem povíte, že jsem to říkal, mohli bychom být všichni v průšvihu.“

„Romeo měl tu paní vždycky moc rád.“ Michela se usmívala, ale hlas měla mrazivý. „Někdy si myslím, že víc než mě.“

Romeo to nepotvrdil ani nepopřel – vlastně se zdálo, že to vůbec neslyšel. Naklonil se k Zrzkovi a upřel na něj hnědé oči. „O čem to mluvíte, doktore? Jak hodili?“

„Do toho bych se teď nechtěl pouštět. Jsem tu kvůli něčemu jinému. A obávám se, že je to taky tajné.“

„Tak já to nechci slyšet,“ prohlásila Michela. Odešla z kuchyně a odnesla si hrnek kávy s sebou.

„Dneska večer nebude s toudle ženskou žádný milování,“ poznamenal Romeo.

„To je mi líto.“

Romeo pokrčil rameny. „Mám ještě jednu, na druhý straně města. Michela to ví, i když o tom nemluví. Povězte mi, co je ta další věc, doktore.“

„Několik dětí si myslí, že našlo to, co generuje Kupoli. Jsou sice mladé, ale bystré. Důvěřuju jim. Měly s sebou Geigerův počítač a na Černohřbeté cestě našly radiační špičku. Ne nebezpečně vysokou, ale zas moc blízko se nedostaly.“

„Blízko k čemu? Co viděly?“

„Blýskající fialové světlo. Víte, kde je ten starý sad?“

„Jo, sakra. Patřil McCoyovi. Vozíval jsem si tam holky. Je tam vocaď vyhlídka na celý městečko. Měl jsem tu starou willysku…“ Chvíli vypadal nostalgicky. „No, to je fuk. Jenom světlo, co blýskalo?“

„Taky narazily na spoustu mrtvých zvířat – několik jeleních kusů, medvěda. Dětem připadalo, že spáchali sebevraždu.“

Romeo se na něj vážně podíval. „Jdu s váma.“

„To je dobře… až na jednu věc. Jeden z nás musí dojít až na konec a měl bych to být já. Ale potřebuji ochranný oblek proti radiaci.“

„Co máte na mysli, doktore?“

Zrzek mu to pověděl. Když domluvil, Romeo vytáhl krabičku winstonek a přes stůl mu nabídl.

„Moje oblíbené ópéčko,“ poznamenal Zrzek a jednu si vzal. „Tak co myslíte?“

„No, můžu vám pomoct,“ řekl Romeo a oběma připálil. „Všechno to mám ve skladu, jak všichni v tomdle městečku dobře vědí.“ Ukázal cigaretou na Zrzka. „Ale nebudete chtít, aby vaše fotky vyšly v novinách, protože budete vypadat strašně srandovně.“

„Tohle mi starosti nedělá,“ odtušil Zrzek. „Redakce včera v noci lehla popelem.“

„Slyšel jsem. Zas ten Barbara. Jeho kámoši.“

„Věříte tomu?“

„No, já jsem duše důvěřivá. Když Bush tvrdil, že jsou v Iráku atomovky, tomu jsem taky věřil. Vykládal jsem lidem ‚Kdo jinej to má vědět‘. Taky jsem věřil tomu, že Oswald jednal sám, takovej jsem já.“

Michela z druhého pokoje zavolala: „Přestaň s tím blbým francouzským přízvukem!“

Romeo se na Zrzka zašklebil, jako by říkal Vidíte, co musím vydržet. „Ano, drahoušku,“ zavolal a v jeho hlase nebylo po přízvuku Šťastného Petříčka ani stopy. Pak se znovu otočil k Zrzkovi. „Nechte svoje auto tady. Pojedem dodávkou. Je v ní víc místa. Vysadíte mě u obchodu, pak seženete ty děcka. Já dám do kupy ten váš ochrannej oblek. Ale pokud jde o rukavice… fakt nevím.“

„V nemocnici, ve skříni u rentgenu máme rukavice s olověnou vložkou. Sahají až po lokty. Můžu taky sebrat jednu zástěru…“

„Dobrej nápad, byl bych hrozně nerad, kdybyste riskoval počet svejch spermií…“

„Taky by tam mohly být jedny nebo dvoje olovem obložené brýle, jaké používali technici a radiologové v sedmdesátých letech. Ovšem je možné, že už je někdo vyhodil. Já však doufám, že záření nebude o moc vyšší než to, jaké naměřily děti naposled, což bylo stále v zelených číslech.“

„Akorát že jste říkal, že se nedostaly moc blízko.“

Zrzek vzdychl. „Jestli ručička na tom Geigerově počítači dosáhne na osm set nebo tisíc jednotek za sekundu, moje další plodnost bude přinejmenším sporná.“

Než odešli, do kuchyně opět vklouzla Michela – už oblečená do krátké sukně a okázale vytahaného svetru – a vynadala manželovi, že je blázen. Dostane je do problémů. Udělal to už dřív a teď se k tomu chystá zas. Jenomže teď to může být horší, než si uvědomuje.

Romeo ji vzal do náručí a cosi na ni francouzsky rychle vysypal. Odpověděla stejným jazykem, jen prskala. Odpověděl. Dvakrát ho udeřila pěstí do ramene, pak se rozbrečela a políbila ho. Romeo se venku omluvně obrátil k Zrzkovi a pokrčil rameny. „Nemůže s tím nic dělat,“ vysvětlil. „Má básnickou duši a citově je na tom jako pes ze skládky.“

4

Když se Zrzek a Romeo Burpee dostali k obchodnímu domu, stál tam už Toby Manning připravený otevřít a sloužit veřejnosti, jestli si to bude Romeo přát. Seděla s ním Petra Searlesová, která pracovala naproti přes ulici v lékárně. Seděli na zahradních židličkách, kterým z područek visely cedulky KONEC BOMBASTICKÉHO LETNÍHO VÝPRODEJE.

„Určitě mi nechcete povědět, co to bude za ochranný oblek, který se mi chystáte postavit do…“ Zrzek pohlédl na hodinky, „…do deseti hodin?“

„Radši ne,“ odmítl Romeo. „Řek byste, že jsem se zbláznil. Jeďte dál, doktore. Sežeňte ty rukavice a brýle a zástěru. Promluvte si s těma dětma. Dejte mi trochu času.“

„Otvíráme, šéfe?“ zeptal se Toby, když Romeo vystoupil.

„Nevim. Možná odpoledne. Já budu mít dneska ráno trochu napilno.“

Zrzek odjel. Ocitl se už na Obecním kopci, než si uvědomil, že Toby i Petra měli na rukávu modrou pásku.

5

Vzadu ve skříni u rentgenu, dvě vteřiny předtím, než už to vzdal, přece jen našel rukavice, zástěru a dokonce jedny olověné brýle. Páska u brýlí byla prasklá, ale Romeo ji určitě dokáže nějak sesvorkovat. Bonusem bylo, že nemusel nikomu vysvětlovat, co dělá. Zdálo se, že celá nemocnice spí.

Vyšel znovu ven, zavětřil – vzduch byl jaksi zatuchlý, s nepříjemnou kouřovou příchutí – a podíval se na západ, na zavěšenou černou šmouhu, kam dopadla raketa. Vypadala jako kožní nádor. Věděl, že se soustředí na Barbieho, Velkého Jima a vraždy, protože to vše představovalo lidský prvek a něčemu takovému rozuměl. Ale ignorovat Kupoli by byla chyba – potenciálně katastrofální. Musí zmizet, a to brzy, jinak jeho pacienti s astmatem a chronickou plicní nedostatečností začnou mít potíže. A to byli první kanárci v uhelném dole.

To nikotinově zbarvené nebe.

„To není dobré,“ zamumlal a hodil kořist dozadu na dodávku. „Vůbec to není dobré.“

6

Když přijel k McClatcheyovým, všechny tři děti už tam byly a chovaly se podivně schlíple na to, že ještě než tahle říjnová středa skončí, mohly by být prohlášeny za národní hrdiny, pokud jim bude štěstěna přát.

„Tak co, mládeži, připraveni?“ spustil Zrzek srdečněji, než se cítil. „Než vyrazíme, musíme se zastavit u Burpeeho, ale to by nemělo trvat víc než…“

„Nejdřív vám musejí něco říct,“ řekla Claire. „Je mi z toho zle, ale musejí. Jenom se tím všechno dál zhorší. Nechtěl byste sklenici pomerančového džusu? Snažíme se ho vypít, než se zkazí.“

Zrzek podržel palec a ukazovák kousek od sebe, aby naznačil, že chce jen trošku. Nikdy nebyl velký fanda džusu, ale chtěl, aby odešla z místnosti, a vycítil, že ona to chce taky. Vypadala bledá a mluvila vystrašeně. Nemyslel si, že je to kvůli tomu, co děti našly na Černém hřbetu. Bylo v tom něco jiného.

Přesně to jsem potřeboval, pomyslel si.

Když odešla, řekl: „Spusťte.“

Benny a Norrie se obrátili k Joeovi. Ten vzdychl, shrnul si vlasy z čela a znovu vzdychl. Tenhle vážný mladík se jenom málo podobal klukovi, který se před třemi dny na pastvině Aldena Dinsmorea oháněl transparentem a působil pozdvižení. Ve tváři byl bledý jako matka a na čele se mu objevilo několik beďarů, možná jeho prvních. Zrzek viděl takové náhlé výsevy akné už dřív. Působil je stres.

„O co jde, Joe?“

„Lidi říkají, že jsem chytrý,“ začal Joe a Zrzek si polekaně všiml, že kluk má slzy na krajíčku. „Asi jsem, ale někdy si přeju, abych nebyl.“

„Neboj,“ utěšoval ho Benny, „ve spoustě důležitejch věcí seš tupej jak pantok.“

„Sklapni, Benny,“ řekla Norrie laskavě.

Joe si jich nevšímal. „V šesti jsem porazil tátu v šachu a mámu v osmi. Ve škole samé jedničky. Vždycky jsem vyhrál vědeckou olympiádu. Dva roky píšu vlastní počítačové programy. To se nechlubím. Vím, že jsem pako.“

Norrie se usmála a chytila ho za ruku. Stiskl ji.

„Já prostě dávám všechno do souvislostí, víte? To je všechno. Když platí A, tak platí B. Když A neplatí, B je na obědě. A tak je to nejspíš s celou abecedou.“

„O čem přesně mluvíme, Joe?“

„Já si nemyslím, že ty vraždy spáchal ten kuchař. Tedy, my si to nemyslíme.“

Vypadal, že se mu ulevilo, když Norrie i Benny přikývli. Ale nic se nevyrovnalo blaženému výrazu (smíšenému s nedůvěrou), který se mu rozhostil na tváři, když Zrzek řekl: „Já taky ne.“

„Já ti říkal, že má nabušenou hlavu,“ vyhrkl Benny. „A taky bezvadně šije.“

Claire se vrátila s džusem v maličké skleničce. Zrzek usrkl. Byl teplý, ale dal se pít. Bez generátoru už zítra k pití nebude.

„Proč si myslíte, že to neudělal?“ zeptala se Norrie.

„Nejdřív vy.“ Generátor na Černém hřbetu na chvíli vyklouzl Zrzkovi z hlavy.

„Včera ráno jsme viděli paní Perkinsovou,“ řekl Joe. „Byli jsme na náměstí, zrovna jsme začínali pátrání s Geigerovým počítačem. Šla po náměstí nahoru do kopce.“

Zrzek postavil skleničku na stolek vedle svého křesla, předklonil se a sevřel si dlaně mezi koleny. „V kolik hodin to bylo?“

„Hodinky se mi zastavily v neděli, když dopadla Kupole, takže nevím přesně, ale když jsme ji viděli, zrovna probíhala ta velká rvačka v supermarketu. Takže muselo být nějakých čtvrt na deset. Určitě ne později.“

„Ani dřív. Protože ta mela byla v plném proudu. Slyšeli jste ji.“

„Jo,“ přitakala Norrie. „Byl to fakt bengál.“

„A víte určitě, že to byla Brenda Perkinsová? Nemohla to být jiná paní?“ Zrzkovi bušilo srdce. Jestli ji viděli živou během těch výtržností, tak je z toho Barbie opravdu venku.

„Všichni ji známe,“ řekla Norrie. „Byla dokonce matkou naší smečky, když jsem ještě chodila do skautu.“ Skutečnost, že ji tehdy vyhodili kvůli kouření, jí nepřipadala důležitá, takže ji vynechala.

„A já vím od mámy, co lidi o těch vraždách říkají,“ řekl Joe. „Řekla mi všechno, co ví. Víte, o těch vojenských známkách.“

„Máma ti nechtěla říct všechno, co ví,“ upřesnila Claire, „ale můj syn byl velmi neodbytný a zdálo se to důležité.“

„Taky je,“ přisvědčil Zrzek. „Kam paní Perkinsová šla?“

Na tohle odpověděl Benny. „Nejdřív k paní Grinnellové, ale asi jí neřekla nic pěkného, protože jí paní Grinnellová přibouchla dveře před nosem.“

Zrzek se zamračil.

„Je to pravda,“ potvrdila Norrie. „Myslím, že paní Perkinsová jí nesla nějakou poštu nebo něco takového. Dala paní Grinnellové obálku. Paní Grinnellová ji vzala a pak zabouchla dveře. Přesně jak Benny říkal.“

„Hm,“ udělal Zrzek. Od minulého pátku pošta v Chester’s Millu nefungovala. Ale důležité se zdálo, že Brenda žila a obstarávala si pochůzky v době, na kterou měl Barbie alibi. „Kam šla potom?“

„Přešla Hlavní a šla po Millské,“ řekl Joe.

„Po téhle ulici.“

„Správně.“

Zrzek přesunul pozornost na Claire. „Nešla…“

„Sem ne,“ řekla Claire. „Ledaže by to bylo v době, kdy jsem byla ve sklepě, kde jsem kontrolovala, kolik nám zbylo konzerv. Byla jsem dole asi půl hodiny, možná čtyřicet minut. Já… chtěla jsem být co nejdál od toho hluku v supermarketu.“

Benny zopakoval, co říkal už předchozí den: „Millská ulice je dlouhá čtyři bloky. Je to spousta domů.“

„To mi nepřipadá tak důležité,“ řekl Joe. „Zavolal jsem Ansonovi Wheelerovi. Taky býval skejťák a dodnes si občas vezme prkno do Jámy v Oxfordu. Zeptal jsem se ho, jestli byl včera ráno pan Barbara v práci, a prý ano. Řekl, že pan Barbara šel k Městu potravin, když tam začaly ty výtržnosti. Od té doby byl s Ansonem a paní Twitchellovou. Takže pan Barbara má alibi na paní Perkinsovou, a pamatujete, co jsem říkal o tom, že když neplatí A, tak ani B? A možná ani celá abeceda?“

Zrzek považoval tu metaforu za trochu moc matematickou na lidské záležitosti, ale chápal, co Joe říká. Byly tu další oběti, na které Barbie možná alibi neměl, ale stejné místo nálezu silně hovořilo ve prospěch varianty, že se jedná o stejného vraha. A jestli Velký Jim skutečně oddělal aspoň jednu z obětí – jak napovídaly stopy po stezích na Cogginsově obličeji – pak je pravděpodobně zabil všechny.

Nebo to možná byl Junior. Junior, který teď nosil zbraň a policejní odznak.

„Musíme jít na policii, že?“ zeptala se Norrie.

„Toho se právě děsím,“ vložila se mezi ně Claire. „Toho se skutečně děsím. Co když Brendu Perkinsovou zabil Rennie? A bydlí v naší ulici.“

„To jsem včera říkala já,“ obrátila se na ni Norrie.

„A nevypadá pravděpodobné, že když šla navštívit jednu radní a ta jí zabouchla dveře před nosem, tak šla dál a zkusila dalšího, co bydlí nejblíž?“

Joe řekl trochu shovívavě: „Pochybuju, že je v tom nějaká souvislost, mami.“

„Možná ne, ale stejně mohla zajít za Jimem Renniem. A Peter Randolph…“ Zavrtěla hlavou. „Když Velký Jim zavelí skákej, Peter se jen zeptá, jak vysoko.“

„To bylo dobrý, paní McClatcheyová!“ zvolal Benny. „Vy jste fakt king, ó matko mého…“

„Děkuju ti, Benny, ale v tomhle městě kraluje Jim Rennie.“

„Co budeme dělat?“ Joe se díval na Zrzka ustaranýma očima.

Zrzek si znovu vzpomněl na tu šmouhu. Žluté nebe. Pach kouře ve vzduchu. Taky se mu vybavila vzpomínka na Jackie Wettingtonovou odhodlanou Barbieho vysvobodit. Bylo to sice nebezpečné, ale nejspíš s větší vyhlídkou na úspěch než svědectví tří dětí, zvlášť když policejní náčelník si nedokázal bez instrukční příručky ani utřít zadek.

„V tuto chvíli nic. Dale Barbara je v bezpečí tam, kde je.“ Zrzek jen doufal, že je to pravda. „Musíme se vypořádat s jinou věcí. Jestli jste opravdu našli generátor Kupole a jestli ho dokážeme vypnout…“

„Ostatní problémy se samy vyřeší,“ doplnila Norrie Calvertová. Vypadala, že se jí nesmírně ulevilo.

„To by skutečně mohly,“ souhlasil Zrzek.

7

Poté, co se Petra Searlesová vrátila do lékárny (aby udělala inventuru, jak se vyjádřila), zeptal se Toby Manning Romea, jestli mu může s něčím pomoct. Romeo zavrtěl hlavou. „Jdi domů. Podívej se, s čím můžeš pomoct tátovi a mámě.“

„Jenom tátovi,“ řekl Toby. „Máma odjela v sobotu ráno do supermarketu v Castle Rocku. Říká, že v Městě potravin jsou ceny moc vysoké. Co budete dělat?“

„Nic zvláštního,“ řekl Romeo neurčitě. „Něco mi pověz, Toby – proč s Petrou nosíte ty modré hadříky na ruce?“

Toby se na ruku podíval, jako by na to dočista zapomněl. „Jenom tak dáváme najevo solidaritu,“ řekl. „Po tom, co se stalo včera v noci v nemocnici… po tom, co se tu všechno děje…“

Romeo přikývl. „Není z tebe zástupce šerifa nebo něco takovýho?“

„Kruci, to ne. Spíš je to… pamatujete, jak se po jedenáctém září zdálo, že snad všichni nosí přilbu a košili newyorských hasičů nebo policajtů? Tak tohle je podobný.“ Zamyslel se. „Myslím, že kdyby potřebovali pomoct, rád bych jim píchnul, ale zdá se, že si vystačí. Určitě teda nic nepotřebujete?“

„Né. Tak už mazej. Zavolám ti, jestli se rozhodnu odpoledne otevřít.“

„Jasně.“ Tobymu zasvítily oči. „Možná bysme mohli vyhlásit Kupolový výprodej. Víte, co se říká – když vám život podá citron, udělejte si z něho citronádu.“

„Možná, možná,“ odtušil Romeo, ale pochyboval, že nějaký výprodej bude. Dnes ráno neměl takový zájem jako jindy na výprodeji podřadného zboží za ceny, které vypadají jako skvělá koupě. Měl pocit, že za poslední tři dny prošel velkými změnami – ani ne tak charakteru jako perspektivy. Částečně to souviselo s hašením požáru a následnou družností. To bylo skutečně městečko při práci, myslel si. Lepší stránka městečka. A hodně to mělo společného s vraždou jeho bývalé lásky Brendy Perkinsové… na kterou Romeo stále myslel jako na Brendu Morseovou. Bývala to kočka a jestli Romeo zjistí, kdo ji poslal k pánu – za předpokladu, že má Zrzek pravdu a neudělal to Dale Barbara – tak ten člověk zaplatí. O to se Romeo Burpee osobně postará.

V zadní části rozlehlého obchodu byla sekce domácích oprav, příhodně umístěná vedle oddělení hobby. Romeo tam našel velké nůžky na plech, pak se vrátil do předchozího oddělení a pokračoval do nejvzdálenějšího, nejtemnějšího a nejzaprášenějšího rohu svého prodejního království. Tam našel dva tucty dvacetikilových rolí olověné folie Santa Rosa, která se obyčejně používá na pokrývačské práce, jako těsnění a komínové izolace. Naložil dvě role (a nůžky na plech) do nákupního vozíku a ten tlačil obchodem až do sportovního oddělení. Tam se pustil do sbírání a vybírání. Několikrát vyprskl smíchy. Bude to fungovat, ale Zrzek Everett skutečně bude vypadat k popukání.

Když skončil, narovnal se, aby si protáhl strnulá záda, a na opačné straně sportovního oddělení zahlédl plakát jelena v hledí. Nad jelenem se skvěla připomínka: LOVECKÁ SEZÓNA SE BLÍŽÍ – ČAS SE VYZBROJIT!

Vzhledem k tomu, jak se věci vyvíjely, považoval Romeo vyzbrojení za docela dobrý nápad. Zvlášť jestli se Rennie nebo Randolph rozhodnou, že by nebylo marné zkonfiskovat všechny zbraně kromě těch, které patří policistům.

Dotlačil další nákupní vozík před zamčené skříně s kulovnicemi a jen po hmatu probral pozoruhodný svazek klíčů, který mu visel na opasku. Burpee prodával výlučně produkty Winchester a vzhledem k tomu, že jelení lovecká sezóna měla nastat už za týden, řekl si, že několik mezer v zásobách by dokázal odůvodnit, kdyby se někdo ptal. Vybral si Wildcat .22, rychlonabíjecí Black Shadow a dva kousky Black Defender, také s rychlonabíjením. K nim přidal model 70 Extreme Weather (se zaměřovačem) a 70 Featherweight (bez zaměřovače). Vzal munici do všech kulovnic, pak odtlačil vozík do své kanceláře a naskládal zbraně do starého zeleného podlahového sejfu Defender.

Seš paranoik, to víš, napadlo ho, když otáčel zámkem.

Ale čich mu napovídal, že paranoidní není. A když vyšel ven, aby počkal na Zrzka a děti, vzpomněl si, že by si měl nad loket přivázat kousek modré látky. A povědět Zrzkovi, aby udělal totéž. Kamufláž není špatný nápad.

To ví každý lovec jelenů.

8

V osm hodin téhož rána byl Velký Jim zase doma v pracovně. Carter Thibodeau – nyní jeho osobní strážce, jak se Velký Jim rozhodl – byl zabraný do časopisu Auto a řidič. Četl si srovnání modelu 2012 BMW H a 2011 Ford Vesper R/T. Obě auta vypadala úžasně, ale pokud někdo nevěděl, že kraluje BMW, byl blázen. Napadlo ho, že totéž platí o každém, kdo nepochopil, že pan Rennie se stal takovým BMW H v Chester’s Millu.

Velký Jim se cítil docela dobře, částečně proto, že si po návštěvě u Barbary hodinku zdříml. Ve dnech, které je čekaly, bude potřebovat spousty vydatných šlofíků. Musí zůstat ve formě, a to vrcholné. Nechtěl si připustit, že mu dělá starosti rovněž častější arytmie.

Když měl Thibodeaua po ruce, hodně se mu ulevilo, hlavně proto, že Junior se choval tak nevyzpytatelně (Tak se to taky dá říct, pomyslel si). Thibodeau vypadal jako bandita, ale zřejmě měl nadání pro roli pobočníka. Velký Jim si ještě nebyl úplně jistý, ale napadlo ho, že Thibodeau se nakonec může ukázat chytřejší než Randolph.

Rozhodl se, že ho otestuje.

„Kolik lidí hlídá supermarket, chlapče? Víš to?“

Carter odložil časopis a vytáhl ze zadní kapsy ohmataný zápisník. Velký Jim to v duchu schválil.

Po chvilce listování Carter řekl: „Včera v noci pět, tři pravidelní a dva nováčci. Žádné problémy. Dnes tam budou jenom tři. Všichni noví. Aubrey Towle – jeho brácha má knihkupectví – Todd Wendlestat a Lauren Conreeová.“

„A tobě tyhle počty konvenují?“

„Co?“

„Jestli s tím souhlasíš, Cartere. Konvenovat znamená vyhovovat.“

„Aha, to by mělo stačit. Je to ve dne a vůbec.“

Žádné zaváhání, aby kalkuloval, co asi tak chce šéf slyšet. Renniemu se to moc líbilo.

„Tak jo. Teď poslouchej. Chci, abys dnes ráno sehnal Stacey Mogginovou. Ať zavolá všem policistům, co máme na soupisce. Chci je všechny mít dnes večer v sedm u Města potravin. Promluvím si s nimi.“

Vlastně se chystal mít další proslov, tentokrát bez jakéhokoli přerušování. Natáhne jim pružinky jako u dědečkových hodinek.

„Tak jo.“ Carter si to poznamenal do svého pobočnického zápisníku.

„A ať jim řekne, aby se každý pokusil přivést s sebou dalšího kamaráda.“

Carter přejížděl okousanou tužkou po seznamu v zápisníku. „Máme jich už… podívám se… dvacet šest.“

„To možná pořád nebude stačit. Nezapomeň na tu samoobsluhu včera ráno a redakci té Shumwayové včera v noci. Je to buď my, nebo anarchie, Cartere. Víš, co tohle slovo znamená?“

„Ehm, anopane.“ Carter Thibodeau si byl docela jistý, že to znamená dostřel luku, a domníval se, že jeho nový šéf říká, že Mill by se mohl proměnit ve střelnici nebo něco podobného, kdyby to nevzali pevně do ruky. „Možná bysme měli udělat šťáru na zbraně nebo něco takového.“

Velký Jim se zazubil. Ano, v mnoha směrech to byl milý chlapec. „To je na pořadu jednání, nejspíš začneme příští týden.“

„Jestli bude Kupole držet. Myslíte, že ano?“

„Myslím.“ Musí držet. Čekalo ho ještě tolik práce. Musel se postarat, aby se ta propanová zásoba rozmístila znovu po městečku. Všechny stopy metamfetaminové laboratoře za rádiovou stanicí musejí zmizet. A také – to bylo klíčové – ještě nedosáhl očekávané velikosti. I když měl slušně nakročeno.

„Mezitím ať pár policistů – pravidelných policistů – zajede k Burpeemu a zkonfiskuje tam zbraně. Jestli bude mít Romeo Burpee na policisty nějaké stížnosti, ať mu řeknou, že nechceme, aby padly do rukou Barbarových přátel. Máš to?“

„Jo.“ Carter si přičinil další poznámku. „Denton s Wettingtonovou? Vyhovujou?“

Velký Jim se zamračil. Wettingtonová, ta holka s velkýma dudama. Nedůvěřoval jí. Nebyl si jistý, jestli se mu líbí policajt s dudama, ženské prostě neměly u policie co dělat, ale bylo v tom něco víc. To, jak se na něj dívala.

„Freddy Denton ano, Wettingtonová ne. Ani Henry Morrison. Pošli Dentona a George Fredericka. Pověz jim, aby uložili zbraně do trezoru na policejní stanici.“

„Mám to.“

Zazvonil telefon a Rennie se zamračil ještě víc. Zvedl ho a řekl: „Radní Rennie.“

„Zdravím, pane radní. Zde je plukovník James O. Cox. Jsem pověřen řízením projektu, který se nazývá Kupole. Myslel jsem, že je čas si promluvit.“

Velký Jim se zaklonil v židli a usmál se. „No tak tedy do toho, plukovníku, a bůh vám žehnej.“

„Mám informace, že jste zatkl muže, kterého prezident Spojených států amerických určil, aby se ujal řízení millských záležitostí.“

„Správně, pane. Pan Barbara je obviněn z vraždy. Čtyřnásobné. Prezident by sotva chtěl, aby něco řídil sériový vrah. To by mu u voličů moc neprospělo.“

„Takže jste se řízení ujal vy.“

„Ale ne,“ řekl Rennie a jeho úsměv se rozšířil. „Já jsem pouze pokorný druhý radní. Vedení má v rukou Andy Sanders a Barbaru zatýkal Peter Randolph – náš nový policejní náčelník, jak možná víte.“

„Jinými slovy máte čisté ruce. Takové bude vaše stanovisko, až Kupole zmizí a začne vyšetřování.“

Velký Jim si vychutnával frustraci, kterou slyšel v hlase toho zatr-pacence. Pentagonský hajzulák byl zvyklý být v sedle. Uzda byla pro něj nová zkušenost.

„Proč by měly být špinavé, plukovníku Coxi? U jedné z obětí se našly Barbarovy vojenské známky. Těžko se dá představit něco jednoznačnějšího.“

„Jak příhodné.“

„Říkejte si tomu, jak chcete.“

„Jestli si naladíte zprávy na kabelovkách,“ řekl Cox, „uvidíte, že ohledně Barbarova zatčení se vyrojily vážné otázky, zvlášť ve světle jeho vojenských záznamů, které jsou příkladné. Také se objevily otázky ohledně vaší pověsti, která tak příkladná není.“

„Myslíte, že mě něco z toho překvapuje? Vy, chlapci, umíte pěkně zacházet s médii. Tohle děláte už od Vietnamu.“

„CNN má reportáž o tom, jak vás koncem devadesátých let vyšetřovali kvůli neetickým obchodním praktikám. Na NBC hlásili, že v roce 2008 vás vyšetřovali za neetické úvěrové praktiky. Mám dojem, že jste byl obviněn z vybírání nezákonně vysokých úroků? Někde kolem čtyřiceti procent? Pak za zpětné odkupování aut a nákladních vozů, které už byly dvakrát a někdy i třikrát zaplaceny? Vaši voliči se na to pravděpodobně dívají ve zprávách sami.“

Všechna ta obvinění byla dávno pryč. Tehdy zaplatil pořádné peníze, aby zmizela. „Lidé v mém městečku vědí, že tyhle televizní zpravodajské šou odvysílají kdejakou pitomost, jen aby se prodalo víc tubiček krému na hemeroidy a víc prášků na spaní.“

„To není všechno. Podle maineského státního návladního vás předchozí policejní náčelník – ten, co zahynul minulou sobotu – vyšetřoval pro daňové úniky, zpronevěru městských prostředků a městského majetku a zapojení do ilegálních drogových aktivit. Tyhle poslední věci jsme ještě nepustili do tisku a nemáme ani v úmyslu to udělat… pokud nepřistoupíte na kompromis. Rezignujte na funkci městského radního. Pan Sanders by měl také odstoupit. Jmenujte Andreu Grinnellovou, třetí radní, hlavním úředníkem a Jacquelinu Wettingtonovou zplnomocněnkyní prezidenta v Chester’s Millu.“

Velkého Jima to vyděsilo tak, že ztratil i zbytky dobré nálady. „Chlape, zešílel jste? Andrea Grinnellová je narkomanka – závislá na oxycontinu – a ta Wettingtonová nemá v té své zatr-patr hlavě kouska rozumu!“

„Ujišťuji vás, že to není pravda, Rennie.“ Už ne pane Rennie. Éra přátelského přístupu zřejmě skončila. „Wettingtonová dostala pochvalu za pomoc při rozbíjení ilegálního drogového gangu, který operoval v blízkosti Šedesáté sedmé bojové podpůrné nemocnice ve Würzburgu v Německu, a osobně ji doporučil Jack Reacher, sakra nejtvrdší armádní policista, jaký kdy sloužil, tedy dle mého pokorného názoru.“

„Na vás nic pokorného není, pane, a vaše bezbožné vyjadřování mi nevyhovuje. Jsem křesťan.“

„Křesťan, co prodává drogy, podle mých informací.“

„Kameny a hole mi zlámat kosti mohou, leč nadávky mi neublíží.“ Zvlášť pod Kupolí, pomyslel si Velký Jim a usmál se. „Máte vůbec nějaký důkaz?“

„Ale no tak, Rennie – mezi námi ostrými hochy, záleží na tom? Kupole je pro média větší událost než jedenácté září. A ta média s vámi zatím soucítí. Jestli nezačnete dělat kompromisy, natřu vás sračkama tak tlustě, že se jich nikdy nezbavíte. Jakmile Kupole praskne, uvidíme se před senátním podvýborem, velkou porotou a pak vás navštívím v base. To vám slibuju. Ale odstupte z funkce a nic z toho nebude. To vám taky slibuju.“

„Až Kupole praskne,“ dumal Rennie. „A kdy to tak bude?“

„Možná dřív, než si myslíte. Mám v plánu být uvnitř první a můj první pracovní příkaz bude nasadit vám želízka a eskortovat vás do letadla, které vás dopraví do Fort Leavenworthu v Kansasu, kde vás budou držet na útraty Spojených států až do procesu.“

Velký Jim na okamžik ztratil řeč před takovou neuvěřitelnou smělostí. Pak se rozesmál.

„Jestli opravdu chcete, co je pro vaše městečko nejlepší, Rennie, tak odstupte. Podívejte se, co se za vás stalo: šest vražd – z toho dvě včera v noci v nemocnici – jedna sebevražda, nepokoje kvůli potravinám. Vy na tuhle práci nestačíte.“

Velký Jim sevřel do ruky zlatý baseballový míček a stiskl. Carter Thibodeau se na něj díval a ustaraně se mračil.

Kdybys tu byl, plukovníku Coxi, dal bych ti ochutnat stejné medicíny jako Cogginsovi. Jako že je mi bůh svědkem.

„Rennie?“

„Jsem tady.“ Odmlčel se. „A vy jste tam.“ Zase se odmlčel. „A Kupole se nehroutí. Myslím, že tohle oba víme. Hoďte si na ni největší atomovku, jakou máte, ať jsou okolní městečka neobyvatelná na dvě stovky let, zabijte všechny v Chester’s Millu radiací, jestli sem radiace proniká, ale stejně nepovolí.“ Zrychleně dýchal, ale srdce mu v hrudi bušilo silně a pravidelně. „Protože ta Kupole je boží vůle.“

V což v hloubi duše věřil. Stejně jako věřil, že je boží vůle, aby převzal tohle městečko a vedl ho po příští týdny, měsíce a roky.

„Cože?“

„Slyšel jste.“ Věděl, že všechno, celou svou budoucnost, sází na výdrž Kupole. Věděl, že někteří lidé ho budou kvůli tomu považovat za blázna.

Také věděl, že ti lidé jsou nevěřící pohani. Jako plukovník James O. Zatr-Patr Cox.

„Rennie, buďte rozumný. Prosím.“

Velkému Jimovi se to prosím líbilo. Rázem se mu vrátila dobrá nálada. „Tak si to zrekapitulujeme, ano, plukovníku Coxi? Vedení má v rukou Andy Sanders, ne já. Ačkoli já si přirozeně vážím zdvořilého telefonátu od tak vysoce postavené kopky hnoje, jako jste vy. A i když jsem si jistý, že Andy si rovněž bude vážit vaší nabídky, aby to tu řídil – jako na dálkové ovládání – myslím, že mu promluvím z duše, když řeknu, že si tu svoji nabídku můžete vzít a strčit tam, kam slunko nezasvítí. My jsme tu odkázaní sami na sebe a taky si to sami zvládneme.“

„Jste blázen,“ řekl Cox udiveně.

„Tak nevěrci pokaždé nazývají zbožné. Je to jejich poslední obrana proti víře. My jsme na to zvyklí a nijak vám to nevyčítám.“ To byla lež. „Můžu se na něco zeptat?“

„Ptejte se.“

„Odříznete nám telefony a počítače?“

„To by se vám určitě líbilo, že?“

„Jistěže ne.“ Další lež.

„Telefony a internet zůstanou. Stejně tak zůstává v plánu tisková konference, která se koná v pátek. Na ní dostanete jisté nepříjemné otázky, to vás ujišťuji.“

„Nemám v úmyslu v dohledné budoucnosti na nějaké tiskové konference chodit, plukovníku. Ani Andy. A paní Grinnellová není zrovna při smyslech, chudáček. Takže tu svoji tiskovku můžete rovnou zru –“

„Ale ne. Vůbec ne.“ Že by v Coxově hlase slyšel úsměv? „Tisková konference se bude konat v pátek v poledne a bude spousta času prodat hromady mastiček na hemoroidy při večerních zprávách.“

„A kdo si myslíte, že tam z našeho městečka přijde?“

„Všichni, Rennie. Naprosto všichni. Protože se chystáme povolit příbuzným, aby přišli ke Kupoli na hranici městečka s Mottonem – tam, kde se zřítilo letadlo, v němž zahynula manželka pana Sanderse, jak si možná vzpomínáte. Tisk tam bude, aby všechno zaznamenal. Bude to jako návštěvní den ve státní věznici, jenomže tady se nikdo ničím neprovinil. Možná až na vás.“

Rennieho znovu zaplavila zuřivost. „To nemůžete udělat!“

„Ale můžu.“ Ten úsměv tam byl. „Vy si můžete sedět na své straně Kupole a dělat na mě dlouhý nos. Já zase můžu sedět na své a dělat totéž. Návštěvníci se seřadí a všichni, kdo s tím budou souhlasit, budou mít tričko s nápisem DALE BARBARA JE NEVINNÝ a PUSŤTE DALEA BARBARU a JAMES RENNIE PŘED SOUD. Dojde k dojemným shledáním, budou se dotýkat dlaněmi a Kupole bude mezi nimi, možná se i pokusí políbit. To bude skvělý materiál pro televizi a bude to skvělá propaganda. A hlavně se lidé ve vašem městečku začnou ptát, co udělají s někým, kdo je tak neschopný, jako jste vy, a kdo přesto všechno řídí.“

Hlas Velkého Jima se změnil v tlumené zavrčení. „To nedovolím.“

„Jak to chcete zastavit? Je to přes tisíc lidí. Nemůžete je všechny postřílet.“ Když promluvil znovu, hlas měl klidný a rozumný. „No tak, Rennie, pojďme to vyřešit. Pořád z toho můžete vyjít čistý. Stačí jenom, když se vzdáte vedení.“

Velký Jim si všiml, že Junior se sune halou k předním dveřím jako duch, stále v pyžamových kalhotách a sandálech, ale zvláštní zájem tím nevzbudil. Junior mohl padnout mrtvý přímo na chodbě a Velký Jim by zůstal shrbený nad stolem, se zlatým baseballovým míčkem sevřeným v jedné ruce a s telefonem v druhé. Hlavou mu duněla jediná myšlenka: dosadit Andreu Grinnellovou do vrcholné funkce a zástupce jí bude dělat policistka Dudová.

To byl vtip.

Mizerný vtip.

„Plukovníku Coxi, s tím se můžete jít vysrat.“

Zavěsil, otočil se na kancelářské židli a mrskl zlatým baseballovým míčkem. Zasáhl podepsané foto Tigera Woodse. Sklo se roztříštilo, rámeček dopadl na podlahu a Carter Thibodeau, který byl zvyklý budit hrůzu v jiných, ale málokdy strach zažil sám, vyskočil na nohy.

„Pane Rennie? Stalo se vám něco?“

Vypadal tak. Na tvářích mu vyvstávaly nepravidelné fialové skvrny. Malé oči měl rozšířené a poulily se z důlků zaplněných tuhým tukem. Žíla na čele mu pulzovala.

„Nikdy mi tohle městečko nevezmou,“ zašeptal Velký Jim.

„Samozřejmě že ne,“ souhlasil Carter. „Bez vás jdeme ke dnu.“

To Velkého Jima trochu uklidnilo. Natáhl se po telefonu, ale pak si vzpomněl, že Randolph si šel domů odpočinout. Nový náčelník se od počátku krize pořádně nevyspal a řekl Carterovi, že má v úmyslu vyspávat nejmíň do poledne. A to bylo v pořádku. Ten chlap byl stejně k ničemu.

„Cartere, napíšeš vzkaz. Ukážeš to Morrisonovi, jestli dnes na stanici velí on, pak to necháš ležet u Randolpha na stole. Pak se vrátíš sem.“ Odmlčel se a chvíli zamračeně přemýšlel. „A podívej se, jestli tam mířil i Junior. Šel ven, když jsem telefonoval s tím nafoukaným Coxem. Jestli na stanici není, nechoď ho hledat, ale jestli je, tak se přesvědč, jestli je v pořádku.“

„Jasně. Jaký je ten vzkaz?“

„‚Milý náčelníku Randolphe: Jacqueline Wettingtonová musí být okamžitě odstraněna z policejního oddělení Chester’s Millu.‘“

„Znamená to, že ji má vyhodit?“

„Jistěže.“

Carter čmáral do notesu a Velký Jim mu dal čas, aby to stihl. Byl už opět v pohodě. Víc než to. Už zase jel na vlně. „Ještě přidej: ‚Milý policisto Morrisone: až dnes přijde Wettingtonová do práce, laskavě ji informujte, že je uvolněna ze služby, a nařiďte jí, aby si vyklidila skříňku. Jestli se zeptá na důvod, tak jí řekněte, že reorganizujeme oddělení a její služby už nebudou zapotřebí.“

„Píše se reorganizujeme se z nebo s, pane Rennie?“

„Na pravopisu nezáleží. Jde o obsah.“

„Už to mám. Je to všechno?“

„Ne. Řekni, že kdo ji uvidí první, ať jí odejme odznak a pistoli. Jestli se začne vzpírat a tvrdit, že pistole je její osobní majetek, tak jí můžou dát potvrzení a říct, že jí zbraň buď vrátí nebo že ji znovu přijmou, až krize pomine.“

Carter psal ještě chvíli a pak zvedl hlavu. „Co si myslíte, že je Juniorovi, pane Rennie?“

„Nevím. Asi jenom migrény. Ale teď nemám čas se tím zabývat. Musíme řešit naléhavější věci.“ Ukázal na zápisník. „Ukaž mi to.“

Carter to udělal. Rukopis byl smyčkovatá škrábanice žáka třetí třídy, ale bylo tam všechno. Rennie vzkaz podepsal.

9

Carter odnesl plody své sekretářské práce na policejní oddělení. Henry Morrison je přijal s nedůvěrou, která se málem rovnala vzpouře. Carter se také poohlédl po Juniorovi, ale ten tu nebyl a nikdo ho neviděl. Požádal Henryho, aby když tak ohlásil, až se objeví.

Pak ho náhle něco napadlo a zašel dolů navštívit Barbieho. Ten ležel na pryčně s rukama za hlavou.

„Volal tvůj šéf,“ oznámil. „Ten Cox. Pan Rennie ho nazval náfukou.“

„To věřím,“ řekl Barbie.

„Pan Rennie ho poslal do prdele. A víš co? Ten tvůj armádní přítelíček si to musel nechat líbit. Co si o tom myslíš?“

„Nijak mě to nepřekvapuje.“ Barbie se dál díval na strop. Mluvil klidně. To Cartera rozčilovalo. „Cartere, přemýšlel jsi někdy o tom, kam tohle povede? Zkusil ses na to podívat z dlouhodobého hlediska?“

„Žádné dlouhodobé hledisko není, Bárbíno. Už ne.“

Barbie se dál díval na strop a v koutcích úst měl dolíčky úsměvu. Jako by věděl něco, co Carter ne. V Carterovi to vzbudilo chuť odemknout dveře cely a praštit toho zasrance, až by se mu zatmělo před očima. Pak si vzpomněl, co se stalo na parkovišti u Dippera. Jenom ať Barbara zkusí bojovat s popravčí četou těmi svými špinavými triky. Jenom ať to zkusí.

„Ještě se uvidíme, Bárbíno.“

„O tom nepochybuju,“ řekl Barbie, ale stále se neobtěžoval se na něj ani podívat. „Tohle je maloměsto, chlapče, a všichni fandíme svýmu týmu.“

10

Když zazvonil zvonek na faře, Piper Libbyová byla stále v tričku a šortkách, které nosila místo pyžama. Otevřela dveře, protože se domnívala, že návštěvníkem bude Helena Rouxová, která přišla o hodinu dřív na sjednanou schůzku, na které měly probrat Georgiin pohřeb. Ale byla to Jackie Wettingtonová. Byla v uniformě, ale nad levým prsem neměla odznak a na boku neměla pistoli. Vypadala otřeseně.

„Jackie? Co se stalo?“

„Vyrazili mě. Ten hajzl to na mě chystal už od vánočního večírku na policejním oddělení, kdy se mě snažil ochmatávat a já ho plácla po ruce, ale pochybuju, že je to jenom kvůli tomu nebo že je to to hlavní…“

„Pojďte dál,“ pobídla ji Piper. „Našla jsem ve skříňce ve spíži malý plynový vařič – asi po posledním pastorovi, a kupodivu ještě funguje. Nedáte si šálek horkého čaje?“

„Nádhera,“ řekla Jackie. Oči se jí zalily slzami a ty přetekly. Skoro zlostně si otřela tváře.

Piper ji zavedla do kuchyně a na lince zapálila jednohořákový kempový vařič značky Brinkman. „Teď mi všechno povězte.“

Jackie pověděla a nevynechala ani kondolenci Henryho Morrisona, která byla sice neohrabaná, ale upřímná. „On při tom šeptal,“ zdůraznila a vzala si od Piper podávaný šálek. „Jako by to tu teď převzalo zasraný gestapo. Omluvte ty výrazy.“

Piper jenom mávla rukou.

„Henry říká, že jestli budu zítra na městské schůzi protestovat, jenom všechno zhorším – Rennie na mě vybalí hromadu obvinění z neschopnosti, které si vycucá z prstu. Henry má nejspíš pravdu. Ale největší neschopný blb, který na oddělení dnes ráno byl, to tam řídí. Pokud jde o Rennieho… rve na oddělení policajty, kteří budou věrní jemu v případě nějakého organizovaného protestu proti tomu, jak to tu vede.“

„Jistěže,“ přitakala Piper.

„Většina těch nových je tak mladá, že si nemůžou legálně koupit ani pivo, ale už nosí zbraň. Napadlo mě, že Henrymu řeknu, že příště je na řadě on – vyjadřoval se k tomu, jak Randolph řídí oddělení, a samozřejmě že mu ti vlezdoprdelisti všechno donesli – ale podle jeho výrazu jsem poznala, že už to ví.“

„Chcete, abych zašla za Renniem?“

„To by k ničemu nebylo. Vlastně ani nelituju, že jsem pryč, akorát mě žere, že mě vyrazili. Velký problém je, že budu hodně nápadná na to, co se stane zítra v noci. Možná budu muset zmizet s Barbiem. Za předpokladu, že vůbec najdeme místo, kam bychom se zašili.“

„Nerozumím, o čem to mluvíte.“

„Já vím, ale povím vám to. A tady to začíná být riskantní. Jestli si to nenecháte pro sebe, skončím v base taky. Možná budu dokonce stát vedle Barbary, až bude Rennie řadit popravčí četu.“

Piper si ji vážně prohlížela. „Mám tři čtvrtě hodiny, než sem přijde matka Georgie Rouxové. Stačí tolik času, abyste mi to vypověděla?“

„Bohatě.“

Jackie začala ohledáním těl v pohřebním ústavu. Popsala stopy po švech na Cogginsově tváři a zlatý míček, který viděl Zrzek. Zhluboka se nadechla a prozradila svůj plán osvobodit Barbieho během mimořádné městské schůze, která se má příští večer konat. „Ovšem nemám tušení, kam ho schováme, jestli se nám podaří ho dostat ven.“ Usrkla čaj. „Tak co vy na to?“

„Že si dám ještě šálek. A vy?“

„Mně to stačí, díky.“

Piper stojící u linky řekla: „To, co plánujete, je strašně nebezpečné – to vám určitě nemusím zdůrazňovat – ale možná není jiná cesta, jak zachránit nevinnému člověku život. Nikdy jsem ani na vteřinu nevěřila, že ty vraždy spáchal Dale Barbara, a po svém osobním střetu s našimi představiteli zákona mě moc nepřekvapuje myšlenka, že ho chtějí popravit jenom kvůli tomu, aby to tu nepřevzal.“ Potom se chopila stejné nitky jako Barbie, aniž o tom věděla: „Rennie se na to nedívá z dlouhodobého hlediska, a ani ti policisté. Všichni se starají jenom o to, kdo tady tomu skleníku šéfuje. Takový způsob uvažování může končit jedině katastrofou.“

Vrátila se ke stolu.

„Skoro od prvního dne, kdy jsem se sem vrátila převzít pastorát – což byla moje touha už od raného dětství – jsem věděla, že Jim Rennie je zakuklené monstrum. Teď – pokud mi prominete ten melodramatický obrat – se monstrum vylíhlo.“

„Díky bohu,“ řekla Jackie.

„Děkujete bohu za to, že se zrodilo monstrum?“ usmála se Piper a povytáhla obočí.

„Ne – děkuju bohu, že to tak berete.“

„Ale vy máte ještě něco, že?“

„Mám. Ledaže byste se do toho nechtěla zaplést.“

„Zlatíčko, já už v tom zapletená jsem. Když vás můžou zavřít za spiknutí, tak mě za to, že jsem něco slyšela a neohlásila. Teď jsme to, čemu naše vláda tak pěkně říká ‚tuzemští teroristé‘.“

Jackie to přijala s pochmurným mlčením.

„Vy nemluvíte jenom o osvobození Dalea Barbary, že? Vy chcete zorganizovat aktivní hnutí odporu.“

„Asi jo,“ přisvědčila Jackie a trochu bezmocně se zasmála. „Po šesti letech v americké armádě bych to nikdy nečekala – vždycky jsem byla vlastenka bez ohledu na cokoliv – ale… napadlo vás, že se Kupole třeba nerozbije? Ani na podzim, ani v zimě? Možná ani příští rok nebo do konce našeho života?“

„Ano.“ Piper byla klidná, ale z tváří jí vyprchala skoro všechna barva. „Napadlo. Myslím, že to napadlo všechny v Millu, i když třeba jenom v hloubi duše.“

„Tak o tom přemýšlejte. Chcete strávit rok nebo pět let v diktátorském režimu, který vede vraždící idiot? Za předpokladu, že máme pět let?“

„Jistěže ne.“

„Pak je možná tohle jediná chvíle, kdy se dá zastavit. Možná už není embryo, ale to, co buduje – ta mašinérie – je stále ještě mládě. Teď je nejvhodnější doba.“ Jackie se odmlčela. „Jestli policii nařídí, aby začala odebírat občanům zbraně, možná je to jediná chvíle.“

„Co chcete, abych udělala?“

„Dovolila nám, abychom se sešli na faře. Dnes v noci. Tihle lidé, jestli všichni přijdou.“ Ze zadní kapsy vytáhla seznam, nad kterým se mořily s Lindou Everettovou.

Piper rozložila list papíru z notesu a zahloubala se nad ním. Bylo na něm osm jmen. Zvedla hlavu. „Lissa Jamiesonová, ta knihovnice s křišťály? Ernie Calvert? Jste si těmi dvěma jistá?“

„Koho naverbovat lepšího než knihovnici, když tu začíná diktátorský režim a musíme se s ním nějak potýkat? Pokud jde o Ernieho… chápu to tak, že po tom, co se včera stalo u supermarketu, kdyby Jim Rennie přecházel ulici a hořel plamenem, Ernie by ho ani nepochcal, aby ho uhasil.“

„Poněkud krkolomné, ale rozhodně barvité.“

„Chtěla jsem poslat Julii Shumwayovou, aby u Ernieho a Lissy vysondovala, jak to s nimi vypadá, ale teď to můžu udělat sama. Zdá se, že mám najednou spoustu volného času.“

Zazvonil zvonek u dveří. „To je možná ta truchlící matka,“ vstávala Piper. „Předpokládám, že už bude přiopilá. Má ráda kávovou brandy, ale pochybuji, že to tu bolest nějak otupí.“

„Ještě jste mi neřekla, co si myslíte o té schůzi,“ zastavila se Jackie.

Piper Libbyová se usmála. „Povězte našim místním spoluteroristům, aby dorazili mezi devátou a půl desátou dnes večer. Měli by přijít pěšky a po jednom – standardní postup francouzského odporu. Není potřeba dávat okatě najevo, co děláme.“

„Děkuju vám,“ řekla Jackie. „Fakt moc děkuju.“

„Není zač. Je to taky moje městečko. Mohu vám navrhnout, abyste vyklouzla zadním vchodem?“

11

Vzadu v dodávce Romea Burpeeho ležela hromada čistých hadrů. Zrzek svázal dva dohromady a vytvořil si tak šátek, kterým si převázal obličej tak, aby kryl dolní polovinu, ale stejně mu nos, hrdlo a plíce ucpával puch z mrtvého medvěda. První červi už mršině pokryli oči, otevřenou tlamu a odkrytou mozkovou tkáň.

Zrzek vstal, couvl a trochu se zapotácel. Romeo ho chytil za loket.

„Jestli omdlí, chyťte ho,“ řekl Joe nervózně. „Možná že ta věc zasahuje dospělé už tady.“

„To jenom ten smrad,“ uklidňoval je Zrzek. „Už je mi líp.“

Ale i dál od medvěda svět divně páchl: byl zakouřený a těžký, jako by se celé městečko Chester’s Mill proměnilo v obrovskou uzavřenou místnost. Kromě kouře a rozkládajícího se zvířete Zrzek cítil i hnijící rostliny a bahenní pach, který nepochybně stoupal z vysychajícího koryta Prestilského potoka. Kéž by zafoukal vítr, pomyslel si, ale občas tu zavanul pouze slabounký poryv, který přinesl jenom další puchy. Dál na západě byla mračna – nad New Hampshirem nejspíš lilo jako z konve – ale když mraky doputovaly ke Kupoli, rozdělily se jako řeka před balvanem trčícím v proudu. Zrzek stále víc pochyboval o tom, že by mohlo pod Kupolí pršet. V duchu si poznamenal, že by se měl podívat na některé meteorologické webové stránky… pokud najde volnou chvilku. Život byl najednou děsivě hektický a ztratil svůj řád, což bylo znepokojivé.

„Že by ten béďa chcípl na vzteklinu, doktore?“ nadhodil Romeo.

„Pochybuji. Myslím, že je to přesně tak, jak říkaly děti: jasná sebevražda.“

Nasoukali se do dodávky, Romeo za volant, a pomalu jeli po Černohřbeté cestě. Zrzek měl na klíně Geigerův počítač. Rovnoměrně cvakal. Pozoroval, jak ručička stoupá ke značce +200.

„Tady zastavte, pane Burpee!“ vykřikla Norrie. „Než vyjedete z lesa! Jestli omdlíte, tak bych ráda, aby to s váma neseklo zrovna za volantem, i když jedeme jako šneci.“

Romeo poslušně zajel ke krajnici. „Vyskočte si, děti. Budu vám dělat chůvu. Doktor pojede sám.“ Obrátil se k Zrzkovi. „Vezměte si dodávku, ale jeďte pomalu a zastavte ve vteřině, kdy záření zesílí tak, že bude nebezpečný. Nebo když vám začne bejt divně. My půjdeme pěšky za váma.“

„Buďte opatrný, pane Everette,“ nabádal ho Joe.

Benny dodal: „Nebojte se, že omdlíte a skončíte ve škarpě. Vytlačíme vás zpátky na silnici, až k vám dojdeme.“

„Díky,“ řekl Zrzek. „Vaše srdečnost je mi vskutku povzbuzením.“

„Cože?“

„Ale nic.“

Zrzek usedl za volant a zavřel dvířka u řidiče. Na vedlejším sedadle pocvakával Geigerův počítač. Zrzek vyjel – velice pomalu – z lesa. Vpředu stoupala Černohřbetá cesta k sadu. Nejdřív neviděl nic neobvyklého a zklamání jím projelo až do morku kostí. Pak ho do očí udeřil jasný fialový záblesk a Zrzek spěšně dupl na brzdy. Něco tam nahoře bylo, opravdu, cosi jasného uprostřed houštiny neprořezávaných jabloní. Ve zpětném zrcátku viděl, že ostatní se zastavili těsně za ním.

„Zrzku?“ zavolal Romeo. „Dobrý?“

„Vidím to.“

Napočítal do patnácti a znovu se fialově zablesklo. Zrovna sahal po Geigerově počítači, když na něj okénkem u řidiče nakoukl Joe. Na pleti mu vyvstávaly nové beďary jako stigmata. „Cítíte něco? Malátnost? Nemotá se hlava?“

„Ne,“ odpověděl Zrzek.

Joe ukázal dopředu. „Tamhle to s námi praštilo. Přímo na tamtom místě.“ Zrzek viděl ve štěrku na levé straně cesty stopy po pádu.

„Jděte až tam,“ radil Zrzek. „Všichni čtyři. Uvidíme, jestli omdlíte znovu.“

„Šmarjá,“ ozval se Benny, který se připojil k Joeovi. „Jsem snad pokusnej králík?“

„No, spíš si myslím, že pokusný králík je Romeo. Jdete do toho, Romeo?“

„Jo.“ Otočil se k dětem. „Jestli sebou praštím a vy ne, odtáhněte mě zase sem. Zdá se, že tady jsme mimo dosah.“

Čtveřice došla ke stopám ve štěrku a Zrzek za volantem dodávky je napjatě pozoroval. Došli až skoro k cíli, když Romeo nejdřív zpomalil a pak se zapotácel. Norrie a Benny k němu přiskočili z jedné strany, Joe z druhé. Ale Romeo neupadl. Po chvíli se zase narovnal.

„Nevím, jestli to bylo něco opravdovýho nebo jenom… jak se tomu říká… síla sugesce, ale už je mi dobře. Na vteřinku se mi jenom zamotala hlava. Vy jste něco cítily, děcka?“

Zavrtěly hlavou. Zrzka to nepřekvapilo. Skutečně to bylo jako plané neštovice: lehké onemocnění, jímž trpí většinou děti, a chytí se jenom jednou.

„Jeďte, doktore,“ zavolal Romeo. „Přece se nepovlečete se vším tím olovem nahoru, když nebudete muset, ale buďte opatrnej.“

Zrzek pomalu vyjel. Slyšel, jak cvakání Geigerova počítače zrychluje, ale necítil vůbec nic neobvyklého. Na hřebeni blikalo světlo v patnáctivteřinových intervalech. Dojel k Romeovi a dětem, pak je předjel.

„Nic necí –“ začal, a pak to přišlo: vlastně se mu hlava nemotala, ale měl pocit, že všechno je najednou podivně a nezvykle jasné. Dokud to trvalo, hlava mu připadala jako teleskop, kterým by mohl vidět všechno, co by se mu zachtělo, bez ohledu na vzdálenost. Mohl by se podívat na svého bratra, který jede dnes ráno do práce v San Diegu, kdyby Zrzek chtěl.

Někde v přilehlém vesmíru slyšel Bennyho volat: „Páni, doktor se už ztrácí!“ Ale neztrácel se. Stále viděl prašnou silnici naprosto dokonale. Přímo božsky dokonale. Každý kámen a střípek slídy. Kdyby přece jen stočil volant – a asi to udělal – pak jen kvůli tomu, aby se vyhnul muži, který najednou stál před ním na cestě. Muž byl hubený a vypadal ještě vyšší díky absurdnímu červenobílomodrému cylindru, který měl komicky nakřivo. Měl na sobě džíny a tričko s nápisem SLADKÝ DOMOV ALABAMA ZAHRAJTE TU PÍSEŇ OD DEAD BAND.

To není člověk, to je halloweenský panák.

Ano, jistě. Co jiného by to mohlo být, když má místo dlaní zahradnické hrabičky a hlavu z pytloviny a místo očí křížky z bílých stehů?

„Doktore? Tak doktore!“ To byl Romeo.

Halloweenský panák vzplál.

Za okamžik zmizel. Zůstala pouze cesta, hřeben a fialové světlo, které blýskalo v patnáctivteřinových intervalech, jako by říkalo Pojď, pojď, pojď.

12

Romeo otevřel dveře u řidiče. „Doktore… Zrzku… jak je vám?“

„Dobře. Jak to přišlo, tak to odešlo. Předpokládám, že stejné to bylo u vás. Romeo, taky jste něco viděl?“

„Ne. Chvilku jsem měl dojem, že cejtim kouř. Ale myslím, že za to může ten smradlavej vzduch.“

„Já viděl hranici z hořících dýní,“ hlásil Joe. „Říkal jsem vám to, že?“

„Ano.“ Zrzek tomu tehdy nepřikládal zvláštní důležitost, přestože totéž slyšel z úst vlastní dcery. Teď tomu bylo jinak.

„Já slyšel jekot,“ řekl Benny, „ale zbytek jsem zapomněl.“

„Já ho slyšela taky,“ přidala se Norrie. „Byl den, ale pořád tma. Slyšela jsem hrozný křik. A myslím, že mi do obličeje padaly saze.“

„Doktore, možná bysme se měli vrátit,“ navrhl Romeo.

„To v žádném případě,“ řekl Zrzek. „Mám přece možnost, že z toho můžu dostat svoje děti – a všechny ostatní děti taky.“

„Vsadím se, že pár dospělých by se taky s chutí přidalo,“ poznamenal Benny. Joe do něj dloubl loktem.

Zrzek se podíval na Geigerův počítač. Ručička se usadila na +200. „Zůstaňte tu,“ rozhodl.

„Doktore,“ ozval se Joe, „co když se ta radiace zvýší tak, že ztratíte vědomí? Co pak máme dělat?“

Zrzek se nad tím zamyslel. „Jestli ještě budu dost blízko, tak mě vytáhněte ven. Ale ty ne, Norrie. Jenom chlapi.“

„Proč ne já?“ zeptala se.

„Protože jednoho dne budeš možná chtít mít děti. Takové, co mají dvě oči a všechny končetiny na správných místech.“

„Aha. Rozhodně zůstanu tady,“ souhlasila Norrie.

„U ostatních by krátkodobá expozice neměla vadit. Ale tím míním velmi krátkodobá. Kdybych došel třeba už do půlky svahu nebo až do sadu a tam zkolaboval, nechte mě tam.“

„To je drsný, doktore.“

„Nemyslím navždycky,“ spěšně dodal Zrzek. „V obchodě máte ještě další olověné fólie, že?“

„Jo. Měli jsme ji přivízt rovnou.“

„Souhlasím, ale nemůžete myslet na všechno. Jestli dojde na nejhorší, přivezte zbytek olověné fólie, nastříhejte pár kousků, kterými zakryjete okna auta, kterým přijedete, a naložíte mě. Sakra, možná už tou dobou budu zase na nohou a půjdu po svých domů.“

„Jo. Nebo tam taky budete ležet a chytat smrtelnou dávku.“

„Podívejte se, Romeo, nejspíš si děláme zbytečné starosti. Myslím, že ta nevolnost – a u dětí mdloby – je podobná jinému jevu spojenému s Kupolí. Jednou to pocítíte a pak už jste v pohodě.“

„Vsadíte na to život.“

„Jsou hranice, kde už něco vsadit musíme.“

„Hodně štěstí,“ řekl Joe a vsunul do okénka ruku sbalenou do pěsti.

Zrzek do ní zlehka klepl a pak totéž udělal s Norrie a Bennym. Romeo taky přisunul pěst. „Co je dobrý pro děcka, je dost dobrý i pro mě.“

13

Dvacet metrů od místa, kde měl Zrzek vidinu panáka v cylindru, se cvakání Geigerova počítače zrychlilo do frenetického drkotání. Zrzek si všiml, že ručička stojí na 1400, těsně na hranici červené.

Zastavil a vyložil výstroj. Na její oblékání se tedy netěšil. Ohlédl se po ostatních. „Varuju vás,“ řekl. „A mluvím hlavně s vámi, pane Benny Drakeu. Jestli se budete smát, šlapete domů po svých.“

„Já se smát nebudu,“ slíbil Benny, a za chvíli se chechtali všichni včetně Zrzka. Svlékl si džíny a pak si na spodky natáhl fotbalové tréninkové kalhoty. Na stehna a zadek, kam měly přijít vycpávky, nacpal předem nastříhané kusy olověné fólie. Pak si oblékl chrániče holení pro chytače a překryl je další olověnou fólií. Pak následoval olověný límec, který mu bude chránit štítnou žlázu, a olověná zástěra, která mu odstíní varlata. Byla to největší zástěra ve skladu a visela mu až po zářivě oranžové chrániče holení. Uvažoval, jestli si nemá pověsit další zástěru na záda (vypadalo by to směšně, ale lepší než umírat na rakovinu plic), ale pak to zavrhl. Už takhle si zvýšil váhu na takových sto čtyřicet kilo. A záření se neohýbá. Když bude stát ke zdroji čelem, měl by být v pořádku.

No. Možná.

Až do této chvíle se Romeovi a dětem dařilo omezit se na diskrétní uchechtávání a několik přidušených zahihňání. Sebeovládání zakolísalo, jakmile Zrzek vycpal koupací čepici velikosti XL dvěma kusy fólie a natáhl si ji přes hlavu, ale když si nasadil rukavice po loket a celek doplnil protiradiačními brýlemi, už to nikdo nevydržel.

„Ožilo to!“ zařičel Benny a začal se toporně procházet s rozpaženýma rukama jako Frankensteinova příšera. „Pane, ožilo to!“

Romeo se odpotácel ke krajnici, kde se posadil a řval smíchy. Joe a Norrie se zhroutili přímo na cestu a váleli se tam jako popelící se slepice.

„Takže jdete pěšky, všichni do jednoho,“ uzavřel Zrzek, ale usmíval se. Nastoupil si zpátky do dodávky (se značnými potížemi).

Před ním blýskalo fialové světlo jako maják.

14

Henry Morrison odjel z policejní stanice, protože se tamější prostředí začalo podobat přestávce ve fotbalových šatnách a kravál, který rekruti dělali, už byl nesnesitelný. Všechno šlo nějak šejdrem. Henry to tušil ještě dřív, než se Thibodeau, ten gauner, který teď dělal radnímu Renniemu osobního strážce, ukázal s podepsaným příkazem, aby vyrazili Jackie Wettingtonovou – dobrou policistku a skvělou ženskou.

Henry to považoval za první tah v zřejmě soustavném úsilí zbavit policejní oddělení starších policistů, které Rennie pokládal za stoupence Vévody Perkinse. Henry bude na řadě příště. Freddy Denton a Rupert Libby nejspíš zůstanou. Rupert byl průměrný blb, ale Denton byl horší. Linda Everettová taky půjde. Stacey Mogginová nejspíš taky. Potom bude millské policejní oddělení výlučně chlapeckým klubem, kromě toho vemena Lauren Conreeové.

Pomalu projížděl Hlavní ulicí, která byla skoro prázdná – jako ulička opuštěného městečka ve filmové kovbojce. Pod markýzou Globu seděl Šupák Sam a ta láhev mezi jeho koleny nejspíš neobsahovala pepsi colu, ale Henry nezastavil. Ať si ten starý násoska přihne.

Johnny a Carrie Carverovi zatloukali okna večerky u benzínky prkny. Oba měli na pažích modré stužky, které se začaly objevovat po celém městě. Henrymu z nich naskakovala husí kůže.

Zalitoval, že se nenechal přeložit do Orona, když se před rokem na tamějším oddělení uvolnilo místo. Nebyl by to žádný kariérní postup a věděl, že zfetovaní a opilí vysokoškoláci nejsou pro policajty žádný med, ale byl tam lepší plat a Frieda říkala, že oronské školy jsou prvotřídní.

Ale Vévoda ho nakonec přesvědčil, aby zůstal. Slíbil mu, že na příští městské schůzi pro něj prosadí zvýšení platu o pět tisíc ročně, a naprosto důvěrně Henrymu sdělil, že hodlá vyrazit Petera Randolpha, pokud Randolph neodejde sám. „Postoupil bys na zástupce náčelníka, a to je dalších deset táců ročně,“ říkal Vévoda. „Až půjdu do důchodu, můžeš postoupit úplně nejvýš, jestli budeš chtít. Nebo místo toho samozřejmě můžeš vozit na kolej kluky z vysoké, co jim schnou zvratky na kalhotách. Rozmysli si to.“

Znělo mu to dobře, a znělo to dobře (no… celkem dobře) i Friedě, a dětem se samozřejmě ulevilo, protože se jim do stěhování vůbec nechtělo. Ale teď byl Vévoda mrtvý, Chester’s Mill pod Kupolí a policejní oddělení se měnilo v cosi, kde to vypadalo špatně a smrdělo ještě hůř.

Zabočil na Prestilskou ulici a uviděl před žlutou policejní páskou nataženou kolem domu McCainových stát Juniora. Měl na sobě pyžamové kalhoty, sandály a nic jiného. Zřetelně se potácel a Henryho nejdřív napadlo, že Junior a Šupák Sam mají toho dne mnoho společného.

Jeho druhá myšlenka – a vzpomínka – patřila policejnímu oddělení. Možná už tam dlouho patřit nebude, ale zatím byl zaměstnancem, a jedním ze základních pravidel Vévody Perkinse bylo Nikdy nedovol, abych viděl jméno některého millského policisty v Černé kronice Demokratu. A Junior, ať se to Henrymu líbilo nebo ne, byl policista.

Zajel s trojkou k obrubníku a zašel k Juniorovi, který se houpal dopředu a dozadu. „Hele, Juniore, co kdybych tě odvezl na stanici, nalil do tebe trochu kafe a…“ Nechal tě vystřízlivět, chtěl ještě dodat, ale pak si všiml, že kluk má pyžamové kalhoty mokré. Junior se pomočil.

Polekaný a znechucený – tohle nikdo nesmí vidět, řekl by Vévoda – natáhl Henry ruku a chytil Juniora za rameno. „Pojď, chlapče. Ať tě nikdo neočumuje.“

„Byly to moje holky,“ pronesl Junior, ani se neotočil. Začal se kývat rychleji. Jeho tvář – aspoň to, co z ní Henry zahlédl – byla zasněná, jako uhranutá. „Zubil jsem je, abych je mohl oňukat. Žádná kláda. Fraňousky.“ Zasmál se, pak si odplivl. Tedy pokusil se o to. Z brady mu visela hustá bílá slina a houpala se jako kyvadlo.

„To by stačilo. Odvezu tě domů.“

Tentokrát se Junior otočil a Henry uviděl, že není opilý. Levé oko měl jasně rudé. Zornici příliš rozšířenou. Levou stranu úst měla staženou dolů, takže byly vidět zuby. Ten strnulý pohled Henrymu na okamžik připomněl film Mr. Sardonicus, při kterém se v dětství bál.

Junior nepotřeboval jet na stanici na kafe a nepotřeboval jet domů, aby se z toho vyspal. Junior potřeboval jet do nemocnice.

„Tak pojď, chlapče,“ řekl Henry. „Půjdeme.“

Junior nejdřív vypadal docela povolně. Henry ho dovedl až skoro k autu, když se Junior znovu zastavil. „Voněly stejně a mně se to líbilo,“ oznámil. „Hurará rará, brzo bude sníh.“

„Jasně, to víš, že jo.“ Henry doufal, že dopraví Juniora kolem kapoty vozu na přední sedadlo, ale teď se to zdálo nepraktické. Vzadu to bude muset stačit, i když zadní sedadla jejich vozů obvykle páchla hodně vydatně. Junior se ohlédl na dům McCainových a na jeho napůl ztuhlé tváři se rozhostil toužebný výraz.

„Holky!“ vykřikl Junior. „Na vyhoz-hoz! Bez klády, fraňousky! Jenom fraňousky, vy ňam-nuny!“ Vyplázl jazyk a rychle jím zakmital o rty. Připomnělo to mazanou kukačku z kreslených filmů, která vydává podobný zvuk těsně předtím, než upláchne zlému kojotovi v oblaku prachu. Pak se zasmál a zamířil zpátky k domu.

„Ne, Juniore,“ popadl ho Henry za pás pyžamových kalhot. „Musíme…“

Junior se otočil nečekanou rychlostí. Už se nesmál. Tvář se mu proměnila ve škubající směsku nenávisti a vzteku. Vrhl se na Henryho a oháněl se pěstmi. Vystrčil jazyk a zakousl se do něj cvakajícími zuby. Blábolil nějakým cizím jazykem, který snad neměl žádné samohlásky.

Henry udělal to jediné, co ho napadlo: ustoupil stranou. Junior proletěl kolem něj a začal bušit do majáků na střeše auta. Jedno světlo rozbil a pořezal si klouby. Lidé už vycházeli z domovů, zvědaví, co se děje.

„Dthn mmn bnt!“ blábolil Junior. „Mnn! Mnn! Dthn! Dthn!“

Jedna noha mu sklouzla z chodníku a zajela do strouhy. Zapotácel se, ale udržel rovnováhu. Z brady mu už kapaly nejen sliny, ale i krev. Obě ruce měl hrozně pořezané a zakrvácené.

„Ona mě prostě šíleně rozčílila!“ zaječel Junior. „Kop sem ji kolenem, aby zlllkla, a ona se poso-sorala! Všude hovna! Já… Já…“ Ztichl. Zdálo se, že přemýšlí. Pak řekl: „Potřebuju pomoct.“ Pak mlaskl – v nehybném vzduchu to znělo hlasitě jako výstřel z dvaadvacítky – a padl dopředu jak široký, tak dlouhý mezi zaparkované policejní auto a chodník.

Henry ho odvezl do nemocnice se zapnutými majáky i sirénou. Nepřemýšlel však o tom, co Junior řekl naposled a co skoro dávalo smysl. Tak daleko se nepouštěl.

Svých problémů měl dost.

15

Zrzek pomalu vyjížděl na Černý hřbet a často se díval na Geigerův počítač, který už drnčel jako rádio nastavené mezi stanice na středních vlnách. Ručička se zvedla ze značky +400 na +1K. Zrzek nepochyboval, že bude za +4K, než dojede nahoru. Věděl, že to nemůže být dobrá zpráva – jeho „ochranný oblek“ byl přinejlepším provizorní – ale i tak jel dál a připomínal si, že záření se kumuluje. Když pojede rychle, nechytí smrtelnou dávku. Možná dočasně přijdu o vlasy, ale rozhodně nedostanu smrtelnou dávku. Mysli na to jako na bombový nálet: honem tam, udělej, co máš, a rychle zase ven.

Zapnul rádio, chytil na WCIK Mocné mraky radosti a okamžitě rádio zase vypnul. Do očí mu stékal pot, musel pořád mžikat. Klimatizace v dodávce sice jela naplno, ale i tak bylo uvnitř pekelné horko. Podíval se do zpětného zrcátka a viděl, že zbylí členové výpravy se shlukli k sobě. Vypadali velice malí.

Drnčení Geigerova počítače ustalo. Podíval se na něj. Ručička klesla na nulu.

Zrzek skoro zastavil, ale pak si uvědomil, že Romeo a děti by si mysleli, že má problémy. Kromě toho šlo nejspíš o baterii. Ale když se podíval znovu, viděl, že kontrolka stále jasně svítí.

Na kopci cesta končila smyčkou před dlouhou červenou stodolou. Před ní stál starý náklaďák a ještě starší traktor, který se nakláněl na jediném kole. Stodola vypadala v docela dobrém stavu, i když několik oken bylo rozbitých. Za ní stál opuštěný farmářský dům s částečně propadlou střechou, která nejspíš povolila pod tíhou zimního sněhu.

Vrata na konci stodoly byla dokořán a přestože měl Zrzek zavřená okna a klimatizace jela naplno, cítil moštovou vůni starých jablek. Zastavil vedle schodiště do domu. Visel přes ně řetěz a na něm cedule: NEDOVOLENÝ VSTUP JE TRESTNÝ. Cedule byla stará, zrezivělá a očividně neúčinná. Po celé verandě se válely pivní plechovky, ale kdysi tam rodina McCoyových musela sedávat o letních večerech, kdy se nechala osvěžovat větříkem a kochala se krásnými výhledy: napravo bylo celé městečko Chester’s Mill, a nalevo byla vyhlídka až do New Hampshiru. Na zeď, která kdysi byla červená a dnes bledě růžová, někdo nasprejoval WILDCATS VEDOU. Na dveřích bylo sprejem jiné barvy nastříkáno ORGIJOVÉ DEPO. Zrzek soudil, že to bylo spíš zbožné přání některého sexuálně vyhladovělého puberťáka. Nebo možná název heavymetalové skupiny.

Zvedl Geigerův počítač a poklepal na něj. Ručička poskočila a přístroj několikrát zacvakal. Zdálo se, že pracuje dobře. Prostě nezaznamenal žádnou radiaci.

Vystoupil z auta a po krátkém rozhodování sundal většinu provizorního krytí a nechal si jen zástěru, rukavice a brýle. Prošel podél stodoly, držel tubičku s čidlem od Geigerova počítače před sebou a sliboval si, že se vrátí pro zbytek svého „obleku“ ve vteřině, kdy ručička poskočí.

Ale když se vynořil zpoza rohu stodoly a světlo blýsklo ani ne čtyřicet metrů před ním, ručička se nepohnula. Vypadalo to nemožné – tedy pokud ta radiace souvisela se světlem. Zrzka napadlo jediné vysvětlení: generátor vytvářel radiační pás, aby odradil podobné průzkumníky jako on. Aby se chránil. Totéž mohlo platit o těch zvláštních stavech u něj a bezvědomí u dětí. Ochrana, jako dikobrazí ostny nebo skunkův odér.

Není spíš pravděpodobnější, že počítač je porouchaný? Možná právě dostáváš smrtelnou dávku paprsků gama. Ten krám je přece pozůstatek ze studené války.

Ale když se blížil k okraji sadu, trávou proběhla veverka a vyběhla na strom. Zastavila se na větvi obtížené neočesaným ovocem a zahleděla se na dvounohého vetřelce dole. Měla jasná očka, oháňku načepýřenou. Zrzkovi připadala svěží jako čečetka a v trávě ani na zarostlých cestičkách mezi stromy neviděl žádné zvířecí mrtvolky: žádné sebevraždy a ani žádné možné oběti ozáření.

Ocitl se už velmi blízko u světla a jeho pravidelné záblesky byly tak oslnivé, že při každém skoro musel zavírat oči. Když se podíval napravo, připadalo mu, že mu celý svět leží u nohou. Viděl městečko vzdálené šest kilometrů. Vypadalo jako hračka a výhled byl dokonalý. Mřížoví ulic, věž Kongregačního kostela, třpytky několika jedoucích aut. Viděl nízkou cihlovou budovu nemocnice Catherine Russellové a daleko na západě černou šmouhu, kam udeřila raketa. Visela zdánlivě ve vzduchu jako znamínko krásy na tváři dne. Nebe nahoře bylo bledě modré, skoro normální, ale na obzoru se z modři stala jedovatá žluť. Zrzek si byl docela jistý, že část té barvy působí znečištění – stejné svinstvo, jaké zbarvilo hvězdy do růžova – ale většina zřejmě nebyla nic nebezpečnějšího než podzimní pyl, který se nalepil na neviditelný povrch Kupole.

Znovu vykročil. Čím déle bude nahoře – zvlášť tady, kde na něj není vidět – tím nervóznější jeho přátelé budou. Chtěl jít přímo ke zdroji světla, ale nejdřív vyšel ze sadu na okraj svahu. Odsud viděl na ostatní, i když z nich byly jen takové flíčky. Odložil Geigerův počítač na zem a pak zamával oběma rukama pomalu nad hlavou, aby jim ukázal, že je v pořádku. Zamávali také.

„Tak jo,“ řekl. Ruce v těžkých rukavicích měl kluzké potem. „Koukneme se, co tu máme.“

16

V základní škole na Východní ulici měli přestávku. Judy a Janelle Everettovy seděly na vzdáleném konci hřiště s kamarádkou Deannou Carverovou, které bylo šest, takže dobře zapadala mezi Jéčka podobného věku. Deanna měla kolem levého rukávu trička omotanou tenkou modrou stužku. Vyškemrala si ji na Carrie, než odešla do školy, aby mohla být jako její rodiče.

„K čemu to je?“ zeptala se Janelle.

„Znamená to, že mám ráda policii,“ odpověděla Deanna a žvýkala svoji ovocnou rolku.

„Já chci taky,“ řekla Judy, „ale žlutou.“ Vyslovila to slovo velmi pečlivě. Kdysi dávno, když byla ještě malá, říkala jutou a Janelle se jí posmívala.

„Nemůžou být žluté,“ poučila ji Deanna, „jenom modré. Tahle rolka je moc dobrá. Chtěla bych jich mít milión.“

„Byla bys tlustá,“ řekla Janelle. „A praskla bys.“

Zahihňaly se tomu, pak na chvíli ztichly a pozorovaly větší děti. Jéčka uďobávala z domácích burákových sušenek. Některé holčičky skákaly panáka. Kluci lezli po prolézačkách a slečna Goldstoneová houpala dvojčata Pruittových na houpačkách. Paní Vanedestineová zorganizovala fotbal.

Janelle připadalo, že to všechno vypadá docela normálně, ale normální to nebylo. Nikdo nekřičel, nikdo nekvílel kvůli odřenému kolenu, Mindy a Mandy Pruittovy neprosily slečnu Goldstoneovou, aby obdivovala jejich stejné účesy. Všichni vypadali, že jenom předstírají, že je přestávka, dokonce i dospělí. A všichni – ona taky – neustále kradmo pokukovali po nebi, které by mělo být modré, ale tak docela nebylo.

To však nebylo nejhorší. Nejhorší – a trvalo to od těch záchvatů – byla dusivá jistota, že se stane něco zlého.

Deanna řekla: „Měla jsem jít o Halloweenu za Malou mořskou vílu, ale teď nepůjdu. Nepůjdu za nic. Nechci jít ven. Bojím se Halloweenu.“

„Měla jsi nějaký zlý sen?“ zeptala se Janelle.

„Ano.“ Deanna jí podala ovocnou rolku. „Nechceš zbytek? Nemám takový hlad, jak jsem myslela.“

„Ne,“ řekla Janelle. Sama nechtěla ani zbytek burákových sušenek, a to se jí vůbec nepodobalo. A Judy snědla jenom půlku sušenky. Janelle si vzpomněla, jak kdysi viděla Audrey zahnat myš do rohu v garáži. Audrey štěkala a vrhala se na myš, která se pokusila vycupitat z rohu, v němž uvízla. Janelle to rozesmutnilo, takže zavolala mámu, aby Audrey odvedla, aby nemohla myš sežrat. Máma se smála, ale udělala to.

Teď byly jako ty myši. Janelle zapomněla většinu snů, které měla během záchvatů, ale tímhle si byla jistá.

Teď se ony ocitly v rohu.

„Já prostě zůstanu doma,“ prohlásila Deanna. V levém oku jí stála slza, zářivá, čistá a dokonalá. „Zůstanu doma celý Halloween. Ani nepůjdu do školy. Nechci. Nikdo mě nedonutí.“

Paní Vanedestineová nechala fotbalu a začala zvonit konec přestávky, ale ani jedna ze tří dívek nevstávala.

„Vždyť už Halloween je,“ řekla Judy. „Podívej.“ Ukázala přes ulici k domu Wheelerových, kteří měli na verandě posazenou dýni. „A tamhle.“ Tentokrát ukázala na dvojici papundeklových duchů, kteří stáli po stranách dveří na poštu. „A hlavně tamhle.“

Naposledy ukázala na trávník před knihovnou. Stál tam vycpaný panák, kterého zrobila Lissa Jamiesonová. Nepochybně to mínila jako zábavný vtípek, ale co baví dospělé, děti často děsí. Janelle měla pocit, že ten panák od knihovny za ní zajde na návštěvu, až bude v noci ležet potmě a čekat, až usne.

Hlavu měl z pytloviny a místo očí bílé kříže z motouzu. Klobouk měl jako ten kocour z příběhů Dr. Seusse. Místo dlaní měl zahradnické hrabičky (zlé hrabivé pracky, pomyslela si Janelle) a tričko s nějakým nápisem. Nerozuměla, co znamená, ale dokázala slova přečíst: SLADKÝ DOMOV ALABAMA ZAHRAJTE TU PÍSEŇ OD DEAD BAND.

„Vidíš?“ Judy neplakala, ale oči měla veliké a vážné, plné povědomí o čemsi příliš složitém a temném, než aby to dokázala vyjádřit. „Halloween už je.“

Janelle vzala sestru za ruku a vytáhla ji na nohy. „Ne, ještě není,“ utěšovala ji… ale bála se, že je. Cosi se chystalo, cosi s ohněm. Žádné cukroví, jenom triky. Zlé triky. Zlomyslné.

„Pojďme dovnitř,“ řekla Judy a Deanně. „Budeme zpívat písničky a tak vůbec. Bude to pěkné.“

Obyčejně to bylo pěkné, ale toho dne nikoli. Ani před tou velkou ránou na nebi to nebylo pěkné. Janelle neustále myslela na panáka s bílýma křížkovýma očima. A na to škaredé tričko: ZAHRAJTE TU PÍSEŇ OD DEAD BAND.

17

Čtyři roky předtím, než dopadla Kupole, zemřel dědeček Lindy Everettové a zanechal svým vnoučatům malou, ale pěknou sumičku peněz. Lindin šek zněl na 17 234, 04 dolarů. Většina putovala na budoucí školné pro Jéčka, ale pár stovek s velkou radostí utratila na Zrzka. Blížily se jeho narozeniny a on toužil po televizním udělátku od Apple od chvíle, kdy s tím před několika lety firma přišla na trh.

Během manželství mu koupila i dražší dárky, ale z žádného neměl takovou radost jako z tohohle. Představa, že si může stahovat filmy z internetu, pak je sledovat v televizi a nebýt při tom odkázaný na menší obrazovku počítače, mu působila nebeské blaho. Udělátko byl takový bílý plastový čtvereček asi sedmnáct krát sedmnáct centimetrů a tlustý asi dva centimetry. Předmět, který Zrzek našel na Černém hřbetu, tolik připomínal jeho applovský televizní doplněk, že si v první chvíli myslel, že je to opravdu on… jenom nějak upravený, samozřejmě, aby kromě toho, že umí vysílat přes wi-fi v HD kvalitě Malou mořskou vílu do vašeho televizoru, dokáže držet celé městečko v šachu.

Věc na okraji McCoyova sadu byla tmavě šedá, nikoli bílá, a nahoře místo známého loga s jablkem Zrzek viděl jaksi znepokojivý symbol:

Nad symbolem byl krytý výčnělek velký asi jako kloub na malíčku. Uvnitř výčnělku byla čočka vyrobená buď ze skla nebo křišťálu. Právě odsud vycházely pravidelné fialové záblesky.

Zrzek se sklonil a dotkl se povrchu generátoru – pokud to tedy generátor byl. Paži a celé tělo mu okamžitě zasáhl silný šok. Pokusil se odtrhnout, ale nešlo to. Svaly se mu pevně sevřely. Geigerův počítač zacvakal, ale pak ztichl. Zrzek netušil, jestli se ručička přehoupla do nebezpečného pásma, protože nemohl hýbat ani očima. Ze světa vyprchávalo světlo, odtékalo jako voda z vany a jeho najednou napadlo, zcela zřetelně a klidně: Umřu. To je ale pitomá sm –

Pak v té tmě vyvstaly obličeje – jenže nebyly lidské a později si nebude jist, jestli to obličeje vůbec byly. Vypadaly jako geometrická tělesa jakoby čalouněná kůží. Jediné části, které na nich aspoň vzdáleně připomínaly člověka, byly kosočtvercové útvary po stranách. Mohly to být uši. Hlavy – pokud to byly hlavy – se obracely navzájem k sobě, jako by diskutovaly nebo dělaly něco podobného. Měl dojem, že slyší smích. Že cítí rozruch. Vybavil se mu obrázek, jak děti na hřišti u základní školy na Východní – třeba jeho holčičky a jejich kamarádka Deanna Carverová – si o přestávce vyměňují svačiny a tajemství.

Všechno se to stalo během několika vteřin, nanejvýš čtyř nebo pěti. Pak to zmizelo. Šok polevil stejně náhle a dokonale, jako když se lidé poprvé dotkli Kupole, a stejně rychle jako ty zvláštní pocity v hlavě spolu s vidinou panáka v pomačkaném cylindru. Prostě jenom klečel na vrcholu hřebenu s výhledem na městečko a pekl se v olověném odění.

Ale ten obraz kožených hlav přetrvával. Nakláněly se k sobě a smály se jako nechutně dětinští spiklenci.

Ostatní dole mě pozorují. Zamávej jim. Ukaž jim, že jsi v pořádku.

Zvedl obě ruce nad hlavu – už se pohybovaly hladce – a pomalu je dvakrát zkřížil, jako by mu srdce v hrudi nebouchalo jako splašené, jako by mu po hrudníku v ostře páchnoucích čůrcích nestékal pot.

Romeo a děti dole na silnici také zamávali.

Zrzek se několikrát zhluboka nadechl, aby se uklidnil, pak přistrčil čidlo Geigerova počítače k ploché šedé krabičce, která ležela na měkké travnaté podložce. Ručička se houpala těsně pod značkou 15. Přírodní záření, nic víc.

Zrzek už téměř nepochyboval, že zdrojem jejich potíží je ten plochý hranatý předmět. Ti tvorové – žádné lidské bytosti, ale kreatury – ho používaly k tomu, aby je uvěznily, ale to nebylo vše. Taky ho používaly na pozorování.

A zábavu. Ti parchanti se smáli. Slyšel je.

Zrzek stáhl zástěru, přehodil ji přes krabičku s mírně vystupující čočkou, vstal a couvl. Chvíli se nic nedělo. Pak zástěra chytila. Šířil se z ní štiplavý a odporný puch. Zrzek pozoroval, jak lesklý povrch zástěry puchýřovatí a bublá, pozoroval vyšlehnutí plamenů. Potom se zástěra, která byla v podstatě jenom olověný plát pokrytý plastem, prostě rozpadla. Na okamžik ještě zůstaly hořící kusy, největší stále ležel nahoře na krabičce. Za chvilku se zástěra – tedy její zbytky – proměnila v prach. Zůstalo několik vířících hromádek popela – a puch – ale jinak… puf. Byla pryč.

Opravdu jsem to viděl? ptal se Zrzek sám sebe a pak to řekl i nahlas, zeptal se okolního světa. Cítil spečený plast a těžší pach, který zřejmě patřil roztavenému olovu – to bylo přece šílené, nemožné – ale zástěra byla pryč.

„Opravdu jsem to viděl na vlastní oči?“

Jakoby v odpověď zablýsklo fialové světlo z krytého výstupku nahoře na krabičce. Že by tyhle pulzy obnovovaly Kupoli, stejně jako dotek prstu na počítačové klávesnici obnovuje obrazovku? Umožňovaly těm koženým hlavám pozorovat městečko? Obojí? Nebo ani jedno?

Nabádal se, že se už nesmí znovu k ploché krabičce přiblížit. Říkal si, že nejchytřejší by bylo, kdyby utekl zpátky do dodávky (bez těžké zástěry by utíkat mohl) a pak jet jako šílený a zpomalil by, jenom aby nabral svoje společníky čekající dole.

Místo toho se znovu přiblížil ke krabičce a poklekl před ní. Na jeho vkus ta pozice příliš připomínala uctívání.

Stáhl si jednu rukavici, dotkl se země vedle toho předmětu a hned ucukl. Horké. Kousky hořící zástěry vypálily kus trávy. Pak sáhl přímo na krabičku a obrnil se proti dalšímu žáru nebo šoku… ale ani jednoho se příliš nebál. Nejhorší by bylo, kdyby znovu spatřil ty kožené útvary, ty jakoby hlavy skloněné k sobě v jakémsi bujarém spiknutí.

Ale nestalo se nic. Žádné vidiny, žádný žár. Šedá krabička byla chladná na dotek, i když viděl, jak se na ní rozpouští a pak dokonce hoří olověná zástěra.

Fialové světlo zablesklo. Zrzek si dával pozor, aby do něj nestrkal ruku. Proto uchopil ten předmět ze stran a v duchu se už loučil s manželkou a holčičkami, říkal jim, že je mu líto, že je takový zatracený blázen. Čekal, až chytí a shoří. Když se to nestalo, pokusil se krabičku zvednout. I když byla velká jako průměrný talíř a ne o mnoho tlustší, nedokázal ji zvednout. Krabička by klidně mohla být přivařená na vrcholu sloupu zaraženého třicet metrů hluboko do skalního podloží Nové Anglie – jenže nebyla. Seděla na trávníku a když pod ní zadloubal prsty, dotkly se. Propletl je a znovu se pokusil tu věc zvednout. Žádný šok, žádné vidiny, žádný žár. Ale ani žádný pohyb. Ani s tím nehnul.

Napadlo ho: Držím v rukou nějaký cizozemský artefakt. Přístroj z jiného světa. Možná jsem dokonce zahlédl ty, kdo ho ovládají.

Ta myšlenka byla z intelektuálního hlediska úžasná – přímo ohromující – ale neobsahovala žádný emocionální gradient, snad proto, že byl příliš ohromený, příliš zahlcený informacemi, které neseděly.

Co přijde dál? Co sakra přijde dál?

Netušil. A zdálo se, že přece jenom emocionálně neoploštěl, protože ho zalila vlna zoufalství a on se sotva dokázal ovládnout, aby mu nedal průchod hlasitým řevem. Čtyři lidé dole by ho mohli slyšet a myslet si, že má potíže. Což samozřejmě měl. A ne sám.

Vstal, ale nohy se mu třásly a hrozily, že pod ním povolí. Připadalo mu, že mu horký, dusný vzduch leží na kůži jako olej. Pomalu se dostal řadami ovocem obtížených stromů zase k autu. Měl jedinou jistotu – o generátoru se za žádných okolností nesmí dozvědět Velký Jim Rennie. Ne proto, že by se ho pokusil zničit, ale protože by kolem něj velmi pravděpodobně rozestavěl stráže, aby zajistil, že ho nikdo naopak nezničí. Aby měl jistotu, že generátor bude dál dělat, co dosud, aby zase on mohl dál dělat, co dosud. Velkému Jimovi se, aspoň prozatím, všechno líbilo, tak jak to je.

Zrzek otevřel dveře dodávky a právě v tu chvíli, asi kilometr a půl na sever od Černého hřbetu, otřásla nebem mohutná exploze. Jako by se Bůh sklonil a vystřelil z nebeské brokovnice.

Zrzek vykřikl překvapením a vzhlédl. Okamžitě si zakryl oči před pronikavou září dočasného slunce, které hořelo na nebi nad hranicí mezi TR-90 a Chester’s Millem. Do Kupole narazilo další letadlo. Jenomže to nebyl pouhý Seneca V. Černý kouř se valil z místa nárazu, které Zrzek odhadoval ve výšce nejméně sedm kilometrů. Pokud ta černá skvrna po úderu raket byla znaménko krásy na tváři dne, pak tahle nová skvrna byl kožní nádor. Takový, kterému bylo umožněno se rozbujet.

Zrzek zapomněl na generátor. Zapomněl na čtyři lidi, kteří na něj čekali. Zapomněl na vlastní děti, kvůli kterým riskoval, že shoří zaživa a pak jeho tělo zmizí. Po dvě minuty nebylo v jeho hlavě místo pro nic jiného než zděšený úžas.

Na druhé straně Kupole padaly k zemi trosky. Za rozdrcenou přední částí tryskáče následoval hořící motor. Za motorem padala modrá sedadla, často s cestujícími, kteří v nich byli připoutaní. Za sedadly padalo obrovské lesklé křídlo, které se v pádu kývalo jako list papíru v průvanu. Za křídlem následoval ocas letadla, které bylo pravděpodobně model 767. Ocas byl tmavě zelený. Překrýval ho jakýsi světleji zelený obrázek. Zrzkovi připomínal čtyřlístek.

To není čtyřlístek, ale trojlístek.

Pak se na zem zřítil trup letadla jako zlomený šíp a zapálil les.

18

Výbuch otřásá městečkem a všichni vycházejí ven se podívat. Po celém Chester’s Millu lidé vycházejí a dívají se. Stojí před svými domy, na příjezdových cestách, na chodnících, uprostřed Hlavní ulice. A i když nebe na severu jejich vězení je hodně zamračené, musejí si před tou září stínit oči – před tím, co Zrzkovi na vrcholu Černého hřbetu připadá jako druhé slunce.

Samozřejmě všichni vidí, co to je. Ti, co mají ostrý zrak, dokonce přečtou jméno na trupu řítícího se letadla, než zmizí za korunami stromů. Není to nic nadpřirozeného. Už se to stalo dřív a dokonce tento týden (ačkoliv v mnohem menším měřítku). Ale v lidech z Chester’s Millu to probudí jakýsi ponurý strach, který se bude vznášet nad městečkem od té chvíle až do konce.

Každý, kdo se někdy staral o umírajícího pacienta, vám poví, že dojde k přelomovému okamžiku, kdy ustane popírání a začne smiřování. Pro většinu lidí v Chester’s Millu ten přelomový okamžik přišel onoho dopoledne pětadvacátého října, když stáli sami nebo se svými sousedy na ulicích a pozorovali, jak se více než tři sta lidí řítí do lesů v TR-90.

Ještě toho rána nosilo modré „solidární“ pásky snad jen patnáct procent obyvatel městečka. Do západu slunce oné říjnové středy jich bude dvakrát tolik. Až zítra vstane slunce, bude to přes padesát procent obyvatelstva.

Popírání ustoupí přijetí. Přijetí plodí závislost. Každý, kdo se staral o umírajícího pacienta, vám to potvrdí. Nemocní lidé potřebují někoho, kdo jim bude nosit léky a sklenice s chlazeným sladkým džusem, aby je měli čím zapít. Potřebují někoho, kdo jim namaže bolavé klouby arnikovým gelem. Potřebují někoho, kdo u nich bude sedět, až bude noc temná a hodiny se potáhnou. Potřebují někoho, kdo jim řekne Teď spi, ráno bude líp. Jsem tady, tak spi. Teď spi. Spi a nech mě, abych se o všechno postaral já.

Spi.

19

Policista Henry Morrison dopravil Juniora do nemocnice – tou dobou už kluk znovu nabyl jakés takés vědomí, i když pořád nesrozumitelně drmolil – a Twitch ho odvezl na pojízdném lůžku. Henrymu se ulevilo, když ho ztratil z očí.

Od spojovatelky sehnal čísla k Velkému Jimovi domů a do kanceláře na radnici, ale stejně to nikdo nebral – byly to pevné linky. Poslouchal, jak mu robot povídá, že číslo mobilního telefonu Jamese Rennieho není v seznamu, když ten tryskáč explodoval. Henry vyběhl jako všichni ostatní, kdo mohl chodit, zastavil se před nemocnicí na smyčce pro auta a díval se na nové černé znamení na neviditelném povrchu Kupole. K zemi se stále snášely zbytky trosek.

Velký Jim ve skutečnosti seděl v kanceláři na radnici, ale telefon zamáčkl, aby mohl bez vyrušování pracovat na obou projevech – na tom, který bude mít k policistům dnes večer, a na tom pro celé městečko zítra večer. Zaslechl výbuch a spěchal ven. Jeho první myšlenka byla, že Cox odpálil atomovku. Zatr-patr atomovku! Jestli Kupoli prorazí, všechno zničí!

Zjistil, že stojí vedle Ala Timmonse, radničního správce. Al ukázal na sever, vysoko na nebe, odkud stále stoupal kouř. Velkému Jimovi to připadalo jako výbuch protiletadlového granátu ze starého filmu o druhé světové válce.

„To bylo letadlo!“ křičel Al. „A velký! Kristepane! Copak je nikdo nevaroval?“

Velký Jim pocítil náznak úlevy a jeho rozbušené srdce trochu zpomalilo. Jestli to bylo letadlo… jenom letadlo a ne atomovka nebo nějaká superraketa…

Zapípal mu mobilní telefon. Vytrhl ho z kapsy saka a rozevřel ho. „Petere? To jsi ty?“

„Ne, pane Rennie. Tady je plukovník Cox.“

„Co jste to udělali?“ zakřičel Rennie. „Co jste to proboha zase udělali?“

„Nic.“ V Coxově hlase nebylo po břitké autoritě ani stopy, mluvil ohromeně. „To nemá s námi nic společného. Bylo to… vydržte chvilku.“

Rennie čekal. Hlavní ulice byla plná lidí, kteří hleděli na nebe s otevřenými ústy. Renniemu připadali jako ovce oblečené do lidských šatů. Zítra večer se namačkají do sálu na radnici a budou dělat bé, bé, kdy se to zlepší? A bé, bé, postarej se o nás, dokud se to teda nezlepší. A on to udělá. Ne protože by chtěl, ale protože to byla boží vůle.

Cox se ozval znovu a mluvil už nejen ohromeně, ale taky unaveně. Nebyl to stejný muž, který Velkého Jima zastrašoval, aby odstoupil. A přesně takhle chci, abys mluvil, kamaráde, pomyslel si Rennie. Přesně tak.

„Moje počáteční informace zní, že letadlo společnosti Air Ireland let číslo 179 narazilo do Kupole a vybuchlo. Vylétalo ze Shannonu a mířilo do Bostonu. Máme už dva nezávislé svědky, kteří tvrdí, že viděli na ocase trojlístek, a štáb ABC, který filmoval hned za karanténní zónou v Harlow možná získal… ještě vteřinu.“

Byla to víc než vteřina, víc než minuta. Srdce Velkého Jima se blížilo svému normálnímu tempu (pokud se sto dvacet tepů za minutu dá takhle charakterizovat), ale teď zase zrychlilo a udělalo přemet. Rennie zakašlal a udeřil se do hrudi. Zdálo se, že se srdce skoro umoudřilo, ale pak se pustilo do arytmie podle všech pravidel. Velký Jim cítil, jak mu na čele vyvstal pot. Připadalo mu, že dosud kalný den se najednou příliš rozjasnil.

„Jime?“ To byl Al Timmons a i když stál hned vedle Velkého Jima, zdálo se, že jeho hlas sem doléhá ze vzdálené, velmi vzdálené galaxie. „Je ti něco?“

„Ale nic,“ odsekl Velký Jim „Zůstaň tady. Možná tě budu potřebovat.“

Cox se konečně ozval. „Opravdu to byl let Air Ireland. Zrovna jsem se díval na záznam srážky od ABC. Reportérka byla v terénu a stalo se to přímo za ní. Celé to zachytili.“

„Nepochybně jim stoupne sledovanost.“

„Pane Rennie, možná máme rozpory, ale doufám, že svým voličům objasníte, že tohle není nic, čeho by se museli obávat.“

„Jenom mi řekněte, jak něco takového…“ Srdce mu znovu provedlo přemet. Trhaně se nadechl, pak strnul. Bouchl se do hrudi podruhé – prudčeji – a pak se posadil na lavičku vedle dlážděné cestičky, která vedla od radnice k chodníku. Al se díval na něj místo na jizvu po srážce s Kupolí, čelo nakrabacené starostí – a taky strachem, jak si Velký Jim myslel. Dokonce i teď, když se dělo tohle všechno, to viděl moc rád, moc rád viděl, že je nepostradatelný. Ovce potřebují pastýře.

„Rennie? Jste tam?“

„Jsem.“ Stejně jako srdce, ale to nebyla zdaleka pravda. „Jak se to stalo? Jak se to vůbec mohlo stát? Myslel jsem, že jste to rozhlásili.“

„Nejsme si jistí a nebudeme, dokud neobjevíme černou skřínku, ale máme určitou představu. Vydali jsme směrnici, která měla odklánět všechny komerční lety od Kupole, ale tohle je normální trasa sto sedmdesát devítky. Myslíme si, že někdo zapomněl přeprogramovat autopilota. Prostě a jednoduše zapomněl. Další podrobnosti vám sdělím, jakmile je obdržíme, ale v tuto chvíli je důležité utišit paniku v městečku, než se rozšíří.“

Ale za jistých okolností by panika byla dobrá. Za jistých okolností by mohla – jako třeba nepokoje kvůli potravinám nebo žhářství – mít dokonce blahodárné účinky.

„Byla to nebetyčná pitomost, ale stále jenom nehoda,“ pokračoval Cox. „Postarejte se, aby to vaši lidi věděli.“

Ti budou vědět, co jim povím, a budou věřit, čemu já budu chtít, pomyslel si Rennie.

Srdce mu poskakovalo jako omastek na rozpálené plotně, na chvilku se ustálilo v normálním rytmu, ale pak začalo zase poskakovat. Zmáčkl červené tlačítko UKONČIT HOVOR, aniž Coxovi odpověděl, a upustil telefon zpátky do kapsy. Pak se podíval na Ala.

„Potřebuju, abys mě odvezl do nemocnice,“ řekl co nejklidněji. „Zdá se, že nejsem úplně v pohodě.“

Al – který taky nosil solidární pásku – vypadal strašně polekaně. „Jasně, Jime. Jenom si tu sedni, než přivezu auto. Nemůžeme dopustit, aby se ti něco stalo. Městečko tě potřebuje.“

Jako bych to nevěděl, pomyslel si Velký Jim usazený na lavici a s pohledem upřeným na velkou černou šmouhu na nebi.

„Najdi Cartera Thibodeaua a vyřiď mu, ať tam za mnou přijde. Chci ho mít po ruce.“

Chtěl vydat ještě další instrukce, ale v tu chvíli se jeho srdce zastavilo docela. Na okamžik se Velkému Jimovi pod chodidly rozevřela propast, temná a zřetelná. Rennie lapal po dechu a bušil se do hrudi. Srdce se rozběhlo cvalem. Pomyslel si Teď mě neopouštěj, mám ještě spoustu práce. Neopovaž se, ty zatr-pačenče. Neopovaž se.

20

„Co to bylo?“ zeptala se Norrie pronikavým dětským hláskem a pak si sama odpověděla: „To bylo letadlo, že? Letadlo plné lidí.“ Propukla v pláč. Chlapci se snažili zadržet slzy, ale nedokázali to. Romeovi bylo také do pláče.

„Jo,“ řekl. „Myslím, žes na to kápla.“

Joe se otočil a podíval se na dodávku, která už mířila k nim. Když sjela z kopce, zrychlila, jako by se Zrzek nemohl dočkat, až bude zpátky. Když k nim dorazil a vyskočil ven, uviděl Joe, že má k spěchu další důvod: olověná zástěra byla pryč.

Než stačil Zrzek něco říct, zazvonil mu mobil. Rozevřel ho, podíval se na číslo a hovor vzal. Očekával Ginny, ale byl to ten nováček, Thurston Marshall. „Ano, co je? Jestli je to kvůli letadlu, viděl jsem…“ Zaposlouchal se, trochu se zamračil a pak přikývl. „Dobře, ano. Jasné. Hned jedu. Povězte Ginny nebo Twitchovi, aby mu dali kapačkou dva miligramy valia. Ne, raději tři. A řekněte mu, ať je klidný. To je sice jeho povaze cizí, ale ať to zkusí. Synovi dejte pět miligramů.“

Zaklapl telefon a podíval se na ně. „Oba Rennieové jsou v nemocnici, starší se srdeční arytmií, kterou měl už dřív. Ten zatracený blázen měl mít pacemaker už před dvěma lety. Thurston říká, že ten mladší má symptomy, které mu připomínají gliom. Doufám, že se mýlí.“

Norrie obrátila uslzenou tvář k Zrzkovi. Držela se kolem pasu Bennyho Drakea, který si zuřivě otíral oči. Když k ní přišel Joe a postavil se z druhé strany, vzala ho kolem pasu druhou rukou.

„To je mozkový nádor, že?“ zeptala se. „Zlý nádor.“

„Když se objeví u tak mladých lidí, jako je Junior Rennie, skoro vždycky je to špatné.“

„Co jste tam nahoře našel?“ zeptal se Romeo.

„A co jste udělal se zástěrou?“ přidal se Benny.

„Našel jsem, co si Joe myslel.“

„Generátor?“ ožil Romeo. „Doktore, víte to určitě?“

„Jo. V životě jsem nic takového neviděl. Jsem si docela jistý, že nikdo na Zemi nic takového ještě neviděl.“

„Něco z jiné planety,“ řekl Joe tak potichu, že skoro šeptal. „Já to věděl.“

Zrzek se na něj tvrdě podíval. „Nesmíš o tom mluvit. Nikdo z nás. Jestli se vás někdo zeptá, řeknete, že jsme hledali a nic nenašli.“

„Ani mojí mámě?“ zeptal se Joe ublíženě.

Zrzek v tomto ohledu málem povolil, ale pak své srdce zatvrdil. Tohle tajemství teď uchovávalo pět lidí, a už to bylo až moc. Ale děti si to zasloužily vědět a Joe McClatchey to stejně uhodl.

„Ani jí, aspoň prozatím.“

„Já jí ale nedokážu lhát,“ řekl Joe. „Nejde mi to. Nasadí prostě ten svůj mámovský rentgen.“

„Tak jí řekneš, že jsem tě donutil přísahat, že to nikomu nepovíš, a že takhle je to pro ni lepší. Jestli bude naléhat, tak ať si promluví se mnou. Pojďte, musím se vrátit do nemocnice. Romeo, budete řídit. Mám nervy nadranc.“

„Přece nebudete…“ začal Romeo.

„Všechno vám povím. Na zpáteční cestě. Možná dokonce přijdeme na to, o co tady sakra jde.“

21

Hodinu poté, co letoun společnosti Air Ireland 767 narazil do Kupole, napochodovala do millského policejního oddělení Rose Twitchellová a v ruce nesla talíř zakrytý utěrkou. Na recepci seděla opět Stacey Mogginová a vypadala stejně unaveně a ustrašeně, jako se Rose cítila.

„Co to je?“ zeptala se Stacey.

„Oběd. Pro mého kuchaře. Dva opečené sendviče se slaninou, rajčaty a salátem.“

„Rose, já bych vás tam neměla pouštět. Nemám tam pouštět vůbec nikoho.“

Mel Searles právě mluvil se dvěma novými rekruty o monstrózním tahači, který viděl loni na jaře v Portlandském zábavním centru. Ohlédl se. „Já mu to donesu, paní Twitchellová.“

„To teda nedoneseš,“ odsekla Rose.

Mela to zaskočilo. A trochu urazilo. Vždycky měl Rose rád a myslel si, že ona má ráda jeho.

„Nevěřím, že bys tam ten talíř donesl celý,“ vysvětlila, i když si to tak docela nemyslela. Nevěřila mu vůbec v ničem. „Sledovala jsem tě, jak hraješ fotbal, Melvine.“

„Ale no tak, takový nemehlo zase nejsem.“

„Taky se chci podívat, jak se mu daří.“

„Nemají k němu chodit žádný návštěvy,“ řekl Mel. „To mám od náčelníka Randolpha a ten to dostal příkazem přímo od radního Rennieho.“

„No, já jdu dolů. Budeš mě muset zastavit taserem, ale jestli to uděláš, už nikdy ti neudělám žádnou jahodovou vafli, jak je máš rád, s posypkou uprostřed pěkně vláčnou.“ Rozhlédla se a odfrkla si. „Kromě toho žádného z těch chlápků tady nevidím. Nebo mi něco uniklo?“

Mel uvažoval, jestli má být za tvrďáka, už jen proto, aby udělal dojem na čerstvé ryby, ale pak to zavrhl. Měl Rose opravdu rád. A měl rád její vafle, zvlášť když byly trochu nedopečené. Popotáhl si opasek a řekl: „Tak jo. Ale musím jít s váma a nic mu nedonesete, dokud se pod ten ubrousek nepodívám.“

Nadzvedla ho. Pod ním byly dva sendviče a lístek napsaný na zadní straně účtenky od Šípkové růže. Drž se, stálo tam. Věříme ti.

Mel lístek vzal, zmačkal ho a hodil do koše. Minul a jeden rekrut přiběhl ho zvednout. „Tak jdeme,“ řekl, pak se zastavil, vzal si jeden sendvič a ukousl si obrovské sousto. „Stejně to všechno nesní,“ vysvětlil Rose.

Rose nic neřekla, ale když ji vedl po schodech dolů, přece jen nakrátko zauvažovala, že ho tím talířem vezme přes hlavu.

Došla asi do půlky dolní chodby a Mel zavelel: „Dál už nesmíte, paní Twitchellová. Dál už mu to ponesu sám.“

Předala mu talíř a nešťastně pozorovala, jak si Mel kleká, prostrkuje talíř pod mřížemi a oznamuje: „Podává se oběd, monsiňóre.“

Barbie si ho nevšímal. Díval se na Rose. „Děkuju ti. Ale jestli je dělal Anson, nevím, jak budu vděčný, až si ukousnu.“

„Dělala jsem je já,“ řekla. „Barbie – proč tě zmlátili? Snažil ses utéct? Vypadáš příšerně.“

„Nesnažil jsem se utéct, ale kladl jsem odpor při zatýkání. Je to tak, Mele?“

„Radím vám, abyste ty chytré řečičky uťali, nebo tam vlezu a ty chleby ti zas seberu.“

„No, mohl bys to zkusit,“ řekl Barbie. „Můžeme si o ně dát zápas.“ Když se Mel nijak neměl k tomu, že by tu nabídku přijal, Barbie znovu zaměřil pozornost na Rose. „Bylo to letadlo? Znělo to jako letadlo. Velké.“

„Na ABC říkali, že to byl dopravní tryskáč Air Ireland. Plný lidí.“

„Nech mě hádat. Letěl do Bostonu nebo New Yorku a nějaký nedovtipa zapomněl přeprogramovat autopilota.“

„To nevím. O tomhle ještě nic neříkali.“

„Půjdem.“ Mel se vrátil k Rose a vzal ji za loket. „Pokecali jste si už dost. Musíte odejít, než se dostanu do průseru.“

„Jsi v pohodě?“ zeptala se Rose Barbieho a Melovi se vzepřela – aspoň prozatím.

„Jo,“ řekl Barbie. „A co ty? Už jste si to s Jackie Wettingtonovou vyříkaly?“

Existovala na to správná odpověď? Pokud Rose věděla, neměla si s Jackie vůbec co vyříkávat. Měla pocit, že Barbie nepatrně vrtí hlavou, a doufala, že si to jenom nepředstavuje.

„Ještě ne,“ řekla.

„Ale to bys měla. Řekni jí, ať přestane pořád remcat.“

„Kéž by,“ zamumlal Mel. Zavěsil se do Rose. „Tak už jdeme. Ať vás nemusím vyvléct.“

„Vyřiď jí, že jsem říkal, že jsi v pohodě,“ zavolal za ní Barbie, když už stoupala po schodech, tentokrát v čele a s Melem v patách. „Vy dvě byste si fakt měly promluvit. A díky za sendviče.“

Vyřiď jí, že jsi v pohodě.

To bylo jádro vzkazu, o tom byla docela přesvědčená. Nemyslela si, že Mel něco postřehl. Vždycky byl tupý a život pod Kupolí mu rozum nijak nevybrousil. Zřejmě proto Barbie tak riskoval.

Rose si umínila, že vyhledá Jackie co nejrychleji, a vyřídí tento vzkaz: Barbie říká, že jsem v pohodě. Barbie říká, že se mnou můžeš mluvit.

„Děkuju ti, Mele,“ řekla, když se ocitli zase v brífinkové místnosti. „Bylo od tebe laskavé, že jsi mi to umožnil.“

Mel se rozhlédl, viděl, že největší autorita je tu stále on, a uvolnil se. „Žádnej problém, ale nemyslete si, že mu tam přinesete i večeři, protože to teda nejde.“ Zamyslel se a pak se pustil do filozofování. „Ale asi si zaslouží něco pěkného. Protože příští týden touhle dobou se bude smažit stejně jako ty sendviče, co jste mu připravila.“

To se ještě uvidí, pomyslela si Rose.

22

Andy Sanders a Šéf seděli vedle skladiště u stanice WCIK a pokuřovali glas. Přímo před nimi, na pozemku obklopujícím rádiový vysílač, byla hromada hlíny označená křížem z latí z rozbité přepravky. Pod tou hromadou ležela Samanta Busheyová, mučitelka Bratzkých, oběť znásilnění, matka Malého Waltera. Šéf říkal, že později by mohl ukrást pořádný kříž ze hřbitova u Chesterského jezírka. Jestli bude čas. Možná nebude.

Pozvedl dálkový ovladač vrat, jako by tento bod chtěl zdůraznit.

Andymu bylo Samanty líto, stejně jako mu bylo líto Claudette a Dodee, ale teď to byla nezaujatá lítost, bezpečně přiklopená svou vlastní Kupolí: člověk na ni viděl, uvědomoval si její existenci, ale nemohl s ní přijít skutečně do styku. Což bylo dobré. Snažil se to vysvětlit Šéfovi Busheyovi, ale uprostřed se nějak ztratil – byla to příliš složitá koncepce. Šéf však přikyvoval a pak podal Andymu velký skleněný bong. Po straně dýmky byla vyryta slova LEGÁLNĚ NEPRODEJNÉ.

„Dobrý, co?“ zeptal se Šéf.

„Ano!“ přitakal Andy.

Pak chvilku diskutovali o dvou velkých postulátech pravověrných feťáků: jak dobré je tohle svinstvo a jak jsou v prdeli, když se na tohle dobré svinstvo dali. Najednou se od severu ozvala strašlivá rána. Andy si zastínil oči, které ho pálily od kouře. Skoro bong upustil, ale Šéf ho zachránil.

„Kristepane, to je letadlo!“ Andy se pokusil vstát, ale nohy, i když bzučely energií jako elektrárna, ho neudržely. Posadil se zpátky.

„Ne, Sandersi,“ řekl Šéf. Zabafal z bongu. Seděl na turka a Andymu připadal jako Indián s dýmkou míru.

Mezi Andym a Šéfem se o stěnu kůlny opíraly čtyři plnoautomaty AK-46 ruské výroby, ale dovezené – jako spousta skvělých věcí uložených ve skladišti – z Číny. Bylo tam také uloženo pět přepravek plných třicetiranných zásobníků a bedýnka granátů RGD-5. Šéf Andymu promptně přeložil ideogramy na bedýnce s granáty: Tohohle parchanta neupusť.

Šéf si jeden AK vzal a položil na kolena. „To není letadlo,“ zdůraznil.

„Ne? A co to bylo?“

„Znamení od boha.“ Šéf se podíval na nápisy, které namaloval na stěnu skladiště. Byly to dva citáty (volně upravené) z knihy Zjevení se zvýrazněným číslem 31. Pak se podíval znovu na Andyho. Sloup kouře stoupající na severu k nebi se rozptyloval. Pod ním se objevil další kouř, který pocházel z místa dopadu letadla do lesa. „Mám to datum špatně,“ zahloubal se. „Halloween přijde letos fakt brzo. Možná dnes, možná zítra, možná pozítří.“

„Nebo popozítří,“ dodal Andy snaživě.

„Možná,“ připustil Šéf, „ale myslím, že přijde dřív. Sandersi!“

„Co je, Šéfe?“

„Vezmi si bouchačku. Teď jsi v Hospodinově armádě. Jsi křesťanský voják. Doby, kdys lezl tomu zasranému odpadlíkovi do zadku, už minuly.“

Andy si vzal jeden AK a položil si ho přes nahá stehna. Líbilo se mu, jak je AK těžký a teplý. Podíval se, jestli je zajištěný. Byl. „O jakém zasraném odpadlíkovi to mluvíš, Šéfe?“

Šéf na něj upřel vrcholně pohrdavý pohled, ale když Andy sáhl po bongu, docela ochotně mu ho vydal. Byla tu toho spousta pro oba, vydrží jim to až do konce a ano, pravda, ten konec na sebe nenechá dlouho čekat. „O Renniem. O tomhle zasraným odpadlíkovi mluvím.“

„Je to můj přítel – kamarád – ale umí být hodně tvrdohlavý, to je pravda,“ připustil Andy. „Panebože, tohle svinstvo je ale boží.“

„Je,“ souhlasil Šéf polichoceně a zase si bong vzal (Andy ho už v duchu pojmenoval Dýmka míru Smokeum). „To je nejdelší z dlouhých glasů, nejčistší z čistých, a říká se mu jak, Sandersi?“

„Lék na melancholii!“ odpověděl Andy bystře.

„A co je tamto?“ Ukázal na novou černou značku na Kupoli.

„Znamení! Od boha!“

„Ano,“ řekl Šéf už spokojeněji. „Přesně tak. Jsme teď na božím tripu, Sandersi. Víš, co se stalo, když bůh otevřel sedmou pečeť? Četl jsi vůbec Zjevení?“

Andy si z jednoho křesťanského tábora, kde byl jako puberťák, pamatoval anděly vyskakující ze sedmé pečetě jako klauni z autíčka v cirkuse, ale takhle to říkat nechtěl. Šéf by to mohl považovat za rouhání. Takže jenom zavrtěl hlavou.

„Já si to myslel,“ řekl Šéf. „Možná ses chodil modlit ke Spasiteli, ale modlení není vzdělání. Modlení není ta pravá vizionářská sračka. Rozumíš tomu?“

Andy rozuměl tomu, že chce dalšího šluka, ale kývl hlavou.

„Když se otevře sedmá pečeť, objeví se sedm andělů se sedmi polnicemi. A každý z nich vždycky zatroubí to svoje bugi a zemi stihne pohroma. Tu máš, vezmi si trochu toho svinstva, ať se líp soustředíš.“

Jak dlouho tam venku pokuřovali? Zdálo se to celé hodiny. Opravdu viděli leteckou havárii? Andy si to myslel, ale už si nebyl úplně jistý. Připadalo mu to nesmírně vzdálené. Možná by si měl zdřímnout. Na druhou stranu Andy prožíval báječné chvíle, téměř extázi, při tomto prostém posezení tady venku s Šéfem, kdy se sjížděl a vzdělával. „Skoro jsem se zabil, ale bůh mě zachránil,“ svěřil Šéfovi. Ta myšlenka byla tak nádherná, až se mu oči zaplnily slzami.

„Jo, jo, to je jasný. Ale tohle jasný není. Takže poslouchej.“

„Poslouchám.“

„První anděl zatroubil a zemi zaplavilo krvavé krupobití. Druhý anděl zatroubil a do moře se vrhla ohnivá hora. To jsou ty tvoje vulkány a jiný sračky.“

„Ano!“ vykřikl Andy a bezděčně stiskl spoušť AK-47, který mu ležel na klíně.

„Na to radši dávej bacha,“ radil Šéf. „Kdybys to neměl zajištěný, vystřelil bys mi lechtáček tamhle na tu borovici. Dej si šluka.“ Podal Andymu bong. Andy si nemohl vzpomenout, kdy mu ho vracel, ale musel to někdy udělat. A kolik vlastně bylo hodin? Vypadalo to na odpoledne, ale kolik mohlo být? Žaludek se o oběd nepřihlásil a on měl vždycky v době oběda hlad, bylo to jeho nejvydatnější jídlo.

„Teď poslouchej, Sandersi, protože tohle je důležitý.“

Šéf dokázal citovat zpaměti, protože od chvíle, kdy se přestěhoval na rádiovou stanici, docela pečlivě studoval knihu Zjevení. Četl ji pořád dokola jako posedlý, někdy až do chvíle, kdy svítání zbarvilo obzor. „‚A třetí anděl zadul a z nebe spadla veliká hvězda! Hořela jako pochodeň!‘“

„To jsme právě viděli!“

Šéf přikývl. Oči upíral na černou šmouhu v místech, kde Air Ireland 179 potkal konec. „‚A jméno té hvězdy je Pelyněk a mnoho lidí umřelo, protože byli nenávistní.‘ Jsi nenávistný, Sandersi?“

„Ne!“ ujistil ho Andy.

„Ne. My jsme v klídku. Ale teď když na nebi zasvítila hvězda Pelyněk, přijdou nenávistní lidé. Bůh mi to řekl, Sandersi, a to není žádnej kec. Klidně si mě prověř a zjistíš, že já na kecy rozhodně nejsem. Pokusí se nám tohle všechno vzít. Rennie a ti jeho zasraní poskoci.“

„V žádném případě!“ vykřikl Andy. A najednou se ho zmocnila strašlivě silná paranoia. Třeba už jsou tady! Zasraní poskoci se plíží mezi stromy! Po Zmršence jede řada náklaďáků a v nich sedí zasraní poskoci! Když teď o tom Šéf začal, dokonce chápal, proč to Rennie chtěl udělat. Bude tomu říkat „zbavit se důkazů“.

„Šéfe!“ popadl svého nového přítele za rameno.

„Povol trochu, Sandersi. To bolí.“

Trochu povolil. „Velký Jim už mluvil o tom, že sem přijede a sebere nádrže s propanem – a to je první krok!“

Šéf přikývl. „Už tu jednou byli. Vzali si dvě. Nechal jsem je.“ Odmlčel se a pak poklepal na granáty. „Znovu už to neudělám. Seš pro?“

Andy pomyslel na kila drogy uvnitř budovy, o jejíž stěnu se opírali, a dal Šéfovi očekávanou odpověď. „Bratře,“ řekl a objal Šéfa.

Šéf jenom sálal horkem a páchl, ale na srdečnosti Andyho objetí to nijak neubralo. Slzy se mu kutálely po tváři, kterou si poprvé po dvaceti letech každodenní péče zapomněl oholit. To bylo skvělé. Tohle bylo… prostě…

Pouto!

„Můj bratře,“ vzlykal Šéfovi do ucha.

Šéf ho od sebe odtrhl a vážně se na něj zahleděl. „Jsme Hospodinovi zmocněnci,“ řekl.

A Andy Sanders – který už na světě neměl nikoho kromě vychrtlého proroka vedle sebe – pravil ámen.

23

Jackie našla Ernieho Calverta za domem, kde plel zahradu. Trochu se obávala ho oslovit, i když reverendce říkala opak, ale bát se nemusela. Popadl ji za ramena rukama, které byly na tak tělnatého malého muže překvapivě silné. Oči mu svítily.

„Díky bohu, že někdo vidí, o co tomu vejtahovi jde!“ Spustil ruce. „Promiňte. Umazal jsem vám blůzu.“

„To nevadí.“

„Je nebezpečný, policistko Wettingtonová. To ale víte, že?“

„Ano.“

„A mazaný. Narafičil ten zatracenej bengál v supermarketu, stejně jako teroristi nastražujou bomby.“

„O tom vůbec nepochybuji.“

„Ale zároveň je hlupák. Mazaný hlupák je strašná kombinace. Lidi je možné přesvědčit, aby za váma šli, víte. Klidně až do pekel. Koukněte se na toho Jima Jonese, pamatujete?“

„To byl ten, co přinutil všechny svoje následovníky vypít jed. Takže přijdete na tu schůzku?“

„To si pište. A nikomu neřeknu ani slovo. Ledaže byste chtěla, abych promluvil s Lissou Jamiesonovou. Rád to udělám.“

Než stačila Jackie odpovědět, zazvonil jí mobil. Byl to její soukromý. Ten, který jí vydali na policejním oddělení, vrátila spolu s odznakem a pistolí.

„Haló, tady Jackie.“

„Mihi portatoe vulneratos, seržantko Wettingtonová,“ ozval se neznámý hlas.

Motto její staré jednotky ve Würzburgu – přineste nám své zraněné – a Jackie bez přemýšlení odpověděla: „Na nosítkách, o berlích nebo v pytli, my je dáme dohromady třeba jenom fáčem a náplastí. Kdo to sakra je?“

„Plukovník James Cox, seržantko.“

Jackie si odtáhla telefon od úst. „Dáte mi minutku, Ernie?“

Přikývl a vrátil se na zahradu. Jackie přešla k opačné straně plotu ze štípaných prken. „Co pro vás můžu udělat, plukovníku? A je tahle linka bezpečná?“

„Seržantko, jestli ten váš Rennie dokáže napíchnout hovory z mobilních telefonů, které jsou mimo Kupoli, tak je s naším světem ámen.“

„To není žádný můj Rennie.“

„To rád slyším.“

„A už nejsem v armádě. Šedesátou sedmou poslední dobou nevidím ani ve zpětném zrcátku, pane.“

„No, to tak docela neplatí, seržantko. Příkazem prezidenta Spojených států jste byla opět povolána. Vítejte zpátky.“

„Pane, nevím, jestli vám mám poděkovat nebo vás poslat do prdele.“

Cox se zasmál, ale nijak vesele. „Jack Reacher pozdravuje.“

„Od něho jste dostal to číslo?“

„Taky, a ještě doporučení. Doporučení od Reachera má velkou váhu. Ptala jste se, co pro mě můžete udělat. Odpověď je dvojí a obě jsou prosté. Za prvé, vytáhněte Dalea Barbaru z té kaše, ve které je. Tedy pokud si nemyslíte, že je vinen?“

„Nemyslím, pane. Určitě je nevinen. Vlastně je nás takových víc. Už je nás několik.“

„Dobře. Velmi dobře.“ V jeho hlase zazněla zřetelná úleva. „Za druhé, sundejte toho parchanta Rennieho z bidýlka.“

„To by byla Barbieho práce. Jestli… víte určitě, že je tahle linka bezpečná?“

„Určitě.“

„Jestli ho dokážeme dostat ven.“

„To je v běhu, že?“

„Ano, pane, jsem o tom přesvědčená.“

„Výtečně. Kolik hnědých košil už Rennie má?“

„Momentálně asi třicet, ale stále najímá další. A tady v Millu to jsou modré košile, ale chápu, co myslíte. Neberte ho na lehkou váhu, plukovníku. Většinu městečka drží v hrsti. Pokusíme se dostat Barbieho ven a držte nám palce, protože sama s Velkým Jimem moc nenadělám. Svrhnout diktátora bez pomoci okolního světa, to je asi o deset kilometrů výš, než kam sahá můj plat. A jen tak mimochodem, moje dny v místní policii skončily. Rennie si se mnou vytřel zadek.“

„Průběžně mě informujte, kdykoli to půjde. Vydolujte Barbaru z díry a předejte mu velení odporu. Uvidíme, kdo si s kým nakonec vytře zadek.“

„Pane, vy trochu litujete, že tu nejste, co?“

„Z hloubi duše.“ Vůbec nezaváhal. „Rozšlapal bych tomu hajzlovi to červené autíčko během dvanácti hodin.“

Jackie o tom ve skutečnosti pochybovala. Pod Kupolí bylo všechno jinak. Kdo tu nebyl, nechápal. I čas tu byl jiný. Před pěti dny bylo všechno normální. Teď se na to podívejte.

„Ještě jedna věc,“ řekl plukovník Cox. „Najděte si chvilku času ve svém nabitém programu a podívejte se na televizi. Chystáme se znepříjemnit Renniemu život, jak nejvíc to půjde.“

Jackie se rozloučila a ukončila spojení. Pak vyšla za Erniem, který pilně zahradničil. „Máte generátor?“ zeptala se.

„Včera večer chcípl,“ usmál se kysele.

„No, tak pojďme někam, kde ještě funguje televize. Můj přítel říká, že bychom se měli podívat na zprávy.“

Zamířili do Šípkové růže. Cestou potkali Juliu Shumwayovou a vzali ji s sebou.

V LOCHU

1

U Šípkové růže bylo zavřeno až do pěti odpoledne, kdy měla Rose v plánu podávat lehkou večeři, většinou zbytky. Dělala bramborový salát a nespouštěla oči z televize nad pultem, když ji vyrušilo zaklepání na dveře. Byla to Jackie Wettingtonová, Ernie Calvert a Julia Shumwayová. Rose prošla prázdnou restaurací, cestou si otřela ruce do zástěry a odemkla. Julii v patách cupital korgi Horác s nastraženýma ušima a s přátelským úsměvem na čenichu. Rose se ujistila, že cedule ZAVŘENO je stále na svém místě, a znovu za nimi zamkla.

„Díky,“ řekla Jackie.

„Není zač,“ odpověděla Rose. „Stejně jsem vás chtěla vidět.“

„My jsme přišli kvůli tomuhle,“ řekla Jackie a ukázala na televizi. „Zrovna jsem byla u Ernieho a cestou sem jsme potkali Julii. Seděla naproti spáleništi po svém domě a truchlila.“

„Já jsem netruchlila,“ ohradila se Julia. „S Horácem jsme se snažili vymyslet, jak vydáme noviny po té městské schůzi. Budou muset být malé – nejspíš jenom dvě stránky – ale noviny budou. Nemám v hlavě nic jiného.“

Rose pohlédla na televizi. Jakási mladá žena zrovna cosi hlásila. Pod ní běžel titulek hlásající STALO SE DNES ZDROJ ABC. Najednou cosi strašně řachlo a na nebi se objevila ohnivá koule. Reportérka sebou cukla, vykřikla a otočila se. To už její kameraman opustil původní záběr a ostřil na úlomky tryskáče Air Ireland, které se řítily k zemi.

„Pořád dokola pouštějí ten záznam, jak narazilo to letadlo,“ řekla Rose. „Jestli jste to ještě neviděli, klidně si sedněte. Jackie, dnes před polednem jsem zašla za Barbarou – přinesla jsem mu pár sendvičů a oni mě pustili dolů, kde jsou cely. Gardedámu mi dělal Melvin Searles.“

„To jste měla štěstí,“ řekla Jackie.

„Jak se má?“ zeptala se Julia. „Je v pořádku?“

„Vypadá jako hněv Boží, ale myslím, že jinak mu celkem nic není. Říkal… možná bych vám to měla říct soukromě, Jackie.“

„Sice nevím, o co jde, ale podle mě to můžete klidně říct před Erniem a Julií.“

Rose se nad tím zamyslela, ale jen na chvíli. „Říkal, že si mám s vámi promluvit. Vyříkat si to s váma. Jako bychom se někdy pohádaly. Prý vám mám říct, že jsem v pohodě.“

Jackie se otočila k Erniemu a Julii. Rose připadalo, že tu padla nějaká otázka a zároveň odpověď. „Když Barbie říká, že jste v pohodě, tak jste,“ prohlásila Jackie a Ernie energicky přikývl. „Zlato, dnes večer pořádáme takovou menší schůzi. Na faře kongregační církve. Je to tak trochu tajné…“

„Žádné tak trochu, je to tajné,“ opravila ji Julia. „A vzhledem k tomu, jak to v městečku v tuhle chvíli vypadá, by se tajemství nemělo proláknout.“

„Jestli jde o to, nač myslím, tak přijdu taky.“ Pak Rose ztišila hlas. „Ale Anson ne. Taky nosí tu pitomou modrou pásku.“

V tu chvíli se na televizní obrazovce objevilo logo CNN MIMOŘÁDNÉ ZPRÁVY za doprovodu rozčilující mollové katastrofické hudby, kterou teď televize vysílala při každé zprávě o Kupoli. Rose čekala buď Andersona Coopera nebo svého milovaného Wolfíka – oba už měli štáb v Castle Rocku – ale byla to Barbara Starrová, korespondentka z Pentagonu. Stála před vesnicí ze stanů a přívěsů v Harlowu, která sloužila armádě jako předsunutá základna.

„Done, Kyro – plukovník James O. Cox, poradce Pentagonu od chvíle, kdy se minulou sobotu objevila doslova nebetyčná záhada zvaná Kupole, se chystá promluvit k tisku. Bude to teprve podruhé od chvíle, kdy tato krize začala. Téma bylo reportérům oznámeno před několika okamžiky a rozhodně povzbudí desítky tisíc Američanů, jejichž milovaní uvízli v Chester’s Millu. Dozvěděli jsme se…“ Naslouchala čemusi ve sluchátku. „Plukovník Cox už přichází.“

Čtveřice v restauraci seděla na barových stoličkách u pultu a sledovala, jak se objevil záběr z útrob velkého stanu. Na skládacích židličkách sedělo asi čtyřicet reportérů a další stáli vzadu. Všichni si mezi sebou tlumeně povídali. V přední části stanu bylo postaveno provizorní pódium. Na něm byl pultík ověšený mikrofony a po stranách visely americké vlajky. Za pódiem viselo bílé plátno.

„Docela profesionální na to, že je to tak narychlo,“ poznamenal Ernie.

„No, já si myslím, že to připravovali už nějakou chvíli,“ řekla Jackie. Připomněla si svůj rozhovor s Coxem. Chystáme se znepříjemnit Renniemu život, jak nejvíc to půjde.

Na levé straně stanu se otevřela chlopeň a na provizorní pódium rázně dokráčel pomenší, sportovně vypadající muž s prošedivělými vlasy. Nikoho nenapadlo přistrčit k pódiu schůdky nebo aspoň nějakou bednu, ale to pro ohlášeného řečníka nepředstavovalo žádný problém. Lehce vyskočil nahoru, ani nezrušil krok. Měl na sobě obyčejné zelené maskáče. Pokud měl nějaká vyznamenání, neukazoval je. Na košili neměl nic, jenom proužek s jmenovkou Pl. J. COX. V ruce držel poznámky. Reportéři okamžitě ztichli a Cox se na ně krátce usmál.

„Ten chlap měl pořádat konference celou dobu,“ poznamenala Julia. „Vypadá opravdu dobře.“

„Ticho, Julie,“ okřikla ji Rose.

„Dámy a pánové, děkuji, že jste přišli,“ začal Cox. „Budu stručný a pak zodpovím několik otázek. Situace ohledně Chester’s Millu a toho, co nyní nazýváme Kupole, je stále stejná: městečko je nadále odříznuté, my stále nemáme tušení, co tuto situaci způsobuje nebo co ji vyvolalo, a stále jsme neuspěli v prolomení bariéry. Pokud bychom uspěli, samozřejmě byste se to dozvěděli. Případu se však věnují nejlepší vědci Ameriky – nejlepší vědci celého světa – a zvažujeme řadu možností. Neptejte se mě na ně, protože tentokrát nedostanete odpověď.“

Reportéři nespokojeně zamručeli. Cox je nechal. CNN pod ním pustila na obrazovku nápis TENTOKRÁT NEDOSTANETE ODPOVĚĎ. Když mumlání utichlo, Cox pokračoval.

„Jak víte, vymezili jsme kolem Kupole zónu se zákazem vstupu, původně kilometr a půl, v neděli se rozšířila na tři a v úterý na šest kilometrů. Existovala pro to spousta důvodů a nejdůležitější byl, že Kupole je nebezpečná lidem s jistými implantáty, například pacemakery. Druhý důvod je, že jsme nevěděli, zda pole, které generuje Kupoli, nemá další škodlivé účinky, které se projevují méně zřetelně.“

„Mluvíte o radiaci, plukovníku?“ zavolal kdosi.

Cox ho zpražil pohledem a když usoudil, že reportéra patřičně vyplísnil (nebyl to Wolfík, všimla si s radostí Rose, ale nějaký připlešatělý ňafálek z FOX News, který neměl žádný šmrnc), pokračoval.

„Nyní jsme přesvědčeni, že žádné škodlivé účinky nemá, aspoň z krátkodobého hlediska, a proto jsme na pátek dvacátého sedmého října – tedy pozítří – stanovili u Kupole návštěvnický den.“

Následovala úplná smršť otázek. Cox počkal, až utichne, a když se publikum zklidnilo, vzal si z police pod pultíkem dálkové ovládání a stiskl knoflík. Na bílé plátno naskočila fotografie s vysokým rozlišením (příliš dobrá, než aby ji stáhli z Google Earth, odhadovala Julia). Byl na ní Mill a obě městečka na jihu, Motton a Castle Rock. Cox odložil ovladač a vytáhl laserové ukazovátko.

Titulek dole na obrazovce hlásal V PÁTEK BUDE U KUPOLE NÝVŠTĚVNICKÝ DEN. Julia se usmála. Kontrola pravopisu v CNN pokulhávala za plukovníkem Coxem.

„Věříme, že můžeme zvládnout a ubytovat dvanáct stovek návštěvníků,“ řekl Cox bryskně. „Počet bude omezen na blízké příbuzné, alespoň tentokrát… a všichni doufáme a modlíme se, že žádné příště nebude muset být. Střediska budou zde, na tržišti v Castle Rocku, a zde, na automobilovém okruhu v Oxfordu.“ Obě místa ukázal. „Přistavíme dva tucty autobusů, po dvanácti pro každou lokalitu. Ty poskytne šest školních okrsků v okolí, které toho dne zruší vyučování, aby mohly být nápomocny, za což jim patří naše velké díky. Dvacátý pátý autobus bude k dispozici tisku u podniku, který se jmenuje Shinerovy návnady a rybářská výstroj a nachází se v Mottonu.“ Suše dodal: „Jelikož má Shiner rovněž licenci na prodej alkoholu, určitě ho všichni znáte. Na tuto cestu dostane povolení rovněž jeden, opakuji, jeden přenosový vůz. Dohodnete se na vzájemné výměně informací, dámy a pánové, a poskytovatel zpravodajství bude vybrán losem.“

Všichni zaúpěli, ale jen aby se neřeklo.

„V tiskovém autobuse je čtyřicet osm míst a tady se sešly stovky zástupců tisku z celého světa…“

„Tisíce!“ vykřikl šedovlasý muž a všichni se zasmáli.

„Páni, jsem rád, že se aspoň někdo baví,“ poznamenal Ernie Calvert trpce.

Cox si dovolil úsměv. „Nesouhlasím, pane Gregory. Sedadla budou přidělovat vaše zpravodajské organizace – televizní sítě, Reuters, Tass, AP a tak dále – a je na těchto organizacích, koho vyberou jako svého zástupce.“

„Ať CNN pošle Wolfíka, víc k tomu nemám co říct,“ oznámila Rose.

Reportéři vzrušeně pokřikovali.

„Mohu pokračovat?“ zeptal se Cox. „A ti z vás, kdo posílají textové zprávy, s tím laskavě přestanou.“

„Ohó,“ udělala Jackie. „Mám ráda silné muže.“

„Lidi, určitě si uvědomujete, že tady nejde o vás? Chovali byste se takhle, kdyby šlo o zavalení dolu nebo obyvatelstvo uvízlé pod troskami domů při zemětřesení?“

Rozhostilo se ticho, jaké dopadá na žáky čtvrté třídy, když učiteli konečně dojde trpělivost. On je opravdu silný, pomyslela si Julia a na okamžik si přála z celého srdce, aby Cox byl tady pod Kupolí a velel tu. Ale samozřejmě platí, že kdyby prasata měla křídla, slanina by padala z nebe.

„Vaše práce, dámy a pánové, bude dvojí: pomáhat nám šířit zprávy a postarat se, aby šlo všechno hladce, až nastane Návštěvnický den.“

Podtitulek CNN hlásal TISK MÁ POMÁHAT PŘI NÁVŠTĚVNICKÉM DNU.

„Poslední, co chceme, je spustit úprk příbuzných z celé země do západního Maine. Kontaktovalo nás už téměř deset tisíc příbuzných, kteří se nacházejí v bezprostředním okolí. Hotely, motely a kempy praskají ve švech. Vzkaz příbuzným v jiných částech země zní ‚Jestli tu nejste, tak sem nejezděte.‘ Nejenže vám nebude udělen návštěvnický pas, ale zde, zde, zde a zde vás vrátí zpátky.“ Ukázal na Lewiston, Auburn, North Windham a Conway v New Hampshiru.

„Příbuzní, kteří se už ve zdejší oblasti nacházejí, by měli vyhledat registrační úředníky, kteří mají své stanoviště na uvedeném tržišti a okruhu. Pokud plánujete skočit do auta v této minutě, nedělejte to. Tohle není výprodej prádla u Filena a první místo ve frontě vám nic nezaručí. Návštěvníci budou losováni a před zařazením do slosování se musíte registrovat. Žadatelé o návštěvu budou potřebovat dvě průkazové fotografie. Pokusíme se dát přednost návštěvníkům, kteří mají v Millu dva a více příbuzných, ale nemohu to slíbit. A varuji vás, lidi: jestli se v pátek budete tlačit do některého autobusu bez pasu nebo s padělaným pasem – jinými slovy jestli budete působit zmatky – ocitnete se ve vězení. Neradím, abyste nás v tomhle směru zkoušeli.

Nástup do autobusů bude zahájen v pátek v osm hodin ráno. Pokud vše půjde hladce, budete mít nejméně čtyři hodiny se svými milovanými, možná o něco víc. Pokud organizaci narušíte, všichni u Kupole skončí a pojedou domů. Autobusy odjedou od Kupole v sedmnáct hodin.“

„Jaké místo jste pro návštěvníky vybrali?“ křikla jakási žena.

„Zrovna jsem se k tomu dostával, Andreo.“ Cox zvedl ovladač a zvětšil silnici číslo 119. Jackie tu oblast dobře znala. Málem si tam přelomila o Kupoli nos. Viděla střechy Dinsmoreovy farmy, hospodářských budov a kravínů.

„Na mottonské straně Kupole je místo pro bleší trhy.“ Cox tam namířil ukazovátko. „Tam zaparkují autobusy. Návštěvníci tam vystoupí a půjdou pěšky ke Kupoli. Na obou stranách jsou široká pole a louky, kde se lidé mohou shromáždit. Všechny trosky již byly odstraněny.“

„Budou moci návštěvníci jít až ke Kupoli?“ zeptal se jakýsi reportér.

Cox se znovu otočil ke kameře a oslovil přímo potenciálního návštěvníka. Rose si uměla představit, jakou naději a strach museli právě v této chvíli ti lidé cítit – dívali se v barech a v motelech, poslouchali rádio v autě.

„Návštěvníci budou připuštěni na půl metru ke Kupoli,“ řekl Cox. „Považujeme to za bezpečnou vzdálenost, i když nedáváme žádné záruky. Tohle není žádná zábavní atrakce, která má bezpečnostní atesty. Lidé s elektronickými implantáty se přiblížit nesmějí. Tohle je na vás – nemůžeme kontrolovat každého a každý hrudník, jestli na něm není jizva po pacemakeru. Návštěvníci také zanechají v autobuse všechny elektronické přístroje, včetně, nikoli však výlučně, iPodů, mobilních telefonů a blackberrek. Reportéři s mikrofony a kamerami budou zadrženi ve větší vzdálenosti. Nejkratší pásmo je určeno pro návštěvníky a to, co se odehraje mezi nimi a jejich milovanými, bude jenom jejich věc. Lidi, tohle bude fungovat, jenom když nám s tím pomůžete. Jestli to tak můžu vyjádřit, pomozte nám, aby se to stalo.“ Odložil ukazovátko. „Teď zodpovím několik otázek. Několik málo. Pane Blitzere.“

Rose se rozzářila. Zvedla šálek čerstvé kávy a připila s ním obrazovce. „Vypadáš dobře, Wolfíku! Můžeš chroupat sušenky u mě v posteli, kdykoli se ti zachce.“

„Plukovníku Coxi, existují nějaké plány na další tiskovou konferenci, tentokrát se zástupci města? Vyrozuměli jsme, že skutečným mužem u vesla je druhý radní James Rennie. Jak to bude?“

„Opravdu se snažíme uspořádat tiskovou konferenci s panem Renniem a dalšími městskými zastupiteli, kteří by byli ochotni přijít. Měla by být v poledne, pokud všechno poběží podle plánovaného harmonogramu.“

Následovala sprška spontánního potlesku z řad reportérů. Nic neměli tak rádi jako tiskové konference, snad s výjimkou vysoce váženého politika nachytaného v posteli s vysoce váženou kurvou.

Cox řekl: „V ideálním případě se tiskovka uskuteční přímo zde na silnici, přičemž na jejich straně budou mluvčí městečka, ať už to bude kdokoliv, a na této straně vy, dámy a pánové.“

Vzrušené brebentění. Líbily se jim ty vizuální možnosti.

Cox ukázal. „Pane Holte.“

Lester Holt z NBC vyskočil na nohy. „Máte nějakou jistotu, že se pan Rennie dostaví? Ptám se, protože se objevily zprávy o jeho finančních machinacích a jistém kriminálním vyšetřování, které v jeho záležitostech vede mainský státní zástupce.“

„Slyšel jsem o těch zprávách,“ řekl Cox. „Nebudu je teď komentovat, ačkoli pan Rennie by možná chtěl.“ Odmlčel se a na tváři měl náznak úsměvu. „Já bych tedy rozhodně chtěl.“

„Rita Braverová, CBS. Plukovníku Coxi, je pravda, že Dale Barbara, který byl pověřen krizovým správcem Chester’s Millu, byl zatčen pro vraždu? Že je millská policie skutečně přesvědčená, že je to sériový vrah?“

V řadách tisku se rozhostilo hrobové ticho, všichni upírali na Coxe zrak. Totéž platilo pro čtyři lidi usazené u pultu v Šípkové růži.

„Je to pravda,“ řekl Cox. Mezi novináři to tlumeně zašumělo. „Ale nemáme možnost obvinění ověřit ani posoudit údajné důkazy. Máme k dispozici pouze internetové a telefonní šumy, které dolehnou stejně k nám jako nepochybně k vám, dámy a pánové. Dale Barbara je vyznamenaný voják. Nikdy nebyl vězněn. Znám ho řadu let a zaručil jsem se za něj prezidentu Spojených států. Nemám důvod tvrdit, že jsem udělal chybu, vzhledem k tomu, co jsem o něm tehdy věděl.“

„Ray Suarez, PBS, plukovníku. Myslíte, že obvinění proti poručíku Barbarovi – nyní plukovníku Barbarovi – mohla být politicky motivována? Že ho James Rennie mohl nechat uvěznit, aby nemohl převzít velení, jak nařídil prezident?“

Takže jádro pudla je v téhle druhé půlce vystoupení poníků a psů, uvědomila si Julia. Cox proměnil zpravodajství v Hlas Ameriky a my jsme lidé za Berlínskou zdí. Naplnil ji obdiv.

„Jestli budete mít možnost zeptat se v pátek radního Rennieho, pane Suarezi, rozhodně to udělejte.“ Cox mluvil s kamenným klidem. „Dámy a pánové, to je z mé strany všechno.“

Odkráčel stejně rázně jako přišel, a než shromáždění novináři začali vykřikovat další otázky, byl pryč.

„Pane jo,“ zamumlal Ernie.

„Jo,“ přitakala Jackie.

Rose vypnula televizi. Celá zářila, vypadala plná energie. „V kolik je ta schůzka? Nelituju jediného slova, které plukovník Cox řekl, ale tohle může Barbiemu ztrpčit život.“

2

Barbie se dozvěděl o Coxově tiskové konferenci, když dolů sešel brunátný Manuel Ortega a pověděl mu to. Ortega, dříve podomek u Aldena Dinsmorea, měl nyní na sobě modrou pracovní košili, plechový odznak, který vypadal podomácku udělaný, a pětačtyřicítku zavěšenou na druhém opasku připnutém po pistolnicku nízko na bocích. Barbie ho znal jako mírného chlapíka s řídnoucími vlasy a věčně spálenou kůží, který si rád objednával k večeři to, co bylo k snídani – palačinky, slaninu, vajíčka lehce osmažená – a vykládal o kravách. Nejradši měl pruhované gallowayky, jenže nedokázal pana Dinsmorea přesvědčit, aby je koupil. Byl to yankee do morku kostí bez ohledu na jméno a měl suchý yankeeský smysl pro humor. Barbie ho měl vždycky rád. Ale tohle byl jiný Manuel, cizinec, jemuž zdroj dobré nálady vyschl. Přinesl novinky o nejnovějším vývoji a většinou je řval skrz mříže za doprovodu pozoruhodného množství slin. Jeho tvář byla skoro radioaktivní vztekem.

„Ani slovo o tom, jak našli tvoje vojenský známky v ruce tý ubohý holky, o tom doprdele ani slovo! A pak se ten zasranej parchant pustil do Jima Rennieho, který drží tohle městečko pohromadě úplně sám od chvíle, co to začalo! Úplně sám! Jenom holýma rukama!“

„Jenom klid, Manueli,“ mírnil ho Barbie.

„Pro tebe jsem policista Ortega, hajzle!“

„Dobře. Policisto Ortego.“ Barbie seděl na pryčně a přemýšlel, jak snadno by teď Ortega mohl vyškubnout svoji postarší pětačtyřicítku Schofield z pouzdra na opasku a začít střílet. „Já jsem tady, Rennie venku. Pokud jde o něj, určitě je všechno v pořádku.“

„SKLAPNI!“ zařval Manuel. „Všichni jsme tady! Všichni jsme pod tou zasranou Kupolí! Alden jenom chlastá, kluk, co mu zbyl, nechce jíst, a paní Dinsmoreová pořád brečí kvůli Rorymu. Jack Evans si vystřelil mozek z hlavy, víš to? A ty zelený mozky tamhle nedokážou vymyslet nic lepšího než házet bláto. Spousta lží a vymyšlených historek, zatímco tys začal ten bengál v supermarketu a pak zapálil redakci! Nejspíš aby slečna Shumwayová nemohla napsat, co seš zač!“

Barbie mlčel. Měl zato, že by stačilo jediné slovo na vlastní obranu, a Ortega ho určitě zastřelí.

„Takhle dostanou každýho politika, co se jim znelíbí,“ soptil Manuel. „Chtějí snad, aby byl ve vedení sériovej vrah a násilník – co znásilňuje mrtvoly – místo křesťana? To je teda špína.“

Manuel vytáhl pistoli, pozvedl ji a namířil ji skrz mříže. Barbiemu ten otvor na konci hlavně připadal velký jako vjezd do tunelu.

„Jestli Kupole padne dřív, než tě postaví k nejbližší zdi a nadělají do tebe díry,“ pokračoval Manuel, „najdu si chvilku a udělám tu prácičku sám. Jsem první ve frontě lidí, co tě chtějí oddělat, a v tuhle chvíli je ta fronta v Millu hodně dlouhá.“

Barbie nadále mlčel a čekal, jestli zemře nebo bude dál dýchat. Sendviče Rose Twitchellové se mu pokoušely vyšplhat zpátky do krku a zadusit ho.

„My se tu snažíme přežít, a oni se zmůžou akorát na to, že špiní člověka, co v tomhle městečku dokáže zabránit chaosu.“ Prudce zastrčil obrovskou pistoli zpátky do pouzdra. „Di do prdele. Ty za to nestojíš.“

Otočil se a se skloněnou hlavou a svěšenými rameny zamířil zpátky ke schodům.

Barbie se opřel o zeď a vydechl. Na čele mu stál pot. Ruka, kterou zvedl, aby si pot otřel, se třásla.

3

Když dodávka Romea Burpeeho zabočila na příjezdovou cestu McClatcheyových, vyběhla Claire z domu. Plakala.

„Mami!“ vykřikl Joe a byl venku dřív, než stačil Romeo úplně zastavit. Pak se ven vyhrnuli ostatní. „Mami, co se stalo?“

„Nic,“ vzlykala Claire, popadla ho a přimáčkla k sobě. „Bude Návštěvnický den! V pátek! Joe, možná uvidíme tvého tatínka!“

Joe zajásal a zatancoval kolečko. Benny objal Norrie… a využil příležitost, aby si ukradl pusu, jak zaznamenal Zrzek. Ďáblík drzá.

„Odvezte mě do nemocnice, Romeo,“ řekl Zrzek. Zamával Claire a dětem, když couvali z příjezdové cesty na silnici. Byl rád, že odjel od paní McClatcheyové dřív, než s ní musel mluvit. Mámin rentgen by mohl fungovat i na lékařské asistenty. „A mohl byste mi prokázat laskavost a mluvit anglicky místo toho komiksového žvanění?“

„Někteří lidé nemají vůbec žádné kulturní zázemí, o které by se mohli opřít,“ prohlásil Romeo, „a proto žárlí na ty, kdo ho mají.“

„Jo, a vaše matka nosí galoše,“ řekl Zrzek.

„Jasnačka, akorát jenom když chlístá, to zas vona jo.“

Zrzkův telefon zabzukl: textová zpráva. Rozevřel ho a přečetl si: SCHŮZKA V 21.30 NA FAŘE KONGR. BUĎ TAM NEBO SE OZVI JW.

„Romeo,“ řekl a zavřel telefon. „Za předpokladu, že přežiju Rennieovy, nechtěl byste se mnou dneska večer zajít na jednu schůzku?“

4

V nemocnici už na něj v hale čekala Ginny. „U Cathy Russellové máme rennieovský den,“ oznámila, ale nevypadala, že by ji to vyloženě netěšilo. „Thurston Marshall se o oba stará. Zrzku, ten chlap je dar přímo od pánaboha. Očividně se mu nelíbí Junior – právě on s Frankiem ho u toho jezírka šikanovali – ale chová se naprosto profesionálně. Ten chlap na té anglické katedře na vysoké jenom marní čas – měl by dělat tohle.“ Ztišila hlas. „Je lepší než já. A mnohem lepší než Twitch.“

„Kde je teď?“

„Vrátil se tam, kde bydlí, aby se podíval na svou mladou přítelkyni a ty dvě děti, co si vzali k sobě. Zdá se, že se o ty děti upřímně zajímá.“

„Panejo, Ginny se zamilovala,“ zasmál se Zrzek.

„Nebuď jak malej,“ zamračila se na něj.

„Na kterých pokojích jsou Rennieovi?“

„Junior na sedmičce, senior na devatenáctce. Senior sem přišel s tím Thibodeauem, ale musel ho poslat na nějaké pochůzky, protože byl sám, když se šel podívat na syna.“ Cynicky se usmála. „Netrvala mu ta návštěva dlouho. Hlavně visel na mobilu. Ten kluk jenom sedí, i když je zase při smyslech. Ale když ho sem Henry Morrison přivezl, tak byl úplně mimo.“

„A co Jimova arytmie? Jak jsme s ní na tom?“

„Thurston ji uklidnil.“

Prozatím, pomyslel si Zrzek s trochou zadostiučinění. Až valium přestane působit, začne zas starý kardiacký Charleston.

„Jdi nejdřív za tím klukem,“ řekla Ginny. Byli v hale sami, ale stejně mluvila tiše. „Nemám ho ráda a nikdy jsem neměla, ale teď je mi ho líto. Myslím, že dlouho nevydrží.“

„Říkal něco Thurston o Juniorově stavu Renniemu?“

„Ano, že jde o potenciálně závažný problém. Ale zřejmě ne tak závažný jako všechny ty hovory, které si u něho vyřizoval. Nejspíš mu někdo řekl o tom Návštěvnickém dnu v pátek. Rennie je pořádně nakrknutý.“

Zrzek si vzpomněl na krabičku na Černém hřbetu, ten tenký obdélník o sto centimetrech čtverečných, kterou přesto nedokázal zdvihnout. Ani s ní pohnout. Taky si vzpomněl na smějící se kožené hlavy, které nakrátko zahlédl.

„Někteří lidé si na návštěvy prostě nepotrpí,“ řekl.

5

„Jak se cítíš, Juniore?“

„Fajn. Líp.“ Mluvil bezbarvě. Měl na sobě nemocničního andělíčka a seděl u okna. Světlo nemilosrdně dopadalo na jeho ztrhaný obličej. Vypadal jako vyžilý čtyřicátník.

„Pověz mi, co se stalo, než jsi ztratil vědomí.“

„Šel jsem do školy, ale pak jsem místo toho došel k domu, kde bydlela Angie. Chtěl jsem jí říct, aby se udobřila s Frankem. Byl úplně rozloženej.“

Zrzek uvažoval, jestli se má Juniora zeptat, zda ví, že Frank a Angie jsou oba po smrti – ale pak to neudělal – k čemu taky? Raději se zeptal: „Ty jsi šel do školy? A co Kupole?“

„Aha, no jo.“ Stejně apatický, lhostejný hlas. „Na ni jsem zapomněl.“

„Kolik je ti let, chlapče?“

„Dvacet… jedna?“

„Jak se jmenovala tvoje matka?“

Nad tím se Junior zamyslel. „Jason Giambi,“ řekl nakonec a pak se pronikavě zasmál. Ale ten netečný, ztrhaný výraz na jeho tváři se vůbec nezměnil.

„Kdy dopadla Kupole?“

„V sobotu.“

„A jak je to dlouho?“

Junior se zamračil. „Týden?“ řekl nakonec. „Dva týdny? Určitě už to nějakou dobu trvá.“ Nakonec se obrátil k Zrzkovi. Oči mu svítily po valiu, které mu píchl Thurston Marshall. „To Bárbína vás navedl, abyste se mě takhle vyptával? On je zabil, však víte.“ Přikývl. „Našli jsme jeho bojácké pánky.“ Odmlčel se. „Vojenské známky.“

„Barbie mě k ničemu nenaváděl,“ řekl Zrzek. „Je ve vězení.“

„Nebude to dlouho trvat a bude v pekle,“ prohlásil Junior věcně. „Budeme ho soudit a popravíme ho. Říkal to táta. V Maine sice není trest smrti, ale on říká, že tohle jsou válečné podmínky. Vajíčkový salát má moc kalorií.“

„To je pravda,“ přitakal Zrzek. Vytáhl stetoskop, návlek k tlakoměru a oftalmoskop. Omotal návlek Juniorovi kolem paže. „Dokážeš jmenovat poslední tři prezidenty, jak šli po sobě, Juniore?“

„Jasně. Bush, Push a Tush.“ Divoce se zasmál, ale stále se mu nehýbala tvář.

Junior měl tlak 147 na 120. Zrzek čekal horší hodnoty. „Pamatuješ si, kdo tě přišel navštívit přede mnou?“

„Jo. Ten dědek, kterého jsme s Frankiem našli u jezírka těsně předtím, než jsme našli ty děti. Doufám, že ty děti jsou v pořádku. Byly moc roztomilé.“

„Pamatuješ si jejich jména?“

„Aidan a Alice Appletonovi. Jeli jsme do klubu a ta holka se zrzavými vlasy mi to pod stolem udělala rukou. Připadalo mi, že to dělá často, byla s ní sranda.“ Odmlčel se. „Hotovej.“

„Aha.“ Zrzek použil oftalmoskop. Juniorovo pravé oko bylo v pořádku. Oční disk na levém se vybouloval, tomuto stavu se říká papilledema. Byl to obvyklý symptom pokročilých mozkových nádorů a průvodního otoku.

„Vidíš něco zelenýho, McQueene?“

„Ne.“ Zrzek odložil oftalmoskop a pak podržel ukazovák Juniorovi před obličejem. „Dotkni se mého prstu taky prstem. Pak si sáhni na nos.“

Junior to udělal. Zrzek začal prst pomalu odtahovat a zase přibližovat. „Pokračuj.“

Juniorovi se podařilo sáhnout si na nos jednou. Pak zasáhl Zrzkův prst, ale pak se dotkl své tváře. Potřetí minul prst a pak se dotkl pravého obočí. „Týjo. Chcete ještě? To můžu dělat klidně celej den.“

Zrzek odstrčil židli a vstal. „Pošlu Ginny Tomlinsonovou pro tvoje léky.“

„Až je dostanu, můžu vypadnout? Myslím jako domů?“

„Zůstaneš přes noc u nás, Juniore. Na pozorování.“

„Ale mně nic není, že ne? Už dřív mě bolela hlava – fakt jsem myslel, že mi pukne – ale to je pryč. Už jsem v pohodě, ne?“

„V tuto chvíli ti nedokážu nic říct,“ řekl Zrzek. „Chci mluvit s Thurstonem Marshallem a podívat se na pár knížek.“

„Páni, ten chlap přece není doktor. Učí angličtinu.“

„Možná, ale zacházel s tebou dobře. Líp než ty a Frank s ním, jak jsem pochopil.“

Junior mávl blahosklonně rukou. „Jenom jsme se tak kočkovali. Kromě toho jsme se o ty pěti dostarali popře, ne?“

„Nebudu se s tebou hádat. Prozatím odpočívej, Juniore. Nechceš se chvíli dívat na televizi?“

Junior se nad tím zamyslel, pak se zeptal: „Co bude k večeři?“

6

Za daných okolností dokázal Zrzek vymyslet jediný prostředek, jak zmenšit otok orgánu, který u Juniora zastupoval mozek, a to infuzi manitolu. Vytáhl kartu připevněnou na dveřích a všiml si, že je k ní připojen vzkaz psaný neznámým rukopisem plným smyček:

Milý dr. Everette, co soudíte o manitolu pro tohoto pacienta? Nemůžu ho nařídit, protože nemám ponětí o správném dávkování.

Thurston

Zrzek připsal dávky. Ginny měla pravdu, Thurston Marshall byl dobrý.

7

Dveře do pokoje Velkého Jima byly otevřené, ale pokoj zel prázdnotou. Zrzek zaslechl hlas toho muže vycházet z oblíbené zašívárny doktora Haskella. Zrzek vešel do salonku. Nenapadlo ho, že by měl vzít s sebou kartu Velkého Jima, a tohoto přehlédnutí bude litovat.

Velký Jim byl zcela oblečen a seděl u okna s telefonem u ucha, i když na zdi byla značka s jasně červeným telefonem přeškrtnutým červeným X, aby to bylo jasné i čtenářsky znevýhodněným pacientům. Zrzek si pomyslel, že by mu bylo velkým potěšením Velkému Jimovi poručit, aby s tím telefonátem přestal. Možná by to nebyla zrovna nejprozíravější cesta, jak začít prohlídku kombinovanou s diskusí, ale mínil to udělat. Už se k tomu chystal, pak se zarazil. Jako přimrazený.

Vybavila se mu jasná vzpomínka: nemohl spát, vstal, aby si dal kus Lindiny brusinkovo pomerančové buchty, a zaslechl tiše kňučet Audrey z pokoje děvčat. Jde se podívat na Jéčka. Sedí u Janelle na posteli pod Hannah Montanou, jejím strážným andělem.

Proč se mu ta vzpomínka vybavila až teď? Proč ne během jeho setkání s Velkým Jimem u něj v pracovně?

Protože tehdy jsem nevěděl o těch vraždách. Soustředil jsem se na propan. A protože Janelle neměla záchvat, byla jenom ve spánkové fázi REM. Mluvila přece ze spaní.

Má ten zlatý baseballový míček, tati. Má ten zlý míček.

Ani včera v noci, v márnici, se ta vzpomínka nevynořila. Až teď, jenomže to už bylo pozdě.

Ale mysli, co to znamená: to zařízení na Černém hřbetu může vyzařovat jistou míru radiace, ale vysílá i něco jiného. Nazvi to indukovaná jasnozřivost, nazvi to něčím, co ani nemá jméno, ale ať to nazveš jakkoli, je to tam. A jestli měla Janelle pravdu o tom zlatém baseballovém míčku, pak všechny děti, které pronášely proroctví o katastrofě o Halloweenu, mají možná taky pravdu. Ale znamená to, že se to stane přesně ten den? Nebo by to mohlo nastat dřív?

Zrzek si myslel, že spíš dřív. Pro všechny městské děti, které se nemohly dočkat koledy a zlobení, už Halloween začal.

„Mně je jedno, co máš, Stewarte,“ říkal Velký Jim. Nezdálo se, že ho tři miligramy valia zklidnily. Mluvil nabroušeně jako vždycky. „Zajedete tam s Fernaldem a vezmete s sebou Rogera… he? Co?“ Poslouchal. „To bys mohl vědět sám. Copak ses nedíval na tu zatr-pacenou televizi? Jestli bude držkovat, tak…“

Vzhlédl a uviděl mezi dveřmi Zrzka. Na chvíli měl Velký Jim polekaný výraz člověka, který si v duchu přehrává svůj rozhovor a snaží se zjistit, kolik z něj mohl příchozí zaslechnout.

„Stewarte, někdo přišel. Ještě se ti ozvu a až to udělám, radím ti, abys mi řekl, co chci slyšet.“ Bez rozloučení přerušil spojení a pak podal telefon Zrzkovi. Odhalil v úsměvu své drobné horní zuby. „Já vím, já vím, zlobím, ale městský byznys nepočká.“ Vzdychl. „Není to snadné, když na vás každý závisí, zvlášť když vám není úplně dobře.“

„Musí to být těžké,“ souhlasil Zrzek.

„Bůh mi pomoz. Chtěl byste vědět, jakou filozofií se v životě řídím, kamaráde?“

Ne. „Jistě.“

„Když bůh zavře dveře, otevře okno.“

„To si myslíte?“

„Já to dokonce vím. A jedno se snažím mít vždycky na paměti, totiž že když se modlíte o to, co chcete, bůh je hluchý. Ale když se modlíte o to, co potřebujete, tak naslouchá velmi pozorně.“

„Aha.“ Zrzek vstoupil do salonku. Televize na zdi byla naladěná na CNN. Zvuk byl ztlumený, ale na obrazovce byla fotografie Jamese Rennieho staršího, která dělala pozadí nějaké mluvící hlavě: fotka byla černobílá, nijak lichotivá. Velký Jim měl pozvednutý jeden prst a stejně tak horní ret. Ne v úsměvu, ale vysloveně psím vrčení. Podtitulek hlásal BYLO MĚSTEČKO POD KUPOLÍ DROGOVÝM RÁJEM? V záběru se objevil Rennieho inzerát na ojetá auta, ten protivný, který vždycky končil výkřikem některého prodavače (nikdy ne Jima osobně): Pofrčíte, protože Velký Jim taky frčí!

Velký Jim máchl k televizi rukou a smutně se usmál. „Vidíte, co mi Barbarovi přátelé venku provádějí? No, koho to překvapuje? Když Kristus přišel spasit lidstvo, přinutili ho nést svůj vlastní kříž na Kalvárii, kde zemřel v krvi a prachu.“

Zrzek uvažoval, a nikoli poprvé, jak divný lék je valium. Nevěděl, jestli je veritas skutečně in vino, ale spousta jí byla ve valiu. Když jste ho lidem dali – zvlášť infuzí – často jste slyšeli přesně to, co si sami o sobě myslí.

Zrzek si přitáhl židli a připravil si stetoskop k akci. „Vyhrňte si košili.“ Když Velký Jim odložil mobil, aby poslechl, Zrzek si ho zasunul do náprsní kapsy. „Tohle si vezmu, ano? Nechám to v hale na stole. Tam jsou mobily povolené. Židle tam nejsou tak dobře polstrované jako tyhle, ale ani tak nejsou špatné.“

Čekal, že Velký Jim bude protestovat, možná vybuchne, ale ani nepípl, jenom vystavil vypoukle buddhovské břicho a nad ním velká mužská prsa. Zrzek se předklonil a poslouchal. Bylo to mnohem lepší, než čekal. Byl by se spokojil se sto deseti tepy za minutu plus mírnou předčasnou ventrikulací. Ale Pumpa Velkého Jima dusala devadesátkou bez jakýchkoli klopýtnutí.

„Cítím se mnohem líp,“ řekl Velký Jim. „To bylo stresem. Jsem pod strašným tlakem. Odpočinu si tak hodinu nebo dvě přímo tady – uvědomujete si, že z tohohle okna je výhled na celé centrum, kamaráde? – a pak půjdu ještě jednou navštívit Juniora. Pak mě propustíte a…“

„Není to jen stres. Máte nadváhu a celkově jste z formy.“

Velký Jim vycenil horní zuby ve falešném úsměvu. „Řídím byznys a městečko, kamaráde – mimochodem obojí je v černých číslech. To mi dává málo prostoru pro trenažery, stepmástry a podobně.“

„Už před dvěma lety vám diagnostikovali PAT, Rennie. To je paroxysmální arteriální tachykardie.“

„Já vím, co to je. Našel jsem si to na webu a tam psali, že i zdraví lidé často prožijí…“

„Ron Haskell vám řekl naprosto jasně, že byste měl snížit váhu, aby bylo možno udržet arytmii pod kontrolou jenom pomocí léků, a jestli léky nebudou účinné, pak zjistit, jaké jsou možnosti řešit problém operativně.“

Velký Jim začal vypadat jako nešťastné dítě zavřené ve vysoké židličce. „Bůh mi řekl, abych to nedělal! Bůh mi řekl žádný pacemaker! A bůh měl pravdu! Vévoda Perkins měl pacemaker, a podívejte se, co se mu stalo!“

„Nemluvě o jeho vdově,“ řekl Zrzek potichu. „Ta měla taky smůlu. Nejspíš byla v nesprávnou chvíli na nesprávném místě.“

Velký Jim se na něj zkoumavě zadíval a jeho prasečí očka kalkulovala. Pak se podíval do stropu. „Světla zase svítí, že? Sehnal jsem ten váš propan, jak jste žádal. Někteří lidi nejsou moc vděční. Samozřejmě člověk v mém postavení je na to zvyklý.“

„Zítra večer budeme zase na suchu.“

Velký Jim zavrtěl hlavou. „Do zítřka do večera vám seženu tolik plynu, abyste tu mohli svítit až do Vánoc, když to bude nutné. To vám slibuju za to, že se tak skvěle chováte k pacientům a jste takový příjemný společník.“

„Opravdu mám problém s vděčností, když lidé vracejí to, co bylo předtím moje. V tomhle jsem divný.“

„Aha, takže teď se stavíte na roveň nemocnice?“ odfrkl si Velký Jim.

„Proč ne? Vy jste se právě postavil na roveň Kristu. Radši se vrátíme ke zdravotním záležitostem, ano?“

Velký Jim znechuceně zamával velkýma rukama s tupými prsty.

„Valium není lék. Když odsud odejdete, může vám v pět odpoledne znovu rachtat v motoru. Nebo se vám kompletně ucpe přívod paliva. Má to tu výhodu, že byste se mohl setkat se svým spasitelem dřív, než se v městečku dočista setmí.“

„A co byste doporučoval?“ zeptal se Rennie klidně. Znovu se ovládal.

„Mohl bych vám dát něco, co by ten problém nejspíš zvládlo, aspoň krátkodobě. Je to lék.“

„Jaký?“

„Ale má svou cenu.“

„Já to věděl,“ řekl Velký Jim potichu. „Já věděl, že jste na Barbarově straně, hned ten den, kdy jste přišel ke mně do pracovny s tím svým dejte mi tohle a dejte mi tamto.“

Jediné, oč tehdy Zrzek žádal, byl propan, ale o to teď nešlo. „Jak jste věděl už tehdy, že Barbara bude na nějaké straně? Ty zavražděné ještě nikdo neobjevil, takže jak jste to mohl vědět?“

Velkému Jimovi svítily oči pobavením nebo paranoiou, nebo obojím. „Mám svoje cestičky, kamaráde. Tak jaká je cena? Co byste rád vyměnil za tu drogu, která mě uchrání před infarktem?“ A než stačil Zrzek odpovědět: „Nechte mě hádat. Chcete Barbarovu svobodu. Je to tak?“

„Ne. Městečko by ho zlynčovalo v minutě, kdy by vykročil ven.“

Velký Jim se zasmál. „Tu a tam projevujete náznak zdravého rozumu.“

„Chci, abyste odstoupil z funkce. Sanders taky. Ať to převezme Andrea Grinnellová. Bude jí vypomáhat Julia Shumwayová, dokud se Andrea nezbaví toho svého návyku.“

Velký Jim se zasmál ještě hlasitěji a pro dobrou míru se ještě plácal do stehen. „Myslel jsem si, že Cox je mizera – chtěl, aby Andree vypomáhala ta policajtka s těma velkýma dudama – ale vy jste mnohem horší. Shumwayová! Ta se v životě vzmůže akorát na ty svoje novinářské manýry!“

„Vím, že jste zabil Cogginse.“

Nechtěl to říkat, ale bylo to venku, než to stačil spolknout. A vadilo to snad? Byli tu jen oni dva, pokud se nepočítá John Roberts ze CNN, který se díval z televize na stěně. A kromě toho výsledek za to stál. Poprvé od chvíle, kdy se Velký Jim smířil s existencí Kupole, ho něco vyvedlo z rovnováhy. Snažil se udržet neutrální výraz, ale nedařilo se mu.

„Jste blázen.“

„Víte, že nejsem. Včera v noci jsem zašel do pohřební služby Bowieových a prohlédl těla čtyř obětí vraždy.“

„Na to jste neměl žádné právo! Nejste patolog! Nejste ani zatr-pacený doktor!“

„Klid, Rennie. Počítejte do deseti. Pamatujte na své srdce.“ Zrzek se odmlčel. „Vlastně jsem si to rozmyslel, kašlu na vaše srdce. Po té spoušti, co jste nechal za sebou a kterou ještě připravujete, na vaše srdce zvysoka kašlu. Coggins měl po celé tváři a obličeji stopy. Velmi atypické, ale snadno se identifikovaly. Byly to stopy stehů. Nepochybuji, že budou souhlasit s tím baseballovým míčkem, který jsem viděl na vašem stole.“

„To nic neznamená.“ Ale Rennie pohlédl k otevřeným dveřím do koupelny.

„Znamená to hodně. Zvlášť když uvážíte, že ta ostatní těla někdo uklidil na stejné místo. Mně to připadá, že vrah Cogginse zavraždil i ostatní. Myslím, že jste to byl vy. Nebo možná vy a Junior. Utvořili jste rodinný tým? Bylo to tak?“

„Tohle odmítám poslouchat!“ Začal vstávat. Zrzek ho zatlačil zpátky. Šlo to překvapivě snadno.

„Zůstaňte, kde jste!“ vykřikl Rennie. „Krucinál, zůstaňte, kde jste!“

Zrzek pokračoval: „Proč jste ho zabil? Vyhrožoval, že práskne tu vaši drogovou operaci? Patřil k ní taky?“

„Zůstaňte, kde jste!“ opakoval Rennie, i když se už Zrzek opět posadil. Nenapadlo ho – tehdy – že Rennie možná nemluví na něj.

„Můžu si to nechat pro sebe,“ řekl Zrzek. „A můžu vám dát něco, co se postará o vaši arytmii líp než valium. Cena je, že odstoupíte. Zítra večer na té velké schůzi oznamte rezignaci – ze zdravotních důvodů – a předejte funkci Andree. Bude z vás hrdina.“

Zrzek si myslel, že Rennie nemůže odmítnout. Zahnal ho do rohu.

Rennie se otočil k otevřeným dveřím do koupelny a křikl: „Teď už můžete vyjít.“

Carter Thibodeau a Freddy Denton se vynořili z koupelny, kde se schovávali – a poslouchali.

8

„Krucifix,“ zaklel Stewart Bowie.

Byli s bratrem ve sklepní dílně pohřebního ústavu. Stewart upravoval obličej Arlettě Coombsové, nejnovější sebevražedkyni v Millu a nejnovější zákaznici pohřební služby Bowie. „Krucifix doprdele alelujá.“

Odhodil mobil na pult a ze široké přední kapsy pogumované zástěry vytáhl balíček burákových sušenek. Stewart vždycky jedl, když ho něco rozčililo, a vždycky byl při jídle nepořádný („Tady žralo prase,“ říkával jejich tatík, když Stewie odešel od stolu) a teď drobky ze sušenky zasypaly Arlettin obličej, který rozhodně neměl mírumilovný výraz. Pokud si myslela, že obrátit do sebe čistič odpadů bude rychlý a bezbolestný způsob, jak opustit Kupoli, šeredně se mýlila. To svinstvo se jí prožralo skrz žaludek a zády ven.

„Co se děje?“ zeptal se Fern.

„Proč jsem se kdy zaplítal s tím zasraným Renniem?“

„Kvůli penězům?“

„K čemu jsou teď peníze?“ běsnil Stewart. „Co s nimi budu dělat, vlítnu do Burpeeho obchoďáku a skoupím to tam? Z toho se mi fakt postaví péro!“

Trhnutím otevřel postarší vdově ústa a vrazil dovnitř zbývající sušenku. „Tu máš, mrcho, čas posvačit.“

Stewart popadl telefon, zmáčkl tlačítko KONTAKTY a vybral číslo. „Jestli tam není,“ řekl – snad Fernovi, ale spíš pro sebe, „tak půjdu ven, najdu ho a narvu mu jedno z těch jeho kuřat rovnou do tý jeho zasraný…“

Ale Roger Killian tam byl. Přímo v té své zatracené slepičárně. Stewart slyšel kvokání. Také slyšel z reproduktorů ve slepičárně linout se smyčce Mantovaniho. Když tam byli kluci, byla to Metallica nebo Pantera.

„Haló?“

„Rogere. Tady Stewie. Jsi v pořádku, brácho?“

„Je to dobrý,“ souhlasil Roger, což nejspíš znamenalo, že kouřil glas, ale co, sakra.

„Přijeď sem do městečka. Počkáme na tebe s Fernem ve vozovém parku. Vezmeme si dva ty velké náklaďáky, co mají zvedáky, a pojedeme k WCIK. Všechen propan se musí přestěhovat zpátky do městečka. Nezvládneme to za jeden den, ale Jim říká, že musíme aspoň začít. Zítra najmu šest sedm dalších chlapů, kterým můžeme důvěřovat – některé z té Jimmovy zatracené soukromé armády, jestli nám je půjčí – a doděláme to.“

„Á, Stewarte, to ne – musím nakrmit kuřata! Kluci, co mi zbyli, se dali všichni k policajtům!“

Což znamená, pomyslel si Stewart, že chceš sedět v té své kancelářičce, pokuřovat glas, poslouchat muziku k poblití a dívat se na lesbické video na počítači. Nevěděl, jak se člověk může vzrušit v oblaku smradu z kuřecího trusu tak hustém, že by se dal krájet nožem, ale Roger Killian to dokázal.

„Tohle není žádná dobrovolnická mise, bratře. Dostal jsem rozkaz a já rozkazuju tobě. Za půl hodiny. A jestli náhodou uvidíš některého svého kluka potloukat se poblíž, naber ho taky.“

Zavěsil dřív, než Roger stačil znovu spustit ty svoje nářky, a chvíli jen stál a zuřil. Poslední, co by chtěl dělat se zbytkem středečního odpoledne, bylo vláčet se s propanovými nádržemi na náklaďáku… ale přesně to ho nakonec čeká. Přesně to.

Chňapl po sprchové hadici v dřezu, zastrčil ji mezi protézy Arletty Coombsové a stiskl kohoutek. Byla to vysokotlaká hadice a mrtvola na stole nadskočila. „Zapij ty sušenky, bábo,“ zavrčel. „Přece se nechceš udusit.“

„Přestaň!“ vykřikl Fern. „Bude to stříkat z té díry v…“

Pozdě.

9

Velký Jim se díval na Zrzka s úsměvem, který říkal Vidíš, kam ses to dostal. Pak se otočil ke Carterovi a Freddymu Dentonovi. „Slyšeli jste, mládenci, jak se mě pan Everett pokusil navádět ke spolčení?“

„To teda slyšeli,“ přisvědčil Freddy.

„Slyšeli jste ho, jak mi vyhrožuje, že mi nevydá určité léky na záchranu života, pokud odmítnu odstoupit z funkce?“

„Jo,“ řekl Carter a počastoval Zrzka temným pohledem. Zrzek uvažoval, jak mohl být tak hloupý.

Byl to dlouhý den – to bude tím.

„Dotyčné léky jsou zřejmě lék zvaný verapamil, který mi ten chlapík s dlouhými vlasy podával infuzí.“ Velký Jim vycenil drobné zuby v dalším nepříjemném úsměvu.

Verapamil. Zrzek se poprvé proklel za to, že nevytáhl kartu Velkého Jima z přihrádky na dveřích a neprohlédl si ji. Neprokleje se naposled.

„Jaký zločin tu máme, co myslíte?“ ptal se Velký Jim. „Nezákonné vyhrožování?“

„Jasně, a vydírání,“ pomáhal Fredy.

„Blbost, to byl pokus o vraždu,“ prohlásil Carter.

„A kdo myslíte, že za tím je?“

„Barbie,“ řekl Carter a praštil Zrzka do úst. Zrzek netušil, že to přijde, a ani se nepokusil zvednout ruku na obranu. Zapotácel se, dopadl na židli a s krvácejícími ústy v ní zůstal napůl ležet.

„Kladete odpor při zatýkání,“ poznamenal Velký Jim. „Ale to nestačí. Položte ho na podlahu, chlapci. Chci ho na podlaze.“

Zrzek se pokusil utéct, ale sotva se vyhrabal z židle, Carter ho popadl za paži a prudce ho otočil. Freddy mu podrazil zezadu nohy a Carter zatlačil. Jako kluci na školním dvoře, pomyslel si Zrzek a už se kácel.

Carter dopadl vedle něj. Zrzek se vzmohl na ránu. Přistála na Carterově levé tváři. Carter jenom netrpělivě potřásl hlavou jako člověk, který se zbavuje otravné mouchy. Za chvíli už seděl Zrzkovi na hrudníku a zubil se na něj. Ano, přesně jako na školním dvoře, jenomže tu není žádný učitelský dozor, který by tomu učinil přítrž.

Otočil hlavu k Renniemu, který už stál na nohou. „Tohle neuděláte,“ lapal po dechu. Srdce mu prudce bušilo. Sotva měl dost vzduchu, aby srdce zásobil. Thibodeau byl velmi těžký. Freddy Denton klečel vedle nich. Zrzkovi připadal jako rozhodčí na jednom z těch markýrovaných wrestlingových zápasů.

„Ale udělám, Everette,“ řekl Velký Jim. „Vlastně, bůh ti žehnej, já to musím udělat. Freddy, vylov můj mobil. Má ho v náprsní kapse a nechci, aby se rozbil. Ten zatr-pacenec mi ho ukradl. Můžete mu připsat další vroubek na účet, až ho dostanete na stanici.“

„Vědí to i další lidi,“ upozorňoval Zrzek. V životě se necítil tak bezmocný. A tak hloupý. Říkat si, že není první, kdo podcenil Jamese Rennieho staršího, nijak nepomáhalo. „Další lidi vědí, co jste udělal.“

„Možná,“ připustil Velký Jim. „Ale kdo to je? Další přátelé Dalea Barbary. Ti, kteří začali s těmi nepokoji kvůli potravinám, ti, kteří vypálili redakci novin. Ti, kteří především spustili Kupoli, o tom nepochybuji. Nějaký vládní experiment, to si myslím já. Ale my nejsme krysy v kleci, že ne? Co říkáš, Cartere?“

„Nejsme.“

„Freddy, na co čekáš?“

Freddy poslouchal Velkého Jima s výrazem, který říkal Teď to chápu. Vytáhl Jimův telefon ze Zrzkovy náprsní kapsy a hodil ho na pohovku. Pak se otočil k Zrzkovi. „Jak dlouho jsi to plánoval? Jak dlouho jsi plánoval, že nás uvězníš v městečku, aby ses mohl dívat, co budeme dělat?“

„Freddy, poslouchej se přece,“ namáhal se Zrzek. Ta slova z něj vycházela jenom jako sípot. Bože, ten Thibodeau byl těžký. „To je šílené. Nedává to žádný smysl. Copak to nevi –“

„Podrž mu ruku na podlaze,“ přerušil ho Velký Jim. „Levou.“

Freddy udělal, co mu bylo poručeno. Zrzek se pokusil bránit, ale když mu Thibodeau přimáčkl paže, neměl žádnou páku.

„Dělám to hrozně nerad, kamaráde, ale lidi v tomhle městečku musí pochopit, že máme teroristy pod kontrolou.“

Rennie mohl říkat do alelujá, jak nerad to dělá, ale v okamžiku, kdy dupl podpatkem – a svými sto deseti kily – na zaťatou Zrzkovu levačku, všiml si Zrzek jiného motivu, který trčel druhému radnímu vpředu z gabardénových kalhot. On si to užíval, a nikoli jen na intelektuální úrovni.

Pak podpatek začal tlačit a drtit: tvrdě, tvrději, nejtvrději. Velký Jim měl tvář zkroucenou úsilím. Pod očima mu vyrazil pot. Jazyk si svíral mezi zuby.

Nekřič, nabádal se Zrzek. Přivoláš tím Ginny a oni ji přihodí do hrnce taky. Navíc on tě chce dostat. Nedělej mu tu radost.

Když však uslyšel první prasknutí pod botou Velkého Jima, přece jen zakřičel. Nemohl si pomoct.

Další prasknutí. Pak třetí.

Velký Jim spokojeně ustoupil. „Postavte ho na nohy a odvezte do vězení. Ať navštíví kamaráda.“

Freddy prohlížel Zrzkovi ruku, která už otékala. Tři ze čtyř prstů byly strašně zprohýbané. „Přelámané,“ prohlásil velmi spokojeně.

Ginny se objevila mezi dveřmi do salonku s vykulenýma očima. „Co tu proboha děláte?“

„Zatýkáme toho parchanta pro vydírání, trestné odmítání spolupráce a pokus o vraždu,“ oznámil jí Freddy Denton, zatímco Carter škubnutím vytáhl Zrzka na nohy. „A to je jenom začátek. Kladl odpor a my ho potlačili. Laskavě ustupte, madam.“

„Jste šílenci!“ zakřičela Ginny. „Zrzku, tvoje ruka!“

„Nic mi není. Zavolej Lindu. Řekni jí, že tihle banditi…“

Dál se nedostal. Carter ho popadl za krk a hnal ho se skloněnou hlavou ven. Do ucha mu Carter zašeptal: „Kdybych si byl jistý, že ten stařík ví o doktořině tolik co ty, rovnou bych tě zabil.“

To všechno za čtyři dny a něco, uvažoval Zrzek, když ho Carter postrkoval chodbou. Zrzek klopýtal a kvůli sevření na krku byl téměř zlomený v pase. Levá ruka už nebyla ruka, jenom burácející pahýl bolesti pod zápěstím. JENOM ČTYŘI DNY A NĚCO.

Napadlo ho, jestlipak se koženým hlavám – ať už je to kdokoli nebo cokoli – ta podívaná líbí.

10

Bylo pozdě odpoledne, než Linda konečně narazila na millskou knihovnici. Lissa jela na kole zpátky do městečka po silnici číslo 117. Říkala, že mluvila s hlídkami u Kupole a snažila se vymámit další informace o Návštěvnickém dnu.

„Nemají se vybavovat s místními, ale někteří trochu povolí,“ řekla. „Zvlášť když si necháte horní tři knoflíky na blůze rozepnuté. Zdá se, že to opravdu rozvazuje jazyk. Aspoň chlapcům z armády. Mariňáci… myslím, že před těmi bych si mohla klidně sundat celé šaty a tancovat macarenu, a stejně by ani nezabučeli. Ti chlapci jsou zřejmě imunní vůči sexappealu.“ Usmála se. „Ne že by si mě někdo mohl splést s Kate Winsletovou.“

„Posbírala jste nějaké zajímavé klepy?“

„Ne.“ Lissa seděla obkročmo na kole a nahlížela do auta na Lindu okénkem spolujezdce. „Vědí houby. Ale mají o nás obrovskou starost, to mě dojalo. A slyší stejně tolik řečí jako my. Jeden z nich se mě ptal, jestli je pravda, že tu spáchalo sebevraždu už přes sto lidí.“

„Můžete na chvíli za mnou do auta?“

Lissin úsměv se rozšířil. „Zatýkáte mě?“

„Chci si s vámi o něčem promluvit.“

Lissa sklopila stojánek kola a nasedla, ale nejdřív přestěhovala Lindin služební blok a nefunkční radarovou pistoli. Linda jí řekla o své tajné návštěvě v pohřebním ústavu a co tam našli, a pak o chystané schůzi na faře. Lissa odpověděla okamžitě a vehementně.

„Budu tam – jenom si zkuste mě vynechat.“

Rádio si odchrchlalo a ozvala se Stacey. „Jednotka čtyři, jednotka čtyři. Ozvěte se.“

Linda popadla mikrofon. Nemyslela na Zrzka, ale na holčičky. „Tady je čtyřka, Stacey. Spusť.“

To, co Stacey Mogginová řekla, změnilo Lindin neklid v čirou hrůzu. „Mám pro tebe špatné zprávy, Lindo. Řekla bych ti, aby ses na to připravila, ale na něco takového se asi připravit nedá. Zatkli Zrzka.“

„Cože?“ Linda skoro zakřičela, ale slyšela ji jen Lissa. Linda nezmáčkla tlačítko po straně mikrofonu.

„Strčili ho dolů do Budníku k Barbiemu. Je v pořádku, ale zdá se mi, že má zlomenou ruku – držel si ji před hrudníkem a byla hrozně oteklá.“ Ztišila hlas. „Prý kladl odpor při zatýkání. Příjem.“

Tentokrát si Linda vzpomněla, že má mikrofon zmáčknout. „Budu hned tam. Pověz mu, že jedu. Příjem.“

„To nemůžu,“ řekla Stacey. „Dolů už nesmí nikdo kromě policistů na zvláštním seznamu… a já mezi nimi nejsem. Má na krku celou hromadu obvinění včetně pokusu o vraždu a spolupachatelství na vraždě. Cestou do městečka zachovej klidnou hlavu. Nepustí tě k němu, takže nemá cenu se rozflákat…“

Linda třikrát zmáčkla tlačítko na mikrofonu. Pak řekla: „Uvidím ho, jasné?“

Ale neuviděla. Náčelník Peter Randolph, který vypadal čerstvě odpočatý po šlofíku, ji potkal nahoře na schodech do policejního oddělení a řekl jí, že potřebuje její odznak a pistoli. Jako Zrzkova manželka je rovněž podezřelá z podkopávání plnoprávné městské vlády a podněcování vzpoury.

Fajn, chtěla mu říct. Zavři si mě a strč mě dolů k manželovi. Ale pak si vzpomněla na holčičky, které teď budou u Marty čekat, kdy si je vyzvedne, a budou jí chtít vyprávět o svém dni ve škole. Taky si vzpomněla na schůzi na faře dnes večer. Nemohla by na ni jít, kdyby seděla v cele, a ta schůze teď byla důležitější než dřív.

Protože když už budou zítra v noci osvobozovat jednoho vězně, proč ne rovnou dva?

„Vyřiďte mu, že ho miluju,“ řekla Linda. Odepjala si opasek a vyvlékla z něj pouzdro. Váha zbraně jí stejně nebude chybět. Provázet malé děti cestou do školy, vyprávět odrostlejším dětem, aby nechaly kouření a sprostých výrazů… taková byla spíš její parketa.

„Vyřídím ten vzkaz, paní Everettová.“

„Podíval se mu někdo na tu ruku? Slyšela jsem od kohosi, že ji má možná zlomenou.“

Randolph se zamračil. „Kdo vám to povídal?“

„Nevím, kdo mi volal. Nepředstavil se. Byl to nejspíš jeden z těch kluků, ale příjem na sto sedmnáctce není moc dobrý.“

Randolph se nad tím zamyslel, ale rozhodl se, že za tím nepůjde. „Zrzek má ruku v pořádku,“ řekl. „A naši kluci už nejsou žádní kluci. Jeďte domů. Určitě na vás budeme mít později pár otázek.“

Ucítila, jak se jí do očí hrnou slzy, ale spolkla je. „A co mám povědět našim holčičkám? Mám jim říct, že mají tatínka ve vězení? Víte, že Zrzek je dobrý člověk, to přece víte. Panebože, to přece on vám loni diagnostikoval ten zánět žlučníku!“

„To tady moc nepomůže, paní Everettová,“ řekl Randolph – zdálo se, že doby, kdy ji oslovoval křestním jménem, minuly. „Ale navrhuji, abyste jim neříkala, že tatínek se spolčil s Dalem Barbarou za účelem spáchání vraždy Brendy Perkinsové a Lestera Cogginse – ostatními si nejsme jistí, to byly jasné sexuální zločiny a Zrzek o nich možná nevěděl.“

„To je šílené!“

Randolph jako by neslyšel. „Také se pokusil zabít radního Rennieho tím, že mu odepřel důležité léky. Naštěstí měl Velký Jim dostatek prozíravosti, aby poblíž nechal v utajení několik policistů.“ Zavrtěl hlavou. „Vyhrožoval nevydáním léku, který může zachránit život člověku, co onemocněl při péči o tohle městečko. To je ten váš hodný člověk. To je ten zatraceně hodný člověk.“

Byla v průšvihu a věděla to. Odešla dřív, než by to mohla zhoršit. Táhlo se před ní dlouhých pět hodin do schůzky na kongregační faře. Nedokázala vymyslet, kam jít, co dělat.

Pak dostala nápad.

11

Zrzkova ruka zdaleka nebyla v pořádku. Dokonce i Barbie to viděl a to byly mezi nimi tři prázdné cely. „Zrzku – můžu něco udělat?“

Zrzek se pracně usmál. „Ne, ledaže bys mi hodil pár aspirinů. Darvocet by byl ještě lepší.“

„Zrovna mi došly. Oni ti nic nedali?“

„Ne, ale bolest už trochu polevila. Přežiju to.“ Mluvil o hodně srdnatěji, než se cítil. Bolest byla hodně zlá a on se ji chystal ještě zhoršit. „Ale musím něco udělat s těmi prsty.“

„Hodně štěstí.“

Kupodivu žádný prst nebyl zlomený, ale kůstka v dlani ano. Byl to pátý metakarpál. Jediné, co s tím mohl udělat, bylo utrhnout proužky látky z trička a použít je jako dlahu. Ale nejdřív…

Uchopil levý ukazovák, který byl vykloubený v proximálním intrafalangeálním skloubení. Ve filmech se tyhle věci vždycky dějí rychle. Rychle znamenalo dramaticky. Bohužel rychlost může všechno spíš zhoršit než zlepšit. Aplikoval pomalý, rovnoměrný, narůstající tlak. Bolest byla příšerná. Cítil ji až v čelistních kloubech. Slyšel, jak prst praská jako pant dveří, které dlouho nikdo neotvíral. Někde, blízko i v jakési vzdálené zemi zároveň, zahlédl Barbieho u dveří do cely, odkud se díval.

Pak se najednou prst jako kouzlem narovnal a bolest se zmenšila. Aspoň v tomhle prstu. Posadil se na pryčnu a lapal po dechu jako člověk, který právě uběhl závod.

„Hotovo?“ zeptal se Barbie.

„Ne úplně. Musím si spravit taky prostředník. Ten člověk často potřebuje.“

Zrzek uchopil prostřední prst a začal znovu. A opět, zrovna když se zdálo, že bolest už nemůže být horší, zapadl dislokovaný kloub na místo. Teď už zbýval jenom malíček, který trčel ven, jako by Zrzek chtěl pronést přípitek.

A to udělám, jestli budu moct, pomyslel si. Na nejzkurvenější den v historii. Přinejmenším v historii Erika Everetta.

Začal prst obvazovat. Taky to bolelo, ale na tohle nebyla žádná rychlá pomoc.

„Co jsi provedl?“ zeptal se Barbie a pak dvakrát ostře luskl prsty. Ukázal na strop a pak si přiložil ruku k uchu. Opravdu věděl, že jsou ve vězení odposlechy, nebo měl jenom podezření? Zrzek si řekl, že na tom nezáleží. Nejlepší bude, když se bude chovat, jako by tu štěnice byly, i když bylo těžké uvěřit, že na to někdo v tomhle balíku neschopů pomyslel.

„Udělal jsem chybu, když jsem se snažil Velkého Jima přimáčknout,“ řekl Zrzek. „Nepochyboval jsem, že mi přihodí dalších deset obvinění, ale v zásadě mě zavřeli proto, že jsem mu řekl, aby se přestal tak namáhat, jinak dostane infarkt.“

Tím samozřejmě vynechal rozpravu o Cogginsovi, ale Zrzek si myslel, že tím může prospět svému dobrému zdraví.

„Jaké je tu jídlo?“

„Není špatné,“ řekl Barbie. „Rose mi přinesla oběd. Ale dávej si pozor na vodu. Mohla by být trochu slaná.“

Udělal z prvních dvou prstů na pravačce vidličku, namířil si je na oči a pak si ukázal na ústa: pozor.

Zrzek přikývl.

Zítra v noci, naznačil ústy Barbie.

Já vím, odpověděl Zrzek stejným způsobem. Jak se snažil přehnaně kroutit ústa, rty mu znovu praskly a začaly krvácet.

Barbie naznačil Potřebujeme… bezpečné… místo.

Zrzka napadlo, že díky Joeovi McClatcheymu a jeho přátelům je o tohle možná postaráno.

12

Andy Sanders dostal záchvat.

Bylo to vlastně nevyhnutelné. Nebyl na glas zvyklý a vykouřil ho hodně. Byl ve studiu WCIK, poslouchal Náš denní chléb v symfonickém vytržení nad „Jak jsi veliký“ a dirigoval s nimi. Viděl sám sebe, jak létá po nekonečných houslových strunách.

Šéf byl někde s bongem, ale nechal Andymu zásobu tlustých hybridních cigaret, kterým se říká smažáky. „S těma buď opatrnej, Sandersi,“ nabádal ho. „Je to dynamit. ‚Neboť ti, kdo nejsou zvyklí pít, musí zlehka.‘ První list Timoteovi. To platí taky o smažácích.“

Andy vážně přikývl, ale kouřil jako démon, jakmile Šéf zmizel: dva smažáky, jeden po druhém. Bafal, dokud z nich nezbyly jenom rozpálené oharky, které ho pálily do prstů. Pach pečené kočičí moči glasu už stoupal na vrchol jeho aromaterapeutické hitparády. Byl v půli třetího smažáku a stále dirigoval jako Leonard Bernstein, když si šlukl zvláště zhluboka a okamžitě ztratil vědomí. Upadl na podlahu a tam ležel a škubal sebou v proudu náboženské hudby. Mezi sevřenými zuby mu prosakovala pěna ze slin. Pootevřené oči se koulely v důlcích a viděly věci, které tam nebyly. Tedy aspoň zatím nebyly.

Za deset minut už byl zase při sobě a natolik živý, že dokázal proklopýtat uličkou mezi studiem a dlouhým červeným skladištěm vzadu.

„Šéfe!“ hulákal. „Šéfe, kde jsi? UŽ JDOU!“

Šéf Bushey vykročil z bočních dveří skladiště. Vlasy mu trčely z hlavy jako mastné ostny. Měl na sobě špinavé pyžamové kalhoty v rozkroku potřísněné močí a na zadnici od trávy. Byly potištěné vzorem kreslených žab, které říkaly KVAKVA, a vachrlatě visely na vystouplých pánevních kostech a odhalovaly chomáč pubického ochlupení vpředu a čáru mezi hýžděmi vzadu. V jedné ruce držel AK-47. Na pažbě měl pečlivě namalovaná slova BOŽÍ BOJOVNÍK. V druhé ruce držel dálkový ovladač vrat. Odložil Božího bojovníka, nikoli boží dálkový ovladač vrat. Popadl Andyho za ramena a pořádně s ním zatřásl.

„Přestaň, Sandersi, jsi hysterický.“

„Už jdou! Ti nenávistní muži! Přesně jak jsi říkal!“

Šéf se nad tím zamyslel. „Volal někdo a dal ti echo?“

„Ne, měl jsem vidění! Omdlel jsem a měl jsem vidění!“

Šéfovi se rozšířily oči. Podezření nahradila úcta. Podíval se z Andyho na Zmršenku, pak znovu na Andyho. „Co jsi viděl? Kolik jich bylo? Jsou všichni, nebo je jich jenom pár jako předtím?“

„Já… já… já…“

Šéf jím znovu zatřásl, ale tentokrát mnohem jemněji. „Uklidni se, Sandersi. Jsi teď v Boží armádě a…“

„Křesťanský voják!“

„Správně, správně. A já jsem tvůj nadřízený. Tak podej hlášení.“

„Přijíždějí ve dvou náklaďácích.“

„Jenom dvou?“

„Ano.“

„Oranžových?“

„Ano!“

Šéf si popotáhl kalhoty (skoro ihned poklesly na předchozí pozici) a přikývl. „Městské náklaďáky. Nejspíš zase ti tři troubové – Bowieové a pan slepičář.“

„Pan…?“

„Killian, Sandersi, kdo jiný? Kouří glas, ale nechápe účel glasu. Je to hlupák. Jedou pro další propan.“

„Měli bychom se schovat? Prostě se schováme a necháme je, ať si ho vezmou, co?“

„To jsem udělal předtím. Ale tentokrát ne. Už se nebudu schovávat a nechávat lidi, aby si brali, co chtějí. Zasvítila hvězda zvaná Pelyněk. Je čas, aby boží muži pozvedli svou vlajku. Jsi se mnou?“

A Andy – který pod Kupolí ztratil všechno, co pro něj něco znamenalo – nezaváhal. „Ano!“

„Až do konce, Sandersi?“

„Do konce!“

„Kam jsi dal svoji zbraň?“

Pokud si Andy dokázal vzpomenout, byla ve studiu, opírala se o plakát, na kterém Pat Robertson držel kolem ramen zesnulého Lestera Cogginse.

„Přines ji,“ řekl Šéf, zvedl BOŽÍHO BOJOVNÍKA a zkontroloval zásobník. „A odteďka ji nos s sebou, rozumíš?“

„Jasné.“

„Máš tam krabici střeliva?“

„Jo.“ Andy tam odvlekl jednu bedýnku právě před hodinou. Aspoň si myslel, že to bylo před hodinou. Smažáky mají tu vlastnost, že ohýbají okraje času.

„Počkej chvilku,“ řekl Šéf. Prošel kolem stěny skladiště k bedýnce čínských granátů a přinesl tři. Dva dal Andymu a řekl mu, aby si je dal do kapes. Třetí granát pověsil Šéf za pojistku na ústí BOŽÍHO BOJOVNÍKA. „Sandersi, říkali mi, že člověk má sedm vteřin poté, co vyškubne pojistku, aby se těch sviní zbavil, ale když jsem to zkoušel ve štěrkovně vzadu, byly to spíš čtyři. Orientálcům se nedá věřit. Na to nezapomeň.“

Andy řekl, že nezapomene.

„Tak dobrá, jdeme. Vezmi si zbraň.“

Andy se váhavě zeptal: „My je odstraníme?“

Šéf vypadal překvapeně. „Ne, pokud nebudeme muset.“

„Dobře.“ Andy bez ohledu na všechno ostatní nijak netoužil ubližovat jiným.

„Ale jestli se nedají odbýt, tak uděláme, co je nutné. Chápeš to?“

„Ano,“ řekl Andy.

Šéf ho poplácal po rameni.

13

Joe se matky zeptal, jestli by u nich nemohli přespat Benny a Norrie. Claire řekla, že můžou, pokud to odsouhlasí jejich rodiče. Vlastně by se jí docela ulevilo. Po tom jejich dobrodružství na Černém hřbetu se jí líbila představa, že bude mít všechny tři pod dohledem. Mohli by si udělat popkorn na kamnech a pokračovat v hlučné hře monopoly, kterou začali před hodinou. Byla vlastně až moc hlučná. Jejich štěbetání a výskot měly v sobě cosi podobného, jako když si člověk při cestě kolem hřbitova píská, a o to Claire rozhodně nestála.

Bennyho matka souhlasila a rovněž Norriina, což Claire poněkud překvapilo. „Dobrý nápad,“ prohlásila Joanie Calvertová. „Od chvíle, co se tohle stalo, toužím se pořádně ožrat. Zdá se, že mám dnes večer šanci. A víte co, Claire? Řekněte jí, aby se zítra poohlédla po dědovi a poslala mu pusu.“

„Kdo je její děda?“

„Ernie. Znáte Ernieho, ne? Všichni znají Ernieho. Má o ni starosti. Já někdy taky. Ten její skejt.“ Na hlase bylo znát, jak pokrčila rameny.

„Vyřídím jí to.“

Claire sotva zavěsila, když kdosi zaklepal na dveře. Nejdřív nevěděla, kdo ta žena středního věku s bledým, ztrhaným obličejem vůbec je. Pak si uvědomila, že je to Linda Everettová, která obvykle pracovala na přechodech před školou a pokutovala auta, která přetáhla dvouhodinové volné parkování na Hlavní Ulici. A středního věku zdaleka nebyla. Jenom tak teď vypadala.

„Lindo!“ podivila se Claire. „Co se stalo? Něco se Zrzkem? Stalo se něco Zrzkovi?“ Myslela na ozáření… aspoň to byla hlavní myšlenka. Ale hlouběji se hemžily horší obavy.

„Zavřeli ho.“

Monopoly v jídelně ustaly. Hráči se shlukli mezi dveřmi do obývacího pokoje a vážně se na Lindu dívali.

„Má sáhodlouhý seznam obvinění včetně spoluúčasti na vraždách Lestera Cogginse a Brendy Perkinsové.“

„Ne!“ vykřikl Benny.

Claire napadlo, že jim poručí, aby odešli z pokoje, ale pak si řekla, že by to bylo beznadějné. Věděla, proč tu asi Linda je, a chápala to, ale stejně ji trochu nenáviděla za to, že sem přišla. A Zrzka taky, protože ten ty děti do toho zatáhl. Jenomže v tom byli namočení všichni, že? Pod Kupolí už nebylo na výběr.

„Postavil se Renniemu do cesty,“ řekla Linda. „To je podstata. Nejde vlastně o nic jiného, aspoň pokud jde o Velkého Jima: kdo mu stojí v cestě a kdo ne. Úplně zapomněl, v jak strašné situaci jsme se tu ocitli. Ne, je to ještě horší. On tu situaci využívá.“

Joe se vážně na Lindu podíval. „Ví pan Rennie, kam jsme dnes ráno šli, paní Everettová? Ví o té krabičce? Myslím, že by o ní neměl vědět.“

„Jaké krabičce?“

„Našli jsme ji na Černém hřbetu,“ odpověděla Norrie. „Viděli jsme jenom světlo, které vydává. Zrzek šel nahoru a podíval se na ni.“

„Je to generátor,“ vysvětlil Benny. „Jenomže Zrzek ho nedokázal vypnout. Ani ho nemohl zvednout, i když říkal, že byl opravdu malý.“

„Vůbec nic o tom nevím,“ vzdychla Linda.

„Takže ani Rennie,“ uzavřel Joe. Vypadal, jako by mu z ramenou sklouzla tíha celého světa.

„Jak to víš?“

„Protože už by poslal policajty, aby nás vyslechli,“ řekl Joe. „A kdybychom neodpověděli na otázky, zavřeli by i nás.“

Z dálky k nim slabě dolehlo několik výstřelů. Claire naklonila hlavu a zamračila se. „Byly to rachejtle nebo střelba?“

Linda nevěděla, ale protože nepřicházely od městečka – na to zněly příliš slabě – nezajímalo ji to. „Děti, povězte mi, co se stalo na Černém hřbetu. Povězte mi všechno. Co jste viděly a co viděl Zrzek. A později večer to můžete povědět dalším lidem. Je čas, abychom dali dohromady všechno, co víme. Vlastně už ten čas přišel dávno.“

Claire otevřela ústa a chystala se říct, že se do ničeho nechce plést, ale pak zůstala zticha. Protože neměla na vybranou. Aspoň jinou možnost neviděla.

14

Studio WCIK stálo kus od Zmršenky a příjezdová cesta (vyasfaltovaná a v daleko lepším stavu než samotná silnice) byla skoro půl kilometru dlouhá. Tam, kde se napojovala na Zmršenku, stály po stranách dva stoleté duby. Jejich podzimní listí, za normálního podzimu tak zářivé, že by se dobře vyjímalo v kalendáři nebo turistické brožuře, teď bylo hnědé a zvadlé. Andy Sanders stál za jedním hrbolatým kmenem. Šéf za druhým. Slyšeli, jak se blíží burácení dieselů velkých náklaďáků. Andymu tekl do očí pot, tak ho utřel.

„Sandersi!“

„Co je?“

„Máš odjištěno?“

Andy se podíval. „Ano.“

„Dobře, tak poslouchej a ať to pochopíš hned napoprvé. Když ti řeknu, abys začal střílet, tak ty hajzly pokropíš! Shora dolů, zleva doprava! Když ti neřeknu, abys střílel, prostě tam zůstaneš stát. Chápeš to?“

„J-jo.“

„Nemyslím si, že dojde na zabíjení.“

Díky bohu, pomyslel si Andy.

„Teda pokud jsou to jenom Bowieovi a pan slepičář. Ale nemůžu si být jistý. Jestli budu muset hrát hru, budeš mě krýt?“

„Ano.“ Ani nezaváhal.

„A drž svůj prst dál od té zatracené spouště, nebo si ustřelíš hlavu.“

Andy pohlédl dolů, uviděl, že má prst skutečně obtočený kolem spouště AK, a spěšně ho odtáhl.

Čekali. Andy slyšel tepot svého srdce uprostřed hlavy. Říkal si, že je hloupé se bát – nebýt šťastného telefonátu, už by byl po smrti – ale nabádal se marně. Protože se před ním otevřel nový svět. Věděl, že se z něho může vyklubat falešná kulisa (copak neviděl, co narkotika provedla s Andreou Grinnellovou?), ale bylo to lepší než ty sračky, v nichž žil.

Bože, prosím, ať v klidu odjedou, modlil se. Prosím.

Objevily se náklaďáky. Jely pomalu a do ztichlého podvečera vypouštěly tmavý kouř. Andy vykoukl zpoza stromu a uviděl, že v prvním náklaďáku sedí dva muži. Pravděpodobně Bowieovi.

Šéf se dlouho nehýbal. Andy si už začínal myslet, že si to rozmyslel a chce je přece jen nechat, aby si propan vzali. Potom Šéf vystoupil ze stínu a odpálil dvě rány rychle za sebou.

Šéf, ať už sjetý nebo ne, měl dobrou mušku. Obě přední pneumatiky předního náklaďáku splaskly. Čumák třikrát nebo čtyřikrát poskočil nahoru a dolů a pak se náklaďák zastavil. Ten za ním do něj skoro vrazil. Andy slyšel slabou hudbu, nějaký žalm. A domníval se, že ten, kdo řídí druhý náklaďák, kvůli rádiu výstřely neslyšel. Kabina náklaďáku v čele vypadala prázdná. Oba muži se přikrčili, aby nebyli vidět.

Šéf Bushey, stále bosý a pouze v pyžamových kalhotách s žábami (dálkové ovládání vrat měl zaháknuté na prověšeném opasku jako pager), vystoupil zpoza stromu. „Stewarte Bowie!“ zavolal. „Ferne Bowie! Vylezte ven a promluvte si se mnou.“ Opřel BOŽÍHO BOJOVNÍKA o dub.

Z kabiny prvního náklaďáku se nic neozvalo, ale dvířka u řidiče toho druhého se otevřela a ven vystoupil Roger Killian. „Kde to vázne?“ zahulákal. „Musím se vrátit a nakrmit kuřa –“ Pak si všiml Šéfa. „Ahoj, Phile, co je?“

„Zalehni!“ zařval jeden Bowie. „Ten šílený parchant střílí!“

Roger se podíval na Šéfa, pak na AK-47 opřený o strom. „Možná střílel, ale už bouchačku odložil. Kromě toho je tu jenom on. O co jde, Phile?“

„Teď jsem Šéf. Oslovuj mě Šéf.“

„Tak jo, Šéfe, o co jde?“

„Vylez, Stewarte,“ zavolal Šéf. „Ty taky, Ferne. Nikdo tu snad nepřijde k úrazu.“

Dveře náklaďáku se otevřely. Šéf, aniž otočil hlavu, řekl: „Sandersi! Jestli má některý z těch dvou bláznů bouchačku, tak začneš. Vykašli se na jednotlivé rány. Nadělej z nich řešeto.“

Ale žádný Bowie bouchačku neměl. Fern držel ruce nahoře.

„S kým to mluvíš, kamaráde?“ zeptal se Stewart.

„Ukaž se, Sandersi,“ řekl Šéf.

Andy poslechl. Když už se zdálo, že bezprostřední hrozba masakru pominula, začínal si to užívat. Kdyby ho napadlo přinést si jeden Šéfův smažák, určitě by si to užíval ještě víc.

„Andy?“ užasl Stewart. „Co ty tu děláš?“

„Naverbovali mě do Hospodinovy armády. A vy jste nenávistní muži. Víme o vás všechno a není tu pro vás místo.“

„Co?“ vyjevil se Fern. Spustil ruce. Čumák prvního náklaďáku pomalu poklesával k silnici, jak se mohutné přední pneumatiky vyprazdňovaly.

„Dobře řečeno, Sandersi,“ pochválil ho Šéf. Pak se obrátil ke Stewartovi. „Všichni tři nasedněte do druhého náklaďáku. Otočte ho a odvezte svoje mizerné zadky zpátky do městečka. Až se tam dostanete, povězte tomu zběhlému synovi ďábla, že WCIK teď patří nám. Včetně laborky a všech zásob.“

„O čem to sakra mluvíš, Phile?“

„Šéfe.“

Stewart netrpělivě máchl rukou. „Říkej si, jak chceš, jenom mi vysvětli, co má tohle…“

„Já vím, že tvůj brácha je hloupej,“ přerušil ho Šéf, „a tady pan slepičář si nejspíš nedokáže zavázat tkaničky bez návodu…“

„Hele!“ ohradil se Roger. „Dávej si bacha na hubu!“

Andy zvedl svůj AK. Napadlo ho, že jestli bude mít možnost, namaluje na pažbu jméno CLAUDETTE. „Ne, ty si dávej bacha na svoji.“

Roger Killian zbledl a couvl o krok. Tohle se nikdy nestalo, když měl Andy proslov na městské schůzi, a bylo to velmi uspokojivé.

Šéf dál mluvil, jako by ho nikdo nepřerušil. „Ale ty máš aspoň půlku mozku, Stewarte, tak ji použij. Nechte tenhle náklaďák dřepět, kde je, a vraťte se do městečka tím druhým. Povězte Renniemu, že tady mu to už nepatří, že to patří Bohu. Povězte mu, že zasvítila hvězda Pelyněk a že jestli nechce, aby Apokalypsa přišla předčasně, měl by nás nechat na pokoji.“ Zamyslel se. „Taky mu vyřiďte, že budeme dál hrát muziku. Pochybuju, že by mu tohle dělalo starost, ale někteří z městečka v ní třeba nacházejí útěchu.“

„Víš, kolik teď máme policajtů?“ zeptal se Stewart.

„Na to zvysoka seru.“

„Asi kolem třiceti. Zítra už jich bude k padesáti. A půlka toho zatracenýho městečka nosí modrý solidární pásky. Jestli jim nařídí, aby se sešli, nebude mít problém.“

„Ani to mu nepomůže,“ odtušil Šéf. „Naše víra patří Pánu a naše síla vydá za deset.“

„No,“ ozval se Roger a blýskl se matematickými vědomostmi, „to dělá dvacet, takže jste pořád v menšině.“

„Sklapni, Rogere,“ řekl Fern.

Stewart se pokusil znovu. „Phile – chci říct Šéfe – potřebuješ sakra vychladnout, protože tohle je úplně zbytečný. On nechce fet, jenom ten propan. Půlka generátorů v městečku už je na suchu. Do víkendu to budou tři čtvrtiny. Nech nás odvézt jenom ten propan.“

„Potřebuju na něm vařit. Promiň.“

Stewart se na něj díval, jako by zešílel. Nejspíš se to stalo, pomyslel si Andy. Nejspíš jsme zešíleli oba. Ale Jim Rennie byl samozřejmě také šílený, takže tím se to vyrovnalo.

„Už jeďte,“ poručil Šéf. „A vyřiďte mu, že jestli se pokusí proti nám poslat vojsko, bude toho litovat.“

Stewart se nad tím zamyslel a pak pokrčil rameny. „Mně to vlastně může bejt ukradený. Tak pojď, Ferne. Rogere, budu řídit.“

„Mně to vyhovuje,“ souhlasil Roger Killian. „Nesnáším převodovky.“ Věnoval Šéfovi a Andymu poslední pohled plný nedůvěry a pak zamířil k druhému náklaďáku.

„Bůh vám žehnej, chlapci,“ zavolal Andy.

Stewart po něm vrhl kyselý pohled. „Tobě taky. Protože bůh ví, že to budeš potřebovat.“

Noví majitelé největší metamfetaminové laboratoře v Severní Americe stáli bok po boku a dívali se, jak velký oranžový náklaďák couvá po cestě, neohrabaně se otáčí a odjíždí.

„Sandersi!“

„Ano, Šéfe?“

„Chci, aby muzika měla trochu říz, a to hned. Městečko potřebuje něco od Mavis Staplesové. A taky Sester Clarkových. Jakmile to naprogramuju, zakouříme si.“

Andymu se oči zalily slzami. Vzal bývalého Phila Busheye kolem kostnatých ramen a objal ho. „Já tě miluju, Šéfe.“

„Díky, Sandersi. Hned se vrátím. Jenom měj flintu nabitou. Od teďka budeme muset držet hlídky.“

15

Velký Jim seděl u synovy postele a blížící se západ slunce barvil den na oranžovo. Přišel Douglas Twitchell dát Juniorovi injekci. Teď chlapec tvrdě spal. Velký Jim věděl, že v některých ohledech by bylo lepší, kdyby Junior zemřel. U živého s nádorem utlačujícím mozek se nedalo předpovědět, co udělá nebo řekne. Samozřejmě to bylo dítě jeho krve, ale musel pomýšlet na důležitější dobro: dobro pro městečko. Kdyby vytáhl rezervní polštář ze skříně, asi by stačilo…

V tu chvíli mu zazvonil mobil. Podíval se na jméno na displeji a zamračil se. Něco se nepovedlo. Stewart by sotva volal tak brzo, kdyby to bylo jinak. „Co je.“

Poslouchal s narůstajícím úžasem. Že je tam Andy? Andy se zbraní?

Stewart čekal na odpověď. Čekal, že se dozví, co má dělat. Zařaď se do fronty, kamaráde, pomyslel si Velký Jim a vzdychl. „Dej mi chvilku. Musím přemýšlet. Zavolám ti zpátky.“

Ukončil hovor a zvažoval tento nový problém. Mohl by tam dnes v noci poslat partu policajtů. Z jistého hlediska to byla lákavá představa: nabudit ty mládence u Města potravin, pak je poslat na razii. Kdyby Andy zahynul, tím líp. Tím pádem by měl James Rennie starší celou vládu nad městečkem pro sebe.

Na druhou stranu, zítra večer se má konat mimořádná městská schůze. Všichni přijdou a budou se vyptávat. Byl přesvědčený, že dokáže hodit metamfetaminovou laboratoř na Barbaru a jeho přátele (v úvahách Velkého Jima už Andy Sanders figuroval jako oficiální Barbarův přítel), ale stejně… radši ne.

Ne.

Chtěl, aby jeho stádo bylo vyděšené, ne aby propadlo panice. Panika by neposloužila jeho záměrům, jimiž bylo získat kompletní vládu nad městečkem. A když nechá Andyho a Busheye nějakou dobu tam, kde jsou, komu to ublíží? Možná to nakonec bude k něčemu dobré. Ukolébá je to. Možná si budou představovat, že na ně všichni zapomněli, protože drogy jsou plné vitamínu I jako idiot.

Zato v pátek – pozítří – se měl konat Návštěvnický den, který zpunktoval ten zatr-pacený Cox. Všichni se znovu nahrnou k Dinsmoreově farmě. Burpee nepochybně zase postaví stánek s párky. Zatímco se tam bude odehrávat ten mišmaš a Cox uspořádá další tiskovku pro jednoho muže, Velký Jim by mohl poslat šestnáct nebo osmnáct policistů k rádiové stanici a smáznout ty dva otravné feťáky ze světa.

Ano. To byla odpověď.

Zavolal znovu Stewartovi a pověděl mu, aby je tedy nechal na pokoji.

„Ale já myslel, že chceš ten propan,“ namítl Stewart.

„Ten dostaneme,“ řekl Velký Jim. „A ty můžeš pomoct, až si vezmeme do parády ty dva, jestli chceš.“

„To si piš, že chci. Ten hajzl – promiň, Velkej Jime – ten hajzl Bushey potřebuje dostat za vyučenou.“

„Dostane. V pátek odpoledne. Udělej si čas.“

Velký Jim se znovu cítil dobře. Srdce mu pomalu a rovnoměrně tlouklo v hrudi, ani jednou neklopýtlo ani se příliš nerozběhlo. A to bylo dobré, protože měl spoustu práce, počínaje dnešním povzbuzujícím projevem k policii u Města potravin: to bylo to pravé prostředí, které novým policistům zdůrazní nutnost udržet pořádek. Opravdu, nic tak nepřiměje lidi následovat vůdce jako místo, kde došlo k nějakým nepokojům.

Zamířil ven z místnosti, pak se však vrátil a políbil spícího syna na tvář. Možná bude nutné se Juniora zbavit, ale prozatím mohl počkat.

16

Další noc se snáší na městečko Chester’s Mill, další noc pod Kupolí. Ale nemůžeme otálet, musíme navštívit dvě schůze a také bychom se měli podívat na korgiho Horáce, než půjdeme spát. Horác dnes večer dělá společnost Andree Grinnellové, a i když prozatím vyčkává, na poházený popkorn mezi pohovkou a stěnou nezapomněl.

Tak tedy spolu pojďme dál a večer se zatím rozprostírá po nebi jako pacient pod éterem na stole. Pojďme a nad hlavou se nám objevují první bezbarvé hvězdy. Toto je jediné městečko v oblasti pokrývající čtyři státy, kde dnes večer hvězdy vyšly. Po celé Severní Anglii prší a diváci zpráv na kabelové televizi brzy uvidí několik pozoruhodných satelitních fotografií, na kterých je díra v mracích, jejíž obrysy přesně kopírují ponožkový tvar Chester’s Millu. Hvězdy zde sice svítí, ale jsou špinavé, protože špinavá je i Kupole.

V Tarker’s Millu a v části Castle Rocku, které se říká Vyhlídka, leje jako z konve. Meteorolog na CNN Reynolds Wolf (s Rosiiným Wolfíkem nemá nic společného) říká, že nikdo si zatím nemůže být úplně a naprosto jistý, ale zdá se pravděpodobné, že východní proudění žene mračna proti západní straně Kupole a vymačkává je jako houbu, než konečně sklouznou na sever a jih. Nazval to „fascinujícím jevem“.

Hlasatelka zpráv Suzanne Malveauxová se ho ptá, jak může dlouhodobě vypadat počasí pod Kupolí, pokud bude krize pokračovat.

„Suzanne,“ říká Reynolds Wolf, „to je výborná otázka. Všichni víme jistě, že v Chester’s Millu dnes večer neprší, i když povrch Kupole je natolik prostupný, že v místech nejprudších srážek může prosakovat trocha vlhkosti. Meteorologové z NOAA mi říkají, že dlouhodobé vyhlídky na přeháňky pod Kupolí nejsou dobré. A víme, že jejich hlavní vodní tok, Prestilský potok, téměř vyschl.“ Usměje se a ukáže běloskvoucí televizní zuby. „Díky bohu za artézské studny!“

„To rozhodně, Reynoldsi,“ přitaká Suzanne a pak se na amerických televizních obrazovkách objeví gekon Geico.

Tolik zprávy na kabelové televizi. Pojďme proplout několika napůl opuštěnými ulicemi, pak kolem Kongregačního kostela a fary (schůze ještě nezačala, ale Piper už naložila do kávovaru pořádnou dávku kávy a Julia ve světle syčící benzínové lampy připravuje sendviče), pak kolem domu McCainových, který je stále obehnaný smutnou, prověšenou, žlutou policejní páskou, pak dolů z kopce a kolem radnice, kterou správce Al Timmons s několika přáteli uklízejí a zdobí pro zítřejší mimořádnou městskou schůzi. A potom zamíříme kolem náměstí Válečných hrdinů, kde drží dlouhou hlídku socha Luciena Calverta (Norriina pradědečka, to jsem vám asi ani nemusel říkat).

Zastavíme se taky u Barbieho a Zrzka na krátkou návštěvu, ano? Dostat se po schodech dolů nebude problém. V brífinkové místnosti jsou jenom tři policisté a Stacey Mogginová, která má službu na recepci, spí s hlavou položenou na předloktí. Zbytek policistů je u Města potravin a poslouchá nejnovější Rennieho strhující projev, ale nevadilo by, i kdyby na policejním oddělení zůstali všichni, protože my jsme neviditelní. Ucítili by nanejvýš slabý průvan, až bychom se kolem nich protahovali.

V Budníku toho není moc k vidění, protože naděje je stejně neviditelná jako my. Dva muži nemají co dělat, jen čekají na zítřejší noc a doufají, že se události zvrtnou v jejich prospěch. Zrzkova ruka bolí, ale bolest není tak hrozná, jak se obával, a ani otok není tak velký, jak se bál. Navíc Stacey Mogginová, bůh žehnej její odvaze, mu dokázala kolem páté odpoledne podstrčit několik excedrinů.

V tuto chvíli ti dva muži – naši hrdinové, jak předpokládám – sedí na pryčnách a hrají Dvacet otázek. S hádáním je na řadě Zrzek.

„Živočich, rostlina nebo nerost?“ ptá se.

„Ani jedno,“ odpoví Barbie.

„Jak to? Musí to být něco z toho.“

„Není,“ říká Barbie. Myslí Taťku Šmoulu.

„Podvádíš.“

„Nepodvádím.“

„Určitě jo.“

„Přestaň remcat a začni se ptát.“

„Můžu dostat nápovědu?“

„Ne. To byla první otázka. Máš ještě devatenáct.“

„Počkej sakra chvilku. To není fér.“

Necháme je, aby si ulehčovali břemeno následujících čtyřiadvaceti hodin, jak nejlépe umějí, co říkáte? Proběhneme kolem stále řeřavé hromady popela, kde stávala redakce Demokratu (bohužel už nebude nadále sloužit „Malému městečku, které vypadá jako bota“), kolem Sandersovy domácí lékárny (sice je ožehnutá, ale stále stojí, i když Andy Sanders jejími dveřmi už nikdy neprojde), kolem knihkupectví a LeClerkova květinářství, kde už všechny květiny uschly nebo vadnou. Prolétneme pod zhasnutým semaforem, který označuje křižovatku silnic číslo 119 a 117 (zavadíme o něj, takže se lehce zhoupne a pak znovu znehybní) a přes parkoviště u Města potravin. Jsme tiší jako dech spícího dítěte.

Výkladní skříně supermarketu někdo zatloukl překližkou, zabavenou ze skladu dříví Tabbyho Morrella, a nejhorší matlanice na podlaze setřeli Jack Cale a Ernie Calvert, ale v Městě potravin stále vládne hrozný nepořádek, krabice a suché potraviny jsou tu rozházené a rozsypané v jednom velkém svinčíku. Zbývající zboží (jinými slovy to, které neskončilo porůznu ve spižírnách v městečku, kam si je lidé odvezli, nebo nebylo uloženo v autoparku za policejní stanicí) je poházeno bez ladu a skladu na policích. Chladnice na limonády, pivo a mrazák na zmrzlinu jsou rozmlácené. Pronikavě tu čpí rozlité víno. Tyhle pozůstatky chaosu jsou přesně to, co Velký Jim Rennie chce, aby jeho nové – a většinou strašlivě mladé – posily policejního sboru uviděly. Chce, aby si ti mládenci uvědomili, že takhle může vypadat celé městečko, a je dost mazaný, aby věděl, že to nemusí říkat nahlas. Oni to pochopí: tohle se stane, když pastýř nedostojí své povinnosti a stádo se splaší.

Musíme poslouchat jeho proslov? Ne. Poslechneme si Velkého Jima zítra večer a to by mělo stačit. Kromě toho všichni víme, jak bude dnešní řeč vypadat. Amerika má dvě velké speciality, demagogy a rock and roll, a svého času jsme si obojího užili dost.

Přesto bychom měli prozkoumat tváře posluchačů, než je opustíme. Všimneme si, jak jsou téměř uhranutí, a pak si připomeňte, že spousta z nich (například Carter Thibodeau, Mickey Wardlaw a Todd Wendelstat, a to jmenujeme jen tři) jsou zabedněnci, kteří nedokázali absolvovat ve škole jediný týden bez trestů za vyvolávání problémů při hodinách nebo rvačky na záchodě. Ale Rennie je zhypnotizoval. Nikdy neuměl jednat s lidmi, pokud mluvil s jednotlivci, ale když stojí před zástupem… panejo a hopsasa, jak říkával Clayton Brassey v dávných dobách, kdy mu v mozku stále ještě fungovalo několik buněk. Velký Jim vykládá o „tenké modré čáře“ a „hrdosti, že tu stojíte se svými kolegy policisty“ a „městečku, které na vás závisí“. Taky o jiných věcech. Starých dobrých tématech, která nikdy neztratí své kouzlo.

Velký Jim se zaměří na Barbieho. Poví jim, že Barbieho přátelé jsou stále tady, rozsévají svár a vyvolávají napětí pro své vlastní zločinné záměry. Ztišeným hlasem řekne: „Pokusí se mě zdiskreditovat. To jejich lhaní se neštítí ničeho.“

Na to všichni nespokojeně zamručí.

„Budete naslouchat těm lžím? Dovolíte jim, aby mě zdiskreditovali? Necháte toto městečko, aby zůstalo bez silného vůdce, když ho nejvíc potřebuje?“

Odpovědí je samozřejmě dunivé NE! Velký Jim sice pokračuje (jako většina politiků je i on přesvědčený, že nestačí lilii jen zlatit, ale to zlato je nutno nahazovat lopatou), my ho však už můžeme opustit.

Zamíříme pustými uličkami ke Kongregační faře. A hleďme! Tady je někdo, s kým můžeme kráčet: třináctiletá dívka ve vybledlých džínách a klasickém skejťáckém tričku Winged Ripper. Našpulená pusa správné drsňačky, kterou její matka tak nesnáší, se dnes večer u Norrie Calvertové změnila. Tváří se spíš užasle, takže vypadá jako osmiletá holčička, kterou ještě nedávno byla. Sledujeme její pohled a vidíme obrovský úplněk, který se šplhá z mračen na východ od města. Má barvu a tvar čerstvě rozříznutého grapefruitu.

„Pane… bože…,“ zašeptá Norrie. Jednu ruku sbalenou do pěsti si tiskne mezi náznak pučících prsou a hledí na ten růžový pitvorný měsíc. Pak jde dál a není natolik omámená, aby se zapomněla chvílemi rozhlížet a ujistila se, že si jí nikdo nevšiml. Řídí se rozkazem Lindy Everettové: měli jít sami, být nenápadní a měli si být absolutně jistí, že je nikdo nesleduje.

„Tohle není hra,“ upozornila je Linda. Na Norrie udělal větší dojem než slova její bledý, ztrhaný obličej. „Jestli nás chytí, nedostaneme jenom trestné body ani nebudeme muset stát jedno kolo. Rozumíte tomu, děti?“

„Můžu jít s Joem?“ zeptala se paní McClatcheyová. Byla skoro stejně bledá jako paní Everettová.

Ta jen zavrtěla hlavou. „To není dobrý nápad.“ A to udělalo na Norrie největší dojem. Ne, není to hra. Možná jde o život, nebo o smrt.

Á, ale tady už je kostel a napravo vedle něj je zastrčená fara. Norrie vidí jasné bílé světlo benzínových lamp, které se rozlévá vzadu, určitě z oken kuchyně. Brzy bude uvnitř, pryč z dosahu toho odporného růžového měsíce. Brzy bude v bezpečí.

Přesně to si myslí, když se z houštiny stínů jeden oddělí a uchopí ji za paži.

17

Norrie se tak lekla, že ani nevykřikla, což je jenom dobře.

Když růžový měsíc osvítil tvář muži, který ji zastavil, dívka poznala Romea Burpeeho.

„Leknutím jsem se málem podělala,“ zašeptala pronikavě.

„Promiň. Jenom tu trochu hlídám.“ Romeo pustil její ruku a rozhlédl se. „Kde máš nápadníky?“

Norrie se tomu usmála. „Nevím. Měli jsme přijít po jednom a každý jinudy. Tak to říkala paní Everettová.“ Podívala se z kopce dolů. „Myslím, že tamhle jde Joeova máma. Měli bychom zajít dovnitř.“

Zamířili za světlem lamp. Vnitřní dveře do fary byly otevřené. Romeo potichu zaklepal na rám síťových dveří a řekl: „Romeo Burpee a přítel. Jestli máte heslo, tak ho neznáme.“

Piper Libbyová otevřela a pustila je dál. Zvědavě se podívala na Norrie. „Kdo jsi?“

„Ať se propadnu, jestli tohle není moje vnučka,“ podivil se Ernie, který vešel do pokoje. V jedné ruce držel sklenici limonády a na tváři měl široký úsměv. „Pojď sem, děvče. Stýskalo se mi po tobě.“

Norrie ho pevně objala a dala mu pusu, jak jí matka nařídila. Nečekala, že ty příkazy poslechne tak brzy, ale byla tomu moc ráda. A jemu mohla říkat pravdu, kterou by jí před kluky, se kterými chodila ven, nevyrvali z úst ani násilím.

„Dědo, já se hrozně bojím.“

„To my všichni, kočičko.“ Objal ji ještě pevněji a pak se jí podíval do tváře. „Nevím, co tu děláš, ale když už tu jsi, nedala by sis limonádu?“

Norrie uviděla kávovar a řekla: „Radši bych si dala kávu.“

„Já taky,“ ozvala se Piper. „Naládovala jsem kávovar až po víčko, jen ho zapnout, než jsem si vzpomněla, že nemám elektřinu.“ Trochu potřásla hlavou, jako by si ji chtěla pročistit. „Pořád se mi to připomíná z různých stran.“

Na zadní dveře se ozvalo další zaklepání a vešla Lissa Jamiesonová, celá zarudlá. „Schovala jsem si kolo k vám do garáže, reverendko Libbyová. Doufám, že to nevadí.“

„V pořádku. A když už se tu zapojujeme do ilegálního spiknutí – Rennie a Randolph by to nepochybně tvrdili – radši mi říkejte Piper.“

18

Všichni přišli brzo a Piper volala Millský revoluční výbor k pořádku těsně po deváté hodině. Původně ji nejvíc zaujalo, jak nerovnoměrně jsou zastoupena pohlaví: osm žen a jen čtyři muži. A ze čtyř mužů byl jeden dávno v důchodovém věku a dva nebyli ani dost staří, aby se dostali na film nepřístupný mládeži. Musela si připomenout, že stovka guerrillových armád v různých částech světa vložila zbraně do rukou žen a dětí, kteří nebyli o nic starší než ti, kdo k ní přišli dnes večer. Nebylo to správné, ale někdy se stane, že správné a nezbytné se ocitnou v rozporu.

„Ráda bych, abychom na chvilku sklonili hlavu,“ řekla Piper. „Nebudu se modlit, protože už si nejsem jistá, s kým při tom vlastně mluvím. Ale třeba byste chtěli říct pár slov bohu dle svého přesvědčení, protože dnes večer budeme všichni potřebovat veškerou dosažitelnou pomoc.“

Udělali, oč je požádala. Někteří měli stále hlavu skloněnou a zavřené oči, když Piper hlavu zvedla a podívala se na ně: dvě nedávno vyhozené policistky, penzionovaný manažer supermarketu, novinářka bez novin, knihovnice, majitelka místní restaurace, slaměná vdova, která neustále otáčela snubním prstenem na ruce, boss z místního obchodního domu a tři nezvykle vážné děti, které se krčily společně na pohovce.

„Dobře, amen,“ řekla Piper. „Předávám vedení schůze Jackie Wettingtonové, která ví, co dělá.“

„To je asi příliš optimistické,“ bránila se Jackie. „Nemluvě o ukvapenosti. Jelikož já předávám vedení schůze Joeovi McClatcheyovi.“

Joe se vylekal. „Mně?“

„Ale než se ujme slova,“ pokračovala, „požádám jeho přátele, aby posloužili jako hlídky. Norrie vpředu a Benny vzadu.“ Jackie viděla na jejich tvářích protest a zvedla ruku, aby je zarazila. „To není záminka, abych vás dostala z místnosti – je to prostě důležité. Nemusím vám říkat, že by nebylo dobré, kdyby nás ti rádoby mocní nachytali, jak tu rokujeme. Vy dva jste nejmenší. Najděte si nějaký pěkně hluboký stín a schovejte se v něm. Jestli uvidíte přicházet někoho, kdo bude vypadat podezřele, nebo některé policejní auto, takhle zatleskejte.“ Tleskla jednou, pak dvakrát a pak ještě jednou. „O všem vás budeme informovat později, slibuju. Novým příkazem dne je sdílení informací, žádné tajnosti.“

Když odešli, Jackie se obrátila k Joeovi. „Ta krabička, o které jsi pověděl Lindě. Pověz o ní všem. Od začátku do konce.“

Joe to udělal vestoje, jako by byl vyvolaný ve škole. „Pak jsme se vrátili do městečka,“ dokončil. „A ten parchant Rennie nechal Zrzka zavřít.“ Otřel si pot z čela a posadil se znovu na pohovku.

Claire ho vzala kolem ramen. „Joe říká, že by bylo špatné, kdyby se Rennie o té krabičce dozvěděl,“ řekla. „Myslí si, že Rennie by možná chtěl, aby dál fungovala, místo aby se ji snažil vypnout nebo ji zničit.“

„Podle mě má pravdu,“ řekla Jackie. „Takže její existence a umístění je naše první tajemství.“

„Já nevím…“ začal Joe.

„Co?“ zeptala se Julia. „Ty myslíš, že by se to měl dozvědět?“

„Možná. Tak trochu. Musím si to promyslet.“

Jackie pokračovala a už ho dál nevyslýchala. „Máme tu druhý bod programu. Chci se pokusit vysvobodit Barbieho a Zrzka z vězení. Zítra večer, během té velké městské schůze. Barbieho jmenoval prezident, aby převzal správu městečka…“

„Kdokoli, jenom ne Rennie,“ zavrčel Ernie. „Ten neschopný darebák považuje městečko za svoje léno.“

„V něčem je dobrý,“ poznamenala Linda. „Rozvířit aféru, když se mu to hodí. To řádění kvůli potravinám a vypálená redakce novin… myslím, že obojí někdo provedl na jeho příkaz.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Jackie. „Každý, kdo dokáže zabít vlastního pastora…“

Rose na ni vykulila oči. „Tvrdíte, že Cogginse zabil Rennie?“

Jackie jim pověděla o sklepní dílně v pohřebním ústavu a o tom, jak stopy na Cogginsově tváři odpovídají zlatému baseballovému míčku, který Zrzek viděl u Rennieho v pracovně. Poslouchali to užasle, ale nikdo se nedivil.

„Ta děvčata taky?“ zeptala se Lissa Jamiesonová tenkým, vyděšeným hláskem.

„Z toho podezírám jeho syna.“ Jackie mluvila skoro ostře. „A zrovna ty vraždy nejspíš nijak nesouvisejí s Jimovými politickými machinacemi. Junior se dnes ráno zhroutil. Zvláštní náhodou před domem McCainových, kde se našla ta těla. Našel je taky on.“

„Opravdu velká náhoda,“ souhlasil Ernie.

„Teď je v nemocnici. Ginny Tomlinsonová říká, že je to skoro určitě mozkový nádor. Což může působit to jeho násilnické chování.“

„Vraždící tým otec a syn?“ Claire tiskla Joea k sobě pevněji než předtím.

„Nejsou vlastně tým,“ opravila ji Jackie. „Nazvala bych to totožným vzorcem chování – zřejmě dědičným – kdy ve stresu dochází k neřízenému řetězení činů.“

Linda řekla: „Jelikož se však ta těla našla na stejném místě, silně to naznačuje, že pokud zde opravdu máme dva vrahy, pak spolupracovali. Jde o to, že mého manžela a Dalea Barbaru skoro jistě zadržuje vrah, který je používá k podpoře monstrózní konspirační teorie. Rennie je nezabil už ve vazbě jenom proto, že z nich chce udělat exemplární případ. Chce je veřejně popravit.“ Tvář se jí na chvilku zkrabatila, jak se bránila slzám.

„To je neuvěřitelné, že se dostal takhle daleko,“ hlesla Lissa. Vrtěla křížkem na krku sem a tam. „Kristepane, je to přece jenom prodavač ojetých aut.“

Na to se rozhostilo ticho.

„Teď poslouchejte,“ řekla Jackie, když se ticho už protahovalo. „Tím, že vám povím, co máme s Lindou v plánu, z toho uděláme skutečné spiknutí. Požádám vás, abyste hlasovali. Jestli se toho chcete zúčastnit, zvedněte ruku. Ti, kteří ruku nezvednou, můžou odejít pod slibem, že nebudou nikde vykládat o tom, co jsme tu probírali. Což bych vám stejně neradila. Jestli někomu prozradíte, kdo tu byl a o čem se tu jednalo, nebudete muset vysvětlovat, jak jste se to dozvěděli. Tohle je nebezpečné. Možná skončíme ve vězení nebo ještě hůř. Takže se podíváme na ty zvednuté ruce. Kdo chce zůstat?“

Joe zvedl ruku první, ale Piper, Julia, Rose a Ernie Calvert nezůstali moc pozadu. Linda a Romeo zvedli ruku zároveň. Lissa se podívala na Claire McClatcheyovou. Claire vzdychla a přikývla. Obě ženy také zvedly ruku.

„Skvěle, mami,“ pochválil ji Joe.

„Jestli někdy řekneš tátovi, do čeho jsem tě nechala jít,“ řekla, „nebude tě muset popravit James Rennie. Udělám to sama.“

19

„Linda nemůže za nimi jít na policejní stanici,“ ozval se Romeo. Mluvil na Jackie.

„Kdo tedy?“

„Vy a já, zlato. Linda půjde na tu velkou schůzi. Kde bude moct dosvědčit nějakých šest nebo osm stovek lidí, že ji viděli.“

„Proč nemůžu jít?“ zeptala se Linda. „Mají tam přece mého manžela.“

„Právě proto,“ vysvětlila jí Jackie prostě.

„Jak to chcete udělat?“ zeptal se Romeo Jackie.

„No, navrhuji, abychom si nasadili masku…“

„Ne-ke-cej!“ pronesla Rose a udělala obličej. Všichni se zasmáli.

„Tak to máme štěstí,“ vložil se mezi ně Romeo. „Mám na skladě velký výběr halloweenských masek.“

„Možná bych mohla jít za malou mořskou vílu,“ řekla Jackie trochu toužebně. Uvědomila si, že se všichni na ni dívají, a zrudla. „To je jedno. Každopádně budeme potřebovat zbraně. Jednu mám doma – berrettu. Máte něco vy, Romeo?“

„Odložil jsem pár kulovnic a brokovnic do služebního sejfu. Aspoň jedna má zaměřovač. Nemůžu říct, že jsem nějakej věštec, ale tušil jsem, že se něco chystá.“

Ozval se Joe. „K útěku budete potřebovat taky vozidlo. A ne vaši dodávku, Romeo, protože tu všichni znají.“

„Tady bych měl nápad,“ řekl Ernie. „Vezmeme si nějaké auto z Rennieho parkoviště ojetin. Loni nakoupil půl tuctu hodně ojetých dodávek nějaké telefonní společnosti. Jsou úplně vzadu. Když si vezmeme auto od něj, tak to bude, jak se tomu říká, poetická spravedlnost.“

„A jak přesně chcete sehnat klíčky?“ zeptal se Romeo. „Vloupat se mu do kanceláře v salónu?“

„Jestli to auto, které si vybereme, nebude mít elektronické zapalování, tak zkratuju dráty,“ vysvětlil Ernie. Upřel na Joea zamračený pohled a dodal: „Byl bych radši, kdybys zrovna tohle mé vnučce neříkal, mladíku.“

Joe naznačil, že má pusu na zip, a to znovu všechny rozesmálo.

„Mimořádná městská schůze má začít v sedm večer,“ pokračovala Jackie. „Jestli vejdeme na stanici kolem osmé…“

„Napadlo mě něco lepšího,“ přerušila ji Linda. „Když už musím jít na tu pitomou schůzi, možná bych mohla být aspoň k užitku. Vezmu si šaty s velkými kapsami a do nich strčím policejní vysílačku – tu náhradní, kterou mám pořád ve svém soukromém autě. Vy dva můžete být v té dodávce připravení vyrazit.“

Do pokoje se vkrádalo napětí, všichni to cítili. Začínalo jít do tuhého.

„U nákladní rampy za mým obchodem,“ řekl Romeo. „Tam nás nikdo neuvidí.“

„Jakmile se Rennie dostane při proslovu do ráže,“ řekla Linda, „třikrát zmáčknu tlačítko vysílačky. To bude pro vás signál, abyste vyrazili.“

„Kolik policajtů bude na stanici?“ zeptala se Lissa.

„Možná to zjistím u Stacey Mogginové,“ přemýšlela Jackie. „Ale moc jich nebude. Proč by taky? Pokud Velký Jim ví, žádní skuteční přátelé Barbieho neexistují – jsou to jenom strašáci, které sám rozestavil.“

„Taky bude chtít, aby mu ten jeho převzácný zadek někdo pořádně ohlídal,“ dodala Julia.

Tomu se kdosi zasmál, ale Joeova matka vypadala ještě ustaraněji. „Ale i tak někdo na stanici zůstane. Co když vám budou klást odpor?“

„Nebudou,“ odtušila Jackie. „Zavřeme je do jejich vlastní basy dřív, než postřehnou, co se děje.“

„Ale co kdyby?“

„Pak se je pokusíme nezabít.“ Linda měla klidný hlas, ale oči patřily zvířátku, které sebralo veškerou kuráž k poslední zoufalé bitvě o svou záchranu. „Nejspíš k nějakým úmrtím stejně dojde, pokud ta Kupole vydrží dost dlouho. Poprava Barbieho a mého manžela u památníku Válečných hrdinů bude jenom začátek.“

„Řekněme, že je dostanete ven,“ navázala Julia. „Kam je odvezete? Sem?“

„V žádném případě,“ řekla Piper a sáhla si na stále oteklá ústa. „Já už jsem na Rennieho černém seznamu. Nemluvě o tom mládenci, co mu teď dělá osobního strážce. Thibodeauovi. Pokousal ho můj pes.“

„Žádné místo poblíž centra městečka není dobrý nápad,“ řekla Rose. „Mohli by jít od domu k domu. Bůh ví, že na to mají dost policajtů.“

„K tomu všechny ty lidi, co nosí modrou pásku,“ dodal Romeo.

„Co některá letní chata u Chesterského jezírka?“ zeptala se Julia.

„To by šlo,“ řekl Ernie, „ale asi by je to taky napadlo.“

„Pořád to může být nejlepší volba,“ řekla Lissa.

„Pane Burpee?“ ozval se Joe. „Nemáte ještě víc té olověné fólie?“

„Jasně, tuny. A říkej mi Romeo.“

„Jestli pan Calvert dokáže zítra ukrást tu dodávku, mohl byste s ní zajet za váš obchod a naložit do ní balík nastříhané olověné fólie? Tolik, aby zakryla okna?“

„Asi jo…“

Joe se podíval na Jackie. „A mohla byste se spojit s tím plukovníkem Coxem, kdybyste musela?“

„Ano.“ Jackie a Julia odpověděly zároveň a pak se na sebe překvapeně podívaly.

Romeovi začínalo svítat. „Ty myslíš na starou McCoyovu farmu, že jo? Na Černým hřbetu. Kde je ta krabička.“

„Jo. Možná je to špatný nápad, ale kdybychom museli všichni utéct… kdybychom tam nahoře byli všichni… mohli bychom tu krabičku bránit. Vím, že to zní pitomě, protože právě ten krám působí všechny problémy, ale nesmíme dovolit, aby padla do rukou Renniemu.“

„Doufám, že se v tom jabloňovým sadu nebude muset odehrát další Alamo,“ poznamenal Romeo, „ale rozumím, oč ti jde.“

„Mohli bychom udělat ještě jednu věc,“ řekl Joe. „Je to trochu riskantní a možná to nebude fungovat, ale…“

„Ven s tím,“ pobídla ho Julia. Dívala se na Joea McClatcheye se zamyšleným obdivem.

„No… máte ten Geigerův počítač pořád v dodávce, Romeo?“

„Asi jo, bude tam.“

„Možná by ho někdo mohl vrátit do toho podzemního krytu, odkud pochází.“ Joe se otočil k Jackie a Lindě. „Dokázala byste se tam některá dostat? Když už tam vlastně nemáte co dělat?“

„Myslím, že nás tam Al Timmons pustí,“ usoudila Linda. „A určitě tam pustí Stacey Mogginovou. Drží s námi. Dnes nepřišla jenom proto, že vyfasovala službu. Proč je to riskantní, Joe?“

„Protože…“ Mluvil nezvykle pomalu, jako by si osahával terén. „No… přece jenom je tam záření, víte? Silné záření. Je to jenom takový pás – vsadím se, že byste jím mohli projet úplně bez ochrany a nic by se vám nestalo, pokud byste jeli rychle a nedělali to moc často – ale oni to nevědí. Problém je, že nevědí, že tam vůbec nějaké záření je. A ani se to nedozvědí, když nebudou ten Geigerův počítač mít.“

Jackie se mračila. „To je výborný nápad, chlapče, ale nelíbí se mi, že bychom tak Renniemu přímo ukázali, kam jsme jeli. To mi nějak nesedí k představě bezpečného domu.“

„Nemuselo by to tak být,“ řekl Joe. Pořád mluvil pomalu a zkoumal, kde jsou slabiny. „Ne tak docela. Jedna z vás by se mohla spojit s Coxem, víte? Povědět mu, aby zavolal Renniemu a řekl mu, že zachytili nějaké místní záření. Cox může říct něco jako ‚Nemůžeme to místo přesně určit, protože se objevuje a zase ztrácí, ale je pořádně silné, možná dokonce smrtelné, tak si dávejte pozor. Geigerův počítač by se u vás asi nenašel, co?‘“

Dlouho mlčeli a přemýšleli o tom. Pak Romeo řekl: „Odvezeme Barbaru a Zrzka na McCoyovou farmu. Pojedeme tam sami, když budeme muset… což tak nejspíš dopadne. A jestli se tam pokusí přijet oni…“

„Geigerův počítač jim ukáže takové hodnoty, že poběží zpátky do městečka s rukama připlácnutýma na svých bezcenných gonádách,“ zachraptěl Ernie. „Claire McClatcheyová, máte tu génia.“

Claire Joea přitiskla k sobě, tentokrát oběma rukama. „Teď jenom kdybych ho dokázala přinutit, aby si uklidil v pokoji.“

20

Horác ležel na koberečku v obývacím pokoji Andrey Grinnellové, čumák měl položený na pacce a oči upřené na ženu, s níž ho panička nechala. Julia ho obyčejně všude brala s sebou. Byl klidný a nikdy nepůsobil problémy, dokonce i když poblíž byly kočky. Ty ho nezajímaly, protože mu smrděly po penízku rolním. Dnes večer však Julii napadlo, že když Piper Libbyová uvidí Horáce živého, zatímco její vlastní pes je po smrti, mohlo by to reverendku bolet. Všimla si rovněž, že Andree se Horác líbí, a pomyslela si, že korgi by mohl Andreu trochu rozptýlit, aby ji tolik nezaměstnávaly abstinenční příznaky. Ty sice polevily, ale nezmizely.

Prozatím to fungovalo. Andrea našla gumový míček v krabici s hračkami, které stále schovávala pro své jediné vnouče (které už dávno vyrostlo z věku krabic s hračkami). Horác poslušně pronásledoval míček a nosil ho, jak se po něm žádalo, i když v tom nebyla žádná výzva. Měl radši míčky, které mohl chytat v letu. Ale práce je práce a tak pokračoval, dokud se Andrea nezačala třást, jako by jí byla zima.

„Och. Do prdele, už je to tu zas.“

Lehla si na pohovku a celá se klepala. Mačkala si polštář z pohovky na hrudník a hleděla na strop. Za chvilku jí začaly cvakat zvuky – velmi rozčilující zvuk, aspoň podle Horácova názoru.

Přinesl jí míček v naději, že ji rozptýlí, ale odstrčila ho. „Ne, zlato, teď ne. Musím tomu nechat volný průběh.“

Horác odnesl míček zpátky před vypnutou televizi a lehl si. Třas té ženy trochu polevil a s ním se zmírnil i pach nemoci. Paže svírající polštář povolily, protože žena si nejdřív zdřímla a pak začala chrápat.

Což znamenalo čas na malou svačinku.

Horác znovu vklouzl pod stolek a přešel přes nažloutlou obálku se spisem VADER. Za ní se nacházela popkornová nirvána. Ó, jaký to šťastný pes!

Horác stále noroval, jeho zadek bez ocásku se vrtěl potěšením, které se blížilo extázi (rozházená zrnka byla neuvěřitelně máslová, neuvěřitelně slaná a – což bylo nejlepší – stará tak, že byla prostě dokonalá), když znovu promluvil ten mrtvý hlas.

Vezmi jí to.

Ale to nemohl. Panička byla pryč.

Té druhé.

Mrtvý hlas nepřipouštěl žádný odpor a popkorn už byl stejně skoro pryč. Horác zaznamenal několik zbývajících zrníček pro pozdější potřebu a pak vycouval, až se obálka ocitla před ním. Na chvilku zapomněl, co že to měl udělat. Pak si vzpomněl a uchopil obálku do tlamy.

Hodný pejsek.

21

Andree cosi studeného olízlo tvář. Odstrčila to a obrátila se na bok. Na chvilku se jí podařilo uniknout zpátky do ozdravného spánku, ale pak se ozvalo štěknutí.

„Sklapni, Horáci.“ Zakryla si polštářem hlavu.

Znovu štěknutí a pak jí patnáctikilový korgi přistál na nohou.

„Á!“ vykřikla Andrea a posadila se. Podívala se do páru zářivých oříškově hnědých očí a liščího, rozesmátého obličeje. Jenomže ten úsměv cosi narušovalo. Nažloutlá obálka. Horác ji upustil Andree na břicho a seskočil na podlahu. Nesměl skákat na nábytek bez dovolení, ale ten mrtvý hlas zněl hodně naléhavě.

Andrea obálku zvedla. Byly v ní dírky po Horácových zubech a zůstaly na ní slabé otisky jeho tlap. Taky se na ni přilepilo zrnko popkornu. Smetla ho. Obsah obálky byl na omak poměrně tlustý. Vpředu bylo tiskacími písmeny napsáno SPIS VADER. Pod tím rovněž tiskacími písmeny stálo: JULIA SHUMWAYOVÁ.

„Horáci? Kdes to vzal?“

Horác na to samozřejmě nemohl odpovědět, ale ani nemusel. Zrnko popkornu jí odpovědělo samo. Pak se jí vynořila vzpomínka, i když tak rozpitá a neskutečná, že se podobala spíš snu. Byl to jenom sen, nebo opravdu přišla Brenda Perkinsová k jejím dveřím po té první strašné noci abstinování? Zrovna když na druhém konci městečka zuřily potyčky kvůli potravinám?

Schováte mi to, drahoušku? Jenom na chvíli? Musím vyřídit ještě jednu pochůzku a nechci to brát s sebou.

„Ona tu byla,“ pověděla Horácovi, „a měla tuhle obálku. Já si ji vzala… aspoň si to myslím… ale pak jsem musela zvracet. A zvracela jsem pořád dokola. Možná jsem obálku hodila na ten stolek, když jsem utíkala na záchod. Spadla z něj? Ty jsi ji našel na zemi?“

Horác ostře vyštěkl. Mohlo to znamenat souhlas, ale taky to mohlo znamenat Chci si hrát s míčkem, jestli chceš ty.

„No, děkuju ti,“ řekla Andrea. „Hodný pejsánek. Dám to Julii, jakmile se vrátí.“

Už se necítila ospalá a prozatím se ani netřásla. Byla zvědavá. Protože Brenda byla po smrti. Zavražděná. A muselo se to stát zanedlouho poté, co doručila tuhle obálku. Čímž tahle obálka mohla nabýt na důležitosti.

„Jenom malinko nakouknu, co říkáš?“

Horác znovu štěkl. Andree Grinnellové to znělo jako Proč ne?

Andrea obálku otevřela a do klína jí spadla většina tajemství Velkého Jima Rennieho.

22

Claire se vydala domů první. Pak šel Benny, nakonec Norrie. Všichni tři seděli společně na verandě domu McClatcheyových, když dorazil Joe. Při přebíhání trávníku se držel ve stínu. Benny a Norrie popíjeli teplou smetanovou limonádu Dr. Brown’s. Claire ucucávala z láhve manželovo pivo a houpala se pomalu sem a tam na zahradní houpačce. Joe seděl vedle ní a Claire ho vzala kolem kostnatých ramen. Je křehký, pomyslela si. Neví to, ale je. Křehký jako ptáček.

„Frájo,“ ozval se Benny a podal mu limonádu, kterou mu schovával. „Už jsme začínali mít trochu strach.“

„Slečna Shumwayová se ještě trochu vyptávala na tu krabičku,“ řekl Joe. „Vlastně víc, než kolik jsem dokázal odpovědět. Páni, to je horko, že? Vedro jako o letní noci.“ Obrátil pohled vzhůru. „A koukněte se na ten divný měsíc.“

„Já nechci,“ řekla Norrie. „Je strašidelný.“

„Jsi v pořádku, zlato?“ zeptala se Claire syna.

„Ano, mami. A ty?“

Usmála se. „Nevím. Vyjde to? Co si myslíte, mládeži? Tedy co si myslíte doopravdy?“

Chvíli žádný z nich neodpovídal, a to ji vyděsilo víc než co jiného. Pak ji Joe políbil na tvář a řekl: „Vyjde.“

„Určitě?“

„Jo.“

Vždycky poznala, kdy lže – ačkoli věděla, že ten talent ji asi opustí, jakmile Joe zestárne – ale tentokrát po tom ani nepátrala. Prostě mu pusu oplatila a její dech byl teplý a díky pivu jaksi otcovský. „Hlavně aby nedošlo k nějakému krveprolití.“

„Žádná krev,“ souhlasil Joe.

Usmála se. „Tak jo. Takhle mi to stačí.“

Seděli potmě ještě chvíli a moc toho nenamluvili. Pak odešli dovnitř a nechali městečko spát pod růžovým měsícem.

Bylo těsně po půlnoci.

VŠUDE JE KREV

1

Bylo dvacátého šestého října půl jedné ráno, když Julia vešla do Andreina domu. Odemykala si potichu, ale nebylo to nutné. Slyšela hudbu z malého Andreina přenosného rádia: Staples Singers ve svatém nadšení buráceli „Dej se k pravé církvi“.

Horác přiběhl chodbou, aby ji pozdravil, a mrskal zadkem a cenil zuby v tom trochu šíleném úsměvu, jakého jsou schopni snad jenom korgiové. Ukláněl se před ní s nataženými packami a Julia ho podrbala mezi ušima – tam to měl nejradši.

Andrea seděla na pohovce a popíjela sklenici čaje.

„Omlouvám se za tu hudbu.“ Ztlumila rádio. „Nemohla jsem spát.“

„Je to tvůj dům, zlato,“ odtušila Julia. „A pokud jde o WCIK, fakt válejí.“

Andrea se usmála. „Řežou do toho zrychlené gospely už od odpoledne. Mám pocit, že jsem vyhrála jackpot. Jaká byla schůze?“

„Dobrá,“ Julia se posadila.

„Chceš o tom mluvit?“

„Nemusíš si dělat starosti. Ty se musíš soustředit na to, aby ti bylo lépe. A víš co? Rozhodně líp vypadáš.“

Byla to pravda. Andrea byla stále bledá a strašně hubená, ale ty tmavé kruhy pod očima trochu vybledly a oči samy měly novou jiskru. „Děkuji, že to říkáš.“

„Byl Horác hodný?“

„Velmi hodný. Házeli jsme míček a pak jsme se oba trochu prospali. Možná proto vypadám líp. Nic tak nevylepší dívčí pleť jako chvilka zdřímnutí.“

„Co tvoje záda?“

Andrea se usmála. Byl to podivně vědoucí úsměv, celkem neveselý. „Moje záda vůbec nejsou špatná. Ani v nich nedloubne, i když se shýbnu. Víš, co si myslím?“

Julia zavrtěla hlavou.

„Myslím, že když dojde na drogy, tělo a mozek se spiknou. Když chce mozek drogy, tělo mu vypomůže. Řekne ‚Neboj se, nemusíš se cítit provinile, to je v pořádku, já fakt bolím.‘ Nemluvím tu přímo o hypochondrii, není to tak jednoduché. Prostě…“ Nedokončila větu a oči se zahleděly kamsi do dálky, jako by zabloudila jinam.

Kam? napadlo Julii.

Pak se Andrea vrátila. „Lidská povaha může být destruktivní. Pověz mi, považuješ městečko za organismus?“

„Ano,“ odpověděla Julia okamžitě.

„A dá se říct, že bolí, aby si mozek mohl vzít drogy, po kterých touží?“

Julia se nad tím zamyslela, pak přikývla. „Ano.“

„A v tuhle chvíli je tím městským mozkem Velký Jim Rennie, že?“

„Ano, zlato. Řekla bych, že je.“

Andrea seděla na pohovce s mírně skloněnou hlavou. Pak vypnula malé bateriové rádio a vstala. „Myslím, že si půjdu nahoru lehnout. A víš co, možná že opravdu dokážu spát.“

„To je skvělé.“ A potom se Julia zeptala, i když k tomu neměla žádný důvod, který by dokázala formulovat: „Andreo, stalo se něco, zatímco jsem byla pryč?“

Andrea vypadala překvapeně. „No jistě. S Horácem jsme si hráli s míčkem.“ Shýbla se, vůbec při tom sebou neškubla bolestí – o takovém pohybu by ještě před týdnem prohlašovala, že je pro ni nemožný – a natáhla ruku. Horác k ní přišel a nechal se pohladit po hlavě. „Moc krásně aportuje.“

2

Andrea se ve svém pokoji usadila na lůžku, otevřela spis VADER a začala ho znovu pročítat. Tentokrát pozorněji. Když konečně zasunula papíry zpátky do obálky, byly skoro dvě hodiny ráno. Zastrčila obálku do zásuvky stolku u postele. V té zásuvce byla také osmatřicítka, kterou jí před dvěma lety dal k narozeninám bratr Douglas. Tehdy se vyděsila, ale Dougie trval na tom, že když žena žije o samotě, potřebuje ochranu.

Teď pistoli vytáhla, vyklopila bubínek a zkontrolovala komory. Ta, která by se natočila pod úderník, když se stiskne spoušť poprvé, byla prázdná, přesně podle Twitchových pokynů. Ostatních pět bylo plných. Další kulky měla na horní polici ve skříni, ale stejně nedostane možnost dobíjet. Ta jeho armádička policajtů ji sestřelí první.

A jestli nedokáže zabít Rennieho pěti ranami, tak si nejspíš stejně nezaslouží žít.

„Nakonec,“ zamumlala, kdy vracela pistoli zase do zásuvky, „k čemu jsem se vůbec dávala do kupy?“ Když se jí oxycontin už vyplavil z mozku, připadala jí odpověď jasná: dala se do kupy, aby přesně střílela.

„Na to pravím ámen,“ řekla a zhasla světlo.

Za pět minut spala.

3

Junior byl dokonale vzhůru. Seděl u okna nemocničního pokoje na jediné zdejší židli a pozoroval, jak bizarní růžový měsíc klesá a zapadá za černou šmouhu na Kupoli, kterou Junior dosud neviděl. Tahle byla větší a mnohem výš než ta, která zůstala po nepovedeném raketovém zásahu. Došlo snad k dalšímu pokusu prorazit Kupoli, když byl v bezvědomí? Nevěděl a ani ho to nezajímalo. Záleželo pouze na tom, že Kupole stále drží. Kdyby ne, městečko by bylo osvětlené jako malé Vegas a hemžilo by se vojáky. No, tu a tam se svítilo, což znamenalo několik zatvrzelých nespavců, ale většina Chester’s Millu spala. To bylo dobré, protože měl o čem přemýšlet.

Konkrétně o Bárbíně a jeho přátelích.

Juniora nebolela hlava, když tak seděl u okna, a vracela se mu paměť, ale uvědomoval si, že je hodně nemocný. Po celé levé polovině těla se mu rozšířila podezřelá slabost a někdy mu na té straně úst ukápla slina. Když ji otřel levou rukou, někdy ten dotek na kůži ucítil, ale jindy ne. K tomu mu v levé straně zorného pole plul tmavý útvar podobný knoflíkové dírce, docela velký. Jako by mu vnitřek oční bulvy něco roztrhlo. Nejspíš se to stalo.

Vzpomínal si na divoký vztek, který cítil, když Kupole dopadla. Vzpomínal si, jak se hnal za Angie chodbou do kuchyně, jak s ní mrštil o lednici a vrazil jí koleno do obličeje. Vzpomínal si, jaký se při tom ozval zvuk – jako by měla za očima porcelánový talíř a on ho kolenem roztříštil. Ta zuřivost teď pominula. Nahradil ji hedvábný vztek, který proudil jeho tělem z nějakého bezedného zdroje hluboko uvnitř hlavy jako z pramene, jenž chladil a současně projasňoval.

Ten dědek, co ho s Frankem onehdy vytáhli z postele u Chesterského jezírka, ho dnes večer přišel prohlédnout. Choval se profesionálně, změřil mu teplotu a krevní tlak, zeptal se ho na bolení hlavy, dokonce mu zkontroloval reflexy úderem malého gumového kladívka do kolena. Když odešel, zaslechl Junior hovor a smích. Padlo Barbieho jméno. Junior se připlížil ke dveřím.

Byl to ten dědek a jedna z dobrovolnic, ta hezká Taliánka, co se jmenovala Buffalová nebo tak nějak. Dědek jí rozepnul blůzu a ohmatával jí kozy. Ona mu rozepnula poklopec a honila mu péro. Obklopovalo je jedovaté zelené světlo. „Junior a jeho kamarádi mě zmlátili,“ říkal ten dědek, „ale teď je jeho kamarád mrtvý a on bude taky. Barbieho příkazy.“

„Ráda cucám Barbiemu čurák jako mátovou žvýkačku,“ řekla Buffalová a to se tomu dědkovi taky líbilo. Když ale Junior zamžikal, ti dva jenom šli po chodbě. Žádná zelená aura, žádné sprosťárny. Takže to možná byla halucinace. Na druhou stranu, proč ne. Jedno bylo jisté: byli v tom všichni společně. Všichni táhli s Bárbínou. Ten byl ve vězení, ale jenom dočasně. Nejspíš aby získal sympatie. Všechno zapadalo do Bárbínových plánů. Kromě toho si myslel, že ve vězení na něj Junior nemůže.

„Plete se,“ zašeptal. Stále seděl u okna a díval se do noci svým defektním zrakem. „Plete se.“

Junior přesně věděl, co se mu stalo. Přišlo to jako blesk a logika se nedala popřít. Trpěl otravou thaliem, přesně jako ten Rus v Anglii. Barbieho vojenské známky byly pokryté thaliovým prachem a Junior je držel v ruce, a teď umírá. A jelikož ho do Barbieho bytu poslal otec, znamenalo to, že ten v tom jede taky. Byl to další Barbieho… jeho… jak se jenom těch chlapům říká…

„Komplic,“ zašeptal Junior. „Jenom další komplic Velkého Jima Rennieho.“

Jakmile se nad tím člověk zamyslel – jakmile se mu v hlavě vyjasnilo – dokonale to dávalo smysl. Jeho otec ho chtěl umlčet kvůli Cogginsovi a Perkinsové. Proto ta otrava thaliem. Všechno do sebe zapadalo.

Venku, za trávníkem, přebíhal parkoviště vlk. Přímo na trávníku ležely dvě nahé ženy v pozici 69. Devětašedesát, čas se nasnídat! halekali s Frankem, když byli malí kluci a viděli dvě holky, které se procházely společně. Netušili, co to znamená, jenom věděli, že je to sprosté. Jedna z těch hladových tam dole vypadala jako Samanta Busheyová. Jedna sestřička – jmenovala se Ginny – mu říkala, že Samanta je mrtvá, což byla očividně lež a znamenalo to, že Ginny v tom jede taky. Společně s Bárbínou.

Našel by se v městečku někdo, kdo v tom nejede? Kým by si mohl být jistý?

Ano, uvědomil si, že jsou dva. Ty děti, které s Frankem našli u jezírka, Alice a Aidan Appletonovi. Pamatoval si jejich vystrašené oči a jak ho ta dívka objala, když ji zvedl do náruče. A když jí pověděl, že je v bezpečí, zeptala se Slibujete? A Junior slíbil. Dělalo mu to opravdu dobře, slibovat. Ta její důvěřivá tíha mu taky dělala dobře.

Najednou se rozhodl: zabije Dalea Barbaru. Jestli se mu někdo postaví do cesty, zabije je taky. Pak najde otce a zabije ho… o tom snil už léta, ačkoli si to nikdy naplno nepřiznal, až teď.

Jakmile bude hotový, vyhledá Aidana a Alici. Jestli se ho někdo pokusí zastavit, taky ho zabije. Odvede ty děti zpátky k Chesterskému jezírku a bude se tam o ně starat. Dodrží slib, který dal Alici. Když to udělá, neumře. Bůh ho nenechá umřít na otravu thaliem, když se bude starat o ty děti.

Angie McCainová a Dodee Sandersová poskakovaly přes parkoviště, měly na sobě roztleskávačské sukýnky a svetry s velkými W jako Wildcats na hrudi. Všimly si, že se dívá, a začaly kroužit boky a zvedat sukně. Shnilé tváře se jim rozklížily a třásly. Prozpěvovaly Otevři dveře do spíže! Pojď jen dál, pojďme si zašukat! Jeď… jsme TÝM!

Junior zavřel oči. Otevřel je. Přítelkyně zmizely. Další halucinace, jako ten vlk. Těmi devětašedesátkovými dívkami si nebyl jistý.

Napadlo ho, že by přece jenom ty děti neměl vodit zpátky k jezírku. Byla to z městečka pořádná dálka. Možná by je měl raději zavést do komory u McCainových. To bylo blíž. Byla tam spousta jídla.

A samozřejmě tam byla tma.

„Postarám se o vás, děti,“ řekl Junior. „Zabezpečím vás. Jakmile bude Barbie mrtvý, celé spiknutí se rozpadne.“

Po chvíli si opřel čelo o sklo a pak taky usnul.

4

Zadnice Henrietty Clavardové byla možná jen pohmožděná a nikoli zlomená, ale stejně bolela jako hrom – Henrietta zjistila, že ve čtyřiaosmdesáti všechno, co se nějak pochroumá, bolí jako hrom – a nejdřív si tedy myslela, že ji ve čtvrtek za svítání probudila ta zadnice. Ale zdálo se, že tylenol, který si vzala ve tři ráno, stále ještě funguje. Navíc si našla podprdelník po svém zesnulém manželovi (John Clavard trpěl na hemoroidy), a to jí značně pomohlo. Ne, probudilo ji něco jiného, a krátce po probuzení si uvědomila, co to je.

Buddy, irský setr Freemanových, vyl. Jenže Buddy nikdy nevyl. Byl to nejzdvořilejší pes na Bitevní ulici, která byla krátká a byla hned za silnicí Catherine Russellové. Navíc generátor Freemanových nehučel. Henriettu napadlo, že právě to ji možná probudilo, ne pes. Ten generátor ji včera naopak určitě uspal. Nepatřil k těm hrčivým, co vyfukují mračna modrého dýmu do ovzduší. Generátor Freemanových potichu, hladce předl, což opravdu docela uklidňovalo. Henrietta se domnívala, že byl drahý, ale Freemanovi si ho mohli dovolit. Will vlastnil franšízu na prodej Toyoty, o kterou se kdysi ucházel Velký Jim Rennie, a i když většina prodejců aut zažívala těžké časy, Will byl zřejmě výjimka z pravidla. Loni si s Lois pořídili k domu moc pěknou a vkusnou přístavbu.

Ale to vytí. Ten pes byl snad zraněný. Zraněný mazlíček… o něco takového by se tak milí lidé jako Freemanovi ihned postarali… tak proč to neudělali?

Henrietta vstala z postele (trochu sebou škubla, když zadnici vyloupla z útěšného dolíku v pěnovém koblížku) a přešla k oknu. Podívala se na dům Freemanových, jehož jednotlivé části měly různě vysoké základy. Viděla ho naprosto jasně, i když světlo bylo šedivé a mdlé, a nikoli jasné a ostré, jak bývá ráno koncem října. Z okna slyšela Buddyho ještě líp, ale neviděla, že by někdo chodil kolem domu. Byla u nich úplná tma, ani benzínová lampa nesvítila v žádném okně. Byla by si myslela, že někam odjeli, ale na příjezdové cestě parkovala obě auta. A kam by vůbec mohli odjet?

Buddy pořád vyl.

Henrietta si navlékla župan a pantofle a vyšla ven. Zatímco stála na chodníku, zastavilo u ní auto. Byl to Douglas Twitchell, nepochybně jel do nemocnice. Měl opuchlé oči a když vystupoval z auta, svíral kelímek s kávou se znakem Šípkové růže na boku.

„Stalo se něco, paní Clavardová?“

„Mně ne, ale něco se děje u Freemanových. Slyšíte to?“

„Jo.“

„Takže oni to musejí slyšet taky. Jejich auta tam jsou, tak proč s tím psem něco neudělají?“

„Podívám se.“ Twitch si usrkl kávy a pak kelímek odložil na kapotu. „Vy zůstaňte tady.“

„Blbost,“ odtušila Henrietta Clavardová.

Prošli dvacet metrů po chodníku a pak se vydali po příjezdové cestě k Freemanovým. Pes vyl a vyl. Henriettu při tom nářku zastudila kůže, přestože ráno bylo lepkavě teplé.

„Ten vzduch je hrozný,“ řekla. „Páchne jako kdysi Rumford, když jsem se čerstvě vdala a všechny papírny byly ještě v provozu. Tohle nemůže lidem svědčit.“

Twitch zamručel a zazvonil u dveří Freemanových. Když nedostal odpověď, nejdřív na dveře zaklepal a pak zabušil.

„Podívejte se, jestli není odemčeno,“ řekla Henrietta.

„Nevím, jestli bych měl, paní…“

„Ale blbost.“ Protlačila se kolem něj a vzala za kliku. Otočila se. Henrietta otevřela dveře. Dům byl tichý a plný hlubokých ranních stínů. „Wille?“ zavolala. „Lois? Jste tu?“

Nikdo neodpověděl, jen další vytí.

„Ten pes je vzadu,“ řekl Twitch.

Bylo by rychlejší projít domem skrz, ale ani jednomu se do toho nechtělo, takže vyšli ven a pak prošli mezerou mezi domem a garáží, kde Will uchovával nikoli auta, ale hračky: dva sněhové skútry, terénní vůz, krosovou motorku a Hondu Gold Wing s obrovskými koly.

Kolem zadního dvorku měli Freemanovi vysoký pevný plot. Twitch zatáhl za kliku branky a okamžitě ho zavalilo třicet kilo šíleného irského setra. Twitch vykřikl překvapením a zvedl ruce, ale pes ho nechtěl pokousat. Buddy jenom toužil, aby ho někdo zachránil. Opřel se tlapami o hrudník Twitchova posledního čistého pláště, umazal ho od hlíny a začal mu olizovat celou tvář.

„Nech toho!“ okřikl ho Twitch. Odstrčil Buddyho, který sice poslechl, ale okamžitě vyskočil zpátky, ozdobil Twitchův plášť další vrstvou otisků a zpracovával mu tváře dlouhým růžovým jazykem.

„Buddy, lehni!“ přikázala Henrietta a Buddy okamžitě dřepl na zadní, jen kňučel a koulel očima z jednoho na druhého. Pod zadkem se mu začala šířit louže moči.

„Paní Clavardová, tohle není dobré.“

„Není,“ souhlasila Henrietta.

„Možná byste měla zůstat s tím…“

Henrietta opět řekla blbost, vpochodovala k Freemanovým na zadní dvorek a nechala Twitche, aby ji dohnal. Buddy se vlekl za nimi se svěšenou hlavou a zataženým ocasem a bezútěšně kňučel.

Přišli na terasu dlážděnou kameny a s postaveným grilem. Ten byl úhledně přikrytý zelenou plachtou s nápisem KUCHYNĚ JE ZAVŘENÁ. O kus dál, na okraji trávníku, byla plošina ze zelené sekvoje. Na plošině měli Freemanovi bazének s teplou vodou. Twitch se domníval, že ten vysoký neprůhledný plot tu byl, aby tu mohli vysedávat nazí a možná si i trochu zašpásovat, když to na ně přišlo.

Will a Lois leželi v bazénku, ale dny špásování pro ně skončily. Měli přes hlavu přetažené plastové pytlíky. Zdálo se, že ty pytlíky jsou na krku stažené provázkem nebo hnědou gumičkou. Byly zevnitř zamlžené, ale ne natolik, aby Twitch nerozeznal jejich fialové tváře. Mezi pozemskými ostatky Willa a Lois Freemanovými stála na sekvojové plošině láhev whiskey a malá lékovka.

„Stop,“ řekl. Nevěděl, jestli mluví sám se sebou nebo s paní Clavardovou, nebo možná s Buddym, který znovu opuštěně zavyl. Rozhodně nemohl mluvit s Freemanovými.

Henrietta se nezastavila. Došla k bazénku, vystoupala po dvou schůdcích se zády rovnými jako voják, podívala se na fialové obličeje svých tak milých (a naprosto normálních, jak by řekla) sousedů, pohlédla na láhev whiskey, uviděla, že je to Glenlivet (aspoň že to provedli stylově), a pak zvedla lékovku s nálepkou Sandersovy domácí lékárny.

„Ambien nebo lunesta?“ zeptal se Twitch ztěžka.

„Ambien,“ odpověděla a byla vděčná za to, že hlas, který vychází z jejího vyschlého hrdla a úst, zní normálně. „Její. Ačkoli včera se nejspíš rozdělila.“

„Je tam nějaký vzkaz?“

„Tady ne,“ řekla. „Možná uvnitř.“

Ale tam taky nebyl, aspoň nikde na očích, a ani jeden z nich si nedokázal představit důvod, proč by měl někdo schovávat dopis na rozloučenou. Buddy se za nimi táhl z pokoje do pokoje. Už nevyl, ale hluboko v hrdle kňučel.

„Myslím, že ho vezmu k sobě domů,“ poznamenala Henrietta.

„Budete muset. Já ho do nemocnice vzít nemůžu. Zavolám Stewartovi Bowieovi, aby přijel a… odvezl je.“ Píchl palcem přes rameno. Žaludek se mu obracel, ale to vlastně nebylo tak zlé. Nejhorší byla deprese, která se do něj začala vkrádat a pokládat stíny na jeho obvykle slunnou duši.

„Nechápu, proč to udělali,“ přemýšlela Henrietta. „Kdybychom byli pod Kupolí rok… nebo i měsíc… tak ano, možná. Ale necelý týden? Takhle přece vyrovnaní lidé nereagují na potíže.“

Twitch měl pocit, že Freemanovým rozumí, ale nechtěl to Henriettě říkat: on to totiž bude měsíc, bude to rok. Možná ještě déle. A bez deště, se stále se zmenšujícími zdroji a zkaženějším vzduchem. Když se technologicky nejvyspělejší zemi na světě dosud nepodařilo zjistit, co se v Chester’s Millu stalo (natož problém vyřešit), pravděpodobně se to tak brzy ani nestane. Willu Freemanovi to muselo být jasné. Nebo to možná byl Loisin nápad. Možná když chcípl generátor, řekla Pojďme to udělat dřív, než voda v bazénku vychladne, miláčku. Pojďme utéct zpod Kupole, dokud máme břicho plné. Co říkáš? Ještě jednou tam hupsnem a dáme si pár drinků na rozloučenou.

„Možná pro ně bylo to letadlo poslední kapka,“ řekl Twitch. „Ten Air Ireland, který včera narazil do Kupole.“

Henrietta na to neodpověděla slovy. Odchrchlala si a odplivla výdobytek do kuchyňského dřezu. Bylo to poněkud šokující gesto vyjadřující nesouhlas. Vyšli zase ven.

„Udělají to další, viďte?“ zeptala se, když došli na konec příjezdové cesty. „Protože někdy sebevražda visí ve vzduchu. Jako bacil rýmy.“

„Někteří to už udělali.“ Twitch nevěděl, jestli sebevražda nebolí, jak se zpívá v té písni, ale za správných okolností určitě může být nakažlivá. Možná zvlášť nakažlivá, kdy nastane bezprecedentní situace a vzduch začne žlukle páchnout jako dnešního bezvětrného, nepřirozeně teplého rána.

„Sebevrazi jsou zbabělci,“ prohlásila Henrietta. „Pravidlo, které nemá výjimku, Douglasi.“

Twitch, jehož otec umíral dlouhou a vleklou smrtí na rakovinu žaludku, o tom pochyboval, ale neřekl nic.

Henrietta se shýbla k Buddymu a opřela se rukama o kostnatá kolena. Buddy natáhl krk a očichal ji. „Pojď k sousedům, můj chlupatý příteli. Mám tři vajíčka. Můžeš je sežrat, než se zkazí.“

Zamířila pryč, ale ještě se otočila k Twitchovi. „Jsou to zbabělci,“ opakovala a na každé slovo vložila zvláštní důraz.

5

Jim Rennie se odhlásil z nemocnice Cathy Russellové, pořádně se prospal ve vlastní posteli a probudil se svěží. Nikomu by to sice nepřiznal, ale jedním z důvodů bylo vědomí, že Junior není v domě.

Teď, v osm hodin ráno, jeho černý hummer parkoval ob jeden nebo dva domy od Rose (před požárním hydrantem, ale co má být, vždyť tu stejně momentálně není hasičský sbor). Dal si snídani s Peterem Randolphem, Melem Searlesem, Freddym Dentonem a Carterem Thibodeauem. Carter zaujal pozici, která pro něj začínala být standardem – Velkému Jimovi po pravé ruce. Dnes ráno měl dvě zbraně: svoji vlastní na boku a Berettu Taurus, kterou nedávno vrátila Linda Everettová, v podpažním pouzdře.

Pětice zabrala kecací stůl vzadu v restauraci a bez rozpaků vystrnadila štamgasty. Rose se nepřibližovala. Poslala Ansona, aby s nimi jednal on.

Velký Jim si poručil tři smažená vejce, dva párky a domácí topinku smaženou na sádle, přesně jak ji podávala jeho matka. Věděl, že by měl omezit cholesterol, ale dnes bude potřebovat co nejvíc energie. Vlastně dalších pár dnů. Potom už bude mít všechno pod kontrolou. Potom bude moci zapracovat na cholesterolu (tuhle pohádku si namlouval už deset let).

„Kde jsou Bowieovi?“ zeptal se Cartera. „Chci tady mít ty zatr-patr Bowieovy, tak kde jsou?“

„Museli vyjet do Bitevní ulice,“ vysvětlil Carter. „Freemanovi spáchali sebevraždu.“

„Ten zatr-pacenec se oddělal?“ vykřikl Velký Jim. Několik štamgastů – většinou seděli u pultu a sledovali CNN – se ohlédla, ale pak odvrátila pohled. „No tohle! Ale mě to teda vůbec nepřekvapuje!“ Napadlo ho, že v tom případě bude k mání dealerství Toyoty… ale proč by ho měl chtít? Do klína mu spadla mnohem šťavnatější švestka: celé městečko. Už si začal načrtávat seznam vládních nařízení, která začne prosazovat, jakmile mu předají veškeré výkonné pravomoci. To se stane dnes večer. A navíc toho úlisného zatr-pacence Freemana a jeho dudatou sviňku nenáviděl celé roky.

„Chlapci, on a Lois už snídají v nebi.“ Odmlčel se a pak vyprskl smíchy. Nebylo to příliš taktické, ale nemohl si pomoct. „Nejspíš v pokoji pro služebnictvo.“

„Když byli Bowieovi venku, volal jim ještě někdo,“ řekl Carter. „Dinsmoreova farma. Další sebevražda.“

„Kdo?“ zeptal se náčelník Randolph. „Arlen?“

„Ne. Jeho manželka. Shelley.“

Tak tohle tedy byla dost škoda. „Skloňme na chvíli hlavu,“ řekl Velký Jim a rozpřáhl ruce. Za jednu ho vzal Carter, za druhou Mel Searles. Randolph a Denton uzavřeli řetězec.

„Opanebože prosímpožehnejtěmubohýmduším, Ježíšámen,“ zadrmolil Velký Jim a zvedl hlavu. „Teď trochu pracovně, Petere.“

Peter vytáhl notýsek. Carter měl ten svůj už položený vedle talíře. Velkému Jimovi se ten mládenec zamlouval stále víc.

„Našel jsem ten ztracený propan,“ oznámil Velký Jim. „Je u WCIK.“

„Jéžiš!“ vykřikl Randolph. „Budeme tam muset poslat pár náklaďáků, aby ho vyzvedli!“

„Ano, ale dnes ne,“ usadil ho Velký Jim. „Zítra, když se budou všichni scházet se svými příbuznými. Už jsem na tom začal pracovat. Bowieovi a Roger vyjedou znovu, ale budou potřebovat ještě pár policistů. Freda, tebe a Mela. Plus čtyři pět dalších, řekl bych. Ty ne, Cartere, chci tě mít po ruce.“

„Proč potřebuješ policajty, když mají jenom převézt hromadu plynových láhví?“ zeptal se Randolph.

„No,“ řekl Jim a vytíral žloutek kusem smaženého chleba, „tím se opět dostáváme k našemu příteli Daleu Barbarovi a jeho plánům, jak narušit řád v našem městečku. Je tam totiž pár ozbrojených chlapů a vypadá to, že chrání jakousi drogovou laboratoř. Myslím, že Barbara to tam měl rozjeté dávno předtím, než se tu ukázal osobně, tohle bylo dobře naplánované. Momentálně to tam hlídá Philip Bushey.“

„Ta nula,“ zamručel Randolph.

„Ten druhý, což říkám s lítostí, je Andy Sanders.“

Randolph zrovna napichoval smažené brambory. Teď však vidličku upustil, až to zařinčelo. „Andy!“

„Smutné, ale pravda. Barbara ho naverboval do toho svého byznysu – mám to dobře podložené, ale na zdroj se mě neptejte. Požádal mě o zachování anonymity.“ Velký Jim vzdychl a pak si nacpal sousto smažené topinky obalené žloutkem do chlebárny. Panebože, dnes ráno se cítí prostě skvěle! „Myslím, že Andy potřeboval peníze. Vyrozuměl jsem, že banka se mu chystala zavřít lékárnu. On opravdu nikdy neměl hlavu na podnikání.“

„Ani na správu městečka,“ dodal Freddy Denton.

Velký Jim obvykle neměl rád, když ho přerušovali podřízení, ale dnes ráno měl radost ze všeho. „Bohužel je to pravda,“ souhlasil a pak se naklonil nad stůl, nakolik mu to obrovské břicho dovolovalo. „Andy a Bushey včera stříleli po jednom z náklaďáků, které jsem tam poslal. Rozstříleli mu přední pneumatiky. Ti zatr-pacenci jsou nebezpeční.“

„Narkomani s bouchačkama,“ zahučel Randolph. „Noční můra každého policajta. Chlapi, co tam pojedou, si budou muset vzít vesty.“

„Dobrý nápad.“

„A nemůžu zaručit Andyho bezpečnost.“

„Bůh tě miluje, já to vím. Udělej, co musíš. My ten propan potřebujeme. Městečko po něm volá a já mám v úmyslu dnes večer na schůzi oznámit, že jsme objevili nový zdroj.“

„Určitě nemůžu jet taky, pane Rennie?“ zeptal se Carter.

„Vím, že je to pro tebe zklamání, ale zítra tě chci mít u sebe a ne tam, kde budou pořádat ten návštěvnický piknik. Randolpha asi taky. Někdo musí tenhle byznys koordinovat, protože by z toho mohl vzniknout pořádný mišmaš. Budeme se muset snažit zabránit tomu, aby se lidi splašili. Raději řekni Twitchellovi, aby tam přistavil sanitku.“

Carter si to zapsal.

Velký Jim se zatím otočil k Randolphovi. Tvář měl protaženou smutkem. „Strašně nerad to říkám, Petere, ale můj informátor naznačil, že v té drogové laboratoři měl prsty možná i Junior.“

„Junior?“ ozval se Mel. „To né, Junior určitě né.“

Velký Jim přikývl a otřel si suché oči hranou dlaně. „Já tomu taky nemůžu uvěřit. Hlavně tomu nechci uvěřit, ale víte, že je v nemocnici?“

Přikývli.

„Předávkování drogami,“ zašeptal Rennie a naklonil se dál nad stůl. „Zdá se, že tím by se dalo nejspíš vysvětlit, co se to s ním děje.“ Zase se narovnal a zaměřil se na Randolpha. „Nepokoušejte se tam vjet z hlavní silnice, to budou očekávat. Asi kilometr a půl na východ od rádiové stanice je přístupová cesta…“

„Tu znám,“ ozval se Freddy. „Tam měl Šupák Sam Verdreaux kus lesa, než mu ho zase shrábla banka. Myslím, že teď tam celá ta půda patří ke kostelu Krista Spasitele.“

Velký Jim se usmál a přikývl, i když ta půda vlastně patřila jedné nevadské společnosti, v jejímž čele stál on. „Jeďte tam tudy, pak se přibližujte ke stanici zezadu. Je tam většinou husté křoví, takže byste neměli mít problémy.“

Velkému Jimovi zazvonil mobil. Podíval se na displej a skoro nechal telefon přepnout na hlasovou schránku, ale pak si pomyslel: No co, zatr. Vzhledem k tomu, jak se dneska ráno cítí, by mohlo být zábavné poslechnout si Coxe, jak pění.

„Tady Rennie. Co chcete, plukovníku Coxi?“

Poslouchal a úsměv mu trochu pohasl.

„Jak mám vědět, že mi nelžete?“

Poslouchal ještě chvíli a pak hovor bez rozloučení ukončil. Chvíli jen seděl, mračil se a zpracovával, co právě slyšel. Pak zvedl hlavu a obrátil se k Randolphovi. „Máme Geigerův počítač? Třeba v tom protiatomovém krytu?“

„Páni, to já nevím. To by nejspíš věděl Al Timmons.“

„Najdi ho a řekni mu, ať se po něm podívá.“

„Je to důležité?“ zeptal se Randolph a Carter se současně zeptal: „Jde o záření, šéfe?“

„Není se čeho obávat,“ uklidňoval je Velký Jim. „Jak by řekl Junior, snaží se mě akorát zblbnout. Jsem o tom přesvědčený. Ale podívejte se po tom Geigerově počítači. Jestli nějaký máme – a jestli pořád funguje – přineste mi ho.“

„Dobře,“ řekl Randolph. Vypadal vylekaně.

Velký Jim teď zalitoval, že přece jenom nenechal ten hovor padnout do schránky. Nebo že nedržel hubu. Searles o tom bude nejspíš žvanit, začnou kolovat řeči. Zatr, žvanit by mohl i Randolph. A přitom nejspíš o nic nešlo, akorát nějaký zatr-patr lampasák se mu snaží zkazit příjemný den. Možná nejdůležitější den v životě.

Aspoň že Freddy Denton nepustil ze zřetele, co právě probírali. „V kolik hodin chcete, abysme na tu rádiovou stanici vlítli, pane Rennie?“

Velký Jim si v duchu přehrál, co ví o rozvrhu Návštěvnického dne, pak se usmál. Byl to upřímný úsměv, ověnčil jeho mírně mastné lícní torby veselím a odhalil drobné zuby. „Ve dvanáct. Všichni se tou dobou už budou vykecávat na sto devatenáctce a zbytek městečka bude prázdný. Takže tam pojedete a vystrnadíte ty dva zatr-pacence, co sedí na našem propanu, v pravé poledne. Přesně jako v jedné staré kovbojce.“

6

Ve čtvrtek ve čtvrt na dvanáct se ploužila dodávka od Šípkové růže na jih po silnici číslo 119. Zítra bude tento hlavní tah přecpaný auty a zasmraděný výfukovými plyny, ale dnes tu bylo přízračně prázdno. Za volantem seděla Rose osobně. Ernie Calvert seděl vedle ní. Norrie mezi nimi na krytu motoru svírala svůj skateboard, který byl pokrytý samolepkami s logy dávno zaniklých punkových kapel jako Stalag 17 nebo Dead Milkmen.

„Vzduch hrozně smrdí,“ poznamenala Norrie.

„To je potok, zlato,“ řekla Rose. „V místech, kde dřív vtékal do Mottonu, se proměnil ve velkou zasmrádlou bažinu.“ Věděla, že je v tom něco víc než jenom puch vysychající řeky, ale neřekla to. Museli dýchat a nemělo smysl se strachovat, co asi vdechují. „Už jsi mluvila s mámou?“

„Jo,“ řekla Norrie chmurně. „Přijde, ale není z toho nápadu zrovna nadšená.“

„Přinese všechny potraviny, co má, až přijde čas?“

„Ano. V kufru našeho auta.“ Norrie však už nedodala, že Joanie Calvertová nejdřív naloží své zásoby chlastu. Potraviny mu budou hrát druhé housle. „Co radiace, Rose? Přece nemůžeme zaflastrovat každé auto, které nahoru pojede, olověnou fólií?“

„Když lidi pojedou jenom jednou nebo dvakrát, nemělo by se nic stát.“ Rose se o tom osobně přesvědčila na internetu. Také zjistila, že bezpečná hranice u radiace závisí na síle paprsků, ale nemělo smysl jim přidělávat starosti kvůli věcem, které nemohli ovlivnit. „Důležité je, jak dlouho je tomu člověk vystavený… a Joe říká, že ten pruh není široký.“

„Joeyho máma nebude chtít přijet,“ řekla Norrie.

Rose vzdychla. Věděla to. Návštěvnický den byl radost, ale taky starost. Možná jim poskytne krytí k ústupu, ale ti, kdo měli na druhé straně příbuzné, je chtěli vidět. Třeba McClatcheyovi v té loterii prohrají, pomyslela si.

Vpředu viděla bazar Jima Rennieho s velkou reklamou: Žádejte $levu! Pofrčíte, protože Velký Jim taky frčí!

„Nezapomeňte…“ začal Ernie.

„Já vím,“ přerušila ho Rose. „Jestli tam někdo je, prostě se vpředu otočíme a pojedeme zpátky do městečka.“

Ale u Rennieho byla všechna parkovací místa s označením VYHRAZENO PRO ZAMĚSTNANCE prázdná, v prodejně nikdo nebyl a na hlavních dveřích visela cedule z bílého kartonu s nápisem ZAVŘENO AŽ DO ODVOLÁNÍ. Rose spěšně zajela dozadu. Tady stály řady aut a náklaďáků s cedulemi v oknech, na nichž byly ceny a slogany jako SKVĚLÁ CENA a JAKO Z CUKRU a HEJ, OMRKNI MĚ (přičemž to O představovalo sexy dívčí oko s dlouhými řasami). Tohle byli sedření pracovní koně ve stáji Velkého Jima, žádní prima detroitští nebo němečtí plnokrevníci jako vpředu. Na vzdáleném konci parkoviště, u řetězového hrazení, které oddělovalo majetek Velkého Jima od kusu mladého lesa zaneřáděného odpadky, stála řada dodávek telefonní společnosti. Některé stále nesly logo AT&T.

„Tak,“ řekl Ernie a hmátl za sedadlo. Vytáhl dlouhý tenký pásek kovu.

„To je planžeta,“ všimla si Rose pobaveně, přestože jí nervy jenom hrály. „Pročpak ji máš, Ernie?“

„Tu mám ještě z časů, kdy jsem pracoval v Městě potravin. Byla bys překvapená, kolik lidí si zamkne klíče v autě.“

„Jak nastartuješ, dědo?“ zeptala se Norrie.

Ernie se chabě usmál. „Něco vymyslím. Zastav tady, Rose.“

Vystoupil a došel k první dodávce. Na muže, kterému táhlo na sedmdesát, se pohyboval překvapivě pružně. Nakoukl do okna, zavrtěl hlavou a šel k dalšímu v řadě. Pak ke třetímu – ale to mělo splasklou pneumatiku. Když nahlédl do čtvrtého, otočil se zase k Rose a zvedl palce. „Jeď dál, Rose. Tak už frčte.“

Rose si domyslela, že Ernie nechce, aby ho vnučka viděla, jak se vloupává do auta. Dojalo ji to a bez dalších řečí vyjela znovu dopředu. Tam zastavila. „Nevadí ti to, zlato?“

„Ne,“ řekla Norrie a vystoupila. „Jestli ho nenastartuje, tak se prostě vrátíme do městečka pěšky.“

„Je to skoro pět kilometrů. Zvládne to?“

Norrie byla bledá, ale podařilo se jí usmát. „Děda má ještě páru. Chodí šest kiláků denně, prý si tím promazává klouby. Tak už jeďte, než sem někdo přijede a uvidí vás.“

„Jsi statečné děvče,“ poznamenala Rose.

„Statečná se rozhodně necítím.“

„To stateční lidé nikdy, zlato.“

Rose odjela zpátky do městečka. Norrie se za ní dívala, dokud jí nezmizela z dohledu, a pak začala na předním parkovišti sjíždět zábradlí a vytáčet líné kosočtverce. Povrch měl mírný sklon, takže při jedné cestě stačilo jenom se odrážet nohou… ale byla tak napružená, že by klidně mohla pohánět prkno až na vrchol Obecního kopce a vůbec by to necítila. Krucinál, nejspíš by mohla klidně padnout na hranu prkna zadkem, a taky by to neucítila. A jestli někdo půjde kolem? No, vyšla si na procházku s dědečkem, který si chtěl prohlédnout pár dodávek. Jenom na něj čeká, pak půjdou zase pěšky do městečka. Děda moc rád chodí pěšky, to všichni věděli. Promazával si klouby. Jenže Norrie si nemyslela, že jde jenom o klouby, to zdaleka ne. Začal chodit pěšky, když babička začala být popletená (nikdo nevyrukoval přímo s tím, že je to Alzheimer, i když to všichni věděli). Podle Norrie se snažil rozchodit smutek. Bylo něco takového možné? Asi ano. Věděla, že když jezdí na skateboardu a podaří se jí nějakej fakt hustej double-kink ve skate-parku v Oxfordu, cítí takovou radost a strach, že z ní vyprchá všechno ostatní, a radost pak všechno přehluší. Strach se stáhl do boudy a dal pokoj.

Po chvíli, která jí připadala hodně dlouhá, vyjela zpoza budovy bývalá dodávka telefonní společnosti s dědou za volantem. Norrie zastrčila skateboard pod paži a naskočila si. Její první jízda v kradeném autě.

„Dědo, seš fakt hustej,“ řekla a dala mu pusu.

7

Joe McClatchey mířil do kuchyně, kde si chtěl z vypnuté lednice vzít jednu ze zbývajících plechovek jablečného džusu, když uslyšel svou matku, jak říká Hrbol, a zastavil se.

Věděl, že jeho rodiče se seznámili na vysoké, oba chodili na Mainskou univerzitu, a Sama McClatcheyho tehdy kamarádi nazývali hrbol. Máma mu už tak skoro neříkala, a když ano, smála se a červenala, jako by ta přezdívka měla nějaký neslušný podtext. O tom Joe nic nevěděl. Věděl však, že když máma takhle uklouzla – sklouzla do minulosti – musí to znamenat, že je rozčilená.

Popošel blíž ke kuchyňským dveřím. Byly zaklínované, aby zůstaly otevřené, takže viděl matku a Jackie Wettingtonovou, která dnes měla na sobě místo uniformy halenku a vybledlé džíny. Kdyby zvedly hlavu, také by ho uviděly. Neměl v úmyslu vyloženě slídit. Nebylo by to v pohodě, hlavně proto, že jeho máma byla rozčilená, ale v tuto chvíli se ženy dívaly pouze jedna na druhou. Seděly u stolu v kuchyni. Jackie držela Claire za ruce. Joe viděl, že máma má mokré oči, a z toho se mu chtělo brečet.

„To nejde,“ říkala Jackie. „Já vím, že chceš, ale prostě nemůžeš. Nejde to, pokud dnes večer všechno půjde, jak má.“

„Můžu mu aspoň zavolat a povědět mu, proč tam nebudu? Nebo mu poslat e-mail! To bych mohla!“

Jackie zavrtěla hlavou. Tvářila se laskavě, ale neústupně. „Mohl by mluvit a řeči by se mohly donést k Renniemu. Jestli Rennie něco zvětří dřív, než Barbieho a Zrzka osvobodíme, mohla by nás čekat totální katastrofa.“

„Když mu řeknu, aby si to nechal čistě pro sebe…“

„Ale Claire, copak to nechápeš? V sázce je příliš mnoho. Život dvou mužů. A náš taky.“ Odmlčela se. „I tvého syna.“

Claire sklesla ramena, pak se však narovnala. „Tak si vezměte jenom Joea. Já pojedu na Návštěvnický den. Rennie mě nebude podezírat. Dalea Barbaru zase tolik neznám a Zrzka taky ne, leda se tak pozdravíme na ulici. Jezdím k doktoru Hartwellovi v Castle Rocku.“

„Ale Joe Barbieho zná,“ vysvětlovala Jackie trpělivě. „Joe byl ten, kdo zařídil videopřenos, když vystřelili tu raketu. A Velký Jim to ví. Nemyslíš, že by tě mohl vzít do vazby a dusit tě tak dlouho, až bys mu prozradila, kam jsme šli?“

„To bych neudělala,“ řekla Claire. „Nikdy bych to neprozradila.“

Joe vešel do kuchyně. Claire si otřela tváře a pokusila se o úsměv. „Jejda, ahoj, zlato. Zrovna jsme mluvily o Návštěvnickém dnu a…“

„Mami, on tě nemusí jenom tak dusit,“ řekl Joe. „On tě může mučit.“

Vypadala otřeseně. „Ale to by přece neudělal. Já vím, že to není nijak milý člověk, ale koneckonců je to městský radní a…“

„Byl to městský radní,“ opravila ji Jackie. „Teď se uchází o místo diktátora. A dřív nebo později každý promluví. Chceš, aby se Joe někde trápil představou, jak ti trhají nehty?“

„Nech toho!“ vykřikla Claire. „To je strašné!“

Jackie Claire nepustila, když se pokusila odtáhnout ruce. „Všechno, nebo nic, a na to nic už je moc pozdě. Věci se daly do pohybu a my s nimi musíme držet krok. Kdyby šlo jen o Barbieho a dokázal utéct bez naší pomoci, Velký Jim by ho možná i nechal běžet. Protože každý diktátor potřebuje strašáka. Ale nejde jenom o Barbieho, že? A to znamená, že se nás Rennie bude snažit najít a zničit.“

„Lituju, že jsem se do toho vůbec pouštěla. Lituju, že jsem na tu vaši schůzi vůbec chodila a pouštěla Joea s vámi.“

„Ale my ho musíme zastavit!“ vykřikl Joe. „Pan Rennie se snaží udělat z Millu policejní stát!“

„Já nikoho zastavit nedokážu!“ kvílela Claire. „Já jsem jenom pitomá ženská v domácnosti!“

„Jestli tě to utěší,“ řekla Jackie, „lístek na ten výlet jsi měla nejspíš jistý ve chvíli, kdy děti našly tu krabičku.“

„To žádná útěcha není. Není.“

„Svým způsobem máme dokonce štěstí,“ pokračovala Jackie. „Nevtáhli jsme do toho příliš mnoho nevinných lidí. Aspoň zatím.“

„Rennie a jeho policie nás stejně najdou,“ řekla Claire. „Copak to nechápete? Naverbuje si celé městečko.“

Jackie se nuceně usmála. „Do té doby nás bude víc. A budeme mít víc zbraní. A Rennie se to dozví.“

„Musíme co nejdřív zabrat rádiovou stanici,“ napadlo Joea. „Lidi potřebují slyšet i druhou stránku věci. Musíme vysílat pravdu.“

Jackie se rozsvítily oči. „To je sakra dobrý nápad, Joe.“

„Panebože,“ vzdychla Claire. Zakryla si rukama tvář.

8

Ernie zastavil s dodávkou telefonní společnosti u Burpeeho nákladní rampy. Teď jsem zločinec, pomyslel si, a moje dvanáctiletá vnučka je spolupachatelka. Nebo je jí už třináct? Na tom nezáleželo, Ernie si stejně nemyslel, že by s ní Peter Randolph jednal jako s nezletilou, kdyby je chytili.

Romeo otevřel zadní dveře, uviděl, že to jsou oni, a vyšel na nákladní rampu s pistolemi v obou rukou. „Nějaké potíže?“

„Šlo to hladce jako po másle,“ odpověděl Ernie a stoupal po schodech na rampu. „Na silnicích nikdo není. Máš ještě další zbraně?“

„Jo, pár. Uvnitř, za dveřmi. Pojďte taky pomoct, slečno Norrie.“

Norrie vzala dvě kulovnice a podala je dědečkovi, který je naložil dozadu do dodávky. Romeo vyjel na nákladní rampu se skladovým vozíkem. Bylo na něm tucet rolí olověné fólie. „Nemusíme to vyložit hned,“ řekl. „Jenom nastříhám pár kusů na okna. Čelní sklo uděláme, až odsud vyjedeme. Necháme si škvíru, kterou budeme koukat – jako v tanku Sherman – a tak pojedeme. Norrie, my s Erniem se pustíme do stříhání a vy zatím zkuste dotlačit další vozík. Jestli na vás bude těžký, tak ho tam nechte a my pro něj dojdem.“

Druhý vozík byl naložený kartony potravin, většinou konzerv nebo kapsiček s koncentráty určenými pro táborníky. Jedna krabice byla nacpaná obálkami se směsí zlevněných práškových nápojů. Vozík byl těžký, ale jakmile ho trochu rozpohybovala, jel už snadno. Zastavit ho, to byla jiná. Kdyby se Romeo, který stál vzadu u dodávky, neotočil a proti vozíku se nevzepřel, nejspíš by vozík sjel z rampy dolů.

Ernie právě dokončil krytí zadních okének ukradené dodávky kusy olověné fólie, kterou připevňoval tlustými vrstvami maskovací pásky. Otřel si čelo a řekl: „Je to riskantní jako hrom, Burpee – plánujeme dopravit do McCoyova sadu zatracenej konvoj.“

Romeo pokrčil rameny a pustil se do nakládání kartonů se zásobami. Začal obkládat stěny a prostředek nechával volný pro cestující, které snad později budou mít. Na zádech košile se mu jako strom rozrůstala skvrna potu. „Jenom musíme doufat, že to zvládneme rychle a potichu, dokud všichni budou na té velké schůzi. Nemáme moc na vybranou.“

„Dostane Julia a paní McClatcheyová taky olovo na okna v autě?“ zeptala se Norrie.

„Jo. Dneska odpoledne. Já jim pomůžu. A pak budou muset nechat auta za obchodem. Nemůžou se projíždět po městečku se zalepenýma oknama – lidi by se vyptávali.“

„A co ten tvůj escalade?“ zeptal se Ernie. „Ten by spolkl zbytek těchhle zásob, ani by nemrknul. Tvoje manželka by ho mohla odsud od –“

„Misha nepojede,“ přerušil ho Romeo. „Nechce s tím mít nic společnýho. Žádal jsem ji o to, málem jsem padl na kolena a prosil, ale jako bych byl průvan, co se prohání po baráku. Já to tak trochu tušil, proto jsem jí neřekl víc, než co věděla od začátku… a to bylo jenom něco, ale stejně ji to neuchrání od potíží, jestli na ni Rennie uhodí. Ale ona to nechce chápat, taková je ona.“

„Proč nechce?“ zeptala se Norrie s očima navrch hlavy a uvědomila si, že je ta otázka neslušná, teprve když už byla venku a děda se zamračil.

„Protože je to takový tvrdohlavý zlatíčko. Řek jsem jí, že by se jí mohlo něco stát. ‚Jenom ať si někdo něco zkusí,‘ ona na to. Taková je moje Misha. No co, sakra. Jestli budu mít později šanci, třeba se nějak proplížím dolů a zjistím, jestli si to nerozmyslela. Měnit názor je prý taková ženská výsada. Pojďte, naložíme dalších pár krabic. A ty zbraně nezakrývej, Ernie. Možná je budeme potřebovat.“

„Nemůžu uvěřit, že jsem tě do toho zatáhl, děvče,“ zamručel Ernie.

„To nevadí, dědo. Jsem radši u toho než mimo.“ A tohle byla rozhodně pravda.

9

BONK. Ticho.

BONK. Ticho.

BONK. Ticho.

Ollie Dinsmore seděl se zkříženýma nohama asi metr od Kupole a vedle sebe měl svůj starý skautský batoh. Ten byl plný kamení, které nasbíral na dvorku – byl plný tak, že cestou sem se Ollie spíš potácel, než šel, a myslel si, že plátěné dno batohu se protrhne a všechna munice se vysype. Ale to se nestalo a Ollie byl teď tady. Vybral si další kámen – pěkně hladký, ohlazený nějakým starověkým ledovcem – a hodil ho horním švihem na Kupoli. Kámen narazil jakoby do vzduchu a odrazil se. Ollie si vybral další a znovu hodil.

BONK. Ticho.

Kupoli se muselo něco přiznat, přemítal Ollie. Možná je důvodem, proč jsou jeho bratr a matka mrtví, ale u chlupatého starého Ježíše, tady mu jedna dávka munice vystačí na celý den.

Kamenné bumerangy, pomyslel si a usmál se. Byl to skutečný úsměv, ale chlapec teď vypadal kdoví proč děsivě, možná proto, že měl příliš hubenou tvář. Poslední dobou moc nejedl a měl pocit, že bude ještě dlouho trvat, než začne mít chuť na jídlo. Uslyšet výstřel a pak najít matku ležet vedle stolu v kuchyni se šaty vyhrnutými tak, že jsou jí vidět kalhotky, a s půlkou hlavy ustřelenou… něco takového člověku apetit nepovzbudí.

BONK. Ticho.

Na druhé straně Kupole to jen vřelo aktivitou, vystavěli tam stanové městečko. Džípy a náklaďáky jezdily sem a tam a stovky vojáků pobíhaly a pracovaly, zatímco nadřízení křičeli rozkazy a kleli, často jedním dechem.

Kromě stanů, které už stály, vztyčovali ještě další tři, a dlouhé. Cedule před nimi hlásaly POHOSTINSKÁ STANICE Č. 1 PRO NÁVŠTĚVNÍKY, POHOSTINSKÁ STANICE Č. 2 PRO NÁVŠTĚVNÍKY a STANICE PRVNÍ POMOCI. Třetí stan, ještě delší, byl označený LEHKÉ OBČERSTVENÍ. A chvíli poté, co se Ollie posadil a začal házet svůj náklad kamení na Kupoli, dorazily dva plošinové náklaďáky plné mobilních záchodů. Takže tam teď stály řady vesele modrých kadibudek, v uctivé vzdálenosti od míst, kde budou příbuzní stát a povídat si se svými milovanými, na které budou vidět, ale nebudou se jich moci dotknout.

To, co vyletělo matce z hlavy, vypadalo jako plesnivý jahodový džem a Ollie nemohl pochopit, proč to udělala takhle a zrovna na tom místě. Proč v místnosti, kde většinou jedli? Byla snad tak mimo, že si neuvědomila, že má ještě jednoho syna, který možná jednoho dne bude zase jíst (za předpokladu, že do té doby neumře hlady), ale který nikdy nezapomene na tu hrůzu, co ležela na podlaze?

Jo, pomyslel si. Byla tak mimo. Protože Rory byl vždycky její miláček, měla ho vždycky radši. Ani nevěděla, že jsem tu taky já, ledaže jsem zapomněl nakrmit krávy nebo vykydat hnůj z chlévů, když byly krávy na poli. Nebo když jsem přinesl v žákovské čtyřku. Protože on měl samé jedničky.

Hodil kámen.

BONK. Ticho.

Několik vojáků poblíž Kupole zatloukalo do země pár kůlů s nápisy. Jeden byl obrácený k Millu a stálo na něm

POZOR!

V ZÁJMU VLASTNÍHO BEZPEČÍ!

ZACHOVEJTE VZDÁLENOST 2M OD KUPOLE!

Ollie hádal, že nápisy obrácené opačným směrem říkají totéž a na druhé straně snad k něčemu budou, protože na té druhé straně bude spousta chlapů, kteří budou udržovat pořádek. Ale tady bude možná takových osm set obyvatel a možná dva tucty policajtů, z nichž většina jsou úplní nováčci. Udržet lidi na této straně v odstupu bude jako snažit se zachránit hrad z písku před blížícím se přílivem.

Měla počurané kalhotky a mezi roztaženýma nohama byla louže. Počurala se buď těsně před tím, než zmáčkla spoušť, nebo těsně potom. Ollie soudil, že spíš potom.

Hodil kámen.

BONK. Ticho.

Poblíž byl jeden voják. Docela mladý. Na rukávech neměl žádné insignie, takže se Ollie domníval, že je to nejspíš vojín. Vypadal na šestnáct, ale určitě byl starší. Ollie slyšel o klucích, co lžou o svém věku, jenom aby se dostali do služby, ale to bylo nejspíš v dobách, kdy každý neměl počítač, na kterém se dá všechno dohledat.

Voják se rozhlédl, viděl, že si ho nikdo nevšímá, a potichu promluvil. Měl jižanský přízvuk. „Chuapče? Muohl bys s tím přesthat? Lheze mi to krkem.“

„Tak běžte jinam,“ odpověděl Ollie.

BONK. Ticho.

„Nemůžu. Mám rozkhazy.“

Ollie neodpověděl, jenom hodil další kámen.

BONK. Ticho.

„Proč to děuáš?“ zeptal se voják. Právě se zabýval dalším párem cedulí, které zatloukal, takže mohl s Olliem mluvit.

„Protože dřív nebo později se jeden neodrazí. A až se to stane, vstanu a projdu ven a nikdy už tuhle farmu neuvidím. Nepodojím jedinou krávu. Jaký je venku vzduch?“

„Dobrý. Ale je dost zima. Já jsem z Jižní Karouíny. Takhue v Jižní Karouíně v říjnu není, to ti teda povím.“

Tam, kde byl Ollie, asi metr od jižanského mládence, bylo horko. A páchlo to tam.

Voják ukázal kamsi za Ollieho. „Nechceš nechat ty kameny být a děuat něco kouem krav?“ Vyslovil rááf. „Nahnat je do stáje a podojit je nebo jim vydrbat vemena, cokouiv.“

„Nemusíme je nahánět. Vědí, kam jít. Teď se nemusejí dojit a nepotřebují žádnou mast na vemeno. Mají suché cecky.“

„Jo?“

„Jo. Táta říká, že je něco špatnýho s trávou. Prý je tráva špatná, protože vzduch je špatný. Moc to tady nevoní, víte. Smrdí to tu jako hovno.“

„Jo?“ Vojáka to fascinovalo. Jednou dvakrát klepl kladivem na vršky kůlů s cedulemi, i když už vypadaly dobře zatlučené.

„Jo. Dnes ráno se mi zabila máma.“

Voják měl kladivo ve vzduchu připravené k další ráně. Teď ho však jen spustil k boku. „Nekecáš, chuapče?“

„Ne. Zastřelila se v kuchyni u stolu. Našel jsem ji já.“

„Doprdeue, to je drsný.“ Voják přistoupil ke Kupoli.

„Brácha umřel minulou neděli, ale vezli jsme ho do městečka, protože byl ještě naživu – trochu – ale máma byla mrtvá totálně, tak jsme ji pochovali na vršíčku. Já s tátou. Měla to tam ráda. Bylo tam docela pěkně, než začalo všechno být tak oslizlý.“

„Jéžiš, chuapče! Tos prošeu pekuem!“

„Pořád jsem tady,“ řekl Ollie a rozbrečel se, jako by ta slova otočila nějakým vnitřním ventilem. Vstal a došel ke Kupoli. Stáli s mladým vojákem tváří v tvář, ani ne půl metru od sebe. Voják zvedl ruku, trochu sebou škubl, když jím proběhl letmý šok. Položil na Kupoli ruku s roztaženými prsty. Ollie taky zvedl ruku a přitiskl ji ze své strany Kupole na jeho dlaň. Zdálo se, že se jejich ruce dotýkají, prst na prstu a dlaň na dlani, ale nedotýkaly se. Bylo to marné gesto, které se bude po celý následující den opakovat: stokrát, tisíckrát.

„Chuapče…“

„Vojíne Amesi!“ zařval kdosi. „Mrskněte zadkem a okamžitě odtamtud vypadněte!“

Vojín Ames nadskočil jako dítě, které nachytali, jak krade marmeládu.

„Okamžitě sem! A tempo!“

„Drž se, chuapče,“ řekl vojín Ames a odběhl si pro důtku. Ollie si představoval, že to musí být důtka, protože vojína těžko můžete degradovat. Určitě ho nebudou zavírat do klády nebo tak něco za to, že mluvil s jedním zvířetem v zoo. Ani jsem nedostal burák, pomyslel si Ollie.

Chvíli se díval na krávy, které už nedávaly mléko – které se stěží byť jen napásly – a pak se posadil ke svému batohu. Zalovil v něm a našel další pěkně kulatý kámen. Vzpomněl si na oprýskaný lak na nehtech natažené ruky mrtvé matky, ruky, vedle níž ležela ještě kouřící pistole. Pak hodil kámen. Dopadl na Kupoli a odrazil se.

BONK. Ticho.

10

Ve čtvrtek ve čtyři hodiny odpoledne, kdy nad severní částí Nové Anglie visela oblačnost a na Chester’s Mill svítilo slunce jako zamžený reflektor dírou v mracích, která měla tvar ponožky, zašla se Ginny Tomlinsonová podívat na Juniora. Zeptala se, jestli potřebuje něco na bolení hlavy. Řekl, že ne, pak se ale rozmyslel a požádal o tylenol nebo advil. Když se Ginny vrátila, šel jí naproti, aby si léky převzal. Do karty mu napsala Kulhání stále zřetelné, ale vypadá, že se zlepšuje.

Když za tři čtvrtě hodiny strčil do pokoje hlavu Thurston Marshall, pokoj byl prázdný. Thurston se domníval, že Junior odešel do salonku, ale když se tam šel podívat, bylo tam prázdno. Seděla tam jen Emily Whitehouseová, pacientka po infarktu. Emily se pěkně zotavovala. Thurston se jí zeptal, jestli neviděla mladíka s tmavě blond vlasy, který kulhá. Odpověď zněla zamítavě. Thurston se vrátil do Juniorova pokoje a podíval se do šatny. Byla prázdná. Mladý muž s pravděpodobným mozkovým nádorem se oblékl a ukončil svůj pobyt v nemocnici, aniž se obtěžoval s vyplňováním papírů.

11

Junior šel domů. Jakmile se mu zahřály svaly, kulhání jako by zcela vymizelo. Navíc ta tmavá skvrna ve tvaru klíčové dírky, která se mu vznášela v levé polovině zorného pole, se zmenšila na velikost kuličky. Možná že přece jen nedostal plnou dávku thalia. Těžko říct. Každopádně musí dodržet slib, který dal bohu. Když se postará o děti Appletonovy, pak se bůh postará o něj.

Když odcházel z nemocnice (zadním vchodem), první položkou v jeho seznamu úkolů bylo zabít otce. Ale než se skutečně dostal k domu – kde zemřela jeho matka, kde zemřeli i Lester Coggins a Brenda Perkinsová – rozmyslel se. Jestli zabije otce hned, mimořádnou městskou schůzi zruší. To Junior nechtěl, protože městská schůze bude dobré krytí pro jeho hlavní úkol. Většina policistů bude na schůzi, takže bude o to lehčí dostat se do Budníku. Jenom litoval, že nemá ty otrávené vojenské známky. S radostí by je nacpal Bárbíně do chcípajícího krku.

Velký Jim stejně nebyl doma. Jediný živý tvor v celém domě byl vlk, kterého viděl nad ránem běžet přes parkoviště u nemocnice.

Teď stál v půli schodiště, díval se na něj a hluboko v hrudi vrčel. Měl potrhanou srst a žluté oči. Na krku mu visely vojenské známky Dalea Barbary.

Junior zavřel oči a počítal do deseti. Když je otevřel, vlk byl pryč.

„Teď jsem vlk já,“ zašeptal do dusného a prázdného domu. „Jsem vlkodlak a viděl jsem Lona Chaneyho tančit s královnou.“ Odešel nahoru a znovu kulhal, ale nevšiml si toho. Uniformu měl ve skříni, stejně jako pistoli – Berettu 92 Taurus. Policejní oddělení jich mělo tucet, většinou koupených za peníze federální Vnitrostátní bezpečnosti. Zkontroloval patnáctiranný zásobník beretty a viděl, že je plný. Zastrčil pistoli do pouzdra, přitáhl si opasek kolem hubnoucího pasu a odešel z pokoje.

Nad schodištěm se zastavil a uvažoval, kam má jít, dokud nebude schůze v plném proudu a on se bude moci pustit do svého úkolu. Nechtěl s nikým mluvit, nechtěl ani, aby ho někdo viděl. Pak ho něco napadlo: dobrá skrýš je ta, která je blízko místu činu. Opatrně sešel ze schodů – to zatracené kulhání se vrátilo s plnou parádou, navíc levá strana obličeje byla necitlivá, jako by mu zmrzla – a vyrazil chodbou. Na chvilku se zastavil před otcovou pracovnou a uvažoval, jestli by neměl otevřít sejf a spálit peníze uvnitř. Rozhodl se, že to nestojí za námahu. Maně si vzpomínal na jakýsi vtip o bankéřích, kteří uvízli na pustém ostrově, a zbohatli tím, že si vzájemně prodávali šaty. Junior se štěkavě zasmál, i když si přesně nevzpomínal na pointu a stejně nikdy ten vtip pořádně nepochopil.

Slunce zašlo za mraky západně od Kupole a den se zešeřil. Junior vyšel z domu a zmizel v soumraku.

12

Ve čtvrt na šest se Alice a Aidan Appletonovi vrátili ze dvorku do půjčeného domu. Alice zavolala: „Carolyn? Vezmeš Aidana a moje… Aidana a mě na tu velkou schůzi?“

Carolyn Sturgesová, která dělala na kuchyňské lince Coralee Dumagenové z chleba (zatuchlého, ale jedlého) k večeři burákové sendviče s marmeládou, se překvapeně na děti podívala. Ještě nikdy neslyšela o dětech, které by chtěly jít na schůzi dospělých. Kdyby se jí někdo zeptal, řekla by, že by nejspíš radši utekly, aby se takové nudě vyhnuly. Ocitla se v pokušení. Protože jestli půjdou děti, mohla by jít taky.

„Určitě chcete?“ zeptala se a shýbla se k nim. „Oba?“

Ještě před několika dny by Carolyn řekla, že nemá zájem mít děti, že chce dělat kariéru jako učitelka a spisovatelka. Možná autorka románů, i když jí připadalo, že psát romány je docela riskantní. Co když nad tím strávíte spousty času, napíšete tisícistránkovou bichli, a bude to propadák? Zato poezie… jezdit po kraji (možná na motorce) … pořádat autorská čtení a učitelské semináře, volná jako pták… to by bylo bezva. Možná pozná několik zajímavých mužů, bude pít víno a v posteli diskutovat o Sylvii Plathové. Alice a Aidan jí změnili názor. Zamilovala se do nich. Chtěla, aby se Kupole rozbila – to samozřejmě – ale až bude tyhle dva zase vracet mámě, rozbolí ji srdce. Trochu doufala, že je to srdce bude bolet taky. Asi to bylo ošklivé, ale nic nenadělala.

„Aidane? Ty tam chceš taky? Protože dospělácké schůze můžou být strašně dlouhé a nudné.“

„Chci jít,“ prohlásil Aidan. „Chci vidět všechny lidi.“

Pak Carolyn pochopila. Nezajímala je diskuse o zdrojích a o tom, jak je městečko postupem času využije. Proč by taky měla? Alici bylo devět a Aidanovi pět. Ale chtít vidět všechny shromážděné na jednom místě, jako velkou rozvětvenou rodinu? To dávalo smysl.

„Dokážete být hodní? Žádné vrtění a příliš hlasité šeptání?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Alice důstojně.

„A vyčuráte se pořádně, než půjdeme?“

„Ano!“ Tentokrát děvče protočilo oči, aby ukázalo, jakého stupidníka ze sebe Carolyn dělá… a Carolyn se to vlastně líbilo.

„Tak já teď zabalím ty sendviče na cestu,“ řekla Carolyn. „A máme tu dvě plechovky limonády pro děti, které umějí být hodné a používají brčka. Tedy za předpokladu, že se dotyčné děti pořádně vyčuraly, než si nalijí do krku další tekutinu.“

„Já používám brčko jako šílenec,“ oznámil Aidan. „A buchty?“

„Myslí koláčky,“ vysvětlila Alice.

„Já vím, co myslí, ale žádné tu nemáme. Ale mohly by tu být grahamové sušenky. Ty se skořicovým cukrem.“

„Skořicové grahamové sušenky jsou super,“ prohlásil Aidan. „Mám tě rád, Carolyn.“

Carolyn se usmála. Napadlo ji, že žádná báseň, kterou kdy četla, není tak krásná. Dokonce ani ta Williamsova o studených švestkách.

13

Andrea Grinnelová pomalu, ale jistě scházela ze schodů, zatímco Julia užasle hleděla. Andrea prošla úplnou proměnou. Jistou roli v tom hrálo nalíčení a učesání zbytků krepatých vlasů, ale to nebylo všechno. Při pohledu na ni si Julia uvědomila, jak je to dlouho, co viděla městskou třetí radní, když byla ve vlastní kůži. Dnes večer měla na sobě oslňující červené šaty s páskem – vypadaly jako od Ann Taylor – a na ruce velkou textilní kabelku se stahovacím uzávěrem.

Dokonce i Horác zíral.

„Jak vypadám?“ zeptala se Andrea, když sešla dolů. „Jako bych mohla na schůzi letět, kdybych měla koště?“

„Vypadáš skvěle. O dvacet let mladší.“

„Díky, zlato, ale nahoře mám zrcadlo.“

„Jestli ti neukázalo, o kolik vypadáš líp, tak bys měla zkusit tady to dole, kde je lepší světlo.“

Andrea si přehodila kabelku na druhé rameno, jako by byla těžká. „No, asi ano. Aspoň trochu.“

„Určitě máš dost síly, abys tam šla?“

„Myslím, že ano, ale jestli se začnu klepat a jektat, vyklouznu postranními dveřmi.“ Andrea neměla v úmyslu někam vyklouzávat, ať už se bude třást nebo ne.

„Co máš v té kabelce?“

Svačinu pro Rennieho, pomyslela si Andrea. Kterou ho chci nakrmit před celým městečkem.

„Vždycky si beru na schůze pletení. Někdy to bývá hrozně pomalé a nudné.“

„Nemyslím, že dnes to bude nudné,“ řekla Julia.

„Ty jdeš taky, ne?“

„No, asi ano,“ protáhla Julia neurčitě. Počítala, že bude z centra Chester’s Millu pryč dávno předtím, než schůze skončí. „Musím nejdřív zařídit pár věcí. Dokážeš se tam dostat sama?“

Andrea jí věnovala komický pohled typu Mami, prosím tě. „Dolů po ulici, dolů z kopce a jsem tam. Dělám to už roky.“

Julia se podívala na hodinky. Bylo tři čtvrtě na šest. „Nejdeš hrozně brzo?“

„Al otevře už v šest, jestli se nepletu, a chci mít jistotu, že dostanu dobré místo.“

„Jako radní bys měla sedět rovnou na pódiu,“ poznamenala Julia. „Jestli tedy chceš.“

„Ne, to tedy nechci.“ Andrea si znovu přehodila kabelku na druhé rameno. Uvnitř měla opravdu pletení. Rovněž spis VADER a osmatřicítku, kterou jí dal bratr Twitch pro osobní ochranu. Pomyslela si, že může stejně tak posloužit pro ochranu městečka. Městečko přece bylo jako organismus a nad tím lidským mělo jednu výhodu. Když mělo městečko špatný mozek, dala se provést transplantace. A možná na zabíjení ani nedojde. Modlila se o to.

Julia se na ni tázavě dívala. Andrea si uvědomila, že se ztratila v myšlenkách.

„Prostě dnes večer raději posedím s obyčejnými lidmi. Ale až přijde čas, vezmu si slovo. Na to se můžeš spolehnout.“

14

Andrea měla pravdu, že Al Timmons bude otevírat vchod v šest. To už se Hlavní ulice, celý den téměř prázdná, plnila občany, kteří mířili na radnici. Další scházeli po skupinkách z Obecního kopce z obytných čtvrtí. Z Eastchesteru a Northchesteru začala přijíždět auta, většinou úplně plná. Zdálo se, že nikdo nechtěl být dnes večer sám.

Přišla dost brzo, aby si mohla mezi sedadly vybrat, a vybrala si třetí řadu od pódia u uličky. Hned před ní, v druhé řadě, seděla Carolyn Sturgesová a děti Appletonovy. Děti vykuleně hleděly na všechno a na každého. Chlapec svíral v pěsti zřejmě grahamovou sušenku.

Dalším časným příchozím byla Linda Everettová. Julia řekla Andree, že Zrzka zavřeli – naprosto směšné – a věděla, že jeho manželka musí být zničená, ale dobře to schovávala za skvělým nalíčením a hezkými šaty s velkými našitými kapsami. Vzhledem ke své vlastní situaci (sucho v ústech, bolavá hlava, rozhoupaný žaludek) Andrea obdivovala její kuráž.

„Pojďte si sednout ke mně, Lindo,“ poplácala místo vedle sebe. „Jak se má Zrzek?“

„Nevím,“ řekla Linda, protáhla se kolem Andrey a posadila se. Cosi v jedné té legrační kapse kleplo o dřevo. „Nedovolili mi, abych ho navštívila.“

„Ta situace se napraví,“ utěšovala ji Andrea.

„Ano,“ souhlasila Linda zachmuřeně. „Napraví.“ Pak se předklonila. „Ahoj, děti, jak se jmenujete?“

„Tohle je Aidan,“ řekla Carolyn, „a tohle…“

„Já jsem Alice.“ Holčička jí vznešeně podala ruku – jako královna poddanému. „Já a Aidan… jsme kupoloví sirotci. To vymyslel Thurston. Umí kouzla, třeba vytáhne čtvrťák někomu z ucha a tak.“

„No, myslím, že jste v dobrých rukou,“ usmála se Linda, i když jí do úsměvů nebylo. V životě nebyla tak nervózní. Jenomže nervózní bylo hodně slabé slovo. Byla podělaná strachy.

15

V půl sedmé bylo parkoviště za radnicí plné. Pak přišla na řadu místa na Hlavní ulici, Západní ulici a Východní ulici. Ve tři čtvrtě na sedm bylo plné dokonce i parkoviště u pošty a hasičárny, a skoro každá židle na radnici byla obsazená.

Velký Jim předvídal, že ohledně sedadel může dojít k převisu poptávky, takže Al Timmons za asistence několika novějších policistů přenesl lavičky ze Síně Americké legie na trávník před vchodem. Na některých bylo napsáno PODPORUJTE NAŠE VOJSKO a na jiných HRAJTE VÍCE BINGO! Po obou stranách předních dveří byly umístěny velké reproduktory Yamaha.

Byla tu většina městských policejních sil – a také všichni policejní veteráni, až na jednu členku – aby udržovali pořádek. Když si pozdní příchozí stěžovali, že musejí sedět venku (nebo stát, když byly už i lavičky plné), náčelník Randolph jim řekl, že si měli přichvátnout: kdo dřív přijde, ten dřív mele. Dodal, že je příjemný večer, neprší a je teplo, a později zřejmě znovu vyjde velký růžový měsíc.

„Příjemný večer, pokud vám nevadí ten puch,“ zavrčel Joe Boxer. Zubař měl nevyléčitelně mizernou náladu od té hádky v nemocnici kvůli svým ukořistěným vaflím. „Doufám, že těmi krámy všechno dobře uslyšíme,“ ukázal na reproduktory.

„Uslyšíte dobře,“ uklidnil ho náčelník Randolph. „Máme je od Dippera. Tommy Anderson říká, že je to nejnovější technologie a sám je instaloval. Myslete si, že jste v autokině bez obrazu.“

„Myslím si, že je to pěkná kravina,“ odsekl Joe Boxer, pak si přehodil nohu přes nohu a puntičkářsky si upravil puky na nohavicích.

Junior sledoval příchod občanů ze skrýše uvnitř mostu Míru, odkud vykukoval škvírou mezi prkny. Užasl, když viděl tolik lidí z městečka na stejném místě a ve stejnou dobu, a byl vděčný za ty reproduktory. Všechno uslyší i z místa, kde je. A jakmile se jeho otec pořádně rozjede, pustí se Junior do akce.

Bůh pomoz každému, kdo se mi postaví do cesty, pomyslel si.

Postavu jeho otce opatřenou vyčnívajícím břichem nebylo možné přehlédnout ani v houstnoucím šeru. Navíc radnice byla dnes večer plně zásobená energií a světlo z jednoho okna vrhalo žlutý obdélník na okraj přecpaného parkoviště, kde Velký Jim stál. Po jeho boku byl Carter Thibodeau.

Velký Jim netušil, že je sledován – spíš měl pocit, že ho sledují všichni, což vyšlo nastejno. Podíval se na hodinky a uviděl, že právě minula sedmá. Jeho politický čich, za léta praxe dokonale vyladěný, mu napověděl, že důležitá schůze vždycky začíná o deset minut později. Ani víc, ani míň. Což znamenalo, že je čas vydat se pomalu pojezdovou dráhou vpřed. V ruce držel složku s proslovem, ale jakmile začne, nebude papíry potřebovat. Věděl, co řekne. Připadalo mu, že tu řeč pronášel včera v noci ve spaní, ne jednou, ale několikrát, a pokaždé ji přednesl líp.

Dloubl do Cartera. „Čas rozjet šou.“

„Jasně.“ Carter přeběhl k Randolphovi, který stál na schodech do radnice (Nejspíš si myslí, že vypadá jako zatr-patr César, pomyslel si Velký Jim) a přivedl náčelníka s sebou.

„Vejdeme bočními dveřmi,“ řekl Velký Jim. Podíval se znovu na hodinky. „Za pět – ne, čtyři minuty od téhle chvíle. Půjdeme rovnou k pódiu, jasné? Ať z vás při chůzi čiší sebedůvěra – žádné zatr-patr hrbení. Bude potlesk. Zůstaňte v pozoru, dokud potlesk nezačne utichat. Pak si sedněte. Petere, ty budeš ode mě nalevo, Cartere, ty napravo. Já vykročím k řečnickému pultu. Nejdřív modlitba, pak všichni povstanou a zazpívají státní hymnu. Potom budu mít proslov a projedu celou agendu rychle jako bobek husou. Odhlasují všechno. Rozumíte?“

„Jsem nervózní jako hrom,“ přiznal Randolph.

„Nebuď. Tohle bude v pohodě.“

V tom se tedy rozhodně mýlil.

16

Zatímco Velký Jim a jeho průvod kráčeli k postranním dveřím do radnice, Rose zatáčela se služební dodávkou na příjezdovou cestu u McClatcheyových. Za ní jel obyčejný Chevrolet sedan, který řídila Joanie Calvertová.

Claire vyšla z domu, v jedné ruce držela kufřík a v druhé plátěnou tašku plnou potravin. Joe a Benny Drake také měli kufříky, i když většina šatů v Bennyho zavazadle pocházela z Joeova prádelníku. Benny nesl další, menší plátěnou tašku plnou kořisti ze spíže McClatcheyových.

Z kopce se k nim nesl zesílený potlesk.

„Honem,“ pobízela je Rose. „Už začínají. Nejvyšší čas vypadnout z Dodge.“ Byla s ní Lissa Jamiesonová. Odsunula dveře dodávky a začala ládovat věci dovnitř.

„Je tu ta olověná fólie na zakrytí oken?“ zeptal se Joe Rose.

„Ano a pár kusů navíc pro Joanino auto. Pojedeme tak daleko, jak je to podle tebe bezpečné, pak okna zakryjeme. Dej mi ten kufřík.“

„Je to šílené,“ pronesla Joanie Calvertová. Prošla poměrně rovně mezi svým autem a dodávkou ze Šípkové růže, což vedlo Rose k důvěře, že se neposílila víc než jednou nebo dvěma sklenkami. To bylo dobře.

„Nejspíš máte pravdu,“ souhlasila Rose. „Připraveni?“

Joanie vzdychla a vzala dceru kolem hubených ramen. „Na co? Na pomalou, ale jistou cestu do pekel? Proč ne? Jak dlouho tam nahoře budeme muset zůstat?“

„Nevím,“ řekla Rose.

Joanie znovu vzdychla. „No, aspoň je teplo.“

Joe se zeptal Norrie: „Kde máš dědu?“

„S Jackie a panem Burpeem, v té dodávce, kterou jsme ukradli u Rennieho. Počká venku, oni zatím půjdou dovnitř pro Zrzka a pana Barbaru.“ Usmála se jako děcko vystrašené k smrti. „Bude jim dělat řidiče.“

„Nejhorší blázen je starý blázen,“ poznamenala Joanie Calvertová. Rose měla chuť se zvednout a jednu jí vrazit a pohled na Lissu jí prozradil, že ta má chuť udělat totéž. Ale teď nebyl čas na hádky, natož na pěstní souboje.

Držet při sobě, nebo nás pověsí každého zvlášť, pomyslela si Rose.

„Co Julia?“ zeptala se Claire.

„Ta přijede s Piper. A se psem.“

Z centra se k nim nesl zesílený zpěv Spojeného sboru Chester’s Millu, který pěl státní hymnu.

„Jedem,“ zavelela Rose. „Pojedu první.“

Joanie Calvertová opakovala s jaksi bolestnou radostí: „Aspoň je teplo. Pojď, Norrie, budeš dělat své staré mámě druhého pilota.“

17

Na jih od LeClercova květinářství byl jízdní pruh pro dodavatele a na něm parkovala ukradená dodávka kdysi patřící telefonní společnosti. Byla obrácená čumákem ven. Ernie, Jackie a Romeo Burpee seděli a poslouchali, jak se k nim ulicí line státní hymna. Jackie pocítila pálení za očima a viděla, že není jediná, kdo je dojatý. Ernie za volantem vytáhl ze zadní kapsy kapesník a otíral si jím oči.

„Myslím, že nebudeme Lindu potřebovat, aby nám dala povel,“ ozval se Romeo. „Ty repráky jsem nečekal. Ty ode mě nejsou.“

„Stejně je dobré, že ji tam lidi vidí,“ řekla Jackie. „Máte svoji masku, Romeo?“

Pozvedl vizáž Dicka Cheneyho obtisknutou do plastu. Přestože měl Romeo na skladě rozličné zásoby, nedokázal Jackie posloužit maskou Ariely a musela se spokojit s kamarádkou Harryho Pottera Hermionou. Ernieho maska Darth Vadera čekala za sedadlem, ale Jackie si myslela, že by se nejspíš ocitli v nesnázích, kdyby si ji skutečně musel nasadit. Ale neřekla to nahlas.

Co na tom vlastně záleží? Až se najednou v městečku nebudeme vyskytovat, všechny napadne, proč asi jsme pryč.

Ale podezření není totéž co jistota, a jestli se Rennie a Randolph nezmůžou na víc než podezření, přátelé a příbuzní, které tu po sobě zanechávají, budou možná podrobeni nanejvýš tvrdému výslechu.

Možná. Jackie si uvědomila, že za stávajících okolností je to hodně slabé slovo.

Hymna skončila. Zazněl další potlesk a potom začal mluvit druhý radní. Jackie zkontrolovala pistoli, kterou měla u sebe – svou záložní – a pomyslela si, že příštích několik minut bude zřejmě nejdelších v jejím životě.

18

Barbie a Zrzek stáli u dveří svých cel a poslouchali, jak Velký Jim zahajuje projev. Díky reproduktorům zvenčí u hlavních dveří na radnici slyšeli docela dobře.

„Děkuji vám! Děkuji jednomu každému z vás! Děkuji, že jste přišli! A děkuji vám, že jste ti nejstatečnější, nejhouževnatější, nejobětavější lidé v celých Spojených státech amerických!“

Nadšený potlesk.

„Dámy a pánové… a taky děti, protože jich v obecenstvu pár vidím…“

Dobrosrdečný smích.

„Jsme ve strašlivě obtížné situaci. To víte. Dnes večer mám v úmyslu vám povědět, jak jsme se do ní dostali. Nevím všechno, ale podělím se s vámi o vše, co vím, protože si to zasloužíte. Až vás zcela zasvětím do obrazu, budeme muset projít ještě několik krátkých, ale důležitých bodů jednání. Ale nejdřív, a to především, vám chci povědět, jak jsem na vás HRDÝ, s jakou POKOROU přijímám úděl muže, kterého bůh – a vy – zvolil za vašeho vůdce na této kritické křižovatce, a chci vás UJISTIT, že společně tuto zkoušku zvládneme, společně a s boží pomocí se z ní vynoříme SILNĚJŠÍ, PRAVDIVĚJŠÍ a LEPŠÍ, než jsme byli předtím! Jsme nyní jako Izraelité v poušti…“

Barbie obrátil oči v sloup a Zrzek naznačil pěstí onanii.

„…ale brzy dojdeme do KANAÁNU a zcela jistě nás čeká hostina plná mléka a medu, kterou nám uchystá Hospodin a naši američtí spoluobčané.“

Divoký potlesk. Vypadalo to na ovace vestoje. Bylo skoro jisté, že i kdyby tu dole byl odposlech, ti tři nebo čtyři policisté nahoře se budou mačkat mezi dveřmi policejní stanice a poslouchat Velkého Jima. Barbie řekl: „Buď připravený, příteli.“

„Jsem,“ odpověděl Zrzek. „To mi věř.“

Tedy pokud nebude mezi těmi, co sem mají v plánu vtrhnout, taky Linda, pomyslel si. Nechtěl, aby někoho zabila, ale hlavně nechtěl, aby se vystavovala riziku, že zabijí ji. Kvůli němu. To nechtěl. Ať zůstane, kde je. Ten chlap je možná blázen, ale pokud bude Linda s ostatními z městečka, bude v bezpečí.

Přesně to si myslel, než začala střelba.

19

Velký Jim přímo jásal. Měl je přesně tam, kde je chtěl mít: v hrsti. Stovky lidí, kteří ho volili i kteří ho nevolili. Nikdy jich v tomto sále tolik neviděl, ani když se probíralo modlení ve škole nebo školní rozpočet. Seděli natěsnaní rameno na rameni, venku stejně jako uvnitř, a dělali víc, než ho jen poslouchali. Jelikož Sanders byl nezvěstný a Grinnellová seděla v hledišti (ty červené šaty ve třetí řadě nemohl přehlédnout), tenhle zástup mu patřil. Jejich oči ho prosily, aby se o ně postaral. Aby je zachránil. Vrcholem blaha byla skutečnost, že má vedle sebe osobního strážce a po obou stranách sálu vidí řady policistů – svých policistů. Ne všichni ještě byli oblečení v uniformách, ale všichni byli ozbrojení. Aspoň stovka dalších lidí v hledišti měla na rukávu modrou pásku. Bylo to jako mít vlastní soukromou armádu.

„Moji spoluobčané, většina z vás ví, že jsme zatkli muže, který se jmenuje Dale Barbara…“

Zvedla se bouře bučení a syčení. Velký Jim počkal, až utichne, navenek vážný, v duchu s úsměvem od ucha k uchu.

„…za vraždu Brendy Perkinsové, Lestera Cogginse a dvou líbezných dívek, které jsme všichni znali a měli rádi: Angie McCainové a Dodee Sandersové.“

Další bučení protkávané výkřiky „Pověste ho!“ a „Terorista!“ O tom teroristovi vykřikovala zřejmě Velma Winterová, denní manažerka u Brownieho.

„Nevíte však,“ pokračoval Velký Jim, „že Kupole je výsledkem spiknutí zosnovaného elitní skupinou ničemných vědců a nepřímo financovaného vládní frakcí. My jsme pokusní králíci v jakémsi experimentu, mí spoluobčané, a Dale Barbara byl člověk, který byl určen, aby mapoval a vedl průběh experimentu zevnitř!“

Na to se rozhostilo ohromené ticho. Pak se rozlehl vzteklý řev.

Když také utichl, Velký Jim pokračoval. Ruce si opřel o strany řečnického pultu, jeho široká tvář svítila upřímností (a možná i vysokým tlakem). Jeho proslov ležel před ním, ale byl stále ve složce. Nemusel se do ní dívat. Bůh používal jeho hlasivky a hýbal mu jazykem.

„Když mluvím o nepřímém financování, možná se ptáte, co tím myslím. Odpověď je děsivá, ale prostá. Dale Barbara, kterému pomáhá zatím neznámý počet našich spoluobčanů, zřídil výrobnu drog, která dodává obrovské množství krystalického metamfetaminu drogovým bossům, z nichž někteří jsou napojeni na CIA, a zásobuje celé východní pobřeží. A i když nám zatím neprozradil jména všech svých spolupracovníků, jedním z nich je – a to mi skutečně láme srdce, že to musím vyslovit – zřejmě Andy Sanders.“

Zmatek a udivené výkřiky v hledišti. Velký Jim viděl, jak se Andrea Grinnellová zvedá ze sedadla, ale pak si znovu sedla. Správně, pomyslel si. Jen zůstaň pěkně sedět. Jestli jsi tak lehkomyslná, že se mě začneš vyptávat, sežeru tě zaživa. Nebo na tebe ukážu prstem a obviním tě. Pak tě sežerou zaživa oni.

A po pravdě řečeno měl pocit, že by to klidně mohl udělat.

„Barbarův šéf – jeho řídící pracovník – je člověk, kterého jste všichni viděli ve zprávách. Tvrdí, že je plukovníkem americké armády, ale ve skutečnosti je hlavoun rady složené z vědců a vládních úředníků, kteří jsou zodpovědní za tento satanský experiment. Mám Barbarovo přiznání přímo tady.“ Poklepal si na sportovní sako, v jehož náprsní kapse byla peněženka a zestručněná verze Nového zákona, v níž byly Kristovy výroky vytištěné červeně.

Mezitím se množily výkřiky „Pověste ho!“ Velký Jim zvedl ruku. Měl skloněnou hlavu, tvář vážnou a výkřiky se nakonec utišily.

„Budeme hlasovat o Barbarově potrestání jako město – jednotný celek oddaný věci svobody. Je to ve vašich rukou, dámy a pánové. Pokud budete hlasovat pro popravu, bude popraven. Ale dokud jsem váš vůdce, věšet se nebude. Bude popraven policejní popravčí četou…“

Přerušil ho divoký potlesk a většina shromážděných povstala. Velký Jim se naklonil k mikrofonu.

„…ale teprve až z něj dostaneme všechny informace, které stále skrývá ve svém BÍDÁCKÉM ZRÁDCOVSKÉM SRDCI!“

Teď už stáli skoro všichni. Andrea však ne. Ta seděla ve třetí řadě u středové uličky a dívala se na něj očima, které by měly být zamžené a tupé a zmatené, jenže nebyly. Dívej se na mě, co hrdlo ráčí, pomyslel si. Dokud tam sedíš jako hodná holčička.

Zatím se nechal omývat potleskem.

20

„Teď?“ zeptal se Romeo. „Co myslíš, Jackie?“

„Počkáme ještě chvilku,“ řekla.

Bylo to instinkt, nic jiného, a na svoje instinkty se obvykle mohla spolehnout.

Později bude uvažovat, kolik životů by možná bylo zachráněno, kdyby Romeovi řekla Jo, jdeme na to.

21

Junior se díval škvírou ve stěně krytého mostu Míru. Viděl, že dokonce i lidé na lavičkách venku vstali, a stejný instinkt, který Jackie řekl, aby ještě chvíli počkala, mu napověděl, že je čas vyrazit. Vykulhal z mostu na náměstí a přešel na chodník. Když ten tvor, který ho zplodil, znovu začal mluvit, zamířil Junior k policejní stanici. Tmavá skvrna na levé straně zorného pole se znovu rozšířila, ale mysl měl Junior jasnou.

Už jdu, Bárbíno. Už si jdu pro tebe.

22

„Ti lidé jsou mistři v dezinformacích,“ pokračoval Velký Jim, „a až půjdete ke Kupoli navštívit své milované, kampaň proti mně se rozběhne na plné obrátky. Cox a jemu podobní se nezastaví před ničím, aby mě očernili. Nazvou mě lhářem a zlodějem, možná dokonce řeknou, že jsem tu drogovou operaci řídil sám…“

„Taky že řídil,“ zazněl jasný, zvučný hlas.

Byla to Andrea Grinnellová. Upřely se na ni všechny oči a když vstala, vypadala ve svých zářivě červených šatech jako lidský vykřičník. Chvíli se dívala na Velkého Jima s chladným pohrdáním, pak se obrátila čelem k lidem, kteří ji zvolili třetí radní před čtyřmi lety, kdy zemřel na mrtvici Billy Cale, otec Jacka Calea.

„Lidi, musíte na chvilku odložit svůj strach,“ řekla. „Až to uděláte, uvidíte, že ta historka, co vám povídá, je směšná. Jim Rennie si myslí, že se dáte vyplašit jako dobytek při bouřce. Já s vámi žiju celý život a myslím, že Rennie se mýlí.“

Velký Jim čekal, že se ozvou výkřiky na protest. Bylo však ticho. Ne že by jí měšťané nutně uvěřili, ale tak náhlý obrat událostí je prostě ohromil. Alice a Aidan Appletonovi se na lavici obrátili dozadu, klekli si a hltali dámu v červeném očima. Carolyn byla stejně ohromená.

„Tajný experiment? To je blbost! Naše vláda za posledních padesát let nadělala pěkných pár všiváren, ale uvěznit celé městečko pomocí nějakého silového pole? Aby viděli, co uděláme? To je stupidní. Tomu by uvěřili jenom vyděšení lidé. Rennie to ví, takže tu hrůzu rozsévá, kde může.“

Velký Jim na okamžik vyšel z tempa, ale znovu našel hlas. A samozřejmě měl mikrofon. „Dámy a pánové, Andrea Grinnellová je skvělá žena, ale dnes večer není ve své kůži. Je samozřejmě otřesená jako my všichni, ale kromě toho, což hrozně nerad říkám, má sama vážné problémy s drogovou závislostí, což je následek jednoho úrazu a následného užívání nesmírně návykové drogy…“

„Už pár dní jsem neměla nic silnějšího než aspirin,“ pronesla Andrea jasným, zvonivým hlasem. „A do ruky se mi dostaly jisté dokumenty, které dokazují…“

„Melvine Searlesi?“ zaburácel Velký Jim. „Můžeš s několika policisty jemně, ale pevně vyvést radní Grinnellovou z místnosti a doprovodit ji domů? Nebo možná do nemocnice na pozorování. Není ve své kůži.“

Ozvalo se souhlasné mumlání, ale ne souhlasný křik, jaký čekal. A Mel Searles udělal jenom jediný krok, když Henry Morrison praštil Mela do hrudníku, až Mel odletěl ke zdi a slyšitelně to zadunělo.

„Nechme ji domluvit,“ prohlásil Henry. „Taky je městská radní, tak ať domluví.“

Mel se podíval nahoru na Velkého Jima, ale ten jako zhypnotizovaný pozoroval, jak Andrea vytahuje z velké kabelky nažloutlou obálku. V okamžiku, kdy ji spatřil, věděl, co v ní je. Brenda Perkinsová, pomyslel si. Ta mrcha. Ani po smrti nepřestane otravovat.

Když Andrea zvedla obálku do výšky, začala se obálka kývat sem a tam. Třas se vracel, ten zasraný třas. Nemohl si vybrat horší chvíli, ale vlastně ji to nepřekvapilo. Mohla ho očekávat. Působil to ten stres.

„Dokumenty v této obálce mi přinesla Brenda Perkinsová,“ řekla. Aspoň že hlas měla klidný. „Zpracoval je její manžel a státní návladní. Vévoda Perkins vyšetřoval Jamese Rennieho kvůli sáhodlouhému seznamu závažných zločinů a přestupků.“

Mel se podíval na svého kamaráda Cartera, jako by žádal radu. A Carter mu pohled oplácel, jeho oči byla jasné, ostré a skoro pobavené. Ukázal na Andreu a pak si podržel hranu ruky u hrdla: Umlč ji. Když tentokrát Mel vykročil, Henry Morrison ho nezastavil – jako skoro všichni v sále i Henry zíral na Andreu Grinnellovou.

Marty Arsenault a Freddy Denton se přidali k Melovi, který běžel podle přední strany pódia, shrbený jako člověk běžící před filmovým plátnem. Na druhé straně sálu se dali do pohybu rovněž Todd Wendlestat a Lauren Conreeová. Wendlestat držel v ruce uříznutý kus hikorového dřeva, který nosil jako pendrek. Conreeová měla ruku na pažbě pistole.

Andrea viděla, že se k ní blíží, ale nepřestala. „Důkaz je v této obálce, a věřím, že je to důkaz…“… kvůli kterému zemřela Brenda Perkinsová, chtěla dokončit, ale v té chvíli její roztřesená, zpocená levačka povolila prsty a upustila kabelku. Ta dopadla do uličky a ze staženého hrdla kabelky jako periskop vykoukla hlaveň její osmatřicítky pro osobní ochranu.

Aidan Appleton zvolal tak jasně, že ho slyšeli všichni ve ztichlém sále: „Páni! Ta paní má pistoli!“

Následoval další okamžik ohromeného ticha. Pak vyskočil ze sedadla Carter Thibodeau a postavil se před svého šéfa. Křičel: „Zbraň! Zbraň! ZBRAŇ!“

Aidan vyklouzl do uličky, aby to prozkoumal blíž. „Ne, Aidane!“ zakřičela Carolyn a shýbla se, aby ho zadržela, ale v tu chvíli vypálil Mel první ránu.

Vyryla díru do leštěné dřevěné podlahy těsně přes nosem Carolyn Sturgesové. Rozletěly se třísky. Jedna ji zasáhla pod pravým okem a na obličej se jí vyhrnula krev. Carolyn si matně uvědomovala, že už křičí všichni. Klekla si do uličky, chytila Aidana za ramena a sevřela ho mezi stehny jako fotbalový míč. Vtáhla ho zpátky do lavic, kde seděli. Byl překvapený, ale jinak v pořádku.

„ZBRAŇ! ONA MÁ ZBRAŇ!“ křičel Freddy Denton a odstrčil Mela z cesty. Později bude přísahat, že ta mladá žena se sápala po zbrani a že ji stejně chtěl jenom zranit.

23

Tři lidé v ukradené dodávce díky reproduktorům slyšeli, jaká změna nastala v radovánkách na radnici. Proslov Velkého Jima a doprovodný potlesk přerušila nějaká žena, která mluvila hlasitě, ale stála příliš daleko od mikrofonu, než aby rozeznali slova. Její hlas se utopil ve všeobecné vřavě a občasném zaječení. Pak se ozval výstřel.

„Co to sakra bylo?“ zahučel Romeo.

Další výstřely. Dva, možná tři. A řev.

„Na tom nesejde,“ řekla Jackie. „Jeď, Ernie, a rychle. Jestli to máme udělat, musíme to udělat teď.“

24

„Ne!“ křičela Linda a vyskočila na nohy. „Nestřílejte! Jsou tu děti! JSOU TU DĚTI!“

V síni nastala pekelná vřava. Možná na okamžik nebyli jako dobytek, ale teď už ano. Všichni se tlačili ke dveřím. Prvních pár se dostalo ven, pak se dav zasekl. Několik duší, které si zachovaly zbytek zdravého rozumu, utíkalo postranními uličkami a prostředkem k nouzovým východům, které byly z boku u jeviště, ale takových lidí byla menšina.

Linda hmátla po Carolyn Sturgesové, chtěla ji odtáhnout do relativního bezpečí v lavicích, když do ní narazil Toby Manning běžící tryskem středovou uličkou. Vrazil kolenem Lindě do zátylku. Ochromená přepadla dopředu.

„Carolyn!“ ječela Alice Appletonová odkudsi z velké dálky. „Carolyn, vstávej! Carolyn, vstávej! Carolyn, vstávej!“

Carolyn se začala zvedat na nohy a právě v tu chvíli ji Freddy Denton střelil přímo mezi oči a na místě ji zabil. Děti se rozječely. Tváře měly postříkané její krví.

Linda si matně uvědomovala, že do ní kdosi kope a šlape na ni. Vyhrabala se na všechny čtyři (že by se postavila, momentálně nepřipadalo v úvahu) a vplazila se do uličky naproti místu, kde předtím seděla. Ruka jí začvachtala v krvi Carolyn.

Alice a Aidan se snažili dostat ke Carolyn. Andrea věděla, že by mohli přijít k vážnému úrazu, kdyby se dostali do uličky (a nechtěla, aby viděli, co se stalo ženě, kterou považovala za jejich matku), a hmátla přes lavici kousek před sebe, aby je chytila. Přitom upustila obálku se spisem VADER.

Na to čekal Carter Thibodeau. Pořád stál před Renniem a kryl ho vlastním tělem, ale pistoli měl tasenou a opřenou o předloktí. Teď zmáčkl spoušť a ta otravná ženská v červených šatech – ta, která způsobila tenhle poprask – zavrávorala a padla.

Radnice tonula v chaosu, ale Carter to ignoroval. Seběhl po schodech a klidně došel k místu, kde padla žena v červených šatech. Když se k němu přiblížili lidé běžící středovou uličkou, odhazoval je z cesty, vlevo a pak vpravo. Ta malá holčička se mu s pláčem pokusila přimáčknout k noze, ale Carter ji odkopl, ani se na ni nepodíval.

Nejdřív obálku neviděl. Pak si jí všiml. Ležela vedle natažené ruky té Grinnellové. Přes slovo VADER byl velký otisk boty namočené v krvi. Carter, stále v tom chaosu klidný, se rozhlédl a viděl, že Rennie civí na trosky svého obecenstva a vypadá šokovaně a užasle. Dobře.

Carter si škubnutím vytáhl cípy košile z kalhot. Vrazila do něj jakási křičící žena – byla to Carla Venzianová – a on ji odhodil stranou. Pak si zastrčil obálku VADER za opasek v bedrech a přetáhl přes ni cípy košile.

Malá pojistka se vždycky hodí.

Couval k pódiu, nechtěl se nechat zaskočit. Když se ocitl u schodů, otočil se a vyběhl po nich nahoru. Randolph, neohrožený městský náčelník, stále seděl s rukama položenýma na masitých stehnech. Mohli by si ho splést se sochou, nebýt jediné pulzující žíly uprostřed čela.

Carter vzal Velkého Jima za paži. „Pojďte, šéfe.“

Velký Jim se na něj podíval, jako by tak docela nevěděl, kde je ani kdo je. Pak se mu oči trochu projasnily. „Grinnellová?“

Carter ukázal na tělo ženy bezvládně ležící v prostřední uličce. Kolem hlavy se jí šířila kaluž barevně ladící s jejími šaty.

„Jo, dobře,“ řekl Velký Jim. „Vypadneme. Do sklepa. Ty taky, Petere. Vstávej.“ A když Randolph dál jenom seděl a civěl na šílící dav, kopl ho Velký Jim do holeně. „Dělej.“

V té vřavě nikdo nepostřehl výstřely odvedle.

25

Barbie a Zrzek na sebe zírali.

„Co se to tam sakra děje?“ zeptal se Zrzek.

„To nevím,“ zarazil se Barbie, „ale nezní to dobře.“

Z radnice zazněla další střelba a pak jeden výstřel, který zazněl mnohem blíž: z přízemí policejní stanice. Barbie doufal, že jsou to jejich lidé… a pak zaslechl kohosi ječet: „Ne, Juniore! Zbláznil ses? Wardlawe, kryj mě!“ Následovaly další výstřely. Čtyři, možná pět.

„Šmarjá,“ vydechl Zrzek. „Máme problém.“

„Já vím,“ řekl Barbie.

26

Junior se zastavil na schodech k policejní stanici a ohlédl se po vřavě, která vypukla na radnici. Lidé na lavičkách venku už stáli a natahovali krk, ale nic neviděli. Ani Junior nic neviděl. Možná někdo zavraždil jeho otce – mohl v to doufat, ušetřilo by mu to námahu – ale momentálně má práci uvnitř policejního oddělení. Přesněji řečeno v Budníku.

Junior strčil do dveří s natištěným nápisem PRACUJEME SPOLEČNĚ: POLICEJNÍ ODDĚLENÍ VAŠEHO MĚSTEČKA A VY. Přiběhla k němu Stacey Mogginová. Za ní hned Rupe Libby. V brífinkové místnosti, před nevrlým nápisem KÁVA A KOBLIHY NEJSOU ZADARMO stál Mickey Wardlaw. Sice vazba, ale vypadal hodně vyděšeně a nejistě.

„Sem nemůžeš, Juniore,“ řekla Stacey.

„Ale jasně že můžu.“ Místo můžu zaznělo můůů. To ta necitlivost půlky úst. Otrava thaliem! Barbie! „Jsem ve sboru.“ Em ve sboou.

„Jsi tak leda opilý. Co se to tam děje?“ Ale potom ta mrcha zřejmě došla k závěru, že stejně není schopen souvislé odpovědi, a prudce ho strčila do hrudníku. Junior se zapotácel na špatné noze a skoro upadl. „Jdi pryč, Juniore.“ Ohlédla se a pronesla svá poslední slova na Zemi. „Ty zůstaň, kde jsi, Wardlawe. Dolů nikdo nepůjde.“

Když se zase otočila, aby vytlačila Juniora ze stanice jako buldozer, hleděla do ústí policejní beretty. Měla čas ještě na jednu myšlenku – Ach ne, to neudělá – a pak ji mezi prsa bezbolestně udeřila boxerská rukavice a odhodila ji dozadu. Uviděla užaslý obličej Rupea Libbyho obrácený vzhůru nohama, protože jí hlava přepadla dozadu. Pak už neviděla nic.

„Ne, Juniore! Co je, zbláznil ses?“ zakřičel Rupe a hmátl po své zbrani. „Wardlawe, kryj mě!“

Ale Mickey Wardlaw jenom stál a civěl, když Junior nasázel pět kulek do bratrance Piper Libbyové. Junior měl levačku ochablou, ale pravačka pořád fungovala. Nemusel být nijak zvlášť dobrý střelec, když měl nepohyblivý cíl asi dva metry před sebou. První dvě kulky putovaly Rupemu do břicha a strhly ho proti stolu Stacey Mogginové, takže ho převrátil. Rupe se zlomil v pase a chytil se za břicho. Juniorova třetí rána letěla mimo, ale další dvě šly Rupemu do temene. Padl k zemi v groteskně baletním postoji, nohy se mu rozjely na obě strany a hlava – tedy její zbytky – dopadla na podlahu jako v poslední hluboké úkloně.

Junior odkulhal do brífinkové místnosti a kouřící berettu držel před sebou. Nemohl si přesně vzpomenout, kolik ran vypálil. Myslel si, že sedm. Možná osm. Nebo devatenáct set devět – kdo to má vědět jistě? Hlava ho zase bolela.

Mickey Wardlaw zvedl ruku. Na širokém obličeji se mu objevil ustrašený, konejšivý úsměv. „Já nebudu dělat potíže, brácho,“ zablekotal. „Udělej, co musíš.“ A roztáhl prsty do mírového znaku.

„Udělám,“ řekl Junior. „Brácho.“

Zastřelil Mickeyho. Obrovský kluk padl a mírové znamení mu teď rámovalo díru v hlavě, kde míval oko. Zbývající oko se obrátilo a zahledělo se na Juniora s přihlouplou pokorou ovce ve stříhací ohradě. Junior ho střelil znovu, jenom pro jistotu. Pak se rozhlédl. Zdálo se, že má stanici jenom pro sebe.

„Fajn,“ řekl. „Fá… ájn.“

Zamířil ke schodům, ale pak se vrátil k tělu Stacey Mogginové. Přesvědčil se, že má u sebe skutečně Berettu Taurus jako on, a vysunul zásobník ze své pistole. Nahradil ho plným z jejího opasku.

Junior se otočil, zapotácel se, klesl na koleno, ale zase vstal. Černá skvrna vlevo před očima mu připadala velká jako poklop od záchodu a Junior tušil, že to znamená, že má levé oko nejspíš v háji. No, to nevadí. Kdyby potřeboval víc než jedno oko, aby zastřelil chlapa zavřeného v cele, stejně by nestál za jediný kdák ve slepičárně. Přešel brífinkovou místnost, uklouzl na krvi zesnulého Mickeyho Wardlawa a znovu skoro upadl. Ale včas se chytil. V hlavě mu dunělo, ale on to vítal. Aspoň mě to udrží ve střehu, říkal si.

„Zdravím, Bárbíno,“ zavolal dolů ze schodů. „Vím, co jsi mi provedl, a jdu si pro tebe. Jestli se chceš pomodlit, tak sebou mrskni.“

27

Zrzek se díval, jak po kovových schodech sestupují kulhavé nohy. Cítil kouř z pistole, cítil krev a pochopil velmi dobře, že nastal čas umírání. Ten kulhavý muž si přišel pro Barbieho, ale skoro jistě neopomene postarat se cestou o jistého zavřeného lékařského asistenta. Už nikdy neuvidí Lindu ani Jéčka.

Objevil se Juniorův hrudník, pak krk, nakonec hlava. Zrzkovi stačil jeden pohled na jeho ústa stažená vlevo dolů ve strnulém šklebu a na levé oko, které ronilo krev, a pomyslel si: To zašlo hodně daleko. Divím se, že je stále na nohou. Škoda, že nepočkal ještě chvíli. Stačila by jen chvilička, a už by nedokázal přejít ulici.

Slabě, jako z jiného světa, zaslechl z radnice hlas zesílený megafonem: „NEUTÍKEJTE! NEPANIKAŘTE! NEBEZPEČÍ POMINULO! MLUVÍ K VÁM POLICISTA HENRY MORRISON A JÁ OPAKUJI: NEBEZPEČÍ POMINULO!“

Junior uklouzl, ale to už stál na posledním schodě. Místo aby upadl a zlámal si krk, dopadl jen na koleno. Chvíli tak zůstal a vypadal jako boxer, který čeká na povinné odpočítání do osmi, než se zvedne a znovu se pustí do boje. Zrzkovi připadalo, že všechno získalo ostré kontury, ocitlo se blíž a je mu to velmi drahé. Ten vzácný svět, najednou tak křehký a nepevný, se proměnil v jedinou vrstvu gázy mezi ním a tím, co přijde potom. Pokud něco přijde.

Padni až k zemi, vysílal myšlenky k Juniorovi. Padni na obličej. Ztrať vědomí, ty parchante.

Ale Junior pracně vstal, zahleděl se na pistoli v ruce, jako by v životě nic takového neviděl, pak se podíval chodbičkou k cele na konci, kde stál Barbie s rukama na mřížích a také se díval.

„Bárbíno,“ zakrákoral Junior šeptem a vykročil.

Zrzek couvl v naději, že ho Junior cestou třeba mine. A třeba se zabije, když skoncuje s Barbiem. Věděl, že to jsou zbabělé úvahy, ale taky věděl, že jsou praktické. Nemohl pro Barbieho nic udělat, ale možná by sám dokázal přežít.

A vyšlo by mu to, kdyby byl v některé cele na levé straně chodby, protože tam Junior neviděl. Jenže Zrzka strčili napravo a Junior postřehl pohyb. Zastavil se a zahleděl se na Zrzka. Jeho napůl ztuhlý obličej vypadal zmatený a potměšilý zároveň.

„Susek,“ řekl. „Tak se jmenuješ? Nebo Berrick? Nemůžu si vzpomenout.“

Zrzek chtěl prosit o život, ale jazyk se mu přilepil na patro. A k čemu by bylo doprošování? Ten mladý muž už zvedal pistoli. Junior ho zabije. Žádná síla na světě ho nezastaví.

Zrzkův mozek v posledním záchvatu hledal únik tam, kde ho našlo v posledním okamžiku mnoho myslí, než se vědomí vytratilo – než někdo zmáčkl vypínač, než se otevřela padací dvířka, než pistole přitisknutá ke spánku vyplivla oheň. Je to jenom sen, pomyslel si. Všechno. Kupole, bláznění na Dinsmoreově poli, nepokoje kvůli potravinám. Tenhle mladík taky. Až stiskne spoušť, sen skončí a já se probudím ve své posteli do chladného a jasného podzimního rána. Obrátím se k Lindě a řeknu: „Mně se zdál tak příšerný sen, tomu bys nevěřila.“

„Zavři oči, Susku,“ řekl Junior. „Tak to bude lepší.“

28

Když Jackie Wettingtonová vešla do haly policejního oddělení, její první myšlenka zněla Panebože, tady je všude krev. U zdi pod nástěnkou s komunálním bulletinem ležela Stacey Mogginová, oblak blond vlasů měla rozprostřený kolem hlavy a prázdné oči upírala do stropu. Další policista – nemohla poznat, který to je – ležel tváří k podlaze před převráceným stolem recepce a nohy měl roztažené v nemožně širokém rozštěpu. Za ním, v brífinkové místnosti, ležel na boku třetí mrtvý policista. To musel být Wardlaw, nový kluk ve třídě. Byl příliš velký, takže si ho nemohla s nikým splést. Cedulka nad stolkem s kávovarem byla pocákaná krví a mozkem toho kluka. Takže teď na ní stálo K VA a KO NF ZADARMO.

Za zády jí cosi potichu zadrnčelo. Prudce se otočila a uvědomila si, že pozvedla zbraň, teprve když v mířidlech spatřila Burpeeho. Romeo si jí vůbec nevšiml. Zíral na těla tří mrtvých policistů. To tiché zadrnčení byla jeho maska Dicka Cheneyho. Sundal si ji a upustil na podlahu.

„Kristepane, co se tu stalo?“ zeptal se. „Je to…“

Než stačil domluvit, z Budníku dole se ozvalo hulákání: „Hej, pičiksichte! Dostal jsem tě, že jo? Dostal jsem tě přímo parádně!“

A pak, což bylo neuvěřitelné, zazněl smích. Byl pronikavý a šílený. Jackie a Romeo na sebe chvíli jenom hleděli, neschopní pohybu.

Pak Romeo řekl: „Myslím, že to je Barbara.“

29

Ernie Calvert seděl za volantem dodávky telefonní společnosti. Auto s běžícím motorem stálo u obrubníku s upozorněním POLICEJNÍ ZÁLEŽITOSTI POUZE 10 MIN. Zamkl všechny dveře, protože se bál, že by mu mohl do auta vtrhnout někdo ze zpanikařených lidí, kteří prchali z radnice Hlavní ulicí. Držel v ruce kulovnici, kterou Romeo uložil za řidičovo sedadlo, ale nebyl si jistý, jestli by dokázal někoho zastřelit, i kdyby se pokusil vloupat dovnitř. Přece ty lidi znal, celé roky jim prodával potraviny. Děs jim zrůznil tváře, ale nebyli k nepoznání.

Viděl, jak Henry Morrison chodí sem a tam po trávníku před radnicí a vypadá jako lovecký pes, který hledá stopu. Křičel do megafonu a snažil se do toho chaosu vnést trochu pořádku. Kdosi ho srazil k zemi, ale Henry okamžitě vstal, bůh mu žehnej.

A teď se objevili další: George Frederick, Marty Arsenault, mladý Searles (poznal ho podle obvazu, který měl stále na hlavě), oba bratři Bowieovi, Roger Killian a pár dalších nováčků. Freddy Denton pochodoval z širokých radničních schodů s tasenou pistolí. Ernie neviděl Randolpha, přestože každý méně znalý člověk by předpokládal, že policejní náčelník bude řídit činnost podřízených za účelem zklidnění situace, protože jednání policistů se podobalo spíš chaotickému pobíhání.

Ernie však znalý byl. Peter Randolph byl vždycky neschopnej puchejř a to, že v tomhle cirkuse Snafu není nikde vidět, Ernieho vůbec nepřekvapovalo. Ani neznepokojovalo. Naopak ho znepokojovalo, že z policejní stanice nikdo nevychází a ozvala se další střelba. A tlumená, jako by se odehrávala někde ve sklepě, kde drželi vězně.

Ernie se obvykle nijak moc nemodlil, ale teď se do toho dal. Modlil se, aby si nikdo z lidí prchajících z radnice nevšiml starého muže za volantem dodávky se spuštěným motorem. Aby Jackie a Romeo bezpečně vyvázli, ať už s Barbarou a Everettem, nebo bez nich. Napadlo ho, že by mohl prostě odjet, a šokovalo ho, jak ho ten nápad vábil.

Zazvonil mu mobil.

Chvíli jen tak seděl, nebyl si jistý, co vlastně slyší, a pak mobil vyškubl z opasku. Když ho otevřel, uviděl na displeji JOANIE. Nebyla to však jeho snacha, ale Norrie.

„Dědo! Všechno dobrý?“

„Jistě,“ přisvědčil a díval se na ten zmatek před sebou.

„Dostali jste je ven?“

„Právě to probíhá, zlato,“ řekl a doufal, že je to pravda. „Nemůžu mluvit. Jste v bezpečí? Jste… tam?“

„Ano! Dědo, ono to v noci svítí! Ten radiační pás! Auta svítí taky, ale pak přestala! Julia říká, že podle ní to není nebezpečné! Říká, že si myslí, že je to jenom taková kulisa, aby odstrašila lidi!“

Na to radši nespoléhejte, pomyslel si Ernie.

Z útrob policejní stanice se ozvaly další dva tlumené, dunivé výstřely. Dole v Budníku je někdo po smrti, to prostě nebylo jinak možné.

„Norrie, opravdu si teď nemůžu povídat.“

„Dopadne to dobře, dědo?“

„Ano, ano. Mám tě rád, Norrie.“

Zaklapl telefon. Svítí to, pomyslel si a uvažoval, jestli ten svit někdy viděl. Černý hřbet byl blízko (v malém městečku je všechno blízko), ale v tuto chvíli vypadal hodně vzdálený. Podíval se na dveře policejního oddělení a snažil se silou vůle přátele přinutit, aby už vyšli ven. A když to neudělali, vylezl z dodávky. Prostě už tam nevydržel sedět. Musel jít dovnitř a zjistit, co se děje.

30

Barbie uviděl, že Junior pozvedl pistoli. Uslyšel, jak Zrzkovi říká, aby zavřel oči. Bez přemýšlení začal křičet, i když netušil, co řekne, dokud ta slova nevypustil z úst. „Hej, pičiksichte! Dostal jsem tě, že jo? Dostal jsem tě přímo parádně!“ Smích, který následoval, zněl jako smích šílence, který splachuje své léky do záchodu.

Takže takhle se směju, když se chystám na smrt, pomyslel si Barbie. To si budu muset pamatovat. Což ho rozesmálo ještě víc.

Junior se k němu otočil. Pravá půlka obličeje vyjadřovala překvapení, levá byla strnule zamračená. Barbiemu připomněl jednoho zloducha, o kterém četl v mládí, ale nemohl si vzpomenout na jméno. Nejspíš to byl některý zloduch z Batmana, ti byli vždycky nejdivnější. Pak si vzpomněl, jak se jeho mladší bratr Wendell snažil říct zloduch a vyšlo mu zlopuch. To už se chechtal jako blázen.

Asi jsou horší způsoby, jak odejít, pomyslel si, prostrčil obě ruce mřížemi a ukázal Juniorovi pěkně oba prostředníky. Pamatuješ na Stubbse z Bílé velryby? „Ať je můj osud jakýkoli, půjdu mu vstříc se smíchem.“

Junior viděl, že Barbie na něj vystrkuje prostředník – dokonce stereo – a úplně na Zrzka zapomněl. Zamířil krátkou chodbou s pistolí napřaženou před sebou. Barbieho smysly se velmi zbystřily, ale nedůvěřoval jim. Lidé, o nichž si myslel, že je slyší přecházet a mluvit nahoře, byli určitě jen výplodem jeho fantazie. Člověk však dohraje svoji písničku až do konce. Když už nic jiného, umožní Zrzkovi ještě párkrát se nadechnout a poskytne mu chvilku navíc.

„Tady jsi, pičiksichte,“ pokřikoval. „Pamatuješ, jak jsem ti zmaloval ksicht tehdy večer u Dippera? Brečel jsi jako stará kurva.“

„Nebrečel.“

Vyznělo to však jako název nějaké speciality na čínském jídelním lístku. Juniorův obličej byl v troskách. Krev z levého oka stékala po tváři zarostlé strništěm. Barbieho napadlo, že možná má přece jen šanci. Nijak velkou, ale malá šance je lepší než žádná. Začal přecházet sem a tam před pryčnou a záchodem, nejdřív pomalu, pak rychleji. Teď vidíš, jak se cítí mechanická kachna na střelnici, pomyslel si. To si taky budu muset zapamatovat.

Junior sledoval jeho pohyby jedním zdravým okem. „Šukal jsi s ní? Šukal jsi s Angie?“ Žuu-al si-íí? Žuu-als s An-ií?

Barbie se zasmál. Byl to šílený smích, stále ho nepoznával jako svůj vlastní, ale nebylo v něm nic falešného. „Jestli jsem s ní šukal? Jestli jsem s ní šukal? Juniore, já ji ošukal shora dolů a zdola nahoru, a zezadu pořád a bezpočtukrát. Šukal jsem ji, až zpívala ‚Sláva náčelníkovi‘ a ‚Zlý měsíc stoupá‘. Šukal jsem ji, dokud nezačala bušit do podlahy a ječet, že chce ještě…“

Junior naklonil hlavu k pistoli. Barbie to postřehl a bez prodlení skočil vlevo. Junior vystřelil. Kulka se zaryla do zdi vzadu v cele. Odletěly tmavě červené úlomky. Některé narazily do mříží – Barbiemu sice zvonilo po výstřelu v uších, přesto však slyšel kovové zarachocení, jako když se přesype hrášek v plecháčku – ale žádný nezasáhl Juniora. Sakra. Zrzek o kus dál cosi řval, nejspíš se snažil Juniora odlákat, ale Junior už měl odlákávání dost. Junior měl na mušce svůj hlavní cíl.

Nemáš, ještě ne, pomyslel si Barbie. Pořád se chechtal. Bylo to bláznivé, šílené, ale bylo to tak. Ještě ne tak docela, ty odporný jednooký parchante.

„Říkala, že na něco takového nemůžeš stačit, Juniore. Mluvila o tobě jako o Chcípákovi par exceláns. Smáli jsme se tomu a při tom jsme…“ Skočil napravo ve stejném okamžiku, kdy Junior vystřelil. Tentokrát Barbie slyšel kulku zabzučet kolem hlavy: zzzzzz. Rozletěly se další cihlové úlomky. Jeden se zapíchl Barbiemu do zátylku.

„Ale no tak, Juniore, co je to s tebou? Tobě to střílení jde jako krtkovi násobilka. Bolí tě hlavinka? Tohle vždycky říkávala Angie a Frank…“

Barbie naznačil úskok vpravo a pak se rozběhl na levou stranu cely. Junior třikrát vystřelil, byly to ohlušující výbuchy a pach spáleného střelného prachu byl silný a sytý. Dvě kulky se zaryly do cihel, třetí narazila nízko do kovové toalety, až to zazvonilo. Začala vytékat voda. Barbie narazil do opačné stěny cely tak tvrdě, až mu cvakly zuby.

„Už tě mám,“ oddechoval Junior. Uuu je ám. Ale hluboko v tom, co zbývalo z jeho přetopeného myslicího stroje, pochyboval. Levé oko bylo slepé a pravé se zamžilo. Už neviděl jednoho Barbieho, ale tři.

Junior vystřelil a ten odporný parchant zalehl, takže kulka rovněž minula. Uprostřed polštáře na konci pryčny se otevřelo malé černé oko. Ale aspoň že Barbie ležel. Už nepobíhal a neposkakoval. Díky Bohu, že jsem si vzal nový zásobník, napadlo Juniora.

„Otrávils mě, Bárbíno.“

Barbie netušil, o čem to mluví, ale okamžitě souhlasil. „Správně, ty hnusnej malej pičolíne, otrávil jsem tě.“

Junior prostrčil berettu mřížemi a zavřel špatné levé oko. Tím zredukoval počet Barbarů, které viděl, pouze na dva. Jazyk sevřel mezi zuby. Po tváři mu tekla krev a pot. „Podíváme se, jak budeš utíkat teď, Bárbíno.“

Barbie utíkat nemohl, ale mohl se plazit a taky to udělal, a vyrazil přímo proti Juniorovi. Další kulka mu hvízdla nad hlavou a Barbie ucítil mírné pálení na půlce zadku. Kule rozčísla džíny a spodky a strhla pod nimi horní vrstvu kůže.

Junior se zapotácel, klopýtl a skoro upadl, ale chytil se pravačkou mříží a znovu se narovnal. „Drž klidně, hajzle!“

Barbie sebou mrskl k pryčně a zašátral pod matrací po noži. Úplně na ten podělaný nůž zapomněl.

„Chceš to do zad?“ ptal se ho Junior zezadu. „Tak jo. Mně to vyhovuje.“

„Zabij ho!“ zařval Zrzek. „Zabij ho, ZABIJ HO!“

Než se ozval další výstřel, měl Barbie čas si pomyslet Šmarjá, Everette, na čí straně stojíš?

31

Jackie sešla dolů po schodech s Romeem v patách. Měla čas zaregistrovat mračno ze střelby, které se vznášelo kolem zamřížovaných stropních světel, a puch spáleného prachu, a pak už Zrzek Everett ječel Zabij ho, zabij ho.

Uviděla na konci chodby Juniora Rennieho, který se mačkal na mříže cely na vzdálenějším konci, které policisté někdy říkali Ritz. Cosi řval, ale bylo to celé zkomolené.

Nepřemýšlela. Ani Juniorovi nepokoušela nařídit, aby dal ruce vzhůru a otočil se. Prostě mu nasázela dvě do zad. Jedna kule mu pronikla do pravé plíce, druhá mu proděravěla srdce. Junior byl mrtvý dřív, než sklouzl na podlahu. Obličej měl při tom přimáčknutý mezi dvě mříže a kůže kolem očí se mu vytáhla vzhůru, takže vypadal jako japonská posmrtná maska.

Za jeho zhrouceným tělem se objevil Dale Barbara. Krčil se na pryčně s pečlivě ukrývaným nožem v ruce. Ani ho nestačil otevřít.

32

Freddy Denton popadl policistu Henryho Morrisona za rameno. Denton dnes večer nepatřil zrovna mezi jeho oblíbence a už nikdy jeho oblíbencem nebude. Ne že by někdy byl, pomyslel si Henry nakvašeně.

Denton kamsi ukázal. „Proč ten bláznivej dědek Calvert jede na policejní stanici?“

„Jak to mám sakra vědět?“ obořil se na něj Henry a popadl Donnieho Baribeaua, který tryskem běžel kolem a vykřikoval nějaké blbosti o teroristech.

„Zpomal!“ zařval Henry Donniemu do obličeje. „Už je po všem! Všechno je v pohodě!“

Donnie stříhal Henrymu vlasy a vyprávěl stále stejný vyčpělý vtip dvakrát měsíčně už deset let, ale teď se na Henryho podíval, jako by to byl naprostý cizinec. Pak se mu vytrhl a rozběhl se k Východní ulici, kde měl oficínu. Nejspíš se tam mínil schovat.

„Na policejní stanici nemá dnes večer žádný civilista co dělat,“ pokračoval Freddy. Vedle něj funěl Mel Searles.

„No, tak proč ho nejdeš zkontrolovat, zabijáku?“ opáčil Henry. „Vezmi si s sebou ten kanón. Protože tady nejste ani jeden naprosto k ničemu.“

„Šla po pistoli,“ řekl Freddy poprvé to, co pak bude opakovat ještě mockrát. „A nechtěl jsem ji zabít. Jenom jí zchromnout ruku.“

Henry neměl v úmyslu to rozebírat. „Tak tam jdi a řekni tomu dědovi, ať odjede. Taky se můžete přesvědčit, že se nikdo nesnaží osvobodit vězně, zatímco my tu pobíháme jako hejno slepic s uříznutou hlavou.“

V zamlžených očích Freddyho Dentona svitlo. „Vězni! Mele, jdeme!“

Vystartovali pryč, ale zmrazil je na místě Henryho hlas, který se metr za nimi ozval zesílený megafonem: „A ZASTRČTE TY PISTOLE, IDIOTI!“

Freddy udělal, co mu zesílený hlas poručil. Mel totéž. Přeběhli náměstí Válečných hrdinů a vyběhli po schodech na stanici s pistolemi v pouzdře, což bylo pro Norriina dědečka jedině dobře.

33

Všude je krev, pomyslel si Ernie stejně jako Jackie. Zíral na ten masakr celý ohromený a pak se přinutil k pohybu. Ze stolu na recepci se všechno vysypalo, když do něj Rupe Libby vrazil. Mezi všemi věcmi ležel červený plastový obdélník. Ernie se jen modlil, aby těm lidem dole byl stále ještě k užitku.

Skláněl se pro něj (a nabádal se, že nesmí zvracet, že je to pořád mnohem lepší než v údolí A Shau ve Vietnamu), když kdosi za ním řekl: „Do-pr-de-le kulovatý! Vstávej, Calverte, a pomalu. Ruce nad hlavu.“

Ale Freddy a Mel ještě sahali po zbrani, když se na schodišti zdola vynořil Romeo, který přišel hledat to, co už Ernie našel. Romeo měl rychlonabíjecí Black Shadow, co si schovával v sejfu, a bez jakéhokoli váhání ho namířil na policisty.

„Mládenci, pojďte pěkně dovnitř,“ vyzval je. „A držte se pohromadě. Rameno k rameni. Jestli mezi váma zahlídnu světlo, budu střílet. A nedělám si srandu, takovej jsem já.“

„Položte to,“ ozval se Fredy. „Jsme policie.“

„Leda prvotřídní kreténi. Postavte se támhle k tý nástěnce. A celou dobu se dotýkat ramenama. Ernie, co tu sakra děláš?“

„Slyšel jsem střelbu. Měl jsem starost.“ Zvedl červený plastový klíč, kterým se otvíraly cely v Budníku. „Myslím, že tohle budeš potřebovat. Ledaže… ledaže jsou mrtví.“

„Nejsou mrtví, ale bylo to sakra o fous. Odnes to dolů Jackie. Já pohlídám tyhle fešáky.“

„Nemůžete je pustit, jsou to vězni,“ ohradil se Mel. „Barbie je vrah. Ten druhý se pokusil pana Rennieho vydírat nějakými papíry… nebo něco takovýho.“

Romeo se neobtěžoval s odpovědí. „Běž, Ernie. Dělej.“

„Co se s náma stane?“ zeptal se Freddy. „Přece nás nezabijete, že ne?“

„Proč bych tě zabíjel, Freddy? Pořád mi dlužíš za ten traktor s radlicí, co sis ode mě koupil na jaře. Taky ses opozdil se splátkama, pokud si vzpomínám. Ne, jenom vás zavřeme do Budníku. Uvidíme, jak se vám tam dole bude líbit. Trochu to tam smrdí chcankama, ale kdo ví, třeba tomu přijdete na chuť.“

„Museli jste zabíjet Mickeyho?“ zeptal se Mel. „Byl to jenom takovej trouba.“

„My tady nezabili nikoho,“ řekl Romeo. „To udělal váš kámoš Junior.“ Ne že by tomu zítra večer někdo věřil, pomyslel si.

„Junior!“ vykřikl Freddy. „Kde je?“

„Nejspíš přikládá uhlí v pekle,“ řekl Romeo. „Tam teď přijímají posily.“

34

Barbie, Zrzek, Jackie a Ernie vyšli nahoru. Dva někdejší vězni vypadali, že pořád ještě nemůžou uvěřit, že jsou naživu. Romeo a Jackie odvedli Freddyho a Mela dolů do Budníku. Když Mel spatřil Juniorovo zhroucené tělo, zasyčel: „Toho budete litovat!“

Romeo řekl: „Sklapni tu díru a vlez si do nového domečku. Oba do jedné cely. Nakonec jste kámoši.“

Jakmile se Romeo a Jackie vrátili do přízemí, oba muži začali hulákat.

„Vypadneme, dokud to ještě jde,“ navrhl Ernie.

35

Na schodech se Zrzek podíval na růžové hvězdy a nadechl se vzduchu, který čpěl a zároveň neuvěřitelně sladce voněl. Otočil se k Barbiemu. „Už jsem nečekal, že ještě někdy uvidím nebe.“

„Ani já ne. Vymázneme z městečka, dokud máme šanci. Co bys řekl Miami Beach?“

Zrzek se smál, ještě když nastupoval do dodávky. Na trávníku před radnicí bylo několik policistů a jeden z nich – Todd Wendlestat – se ohlédl. Ernie zvedl ruku na pozdrav, a Romeo a Jackie svorně také. Wendlestat jim zamával na oplátku a pak se sklonil, aby pomohl ženě, kterou zradily vysoké podpatky a svalila se na trávníku.

Ernie vklouzl za volant a spojil elektrické dráty, které visely pod palubní deskou. Motor chytil, boční dveře se zabouchly a dodávka odrazila od chodníku. Pomalu vyjížděla do Obecního vršku a proplétala se kolem prořídlých řad návštěvníků schůze, kteří šli ulicí pěšky. Jakmile se ocitli mimo střed městečka, zamířili k Černému hřbetu a stále zrychlovali.

MRAVENCI

1

Té záře si poprvé všimli na druhé straně zrezivělého starého mostu, který se teď klenul pouze nad slizkým bahnem. Barbie se naklonil mezi přední sedadla dodávky. „Co to je? Vypadá to jako největší hodinky Indiglo na světě.“

„To je záření,“ vysvětlil Ernie.

„Nebojte se,“ řekl Romeo. „Máme spousty olověné fólie.“

„Když jsem na vás čekal, volala mi Norrie z matčina telefonu,“ pokračoval Ernie. „Pověděla mi o té záři. Julia si prý myslí, že je to jenom něco jako… strašák, řekli byste asi. Nic nebezpečného.“

„Myslela jsem, že Julia studovala žurnalistiku a ne přírodní vědy,“ poznamenala Jackie. „Je to velmi milá dáma, a chytrá, ale radši se pořádně obrníme, ano? Protože nemám chuť dostat jako dárek ke čtyřicítce rakovinu vaječníků nebo prsu.“

„Pojedeme rychle,“ řekl Romeo. „Můžete si klidně zastrčit kus té olověné fólie i dopředu do džínů, jestli vám to pomůže.“

„Dobrý vtip, škoda, že se nesměju,“ odtušila… ale pak se přece jenom rozesmála, když si představila sebe samu v olověných kalhotkách módně prostřižených na bocích.

Dojeli k mrtvému medvědovi u paty telefonního sloupu. Viděli by ho, i kdyby měli vypnuté světlomety, protože světlo růžového měsíce a radiačního pásu bylo dost silné, aby se při něm skoro daly číst noviny.

Zatímco Romeo a Jackie zakrývali okna dodávky olověnou fólií, ostatní stáli v půlkruhu kolem rozkládajícího se medvěda.

„Nedostalo ho záření,“ zamyslel se Barbie.

„Ne,“ potvrdil Zrzek. „Sebevražda.“

„A nebyl jediný.“

„Ano. Ale zdá se, že menší zvířata jsou v bezpečí. Děti a já jsme viděli spoustu ptáků, a v sadu byla veverka. A dokonale živá.“

„Pak má Julia skoro jistě pravdu,“ řekl Barbie. „Ten svítící pás je strašák a mrtvá zvířata další. Starý dobrý postup opasku a kšand.“

„Nepochopil jsem, příteli,“ řekl Ernie.

Ale Zrzek, který se naučil přístup opasku s kšandami jako student medicíny, pochopil dokonale. „Dvě varování, aby tam nikdo nechodil,“ řekl. „Mrtvá zvířata ve dne, svítící radiační pás v noci.“

„Pokud vím,“ přišel k nim na krajnici i Romeo, „radiace svítí jenom ve sci-fi filmech.“

Zrzek měl chuť mu říct, že oni ve sci-fi filmu žijí a Romeo si to uvědomí, až se přiblíží k té divné krabičce na hřebeni. Ale Romeo měl samozřejmě pravdu.

„My ji totiž máme vidět,“ řekl. „Totéž platí o těch mrtvých zvířatech. Člověk si má říct ‚Panejo – tady je nějaký divný sebevražedný záření, co působí na velký savce, radši se budu držet dál. Konec konců, já jsem taky velkej savec.‘“

„Ale děti to nezahnalo,“ namítl Barbie.

„Protože jsou to děti,“ řekl Ernie. A po chvilce zamyšlení dodal: „Navíc skateboardisti. To je jiná rasa.“

„Mně se to stejně nelíbí,“ prohlásila Jackie, „ale protože nemáme kam jinam jít, možná bychom měli projet ten Van Allenův pás dřív, než ztratím nervy. Po tom, co se stalo na služebně, jsem trochu rozklepaná.“

„Počkejte chvilku,“ řekl Barbie. „Něco je tu v nepořádku. Vidím to, ale dejte mi vteřinku na rozmyšlenou, jak to říct.“

Čekali. Měsíc a radiace osvětlovaly pozůstatky medvěda. Barbie na něj hleděl. Konečně zvedl hlavu.

„Tak jo, už vím, co mi nesedí. Jsou nějací oni. Víme to, protože ta krabička, co ji našel Zrzek, není přirozený jev.“

„Sakra správně, je to umělé,“ přisvědčil Zrzek. „Ale ne pozemské. Na to bych vsadil život.“ Pak si vzpomněl, jak málo chybělo, aby před necelou hodinou o ten život přišel, a otřásl se. Jackie mu zmáčkla rameno.

„Tohle teď vynecháme,“ řekl Barbie. „Jsou to oni a jestli nás opravdu chtějí udržet v odstupu, mohli by to udělat. Drží dokonce celý svět odděleně od Chester’s Millu. Kdyby nás chtěli udržet dál od té jejich krabice, proč ji nepřiklopili nějakou minikupolí?“

„Nebo nás mohli odradit nějakým harmonickým zvukem, který by nám upekl mozek jako kuřecí stehno v mikrovlnce,“ navrhl Zrzek, který se do toho začínal vžívat. „Sakra, klidně i skutečnou radiací, když už na to přijde.“

„Možná to je skutečná radiace,“ poznamenal Ernie. „Přece ten Geigerův počítač, co jste sem přinesli, to docela potvrzoval.“

„Ano,“ souhlasil Barbie, „ale znamená to, že to, co geiger zaznamenává, je nebezpečné? Zrzkovi ani dětem se neobjevují léze, neztrácejí vlasy ani nezvracejí žaludeční sliznici.“

„Aspoň zatím,“ zahučela Jackie.

„To bylo fakt veselý,“ rýpl si do ní Romeo.

Barbie si té mezihry nevšímal. „Pokud ti oni dokážou vytvořit bariéru tak silnou, že odrazí i nejlepší rakety, jaké proti ní Amerika dokáže vrhnout, mohli by vytyčit i pás radiace, která by rychle zabíjela, třeba i na místě. Bylo by to dokonce v jejich nejlepším zájmu. Pár příšerných lidských úmrtí by dokázalo odradit průzkumníky mnohem líp než hromádka mrtvých zvířat. Ne, myslím, že Julia má pravdu a z toho takzvaného radiačního pásu se vyklube neškodné záření, které trochu okořenili, aby ho registrovalo naše detekční zařízení. Což jim nejspíš připadá zatraceně primitivní, pokud to jsou opravdu mimozemšťané.“

„Ale proč?“ vybuchl Zrzek. „Proč vůbec stavěli nějakou bariéru? Nedokázal jsem ten krám zvednout, ani s ním pohnout! A když jsem přes něj přehodil olověnou zástěru, tak chytla. I když je ta krabička na omak studená!“

„Jestli ji chrání, musí existovat způsob, jak ji zničit nebo vypnout,“ řekla Jackie. „Až na to…“

Barbie se na ni usmíval. Cítil se divně, skoro jako by se vznášel nad vlastní hlavou. „Pokračuj, Jackie. Řekni to.“

„Až na to, že oni ji nechrání, že? Ne před lidmi, kteří se k ní mají přiblížit.“

„To není všechno,“ řekl Barbie. „Nedalo by se říct, že k ní přímo ukazují? Joe McClatchey a jeho kamarádi prakticky sledovali cestičku z drobků.“

„Tady to máte, titěrní Pozemšťánci,“ řekl Zrzek. „Co s tím naděláte, vy, kdož jste natolik chrabří, že jste přišli až sem?“

„To podle mě odpovídá,“ řekl Barbie. „Tak jedem. Ať už jsme nahoře.“

2

„Odsud byste mě měl nechat řídit,“ řekl Zrzek Erniemu. „Vpředu je to místo, kde děti omdlely. Romeo skoro taky. Já to taky cítil. A měl jsem jakoby halucinaci. S halloweenským panákem, který začal hořet.“

„Další varování?“ zeptal se Ernie.

„To nevím.“

Zrzek dojel k místu, kde končil les a k McCoyovu sadu se zvedala volná, kamenitá půda. Přímo před nimi vzduch zářil tak jasně, že museli přimhouřit oči, ale zář neměla zdroj. Prostě tam byla, vznášela se ve vzduchu. Barbiemu připadalo, jako by ji vydávaly nějaké světlušky, jenomže světlo bylo milionkrát silnější. Pás vypadal asi padesát metrů široký. Za ním byl svět znovu temný, až na růžový svit měsíce.

„Určitě se ta slabost nezopakuje?“ zeptal se Barbie.

„Zdá se, že je to jako dotýkat se Kupole: poprvé se naočkujete.“ Zrzek se usadil za volantem, zařadil rychlost a řekl: „Držte si falešné zuby, dámy a pánové.“

Šlápl na plyn tak prudce, až se protočily zadní pneumatiky. Dodávka vletěla do záře. Byli příliš dobře obrnění, než aby viděli, co se stalo potom, ale několik lidí stálo na hřebeni a pozorovalo je – stále úzkostněji – z okraje sadu. Na okamžik byla dodávka jasně vidět, jako by se na ni zaměřil reflektor. Když vyjela ze zářícího pásu, ještě několik vteřin svítila, jako by tu ukradenou dodávku namočili v radiu. A táhli za sebou blednoucí zářivý ocas jako kometa plynný ohon.

„Panenko skákavá,“ vydechl Benny. „Teda lepší speciální efekt jsem ještě neviděl.“

Pak zář kolem dodávky pobledla a ocas zmizel.

3

Když projížděli zářivým pásem, Barbiemu se na okamžik zatočila hlava, nic víc. Erniemu se zdálo, že skutečný okolní svět složený z dodávky a spolucestujících nahradil hotelový pokoj, který voněl borovicí a duněl řevem Niagarských vodopádů. A přichází k němu manželka, s níž byl sezdán před dvanácti hodinami, a má na sobě noční košili, která je opravdu sotva víc než nádech levandulového kouře, bere ho za ruce, pokládá si je na prsa a říká Tentokrát nemusíš přestávat, miláčku.

Pak uslyšel křičet Barbieho a to ho přivedlo zpátky.

„Zrzku! Ona má nějaký záchvat! Zastav!“

Ernie se ohlédl a viděl, že Jackie Wettingtonová se třese, koulí očima a prsty má roztažené.

„Pozvedá kříž a všechno hoří!“ křičela. Ze rtů jí stříkaly sliny. „Svět hoří! LIDÉ HOŘÍ!“ Z hrdla se jí vydral jekot, který zaplnil celé auto.

Zrzek dodávku málem převrátil, ale zajel zpátky doprostřed cesty, vyskočil a utíkal k bočním dveřím. To už je Barbara otvíral a Jackie si utírala bradu do dlaně. Romeo ji držel kolem ramen.

„Je ti něco?“ zeptal se Zrzek.

„Už ne. Já jenom… bylo to… všechno hořelo. Byl den, ale přitom tma. Lidi ho-ho-hořeli…“ Rozplakala se.

„Říkala jsi něco o muži s křížem,“ řekl Barbie.

„Byl to velký bílý kříž. Byl na nějakém provázku nebo koženém řemenu. Měl ho na hrudi. Měl holý hrudník. Pak ten kříž zvedl a podržel si ho před obličejem.“ Zhluboka se nadechla a vydechla drobnými škytnutími. „Všechno už vybledá. Ale… hu.“

Zrzek před ní podržel dva prsty a zeptal se jí, kolik jich vidí. Jackie odpověděla správně a sledovala jeho palec, když jím pohyboval nejdřív ze strany na stranu, pak nahoru a dolů. Poplácal ji po rameni, pak se nedůvěřivě ohlédl po svítícím pásu. Co že to říkal Glum Bilbovi Pytlíkovi? Je hravý, milášššek. „A co ty, Barbie? Dobrý?“

„Jo. Pár vteřin se mi motala hlava, to je všechno. Ernie?“

„Já viděl svoji manželku. A hotelový pokoj, kde jsme trávili líbánky. Viděl jsem ji jasně jako ve dne.“

Znovu si vzpomněl, jak k němu přišla. Nevzpomněl si na to celé roky, a je to škoda zanedbávat tak skvělou vzpomínku. Její bělostná stehna pod krátkou noční košilí, úhledný tmavý trojúhelník pubického ochlupení, bradavky pod hedvábím tvrdé, skoro ho škrábaly do dlaní, když mu vrazila jazyk do úst a zevnitř mu olízla dolní ret.

Tentokrát nemusíme přestávat, miláčku.

Ernie se opřel a zavřel oči.

4

Zrzek vyjel na hřeben – už pomalu – a zaparkoval dodávku mezi stodolou a chátrajícím domem. Stály tam dodávky ze Šípkové růže, z Burpeeho obchodního domu a také Chevrolet Malibu. Julia zaparkovala svůj prius přímo ve stodole. Korgi Horác seděl u zadního nárazníku, jako by ho hlídal. Nevypadal jako šťastný pejsek, nezvedl se a nešel je uvítat. V obytném domě svítilo několik benzínových lamp.

Jackie ukázala na dodávku s nápisem U BURPEEHO JE KAŽDÝ DEN AKCE. „Jak se sem dostala? Přesvědčil jste manželku?“

Romeo se uculil. „To neznáte Mishu, když vás tohle napadlo. Ne, musím poděkovat Julii. Zverbovala ty svoje dva hvězdné reportéry. Ti chlapi…“

Zmlkl, protože ze sadu plného stínů vrhaných měsícem se vynořily Julia, Piper a Lissa Jamiesonová. Klopýtaly vedle sebe, držely se za ruce a všechny plakaly.

Barbie se rozběhl k Julii a chytil ji za ramena. Byla na kraji a baterka, kterou držela ve volné ruce, dopadla na zarostlý dvorek. Podívala se na něj a pokusila se usmát. „Takže vás dostali ven, plukovníku Barbaro. To je bod pro domácí tým.“

„Co se vám stalo?“ zeptal se Barbie.

To už přibíhali Joe, Benny a Norrie se svými matkami v patách. Pokřik dětí zmlkl, když uviděly, v jakém jsou tři ženy stavu. Horác se se štěkotem rozběhl k paničce. Julia si klekla a zabořila mu tvář do srsti. Horác ji očichával, pak najednou couvl. Posadil se a zavyl. Julia se na něj podívala a pak si zakryla obličej, jako by se styděla. Norrie popadla za ruku Joea zleva a Bennyho zprava. Děti vypadaly vážně a ustrašeně. Z farmy vyšli Peter Freeman, Tony Guay a Rose Twitchellová, ale nepřibližovali se. Shlukli se mezi dveřmi do kuchyně.

„Šly jsme se na to podívat,“ řekla Lissa otupěle. Její obvyklý rozjásaný postoj k nádhernému světu byl tentam. „Klekly jsme si kolem. Nahoře to má symbol, jaký jsem nikdy neviděla… není z kabaly…“

„Je odporný,“ řekla Piper a otírala si oči. „A pak na to Julia sáhla. Udělala to jenom ona, ale my… všechny…“

„Viděly jste je?“ zeptal se Zrzek.

Julia spustila ruce a podívala se na něj téměř s úžasem. „Ano. Viděla jsem je, všechny jsme je viděly. Tamty. Strašné.“

„Kožené hlavy,“ řekl Zrzek.

„Cože?“ podivila se Piper. Pak přikývla. „Ano, asi by se jim tak dalo říkat. Tváře bez tváří. Vysoké tváře.“

Vysoké tváře, pomyslel si Zrzek. Nevěděl, co to znamená, ale věděl, že je to pravda. Znovu si vzpomněl na dcery, jak si s kamarádkou Deannou vyměňují tajemství a svačinu. Pak si vzpomněl na nejlepšího kamaráda z dětství – aspoň po nějakou dobu jím byl. S Georgem se v druhé třídě hrozně pohádali – a Zrzka teď zaplavila hrůza jako vlna.

Barbie ho popadl. „Co je?“ Skoro křičel. „Co se stalo?“

„Nic. Jenom… Když jsem byl malý, měl jsem kamaráda. George Lathropa. Jeden rok dostal k narozeninám lupu. A někdy… o přestávce jsme…“

Zrzek pomohl Julii na nohy. Horác se k ní vrátil, jako by to, co ho tak vyděsilo, vyprchalo jako ta zář na dodávce.

„Co jste dělali?“ zeptala se Julia. Mluvila už zase skoro klidně. „Povídejte.“

„Bylo to na té staré základce na Hlavní ulici. Jenom dvě učebny, jedna pro první až čtvrtou třídu, druhá pro páťáky až osmáky. Hřiště bylo travnaté.“ Roztřeseně se zasmál. „Sakra, nebyla tam ani tekoucí voda, jenom latrína, které jsme říkali…“

„Perníková chaloupka,“ řekla Julia. „Já tam chodila taky.“

„My s Georgem jsme chodili za prolézačky k plotu. Byla tam mraveniště a my jsme ty mravence zapalovali.“

„O tom se nemusíte šířit, doktore,“ ozval se Ernie. „Tohle dělala spousta děcek, a dělala mnohem horší věci.“ Například Ernie s partou kamarádů jednou namočili zaběhnuté kočce ocas do benzínu a zapálili ho. Byla to vzpomínka, o kterou se s nikým nedělil, stejně jako nikomu nevyprávěl o podrobnostech své svatební noci.

Hlavně kvůli tomu, jak jsme se chechtali, když ta kočka utíkala, pomyslel si. Páni, jak my jsme se chechtali.

„Pokračujte,“ pobídla Zrzka Julia.

„Skončil jsem.“

„Neskončil,“ řekla.

„Koukněte,“ vložila se mezi ně Joanie Calvertová. „Nepochybně je to všechno hluboká psychologie, ale podle mě teď není vhodná chvíle…“

„Ticho, Joanie,“ okřikla ji Claire.

Julia nespouštěla oči ze Zrzkova obličeje.

„Proč vám na tom tak záleží?“ zeptal se Zrzek. Měl v tu chvíli pocit, že zde nejsou žádní přihlížející. Jako by zůstali sami dva.

„Prostě mi to povězte.“

„Jednoho dne, když jsme… dělali tamto… mě napadlo, že ti mravenci taky mají svoje malé životy. Vím, že to zní jako sentimentální blábol…“

Barbie řekl: „Miliony lidí po celém světě věří v totéž. Žijí podle toho.“

„Já si prostě pomyslel ‚My jim ubližujeme. Pálíme je na zemi a možná je zaživa škvaříme v jejich podzemních domečcích.‘ O těch, kteří si užili dobrodiní Georgeovy lupy přímo, nebylo sporu. Někteří se prostě přestali hýbat, ale většinou skutečně začali hořet.“

„To je hrozné,“ řekla Lissa. Znovu kroutila křížkem na krku.

„Ano, paní. A toho dne jsem Georgeovi řekl, aby s tím přestal. Jenže on nepřestal. Řekl ‚Je to lukneální válka.‘ Pamatuju si to. Ne nukleární, ale lukneální. Pokusil jsem se mu tu lupu sebrat. Dál už to znáte, porvali jsme se a lupu rozbili.“

Zmlkl. „Není to pravda, i když tehdy jsem to tak říkal a ani výprask, který mi uštědřil otec, mě nepřinutil povídat něco jiného. Ale to, co řekl rodičům George, byla pravda: já mu ten zatracený krám rozbil schválně.“ Ukázal do tmy. „Stejně tak bych rozmlátil tu krabičku, kdybych mohl. Protože teď jsme ti mravenci my a tohle je lupa.“

Ernie si znovu vzpomněl na kočku s hořícím ocasem. Claire McClatcheyová si vzpomněla, jak kdysi se svou nejlepší kamarádkou ve třetí třídě seděly na kvílející holce, kterou obě nenáviděly. Holka byla ve škole nová a měla legrační jižanský přízvuk, mluvila, jako by měla plnou pusu horké bramborové kaše. Čím víc ta nová holka brečela, tím víc se ony dvě smály. Romeo Burpee si vzpomněl, jak se opil tehdy v noci, kdy se Hillary Clintonová v New Hampshiru rozplakala. Připil televizi se slovy: „Dobře ti tak, babo zatracená, uhni z cesty a nechej chlapa dělat chlapskou práci.“

Barbie si vzpomněl na jistou tělocvičnu: pouštní vedro, pach výkalů a smích.

„Chci se taky podívat,“ rozhodl se. „Kdo jde se mnou?“

Zrzek vzdychl. „Půjdu.“

5

Zatímco se Barbie a Zrzek přibližovali ke krabičce s prapodivným symbolem a zářivým pulzujícím světlem, radní James Rennie byl v cele, ve které byl ještě večer uvězněný Barbie.

Carter Thibodeau mu pomohl zvednout Juniorovo tělo na pryčnu. „Nech mě s ním o samotě,“ řekl Velký Jim.

„Šéfe, já vím, že je vám mizerně, ale v tuhle chvíli byste se měl starat asi o stovku jiných věcí.“

„Já si to uvědomuju. A postarám se o ně. Ale nejdřív potřebuju být chvilku se synem. Pět minut. Pak můžeš sehnat pár chlapů, aby ho odvezli do pohřební služby.“

„Dobře. Upřímnou soustrast. Junior byl dobrý kluk.“

„Nebyl,“ odpověděl Velký Jim. Hovořil mírným, věcným tónem. „Ale byl to můj syn a měl jsem ho rád. A to vůbec není špatné, víš.“

Carter se zamyslel. „Vím.“

Velký Jim se usmál. „Já vím, že víš. Začínám si myslet, že ty jsi ten syn, jakého jsem měl mít.“

Carter zrudl radostí a vyklusal po schodech do brífinkové místnosti.

Když byl pryč, Velký Jim se posadil na pryčnu a položil si Juniorovu hlavu do klína. Chlapcova tvář zůstala nedotčená a Carter mu zatlačil oči. Když si člověk nevšímal krví nasáklé košile, mohl si myslet, že Junior spí.

Byl to můj syn a měl jsem ho rád.

To byla pravda. Sice byl ochoten Juniora obětovat, ale na to už existoval precedens – stačí se podívat, co se stalo na Kalvárii. A stejně jako Kristus i ten chlapec zemřel pro dobrou věc. Pokud blábolení Andrey Grinnellové napáchalo nějaké škody, lidé v městečku na všechno zapomenou, jakmile se dozvědí, že Barbie zabil několik oddaných policistů včetně jediného syna jejich vůdce. Barbie je na svobodě a nejspíš plánuje další zločiny, a to je politické plus.

Velký Jim ještě chvilku seděl, prsty česal Juniorovi vlasy a upřeně hleděl do jeho klidného obličeje. Pak mu potichu zazpíval písničku, kterou Juniorovi zpívala matka, když jako malý usínal v postýlce a hleděl na svět širokýma, zvědavýma očima. „Stříbrný měsíc je chlapcova lodička, plující po širém nebi. Plující po moři rosnatém, oblaka kolem si plují… pluj, chlapče, pluj… za moře široké…“

Tam se zastavil. Nemohl si vzpomenout na zbytek. Nadzvedl Juniorovu hlavu a vstal. Srdce mu provedlo trhaný poskok a Velký Jim zadržel dech… pak se srdce uklidnilo. Velký Jim si nejspíš bude muset nakonec zajít pro nějaké ty verapa-cosi do Andyho lékárnických zásob, ale mezitím ho čeká práce.

6

Opustil Juniora, pomalu stoupal po schodech nahoru a cestou se přidržoval zábradlí. Carter byl v brífinkové místnosti. Těla už odvezli a dvojitá vrstva rozprostřených novin vsakovala krev Mickeyho Wardlawa.

„Zajedeme na radnici, než se to tu začne hemžit policisty,“ řekl Carterovi. „Návštěvnický den začíná…“ podíval se na hodinky, „…asi za dvanáct hodin. Do té doby toho musíme hodně stihnout.“

„Já vím.“

„A nezapomeň na mého syna. Chci, aby to Bowieovi udělali pořádně. Uctivé vystavení pozůstatků a pěkná rakev. Řekni Stewartovi, že jestli uvidím Juniora v nějaké podřadné laciné kastli, zabiju ho.“

Carter čmáral do notesu. „Postarám se o to.“

„A vyřiď Stewartovi, že s ním brzo budu mluvit.“ Předními dveřmi vešlo několik policistů. Vypadali schlíple, trochu ustrašeně, velmi mladě a nezkušeně. Velký Jim se vyprostil z židle, na které se vydýchával. „Čas vyrazit.“

„Mně to vyhovuje,“ souhlasil Carter. Ale zastavil se.

Velký Jim se ohlédl. „Něco tě trápí, synu?“

Synu. Carterovi se líbilo, jak to zní. Jeho vlastní otec zahynul před pěti lety, když vrazil s dodávkou do jednoho z mostních pilířů v Leedsu, ale nebyla ho žádná velká škoda. Týral manželku i oba syny (Carterův starší bratr momentálně sloužil u námořnictva), ale Carter si to zase tolik nebral. Matka se uklidňovala kávovým likérem a Carter si vždycky dokázal trochu líznout. Ne, on na otci nesnášel, že pořád kňoural a že byl hloupý. Lidé se domnívali, že Carter je taky hloupý – sakra, dokonce i Junior si to myslel – ale on nebyl. Pan Rennie to chápal a pan Rennie rozhodně nebyl žádný kňoural.

Carter náhle věděl s jistotou, co má teď udělat.

„Mám něco, co byste možná chtěl.“

„Opravdu?“

Velký Jim předtím sešel do sklepa před Carterem, takže ten měl možnost zaskočit si do své skříňky. Teď ji otevřel a vytáhl obálku nadepsanou VADER. Podal ji Velkému Jimovi. Krvavý otisk boty z ní přímo svítil.

Velký Jim otevřel chlopeň.

„Jime,“ řekl Peter Randolph. Jeho příchodu si nikdo nevšiml, teď stál u převráceného recepčního stolu a vypadal vyčerpaně. „Myslím, že už se všechno uklidnilo, ale nemůžu najít několik těch nových policistů. Myslím, že to možná u nás zabalili.“

„To se dalo čekat,“ odtušil Velký Jim. „Je to dočasné. Vrátí se, až se všechno usadí a oni si uvědomí, že Dale Barbara nevtrhne do městečka s bandou krvežíznivých kanibalů, aby je sežral zaživa.“

„Ale s tím zatraceným Návštěvnickým dnem…“

„Zítra se skoro všichni budou chovat vzorně a já jsem přesvědčený, že budeme mít dost policistů na to, abychom se postarali o ty ostatní.“

„Co uděláme s tou tiskovou kon –“

„Nevidíš, že mám trochu naspěch? Nevidíš, Petere? Bože! Za půl hodiny přijď do zasedačky na radnici a probereme všechno, co budeš chtít. Ale v tuhle chvíli mě zatr-patr nech na pokoji.“

„Samozřejmě. Promiň.“ Peter ztuhle vycouval a z jeho postoje vyzařovala stejná uraženost jako z hlasu.

„Stůj,“ řekl Rennie.

Randolph se zastavil.

„Vůbec jsi mi nevyjádřil soustrast s úmrtím mého syna.“

„Já… je mi to moc líto.“

Velký Jim spaloval Randolpha pohledem. „To věřím.“

Když Randolph odešel, Rennie vytáhl papíry z obálky, krátce si je prohlédl a pak je zastrčil zpátky. Podíval se na Cartera s upřímnou zvědavostí. „Proč jsi mi to nedal hned? Chtěl sis to nechat?“

Když už obálka změnila majitele, neviděl Carter jinou možnost, než říct pravdu. „Jo. Aspoň nějakou dobu. Pro všechny případy.“

„Jaké případy?“

Carter pokrčil rameny.

Velký Jim dál nenaléhal. Jako člověk, který si zcela běžně uchovával spisy na každého a kohokoli, kdo by mu mohl způsobit potíže, ani naléhat nemusel. Víc ho zajímala jiná otázka.

„Proč sis to rozmyslel?“

Carter opět neviděl jinou možnost než pravdu. „Protože chci být váš člověk, šéfe.“

Velký Jim povytáhl huňaté obočí. „Aha. Víc než on?“ Trhl hlavou směrem ke dveřím, z nichž právě vyšel Randolph.

„On? Ten je k smíchu.“

„Ano.“ Ruka Velkého Jima dopadla Carterovi na rameno. „Je. Tak jdeme. A jakmile dojdeme do zasedačky na radnici, bude naším prvním bodem jednání spálení těchhle papírů.“

7

Byly opravdu vysoké. A hrozné.

Barbie je uviděl, jakmile pominul šok, který mu proudil do paží.

Jeho prvním, silným impulzem bylo krabici pustit, ale bojoval s ním a vydržel, díval se na tvory, kteří je věznili. Drželi je a mučili pro potěšení, pokud měl Zrzek pravdu.

Jejich tváře – pokud to opravdu byly tváře – se skládaly ze samých hran, ale ty byly vypolstrované a zdálo se, že se každou chvíli mění, jako by realita pod nimi neměla pevnou formu. Nepoznal, kolik jich tam je ani kde jsou. Nejdřív si myslel, že jsou čtyři, pak osm, nakonec jen dva. Budili v něm hluboký odpor, snad proto, že byli tak cizí, že je vůbec nedokázal pořádně vnímat. Část jeho mozku, která má za úkol interpretovat smyslové vjemy, nedokázala dešifrovat zprávy, které do mozku posílaly oči.

Moje oči je nemohly doopravdy vidět, ani teleskopem. Ta stvoření jsou v nějaké daleké, předaleké galaxii.

Nemohl to nijak vědět – rozum mu říkal, že majitelé té krabice mohou mít základnu pod ledem na jižním pólu nebo můžou obíhat kolem Měsíce v něčem jako hvězdné lodi Enterprise – ale věděl to. Oni byli doma… ať už to doma bylo pro ně kdekoliv. Pozorovali. A bavili se.

Museli, protože ti parchanti se smáli.

Pak se ocitl v tělocvičně ve Fallúdži. Bylo vedro, protože tam neměli klimatizaci, jenom stropní větráky, které míchaly pořád dokola sirupovitý vzduch zahuštěný odérem velbloudářů. Pustili všechny objekty výslechu až na dva abduly, kteří byli tak hloupí, že si kýchli den poté, co podomácku vyrobené bomby připravily o život šest Američanů a odstřelovač odpravil ještě jednoho, kluka z Kentucky, kterého měli všichni rádi – Carstairse. Takže začali ty abduly kopat po tělocvičně, stahovat jim šaty a Barbie by rád řekl, že odešel, jenže neodešel. Rád by řekl, že se toho aspoň nezúčastnil, jenže zúčastnil. Zmocnila se jich úplná horečka. Pamatoval si, jak kopl jednoho abdula do kostnatého, lejnem zasviněného zadku, a nechal tam červený otisk bojové boty. Oba abdulové už byli nazí. Pamatoval si, jak Emerson kopl druhého do visících cojones tak tvrdě, až mu vyletěly dopředu, a Emerson zařval To je za Carstairse, ty zasranej písečnej negře. Někdo bude brzy předávat vlajku jeho mámě posazené na skládací židličce u hrobu, zase ta stará písnička. A potom, zrovna když si Barbie vzpomněl, že technicky vzato těm mužům velí, seržant Hackermeyer vytáhl jednoho na nohy za pevně držící zbytky hidžábu, který zbyl abdulovi jako jediné oblečení, podržel ho u zdi, přiložil abdulovi k hlavě zbraň a nastala pauza a nikdo do té pauzy neřekl ne, nikdo neřekl nedělej to a seržant Hackermeyer zmáčkl spoušť a krev se rozstříkla po zdi, jako se rozstřikuje už přes tři tisíce let, a bylo to. Sbohem, abdule, nezapomeň napsat, až nebudeš mít zrovna plno práce s odpaňováním té hromady dívek.

Barbie pustil krabičku a pokusil se vstát, ale nohy ho zradily. Zrzek ho chytil a podržel, dokud neudržel rovnováhu.

„Kristepane,“ vydechl Barbie.

„Viděl jsi je, že?“

„Ano.“

„Jsou to děti? Co myslíš?“

„Možná.“ Ale to nestačilo, nevyjadřoval tím svoje hluboké přesvědčení. „Pravděpodobně.“

Pomalu se vraceli k ostatním, kteří stáli v hloučku před farmou.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Romeo.

„Ano,“ řekl Barbie. Musel si promluvit s dětmi. A s Jackie. Se Zrzkem taky. Ale ještě ne. Nejdřív musí znovu nabýt sebevládu.

„Určitě?“

„Ano.“

„Romeo, máte ještě ve skladu víc olověné fólie?“ zeptal se Zrzek.

„Jo. Nechal jsem ji na nákladní rampě.“

„Dobře,“ řekl Zrzek a půjčil si od Julie mobil. Doufal, že je Linda doma a ne ve výslechové místnosti na policejní stanici, ale víc dělat než doufat nemohl.

8

Telefonát od Zrzka byl nutně krátký, ani ne půlminutový, ale pro Lindu Everettovou byl dost dlouhý, aby obrátil tenhle příšerný čtvrtek o sto osmdesát stupňů zase ke slunci. Sedla si v kuchyni ke stolu, zakryla si rukama obličej a rozbrečela se. Dělala to co nejtišeji, protože nahoře teď místo dvou dětí byly čtyři. Přivedla s sebou děti Appletonovy, takže teď kromě Jéček měla i Áčka.

Alice a Aidan byli strašně rozrušení – panebože, kdo by nebyl – ale společnost Jéček jim pomohla. Stejně jako všeobecný příděl benadrylu. Na žádost svých holčiček jim Linda rozprostřela v pokoji spacáky a teď všichni čtyři leželi zakutaní na podlaze mezi postelemi, Judy a Aidan se navzájem objímali.

Zrovna když se začala vzpamatovávat, kdosi zaklepal na dveře do kuchyně. Jako první ji napadlo, že je to policie, i když vzhledem k tomu krveprolití a zmatku v centru ji nečekala tak brzo. Ale v tom tichém klepání nebylo nic autoritativního.

Došla ke dveřím, cestou se ještě zastavila u linky, odkud chňapla utěrku a otřela si obličej. Nejdřív návštěvníka nepoznala, hlavně protože měl jiný účes. Vlasy už nevězely v ohonu, ale spadaly Thurstonu Marshallovi na ramena, rámovaly mu obličej, takže vypadal jako postarší pradlena, která po dlouhém, perném dni dostala špatné – přímo hrozné – zprávy.

Linda otevřela dveře. Thurston chvíli zůstával na prahu. „Je Carolyn mrtvá?“ Mluvil potichu a chraptivě. Jako by ochraptěl při skandování ve Woodstocku a už nikdy se mu hlas nevrátil, pomyslela si Linda. „Opravdu je mrtvá?“

„Bohužel ano,“ řekla Linda také potichu. Kvůli dětem. „Pane Marshalle, je mi to moc líto.“

Chvíli tam dál jen tak stál. Pak se popadl za šedé lokny visící po stranách obličeje a začal se kývat dopředu a dozadu. Linda nevěřila v květnovo-prosincovou romantiku, v tomhle byla staromódní. Dávala Marshallovi a Carolyn Sturgesové nejvýš dva roky, možná jen půl roku – prostě tak dlouho, až se jim přestane kouřit z pohlavních orgánů – ale dnes večer nebylo o lásce toho muže pochyb. Nebo o tom, co ztratil.

Nevím, co mezi nimi bylo, ale ty děti to prohloubily, napadlo ji. A Kupole taky. Život pod Kupolí všechno zintenzívnil. Lindě už připadalo, že pod ní nejsou dny, ale roky. Vnější svět vybledal jako sen po probuzení.

„Pojďte dál,“ pozvala ho. „Ale buďte potichu, pane Marshalle. Děti spí. Ty moje i ty vaše.“

9

Dala mu sluneční čaj – ne studený a ani nijak zvlášť vychlazený, ale nic lepšího nemohla za daných okolností udělat. Vypil půlku, odložil sklenici, pak si promnul pěstmi oči jako dítě, které je už příliš dlouho vzhůru. Linda poznala, co se děje, snažil se ovládat, a tak jen tiše seděla a čekala.

Zhluboka se nadechl, vydechl, pak sáhl do náprsní kapsy staré modré pracovní košile, kterou měl na sobě. Vytáhl kousek koženého řemínku a svázal si jím vlasy dozadu. Vzala to jako dobré znamení.

„Povězte mi, co se stalo,“ řekl Thurston. „A jak se to stalo.“

„Neviděla jsem všechno. Kdosi mě strašně kopl do zátylku, když jsem se snažila odtáhnout vaši… Carolyn… z cesty.“

„Ale jeden policajt ji střelil, je to tak? Jeden z těch policajtů v tomhle zatraceném policajtském, bouchačkama prošpikovaném městečku.“

„Ano.“ Natáhla se přes stůl a vzala ho za ruku. „Kdosi zakřičel zbraň. A zbraň se opravdu objevila. Měla ji Andrea Grinnellová. Zřejmě ji přinesla na schůzi s úmyslem zavraždit Rennieho.“

„Myslíte, že to ospravedlňuje to, co se stalo Carolyn?“

„Bože, to ne. A to, co se stalo Andree, byla sprostá vražda.“

„Carolyn se snažila chránit děti, že?“

„Ano.“

„Děti, které ani nebyly její.“

Linda nic neřekla.

„Jenomže už byly. Její a moje. Říkejte si tomu válečná náhoda nebo kupolová náhoda, byly prostě naše, ty děti, které bychom jinak nikdy neměli. A dokud se Kupole nerozbije – jestli se to někdy stane – jsou moje.“

Linda horečně uvažovala. Dá se tomu muži věřit? Předpokládala, že ano. Zrzek mu rozhodně důvěřoval. Říkal, že ten chlap je sakra dobrý zdravotník na někoho, kdo je mimo obor tak dlouho. A Thurston nenáviděl ty, kdo byli pod Kupolí u moci. Měl k tomu důvod.

„Paní Everettová…“

„Říkejte mi Lindo.“

„Lindo, můžu se vyspat u vás na gauči? Rád bych tu byl, kdyby se v noci probudili. Jestli ne – doufám, že ne – byl bych rád, kdyby mě viděli, až ráno sejdou dolů.“

„Bez problémů. Dáme si společnou snídani. Budeme mít müsli. Mléko se ještě nezkazilo, ale dlouho už nevydrží.“

„To zní dobře. Až se děti najedí, nebudeme vás už obtěžovat. Promiňte, že to říkám, pokud jste rodačka, ale já mám Chester’s Millu po krk. Nemůžu z něj vypadnout úplně, ale mám v úmyslu pro to udělat co nejvíc. Jediný pacient v nemocnici ve vážném stavu byl Rennieho syn a toho jsem osobně kontroloval dnes odpoledne. Vrátí se, to svinstvo, co mu roste v hlavě, ho donutí se vrátit, ale mezitím…“

„Je mrtvý.“

Thurston nevypadal nijak překvapeně. „Nejspíš záchvat.“

„Ne. Zastřelen. Ve vězení.“

„Rád bych řekl, že je mi to líto, ale není.“

„Mně taky ne,“ řekla Linda. Nevěděla jistě, co tam Junior dělal, ale měla dobrou představu o tom, jak to truchlící otec překroutí.

„Odvedu děti zase k jezírku, kde jsme s Carolyn bydleli, když se to stalo. Je tam klid a určitě dokážu najít dostatek obživy, abychom nějakou dobu vydrželi. Možná docela dlouho. Třeba najdu i nějakou chatu s generátorem. Ale pokud jde o zdejší sousedské soužití,“ dodal ironicky, „končím. Alice a Aidan taky.“

„Možná bych věděla o lepším místě, kam byste mohli jít.“

„Opravdu?“ A když Linda nic neříkala, natáhl se přes stůl on a dotkl se jejích rukou. „Musíte někomu důvěřovat. Klidně to můžu být já.“

A tak mu Linda všechno pověděla, včetně toho, jak se budou muset zastavit pro roli olověné fólie u Burpeeho, než odjedou z městečka na Černý hřbet. Hovořili skoro do půlnoci.

10

Severní část McCoyovy farmy se nedala používat – kvůli těžkému sněhu z loňské zimy se střecha ocitla v salonu – ale na západní straně byla jídelna ve venkovském stylu skoro stejně dlouhá jako vagón, a právě tam se uprchlíci z Chester’s Millu shromáždili. Barbie nejdřív vyzpovídal Joea, Norrie a Bennyho. Chtěl vědět, co viděli nebo co se jim zdálo, když omdleli na okraji pásma, kterému teď říkali svítivý pás.

Joe si vzpomněl na hořící dýně. Norrie řekla, že všechno zčernalo a slunce zmizelo. Benny nejdřív tvrdil, že si nic nepamatuje. Pak si připlácl ruku na pusu. „Slyšel jsem řev,“ vzpomněl si. „Slyšel jsem, jak kdosi křičí. Bylo to hrozné.“

Mlčky o tom uvažovali. Pak Ernie řekl: „Hořící dýně nám moc nenapoví, jestli míříte semhle, plukovníku Barbaro. Jsou jich nejspíš hromady na výsluní u každé kůlny ve městě. Letos se jich urodilo hodně, je pěkný podzim.“ Odmlčel se. „Teda byl.“

„Zrzku, co vaše holčičky?“

„Skoro totéž,“ řekl Zrzek a pověděl jim, co si pamatoval.

„Zastavte Halloween, zastavte Velkou dýni,“ dumal Romeo.

„Pánové, rýsuje se mi tu vzorec,“ ozval se Benny.

„Ne-ke-cej, šerloku,“ podivila se Rose a všichni se zasmáli.

„Teď ty, Zrzku,“ řekl Barbie. „Jak to bylo, když jsi cestou sem omdlel?“

„Já jsem vlastně vůbec neomdlel,“ opravil ho Zrzek. „A tohle všechno by se dalo vysvětlit tlakem, pod kterým jsme. Skupinová hysterie – včetně skupinových halucinací – jsou celkem běžné, když se lidé dostanou do stresu.“

„Děkuji vám, doktore Freude,“ odtušil Barbie. „Teď nám pověz, co jsi viděl.“

Zrzek se dostal až k cylindru s vlasteneckými pruhy, když Lissa Jamiesonová vykřikla: „To je ten panák na trávníku před knihovnou! Má moje dlouhé tričko s citátem Warren Zevona…“

„‚Sladký domove, Alabamo, zahraj píseň od Dead Band,‘“ zarecitoval Zrzek. „A místo dlaní má zahradní hrabičky. Každopádně chytil a hořel. Pak puf, a byl pryč. Stejně jako to divné motání hlavy.“

Rozhlédl se po ostatních. Třeštili oči. „Uklidněte se, lidi, viděl jsem toho panáka nejspíš dřív, než se tohle všechno stalo, a moje podvědomí mi ho prostě přišouplo zpátky.“ Namířil prst na Barbieho. „A jestli mi ještě jednou řekneš doktor Freud, nejspíš ti jednu vrazím.“

„A viděl jste ho předtím?“ naléhala Piper. „Třeba když jste jel pro děti do školy nebo někam jinam? Protože knihovna je přímo naproti hřišti.“

„Nepamatuju se, to ne.“ Zrzek nedodal, že holčičky naposledy vyzvedával ze školy začátkem měsíce, a pochyboval, že halloweenská výzdoba se začala objevovat ve městě už tehdy.

„Teď ty, Jackie,“ řekl Barbie.

Olízla si rty. „Je to fakt důležitý?“

„Myslím, že ano.“

„Lidi hořeli,“ řekla. „A všude kouř a prosvítal jím oheň, když se kouř trochu rozptýlil. Vypadalo to, že celý svět hoří.“

„Jo,“ řekl Benny. „Lidi křičeli, protože hořeli. Už si vzpomínám.“ Najednou zabořil tvář Alvě Drakeové do ramene. Objala ho.

„Do Halloweenu pořád ještě schází pět dní,“ prohodila Claire.

Barbie řekl: „To si nemyslím.“

11

Kamna v rohu zasedací místnosti na radnici byla zaprášená a zanedbaná, ale stále se dala používat. Velký Jim se ujistil, že kouřová roura je otevřená (zrezivěle zaskřípala) a pak z obálky s krvavým otiskem boty vytáhl dokumenty Vévody Perkinse. Zalistoval papíry, zašklebil se nad tím, co vidí, a pak je hodil dovnitř. Obálku si nechal.

Carter telefonoval, mluvil se Stewartem Bowiem a vyřizoval mu, co chce Velký Jim pro svého syna, a vyřizoval mu, ať se do toho okamžitě pustí. Hodný kluk, pomyslel si Velký Jim. Může to dotáhnout daleko. Dokud si bude pamatovat, na které straně má namazaný krajíc. Lidi, kteří na to zapomněli, zaplatili. Andrea Grinnellová to zjistila dnes večer.

Na polici vedle kamen ležela krabička dřevěných zápalek. Velký Jim jednou škrtl a přiložil ji k růžku Perkinsových „důkazů“. Nechal dvířka kamen otevřená, aby mohl sledovat, jak papíry hoří. Bylo to velmi uspokojivé.

Carter přišel k němu. „Mám na drátě Stewarta Bowieho. Mám mu říct, že se mu později ozvete?“

„Dej mi ho,“ řekl Velký Jim a natáhl ruku pro telefon.

Carter ukázal na obálku. „Tohle nechcete házet do kamen, že ne?“

„Ne. Chci, abys do ní nacpal čisté papíry z fotokopírky.“

Carterovi chvíli trvalo, než pochopil. „Jako feťačka měla prostě halucinace, že?“

„Chudák ženská,“ souhlasil Velký Jim. „Zajdi dolů do protiatomového krytu, synku. Tamhle.“ Píchl palcem ke dveřím – nenápadným, až na starou kovovou plaketu s černými trojúhelníky na žlutém podkladu – kousek od kamen. „Jsou tam dvě místnosti. Na konci té druhé je malý generátor.“

„Jasný…“

„Před generátorem jsou padací dveře. Těžko se hledají, ale když se pořádně podíváš, najdeš je. Zvedni je a koukni se dovnitř. Mělo by tam být schovaných osm nebo deset kanystrů s plynem. Aspoň tam byly, když jsem se tam naposled díval. Zkontroluj to a řekni mi, kolik jich tam je.“

Čekal, jestli se Carter zeptá proč, ale ten to neudělal. Prostě se otočil, aby udělal, co mu bylo řečeno. Takže mu to Velký Jim pověděl.

„Jenom z opatrnosti, synku. Nad každým i udělej tečku a každému f udělej smyčku, to je tajemství úspěchu. A samozřejmě ještě mít boha na své straně.“

Když Carter odešel, Velký Jim zmáčkl tlačítko pro podržení hovoru… a jestli tam Stewart už nebude, pověsí ho za koule do průvanu.

Stewart tam však byl. „Jime, opravdu upřímnou soustrast,“ spustil. Vyrukoval s tím přímo, bod v jeho prospěch. „O všechno se postaráme. Přemýšlím o rakvi Věčný odpočinek – dubová, vydrží tisíc let.“

Pokračuj a přejdi k tomu dalšímu, pobízel ho Velký Jim v duchu, ale mlčel.

„A odvedeme nejlepší práci. Bude vypadat, že se každou chvíli probudí a usměje se.“

„Děkuju ti, kamaráde,“ řekl Velký Jim, a myslel si To by sakra ale neměl.

„Teď k tomu zítřejšímu útoku,“ začal Stewart.

„Kvůli tomu jsem se ti chystal volat. Ptáš se, jestli to stále platí. Takže platí.“

„Ale když se toho tolik stalo…“

„Nestalo se nic,“ přerušil ho Velký Jim. „Za což můžeme poděkovat božímu milosrdenství. Můžeš mi na to říct ámen, Stewarte?“

„Ámen,“ odpověděl Stewart poslušně.

„Byl to jenom takový mišmaš, který způsobila mentálně rozrušená žena s pistolí. Teď už večeří s Ježíšem a všemi svatými, o tom nepochybuji, protože nic z toho, co se stalo, nebyla její vina.“

„Ale Jime…“

„Nepřerušuj mě, když mluvím, Stewarte. Mohly za to ty drogy. Ty zatracené prášky jí prožraly mozek. Lidi si to uvědomí, jakmile se trochu zklidní. Chester’s Mill je požehnaný citlivými, odvážnými lidmi. Věřím, že to přečkají, vždycky byli takoví a budou. Kromě toho v tuhle chvíli nemají v hlavě jinou myšlenku, než že uvidí své nejbližší a nejdražší. Zahájení naší operace zůstává stejné, v poledne. Ty, Fern, Roger. Melvin Searles. Velet bude Fred Denton. Může si vybrat další čtyři nebo pět lidí, pokud si bude myslet, že je potřebuje.“

„Je to nejlepší člověk, jakého máš?“ zeptal se Stewart.

„Fred vyhovuje,“ odpověděl Velký Jim.

„Co takhle Thibodeau? Ten kluk, co se s tebou potlou –“

„Stewarte Bowie, když otevřeš hubu, tak ti pokaždé vypadne půlka vnitřností. Měl bys ji výjimečně zavřít a poslouchat. Mluvíme o vychrtlém feťákovi a lékárníkovi, na kterého stačí zadupat. Řekneš mi na to ámen?“

„Jo, ámen.“

„Vezměte si městské náklaďáky. Hned jak zavěsíš, sežeň Freda – musí být někde poblíž – a pověz mu co a jak. Pověz mu, že byste se měli vyzbrojit, jen tak pro jistotu. Všechny krámy celé té slavné Domácí bezpečnostní služby jsou v zadní místnosti na policejní stanici – neprůstřelné vesty a já nevím co ještě – tak aspoň k něčemu budou. Pak tam zajeďte a ty chlapíky vystrnaďte. Potřebujeme propan.“

„A co laboratoř? Říkal jsem si, že bychom ji měli spálit…“

„Zbláznil ses?“ Carter, který se právě vrátil do místnosti, se na něj překvapeně podíval. „Když jsou uvnitř uložené všechny ty chemikálie? Noviny Shumwayové jsou jedna věc, ale to skladiště je úplně jiný kotlík polívky. Radím ti, aby sis dal pozor, kamaráde, jinak si začnu myslet, že jsi stejně hloupý jako Roger Killian.“

„No dobře.“ Stewart mluvil nabručeně, ale Velký Jim počítal, že poslechne. Stejně na něj už neměl čas. Každou chvíli dorazí Randolph.

Přehlídka pitomců nikdy neskončí, pomyslel si.

„Teď pěkně a pořádně pochval boha,“ řekl Velký Jim. V duchu se viděl, jak sedí Stewartovi na zádech a zarývá mu obličej do hlíny. Byla to veselá představa.

„Chválím Boha,“ zamumlal Stewart Bowie.

„Ámen, bratře,“ řekl Velký Jim a zavěsil.

12

Náčelník Randolph přišel krátce poté a vypadal unaveně, ale ne nespokojeně. „Myslím, že pár těch mladých rekrutů jsme ztratili nadobro – Dodson, Rawcliffe a mladý Richardson jsou prostě pryč – ale většina ostatních vydržela. A mám pár nových. Joea Boxera… Stubbyho Normana… Aubreyho Towlea… jeho brácha má to knihkupectví…“

Velký Jim poslouchal tohle hlášení docela trpělivě, i když jen napůl ucha. Když Randolph konečně skončil, přisunul mu Velký Jim přes naleštěný stůl obálku VADER. „Tímhle mávala chudák stará Andrea. Koukni se.“

Randolph zaváhal, pak ohnul chlopeň a vytáhl obsah. „Jsou tu jenom prázdné papíry.“

„Pravda pravdoucí. Až zítra shromáždíš svoje lidi – přesně v sedm, na policejním oddělení, protože můžeš strýčkovi Samovi věřit, když říká, že mravenci se vydají na pochod z mraveniště hodně brzo – možná by ses měl postarat, aby jim bylo jasné, že ta ubohá ženská byla stejně pomýlená jako ten anarchista, co zastřelil prezidenta McKinleyho.“

„Není to hora?“ zeptal se Randolph.

Velký Jim strávil chvilku uvažováním, kdepak chlapeček paní Randolphové vězel, když se rozdávala vtipná kaše. Pak pokračoval. Dnes v noci už to na pořádný osmihodinový spánek nevypadalo, ale s božím požehnáním by si pět hodin mohl urvat. A věru že to potřeboval. Jeho ubohé staré srdce to potřebovalo.

„Vezměte si všechna policejní auta. V každém autě dva policajti. Ať si všichni vezmou slzáky a tasery. Ale jestli někdo vystřelí z příruční zbraně na dohled reportérů a kamer a toho zatr-paceného světa venku… Udělám si ze střev dotyčného kšandy.“

„Ano, pane.“

„Ať jedou po krajnicích sto devatenáctky, po boku těch lidí. Žádné sirény, jenom aby svítily majáky.“

„Jako při průvodu,“ doplnil Randolph.

„Ano, Petere, jako při průvodu. Prostředek silnice nechte lidem. Pokud by jel někdo autem, tak mu řeknete, aby vystoupil a šel pěšky. Vezmete si na to megafon. Chci je mít pořádně utahané, až se dostanou na místo. Unavení lidi se většinou chovají slušně.“

„Nemyslíš si, že bychom měli vyčlenit pár chlapů, aby šli pátrat po uprchlých vězních?“ Viděl, že Velkému Jimovi blýskly oči, a zvedl ruku. „Jenom se ptám, jenom se ptám.“

„No, a zasloužíš si odpověď. Přece jenom jsi náčelník. Je to tak, Cartere?“

„Jo,“ odtušil Carter.

„Odpověď zní ne, náčelníku Randolphe, protože… teď pořádně poslouchej… oni nemůžou utéct. Kolem Chester’s Millu je kupole a oni ab-so-lut-ně… sto-pro-cent-ně… nemůžou utéct. Tak, sleduješ mě zatím?“ Pozoroval, jak se Randolphovi hrne do tváří krev, a řekl: „Teď si dej pozor, jak odpovíš. Já tedy dávat pozor budu.“

„Sleduju.“

„Tak sleduj i tohle: když je Dale Barbara na svobodě, nemluvě o jeho spolupachateli Everettovi, lidi budou ještě důrazněji žádat, aby je veřejná služba ochraňovala. A i když jsme přetížení, rozhodně se vzchopíme, že?“

Randolphovi to konečně došlo. Možná nevěděl, že jeden prezident se jmenoval stejně jako hora McKinley, ale přece jen zřejmě pochopil, že Barbie v lese je jim v mnoha směrech užitečnější než Barbie v hrsti.

„Ano,“ řekl. „Vzchopíme se. Pořádně se narovnáme a potáhneme to dál. A co ta tisková konference? Jestli na ni nepůjdeš, chceš jmenovat…“

„Ne, nechci. Já budu tady na svém místě, kam patřím, budu monitorovat vývoj událostí. Pokud jde o tisk, můžou si klidně konferovat s tisícovkou lidí, kteří se nahrnou na jižní stranu městečka a nalepí se tam jako čumilové kolem staveniště. A přeju tisku hodně štěstí, aby se v tom mumraji vyznali.“

„Někdo by mohl říct věci, které pro nás nejsou zrovna lichotivé,“ poznamenal Randolph.

Velký Jim blýskl mrazivým úsměvem. „Proto nám dal bůh široká ramena, kamaráde. Kromě toho co ten nenechavý zatr-pacenec Cox nadělá? Napochoduje sem a vykáže mě z kanceláře?“

Randolph se poslušně zasmál a zamířil ke dveřím, ale pak si vzpomněl ještě na něco. „Bude tam spousta lidí a budou tam dlouho. Vojáci na své straně připravili přenosné záchody. Neměli bychom něco podobného zřídit i u nás? Myslím, že pár jich máme ve skladu. Hlavně pro opraváře silnic. Možná by Al Timmons mohl…“

Velký Jim na něj upřel pohled, který naznačoval, že policejní náčelník se patrně zbláznil. „Kdyby to bylo na mně, naši lidé by zítra zůstali v bezpečí svých domovů, místo aby se vyhrnuli z městečka jako Izraelité z Egypta.“ Pro větší důraz se odmlčel. „Jestli to na někoho přijde, tak ať se prostě vykadí v tom zatr-paceném lese.“

13

Když Randolph konečně odešel, zeptal se Carter: „Přísahám, že vám nelezu do zadku, ale můžu vám něco říct?“

„Jistě, samozřejmě.“

„Hrozně rád vás pozoruju v akci, pane Rennie.“

Velký Jim se usmál – širokým úsměvem, který mu prozářil celý obličej. „No, taky dostaneš šanci, synku. Učil ses od ostatních, teď se uč od nejlepších.“

„To mám v plánu.“

„V tuhle chvíli potřebuju, abys mě odvezl domů. Zajedeš pro mě zítra ráno přesně v osm. Pak pojedeme sem a budeme pozorovat ten cirkus na CNN. Ale nejdřív se posadíme na Obecním kopci a budeme sledovat ten exodus. Opravdu smutné: Izraelité bez Mojžíše.“

„Mravenci bez mraveniště,“ dodal Carter. „Včely bez úlu.“

„Ale ještě než pro mě zajedeš, navštívíš několik lidí. Nebo to aspoň zkusíš. Vsadil jsem se sám se sebou, že zjistíš, že nejsou doma a nikoho se nedovolili.“

„Kdo?“

„Rose Twitchellová a Linda Everettová. Manželka toho zdravotníka.“

„Já vím, kdo to je.“

„Možná bys mohl zkontrolovat i Shumwayovou. Slyšel jsem, že bydlí asi u Libbyové, té kazatelky s tím nevrlým psem. Jestli některou najdeš, vyptej se jich na naše uprchlíky.“

„Tvrdě nebo mírně?“

„Středně. Nepotřebuju tak nutně chytit Everetta a Barbaru hned teď, ale uvítal bych, kdybych věděl, kde jsou.“

Venku na schodech se Velký Jim zhluboka nadechl páchnoucího vzduchu a pak vzdychl téměř spokojeně. Carter tedy spokojený byl. Ještě před týdnem vyměňoval tlumiče a na nose měl pracovní brýle, aby mu do očí nelétaly vločky rzi z výfuků prožraných solí. Dnes už měl postavení a vliv. Trocha smradlavého vzduchu mu připadala jako malá cena za to všechno.

„Mám na tebe otázku,“ řekl Velký Jim. „Jestli nebudeš chtít odpovědět, nevadí.“

Carter se na něj podíval.

„Ta Busheyová,“ řekl Velký Jim. „Jaká byla? Byla dobrá?“

Carter zaváhal, ale pak řekl: „Ze začátku trochu suchá, ale pak se rozjela jako kolotoč na pouti.“

Velký Jim se zasmál. Znělo to kovově, jako když mince padají do zásobníku herního automatu.

14

Je půlnoc a růžový měsíc klesá k tarkerskému obzoru, kde možná bude prodlévat až do rozednění, než se promění v ducha a nakonec zmizí.

Julia se proplétala sadem k místu, kde se McCoyův pozemek svažoval po západní straně Černého hřbetu, a nijak ji nepřekvapilo, když uviděla pod jedním stromem sedět tmavší stín, který se opíral o kmen. Napravo od ní každých patnáct vteřin blýskla krabička s cizím symbolem vyrytým na víčku: nejmenší, nejpodivnější maják na světě.

„Barbie?“ zavolala potichu. „Jak se má Ken?“

„Odjel do San Franciska na pochod gayů. Vždycky jsem věděl, že ten kluk není normální.“

Julia se zasmála, pak ho vzala za ruku a políbila ji. „Příteli, jsem strašně ráda, že jste v bezpečí.“

Vzal ji do náručí a políbil ji na obě tváře, než ji pustil. Byly to dlouhé polibky. Opravdové. „Přítelkyně, taky jsem rád.“

Znovu se zasmála, ale projelo jí vzrušení skrznaskrz, od krku po kolena. Poznávala ten pocit, ale už dlouho ho nezažila. Jen klid, holka, napomínala se. Je dost mladý, aby byl tvým synem.

No, možná… kdyby otěhotněla ve třinácti.

„Všichni ostatní usnuli,“ řekla Julia. „Dokonce i Horác. Je u dětí. Házely mu klacky, až málem vláčel jazyk po zemi. Určitě si myslí, že umřel a dostal se do nebe.“

„Já se taky snažil spát. Nešlo to.“

Dvakrát už skoro zdříml, ale pokaždé se ocitl znovu v Budníku tváří v tvář Juniorovi Renniemu. Poprvé Barbie zakopl, místo aby sebou smýkl vpravo, takže dopadl na pryčnu a poskytl dokonalý cíl. Podruhé Junior hmátl mezi mřížemi nemožně dlouhou pružnou paží a chytil ho, aby ho udržel v klidu tak dlouho, aby ho mohl zabít. Po tomhle snu Barbie vyšel ze stodoly, kde spali muži, a přišel sem. Vzduch stále páchl jako místnost, v níž před půlrokem zemřel celoživotní kuřák, ale byl lepší než vzduch v městečku.

„Dole se tak málo svítí,“ poznamenala Julia. „Kdyby byla běžná noc, bylo by tam devětkrát tolik světel, i v tuhle hodinu. Pouliční osvětlení by vypadalo jako dvojí šňůra korálků.“

„Ale je tu tohle.“ Barbie jí nechal paži kolem ramen, ale zvedl volnou ruku a ukázal na svítivý pás. Nebýt Kupole, u které náhle končil, určitě by tvořil dokonalý kruh. Takhle vypadal jako podkova.

„Ano. Proč si myslíte, že se o tom Cox nezmínil? Určitě to museli vidět na satelitních fotografiích.“ Zamyslela se. „Aspoň mně to tedy neřekl. Možná se svěřil vám.“

„Ne, a udělal by to. Což znamená, že oni to nevidí.“

„Myslíte, že Kupole… co? Odfiltrovává to?“

„Něco takového. Cox, zpravodajské sítě, celý vnější svět – oni to nevidí, protože oni to vidět nemusejí. My asi ano.“

„Má Zrzek pravdu, co myslíte? Jsme jenom mravenci, které kruté děti týrají pod zvětšovacím sklem? Jaká inteligentní rasa by dovolila, aby její děti něco takového prováděly jiné inteligentní rase?“

„Za inteligentní se považujeme my, ale jejich názor? Víme, že mravenci jsou společenský hmyz – budují domov, kolonie, jsou to skvělí architekti. Tvrdě pracují, stejně jako my. Pohřbívají své mrtvé, stejně jako my. Dokonce vedou rasové války, černí proti zrzavým. To všechno víme, ale stejně nepovažujeme mravence za inteligentní.“

Přitáhla si jeho paži blíž k sobě, i když nebyla zima. „Bez ohledu na inteligenci to není správné.“

„Souhlasím. Většina lidí by taky souhlasila. Zrzek to věděl už jako dítě. Ale většina dětí nechápe svět morálně. Takové chápání se rozvíjí celé roky. Než jsou z nás dospělí, většinou odložíme dětinské záležitosti, mezi něž patří i pálení mravenců pod lupou nebo trhání muších křídel. Jejich dospělí pravděpodobně udělali totéž. Pokud si tedy někoho jako my vůbec všimnou. Kdy jste se naposledy shýbla, abyste si pořádně prohlédla mraveniště?“

„Ale stejně… kdybychom na Marsu našli mravence, nebo i jen mikroby, neničili bychom je. Protože život je ve vesmíru vzácné zboží. Všechny ostatní planety v naší soustavě jsou pustiny, proboha.“

Barbie si pomyslel, že kdyby NASA našla na Marsu život, bez jakýchkoli skrupulí by z toho života nadělala mikroskopické preparáty, aby ho mohla důkladně prostudovat, ale nahlas to neřekl. „Kdybychom byli pokročilejší ve vědě – a taky duchovně, možná přesně to je zapotřebí, když se cestuje po těch dálkách tam venku – možná bychom viděli, že život je všude. Že je tam tolik obydlených světů a inteligentních forem života, jako je mravenišť tady v městečku.“

Spočinula jeho ruka ze strany na oblině jejího prsu? Měla pocit, že ano. Už to bylo dlouho, co tam nějaká mužská ruka ležela, a bylo to velmi příjemné.

„Já jsem si jistý tím, že jsou i jiné světy než ty, které vidíme našimi titěrnými dalekohledy ze Země. Nebo i Hubbleovým teleskopem. A taky… oni nejsou přímo tady. Nejde o invazi. Jenom se dívají. A… možná… si hrají.“

„Já vím, jaké to je,“ řekla. „Být hračkou.“

Podíval se na ni. Ze vzdálenosti pro líbání. Nevadilo by jí, kdyby ji políbil. Vůbec ne.

„Jak to myslíte? Rennie?“

„Věříte, že v životě člověka se odehrávají určité definující okamžiky? Přelomové události, které nás skutečně změní?“

„Ano,“ řekl a vzpomněl si na ten červený otisk boty ve tvaru úsměvu, který zanechal na abdulově zadku. Obyčejném zadku chlapa, který žil svůj obyčejný titěrný život. „Rozhodně.“

„Mně se to stalo ve čtvrté třídě. V základní škole na Hlavní ulici.“

„Povídejte.“

„Nebude to trvat dlouho. Bylo to sice nejdelší odpoledne v mém životě, ale příběh je to krátký.“

Čekal.

„Byla jsem jedináček. Mému otci patřily místní noviny – měl pár reportérů a jednoho prodavače inzerce, ale jinak to byla docela sólovka a přesně tak se mu to líbilo. Nebylo pochyb, že to po něm převezmu, až odejde do důchodu. Věřil tomu, věřila tomu matka, moji učitelé tomu věřili a samozřejmě jsem tomu věřila i já. Moje vysokoškolské vzdělání bylo taky podrobně naplánované. Žádná venkovská liga jako Maineská univerzita, nic takového pro holčičku Ala Shumwaye. Holčička Ala Shumwaye půjde na Princeton. Když jsem chodila do čtvrté třídy, měla jsem nad postelí pověšenou princetonskou vlajku a prakticky jsem balila kufry.

Všichni – mě nevyjímaje – málem uctívali půdu, po které jsem kráčela. Tedy až na moje spolužáky. Tehdy jsem nerozuměla příčinám, ale teď se divím, jak jsem mohla být tak slepá. To já jsem seděla v první lavici a vždycky se hlásila, když paní Connaughtová položila otázku, a vždycky jsem znala správnou odpověď. Dělala jsem si úkoly předem, když jsem mohla, a nabízela se do školní služby, abych měla pochvalu navíc. Byla jsem šprtka a trochu žalobnice. Jednou nás paní Connaughtová musela nechat pár minut o samotě a když se vrátila, malému Jessiemu Vachonovi tekla krev z nosu. Paní Connaughtová řekla, že všichni musíme zůstat po škole, dokud jí někdo nepoví, kdo to udělal. Přihlásila jsem se a řekla, že to udělal Andy Manning. Andy praštil Jessieho do nosu, protože Jessie mu nechtěl půjčit gumu na kreslení. A já na tom neviděla nic špatného, protože to byla pravda. Už si to umíte představit?“

„Jste docela výmluvná.“

„Ta drobná příhoda byla poslední kapka. Netrvalo dlouho a jednoho dne, když jsem se vracela domů přes náměstí, si na mě uvnitř mostu Míru počíhala parta holek. Bylo jich šest. Vedla je Lila Stroutová, teď se jmenuje Killianová – vzala si Rogera Killiana a dobře jí tak. Nenechte si nikým namluvit, že děti si nenesou svoji zášť až do dospělosti.

Odvedly mě do parku na pódium pro kapelu. Nejdřív jsem se bránila, ale pak mě dvě z nich – Lila a Cindy Collinsová, matka Tobyho Manninga – praštily. Ne do ramene, jak to děti obvykle dělají. Cindy mě udeřila do tváře a Lila mi dala ránu přímo do pravého prsu. To teda bolelo! Zrovna mi začínala růst prsa a bolela sama o sobě.

Rozbrečela jsem se. To je obvykle signál – aspoň mezi dětmi – že věci zašly příliš daleko. Ale toho dne ne. Když jsem začala křičet, Lila řekla ‚Sklapni, nebo to bude horší‘. Poblíž nebyl nikdo, kdo by je zarazil. Bylo studené odpoledne, mrholilo, a na náměstí nikdo nebyl, jenom my.

Lila mi vrazila tak hroznou facku, že se mi spustila krev z nosu, a řekla ‚Žalobníček žaluje, a peklo se raduje! Všichni psi se seběhnou, a kousek si ukousnou!‘ Ostatní holky se smály. Prý to mám za to, že jsem to řekla na Andyho, a tehdy jsem si myslela, že to tak je, ale teď vidím, že to bylo za všechno, i za ty moje sladěné sukýnky a halenečky a dokonce i stuhy do vlasů. Ony nosily šaty, já oblečky. Andy byl prostě poslední kapka.“

„Bylo to moc zlé?“

„Padly nějaké facky. Škubaly mě za vlasy. A… plivaly na mě. Všechny. To už mi povolily nohy a já upadla na pódium. Hrozně jsem brečela a zakrývala si rukama obličej, ale stejně jsem to cítila. Sliny jsou teplé, víte to?“

„Křičely na mě učitelský mazánek a rozmazlená fiflena a nafoukaná slečinka. A potom, když už jsem si myslela, že skončily, řekla Corrie Macintoshová ‚Stáhneme jí kalhoty!‘ Protože ten den jsem měla pláťáky, takové pěkné, které mi maminka koupila z katalogu. Měla jsem je moc ráda. Byly to takové ty kalhoty, jaké byste mohl vidět u studentky Princetonu, když přechází trávník před univerzitou. Aspoň mně takové připadaly.

Tentokrát jsem se bránila usilovněji, ale ony samozřejmě vyhrály. Čtyři mě držely a Lila s Corrie mi stáhly kalhoty. Pak se Cindy Collinsová začala smát, ukazovala na mě a říkala ‚Ona má na spodních kalhotkách blbýho Púa!‘ To byla pravda, a taky Ijáčka a Klokánka. Všechny se rozřehtaly a… Barbie… já byla čím dál menší… a menší… a menší… a menší. Až se ta prkna na pódiu proměnila ve velkou plochou poušť a já byla brouk, který uprostřed uvízl. Uprostřed umíral.“

„Jinými slovy jako mravenec pod lupou.“

„To zase ne! Ne, Barbie! Bylo tam zima, ne vedro. Já jsem mrzla. Měla jsem na nohou husí kůži. Corrie řekla ‚Stáhneme jí i kalhotky!‘ Ale to bylo trochu dál, než kam byly ochotny zajít. Jako náhradní řešení Lila vzala moje krásné kalhoty a vyhodila je na stříšku nad pódiem. Pak odešly. Lila odcházela poslední. Řekla ‚Jestli budeš žalovat, vezmu si bráchův nůž a uříznu ti nos, mrcho.‘“

„Jak to dopadlo?“ zeptal se Barbie. Ano, jeho ruka určitě spočívala ze strany na jejím prsu.

„Dopadlo to tak, že nejdřív jsem byla jenom vystrašená malá holka, která se choulila na pódiu a uvažovala, jak se dostane domů, aby půlka městečka neviděla její směšné dětské prádlo. Cítila jsem se jako nejmenší, nejhloupější nicka na celém světě. Nakonec jsem se rozhodla počkat do tmy. Máma s tátou sice budou mít starost, možná zavolají i policii, ale mně to bylo jedno. Byla jsem odhodlaná počkat do tmy a pak proklouznout domů postranními ulicemi. A kdyby se někdo blížil, schovala bych se za strom.

Musela jsem na chvilku usnout, protože najednou nade mnou stála Kayla Bewinsová. Byla tam předtím s ostatními, fackovala mě, krákala za vlasy a plivala na mě. Neříkala toho tolik jako ostatní, ale účastnila se toho. Pomohla mě držet, když mi Lila s Corrie stahovaly kalhoty, a když uviděly, že jedna nohavice visí z okraje střechy, Kayla vylezla na zábradlí a přehodila ji úplně nahoru, abych na ni nedosáhla.

Prosila jsem ji, aby mi už neubližovala. Na nějakou hrdost a důstojnost jsem dávno zapomněla. Prosila jsem ji, aby mi nestahovala kalhotky. Pak jsem ji prosila, aby mi pomohla. Ona tam jenom stála a poslouchala, jako bych pro ni nic neznamenala. A já pro ni opravdu nic neznamenala. Tehdy jsem to věděla. Po letech jsem na to zapomněla, ale konkrétně tahle jistota se dostavila jako důsledek zkušenosti s Kupolí.

Nakonec jsem se vyčerpala a jenom jsem tam ležela a fňukala. Dívala se na mě ještě chvíli a pak si sundala svetr. Byl to starý hnědý pytel, který jí visel skoro ke kolenům. Byla vysoká, takže měla velký svetr. Hodila ho na mě a řekla ‚Obleč si to na cestu domů, budeš vypadat, že máš šaty.‘

Nic víc neřekla. A i když jsem s ní pak chodila do školy ještě dalších osm let – až do maturity na millské střední – už nikdy jsme spolu nepromluvily. Ale někdy ji ve snu pořád slyším říkat tu větu: Obleč si to na cestu domů, budeš vypadat, že máš šaty. A vidím její tvář. Není v ní nenávist ani zlost, ale ani soucit. Neudělala to ze soucitu a neudělala to ani proto, abych byla konečně zticha. Nevím, proč to udělala. Nevím, proč se vůbec vracela. Vy ano?“

„Ne,“ řekl a políbil ji na ústa. Polibek to byl krátký, ale teplý, vlhký a prostě skvělý.

„Proč jste to udělal?“

„Protože jste vypadala, že to potřebujete, a já za sebe to tedy potřeboval. Co se stalo potom, Julie?“

„Oblékla jsem si ten svetr a šla domů – co jiného? A rodiče čekali.“

Hrdě zvedla bradu.

„Nikdy jsem jim neprozradila, co se stalo, a oni to nikdy nezjistili. Asi týden jsem cestou do školy vídala ty kalhoty, ležely na kuželovité stříšce pódia. Pokaždé jsem cítila tu hanbu a bolest – jako bych měla v srdci nůž. Pak jednoho dne zmizely. To nezahnalo celou tu bolest, ale trochu se zlepšila. Nebyla tak ostrá, otupěla.

Nikdy jsem to na ty holky nežalovala, i když otec zuřil a až do června mi dal domácí vězení – mohla jsem chodit jenom do školy, nikam jinam. Dokonce mi zakázal školní výlet do Portlandského muzea umění, na který jsem se těšila celý rok. Řekl mi, že můžu jet na výlet a budu moci zase všude chodit, pokud řeknu jména dětí, které mě ‚týraly‘. Takové slovo použil. Já však nic neřekla a nejen proto, že držet jazyk za zuby je pro děti něco jako apoštolské přikázání.“

„Mlčela jste, protože v hloubi duše jste si myslela, že to, co se stalo, jste si zasloužila.“

„Zasloužila není správné slovo. Myslela jsem si, že jsem si o něco koledovala a zaplatila za to, což vůbec není totéž. Můj život se pak změnil. Pořád jsem dostávala dobré známky, ale přestala jsem se tolik hlásit. Nikdy jsem se nepřestala dobře učit, ale přestala jsem být šprtka. Na střední škole jsem mohla přednést závěrečný proslov, ale v druhém pololetí posledního ročníku jsem se stáhla. Jenom natolik, aby tu poctu místo mě získala Carlene Plummerová. Já ji nechtěla. Ani ten proslov, ani pozornost, která se k proslovu váže. Měla jsem pár přátel, ty nejlepší v kuřárně za střední školou.

Největší změna byla, že jsem se přihlásila na školu v Maine místo na Princeton… kam jsem už dokonce byla přijatá. Můj otec zuřil a hromoval, že jeho dcera nebude chodit na nějakou vesnickou hnojárnu, ale já si trvala na svém.“

Usmála se.

„No, trvala jsem na tom dost. Ale kompromis je tajnou přísadou lásky a já měla tatínka moc ráda. Měla jsem ráda oba. Měla jsem v plánu jít na Maineskou univerzitu v Oronu, ale v létě po maturitě jsem na poslední chvíli podala přihlášku na Bates – říká se tomu žádost za zvláštních okolností – a přijali mě. Otec mě přinutil zaplatit zpozdné z vlastního bankovního účtu, což jsem ráda udělala, protože konečně nastal trochu mír po šestnácti měsících pohraničních bojů mezi zemí Vládnoucích rodičů a malým, ale dobře opevněným knížectvím Umíněného puberťáka. Jako hlavní předmět jsem si vybrala žurnalistiku a tím jsem tu roztržku zhojila úplně… byla mezi námi opravdu pořád od toho dne na pódiu. Rodiče jenom neznali důvod. Nejsem tady v Millu kvůli tomu dni – moje budoucnost v Demokratu byla poměrně pevně narýsovaná – ale to, kým jsem, z velké části způsobil ten den.“

Znovu k němu vzhlédla, oči se jí leskly slzami a vzdorem. „Ale nejsem žádný mravenec. Já prostě nejsem mravenec.“

Znovu ji políbil. Pevně ho objala a oplatila mu, jak nejlépe dovedla. A když jí jeho ruka vytáhla blůzu z opasku kalhot a pak vklouzla přes břicho k prsu, nabídla mu i jazyk. Když se odtrhli, rychle oddechovala.

„Chceš?“ zeptal se.

„Ano. A ty?“

Vzal jí ruku a položil si ji na džíny, kde bylo naprosto zřejmé, jak moc chce.

Za chvilku už byl nad ní a opíral se o lokty. Vzala ho do ruky, aby vedla. „Musíte na mě pomalu, plukovníku Barbaro. Už jsem trochu zapomněla, jak to chodí.“

„To je jako jízda na kole,“ řekl Barbie.

Ukázalo se, že má pravdu.

15

Když bylo po všem, zůstala ležet s hlavou na jeho paži s pohledem upřeným na růžové hvězdy. Zeptala se ho, o čem přemýšlí.

Vzdychl. „O snech. Vidinách. O tamtěch. Máš u sebe svůj mobil?“

„To vždycky. A baterie krásně drží, i když nevím, jak dlouho to ještě potrvá. Komu plánuješ volat? Předpokládám, že Coxovi.“

„Předpokládáš správně. Máš jeho číslo v paměti?“

„Ano.“

Julia se natáhla pro odhozené kalhoty a odepnula od opasku telefon. Vytočila Coxe a podala telefon Barbiemu, který začal skoro okamžitě mluvit. Cox to musel vzít při prvním zazvonění.

„Zdravím, plukovníku. Tady Barbie. Jsem venku. Risknu to a prozradím vám naši lokaci. Černý hřbet. Starý McCoyův sad. Máte to na své… máte. Jistěže. A máte taky satelitní fotografie městečka, že?“

Poslouchal a pak se Coxe zeptal, jestli je na těch fotkách vidět světelná podkova obepínající hřbet a končící u hranice s TR-90. Cox odpověděl záporně a potom, soudě podle toho, jak Barbie poslouchal, žádal podrobnosti.

„Teď ne,“ řekl Barbie. „V tuhle chvíli potřebuju, abyste pro mě něco udělal, Jime, a čím dřív tím líp. Potřebujete pár chinooků.“

Vysvětlil, co chce. Cox poslouchal, pak odpověděl.

„To teď nemůžu rozebírat,“ řekl Barbie, „a nejspíš by vám to stejně nedávalo smysl. Prostě berte jako hotovou věc, že se tu děje taková hezoučká sviňárna a podle mě se každou chvíli zhorší. Možná to vydrží až do Halloweenu, jestli budeme mít štěstí. Ale myslím, že štěstí mít nebudeme.“

16

Zatímco Barbie hovořil s plukovníkem Jamesem Coxem, Andy Sanders seděl opřený o stěnu skladiště za WCIK a díval se na ty nezvyklé hvězdy. Vznášel se vysoko jako pták, spokojený jako blecha, pohodlně jako v bavlnce, na jaké přirovnání si vzpomenete. Ale pod hladinou plynul hluboký smutek – podivně klidný, skoro útěšný – jako mocná podzemní řeka. Za celý svůj prozaický, praktický, všední život nikdy nezažil předtuchu. Až dnes. Tohle byla jeho poslední noc na zemi. Až přijdou ti nenávistní muži, on a Šéf Bushey půjdou. Bylo to prosté a vlastně ne tak špatné.

„Stejně už běžím prémiové kolo,“ řekl. „Od té chvíle, co jsem si málem vzal ty prášky.“

„Copak je, Sandersi?“ Zpoza stanice vyšel po cestičce Šéf, svítil si baterkou těsně před bosé nohy. Pyžamové kalhoty se žabičkami mu stále visely na kostnatých kyčlích, ale přibylo cosi nového: velký bílý kříž. Měl ho pověšený na krku na koženém řemínku. Přes rameno si přehodil BOŽÍHO BOJOVNÍKA. Na dalším řemínku visely dva granáty uzmuté z bedýnky. V ruce, v níž nedržel baterku, měl dálkové ovládání garážových vrat.

„Nic, Šéfe,“ řekl Andy. „Jenom mluvím sám se sebou. Poslední dobou se zdá, že jsem jediný, kdo naslouchá.“

„To je blbost, Sandersi. Totální a naprostá kravská blbina. Naslouchá ti bůh. Je napojený na naši duši, stejně jako je FBI napojená na telefony. Já taky naslouchám.“

To bylo tak krásné – a útěšné – že Andyho srdce překypělo vděčností. Nabídl Šéfovi bong. „Práskni si toho svinstva. Rozfajruje ti to kotel.“

Šéf se chraptivě zasmál, zhluboka si potáhl ze skleněné trubice, podržel kouř v plicích a pak ho vykašlal. „Pecka!“ hekl. „Boží moc! Mocnější každou hodinou, Sandersi!“

„Tos vyjádřil dobře,“ souhlasil Andy. To vždycky říkala Dodee a při vzpomínce na ni mu znovu puklo srdce. Nepřítomně si otřel oči. „Kde jsi vzal ten kříž?“

Šéf ukázal baterkou k rádiové stanici. „Coggins má jeden tamhle v kanceláři. Kříž byl ve stole. Horní zásuvka byla zamčená, ale vylomil jsem ji. Víš, co tam bylo ještě, Sandersi? Nejhnusnější onanovací materiál, co jsem v životě viděl.“

„Děti?“ zeptal se Andy. Nepřekvapilo by ho to. Když ďábel posedne kněze, ten padne vskutku hluboko. Tak hluboko, že si může nasadit cylindr a i s ním podleze chřestýše.

„Něco horšího, Sandersi.“ Ztlumil hlas. „Orientálky.“

Šéf zvedl Andyho AK-47, který měl Andy položený na kolenou. Posvítil na pažbu, na kterou Andy pečlivě napsal CLAUDETTE. Vzal si na to Magic Marker z rádiové stanice.

„Moje manželka,“ vysvětlil Andy. „Byla první obětí Kupole.“

Šéf mu stiskl rameno. „Seš fakt dobrej člověk, že na ni vzpomínáš, Sandersi. Jsem rád, že nás bůh svedl dohromady.“

„Já taky.“ Andy si zase vzal bong. „Já taky, Šéfe.“

„Víš, co se asi zítra stane, že?“

Andy sevřel pažbu CLAUDETTE. Jako odpověď to stačilo.

„Nejspíš budou mít nějaké osobní pancíře, takže jestli budeme muset jít do války, miř na hlavu. Ne jednotlivou ránou, prostě je pokrop. A jestli to bude vypadat, že nás převálcují… víš, co přijde potom, že?“

„Vím.“

„Až do konce, Sandersi?“ Šéf zvedl dálkové ovládání vrat před obličej a posvítil na něj baterkou.

„Až do konce,“ souhlasil Andy. Dotkl se ovládání ústím CLAUDETTE.

17

Ollie Dinsmore se s trhnutím probudil ze zlého snu a věděl, že je něco špatně. Ležel v posteli, díval se na chabé a jaksi špinavé světlo úsvitu, které pronikalo oknem, a snažil se přesvědčit, že to byl jenom sen, hnusná noční můra, na kterou si nemohl pořádně vzpomenout. Pamatoval si jenom oheň a křik.

Ne křik. Jekot.

Laciný budík tikal na stolku u postele. Popadl ho do ruky. Tři čtvrtě na šest, a vůbec není slyšet otce popocházejícího v kuchyni. Ještě výmluvnější bylo, že nevoněla káva. Jeho otec byl vždycky vzhůru a oblečený nejpozději ve čtvrt na šest („Krávy nepočkají,“ tak znělo oblíbené heslo Aldena Dinsmorea), a v půl šesté se už vždycky vařila káva.

Dnes ráno ne.

Ollie vstal a oblékl si včerejší džíny. „Tati?“

Odpovědi se nedočkal. Jenom tikal budík a z dálky bylo slyšet bučení nespokojené krávy. Na chlapce sedla hrůza. Říkal si, že pro to není důvod, že jeho rodina – ještě před týdnem pohromadě a naprosto spokojená – přečkala už všechny tragédie, jaké bůh může dopustit, aspoň na nějakou dobu. Říkal si to, ale sám tomu nevěřil.

„Tati?“

Generátor vzadu stále běžel a Ollie viděl zelené digitální číslice na sporáku i mikrovlnce, když vešel do kuchyně, ale kávovar byl prázdný a nesvítil. Obývací pokoj byl taky prázdný. Jeho otec se díval na televizi, když šel Ollie včera večer spát, a běžela stále, i když tlumeně. Nějaký zvráceně vypadající chlapík demonstroval nový a vylepšený PodFuk. „Platíte čtyřicet dolarů za měsíc na papírové ručníky a vyhazujete ty peníze oknem,“ říkal divný chlapík z toho jiného světa, v němž na podobných věcech zřejmě záleželo.

Je venku, krmí krávy, to je všechno.

Jenomže to by přece vypnul televizi, aby ušetřil elektřinu? Měli sice velkou nádrž s plynem, ale ta věčně nevydrží.

„Tati?“

Pořád nikdo neodpovídal. Ollie přešel k oknu a podíval se ven na chlév. Nikdo tam nebyl. Se stále větším strachem prošel zadní chodbou k ložnici rodičů a odhodlával se zaklepat, ale nebylo to nutné. Dveře byly otevřené. Velká manželská postel byla rozházená (otcova přísnost na pořádek zřejmě polevila, jakmile vykročil z chléva), ale prázdná. Ollie se už chtěl otočit, ale pak uviděl něco, co ho vyděsilo. Svatební portrét Aldena a Shelley tu visíval na zdi, co si Ollie pamatoval. Teď byl pryč a zůstal po něm jenom světlejší obdélník na tapetě.

Toho se přece nemusíš děsit.

Ale musel.

Ollie šel chodbou dál. Byly tu ještě jedny dveře a ačkoli byly celý loňský rok otevřené, byly nyní zavřené. Bylo na nich přilepeno cosi žlutého. Vzkaz. Ještě než byl Ollie dost blízko, aby ho přečetl, poznal otcův rukopis. Měl by, čekávala na něj a Roryho po návratu ze školy spousta vzkazů napsaných velkými naškrábanými písmeny a všechny končily stejně:

Zameťte ve chlévě, pak si běžte hrát. Vyplejte rajčata a fazole, pak si běžte hrát. Posbírejte prádlo, co vyprala matka, a dejte pozor, ať dovnitř nenanosíte bláto. Pak si běžte hrát.

Hrát si už nepůjdu, pomyslel si Ollie zoufale.

Ale pak se naděje vrátila: třeba se mu to zdá. Copak to není možné? Po smrti bratra odraženou kulkou a sebevraždě matky by se mu přece mohlo zdát, že se probudil v prázdném domě?

Kráva znovu zabučela a dokonce i ten zvuk mu připadal jako ze sna.

Pokoj za dveřmi se vzkazem kdysi patřil dědovi Tomovi. Jelikož trpěl vleklým kongestivním srdečním selháním, odstěhoval se k nim, když už se sám neobstaral. Nějakou dobu se dokázal dobelhat až do kuchyně, aby se najedl s rodinou, ale nakonec zůstal upoutaný na lůžko, nejdřív s plastovou trubičkou vraženou do nosu – tomu se říkalo kandelábr nebo tak nějak – a pak s plastovou maskou, kterou měl na obličeji skoro pořád. Rory jednou řekl, že vypadá jako nejstarší astronaut na světě a máma mu za to vlepila pohlavek.

Nakonec se všichni střídali ve vyměňování kyslíkových nádržek a jednou v noci máma našla dědu mrtvého na podlaze, jako by se snažil vstát a umřel na to. Zakřičela na Aldena, ten přišel, podíval se, poslechl si staříkův hrudník a pak vypnul kyslík. Shelley Dinsmoreová se rozplakala. Od té doby byl pokoj skoro pořád zavřený.

Promiň, stálo na vzkazu na dveřích. Běž do města, Ollie. Morganovi nebo Dentonovi nebo reverendka Libbyová tě vezmou k sobě.

Ollie se dlouho na vzkaz díval, pak otočil knoflíkem dveří rukou, která mu připadala cizí, a jen doufal, že tam nebude svinčík.

Nebyl. Jeho otec ležel na dědově posteli s rukama propletenýma na hrudi. Vlasy měl učesané stejně, jako když se chystal do městečka. Pod rukama měl svatební obrázek. V rohu pořád stála jedna dědova stará zelená kyslíková láhev. Alden pověsil přes ventil svou čepici s nápisem Red Sox ŠAMPIÓNI SVĚTOVÉ SÉRIE.

Ollie zatřásl otci ramenem. Cítil alkohol a na několik vteřin v jeho srdci ožila naděje (vždycky urputná, někdy nesnesitelná). Možná byl jenom opilý.

„Tati? Tati? Probuď se!“

Ollie necítil na tváři dech a teď viděl, že otec nemá úplně dovřené oči. Mezi horním a dolním víčkem prosvítaly srpečky bělma. Taky se tu vznášel pach toho, čemu jeho matka říkávala eau de moč.

Jeho otec se učesal, ale při umírání si stejně jako zesnulá manželka počural kalhoty. Ollieho napadlo, jestlipak by to otce zadrželo, kdyby to věděl.

Pomalu vycouval od postele. Teď měl mít pocit, že je to zlý sen, ale ten pocit se nedostavoval. Teď prožíval zlou skutečnost a z něčeho takového se člověk nemůže probudit. Žaludek se mu sevřel a do krku mu stoupl sloupec hnusné tekutiny. Vyběhl do koupelny, kde v zrcadle spatřil vytřeštěného vetřelce. Skoro zaječel, než se v zrcadle nad umyvadlem poznal.

Klekl si před mísu, chytil se madel, kterým s Rorym říkali dědova kriplbradla, a zvracel. Když to ze sebe dostal, spláchl (díky generátoru a dobré hluboké studni spláchnout mohl), sklapl víko a posadil se na ně. Celý se třásl. Vedle něj, v umyvadle, ležely dvě lahvičky dědových prášků a láhev Jacka Danielse. Všechny lahvičky i láhev byly prázdné. Ollie zvedl jednu lékovku. Na etiketě stálo PERCOCET. S tou druhou se ani neobtěžoval.

„Teď jsem sám,“ řekl.

Morganovi nebo Dentonovi nebo reverendka Libbyová tě vezmou k sobě.

Ale on nechtěl, aby ho někdo bral k sobě – připomínalo to činnost, kterou někdy jeho máma provozovala s šatstvem na šicím stroji – nebo to bylo zabírání? Někdy tuhle farmu nenáviděl, ale vždycky ji víc miloval. Farma ho měla. Farma a krávy a hromada dříví. Byly jeho a on jejich. Věděl to, stejně jako věděl, že Rory odejde za nějakou zářivou a úspěšnou kariérou, nejdřív na vysokou a potom do nějakého dalekého města, kde bude chodit do divadla a uměleckých galerií a tak. Jeho mladší bratr byl dost chytrý, aby se prosadil ve velkém světě. Ollie by možná byl dost chytrý, aby si udržel náskok před půjčkami a kreditkami, ale víc ne.

Rozhodl se, že půjde ven a nakrmí krávy. Dá jim dvojitou dávku míchanice, pokud ji budou žrát. Možná některá bude chtít podojit. Jestli ano, mohl by si dát přímo od cecku, jak to dělával jako malý kluk.

Potom půjde po tom velkém poli co nejdál a bude házet kamení na Kupoli, dokud se nezačnou objevovat lidi, co přišli navštívit příbuzné. Velká akce, řekl by jeho otec. Ale Ollie nechtěl nikoho vidět, snad jenom vojína Amese z Jižní Kauolíny. Věděl, že možná přijde teta Lois a strýček Scooter – bydleli kousek odsud v New Gloucesteru – co by řekl, kdyby skutečně přišli? Ahoj, strýčku, všichni jsou mrtví kromě mě, díky, žes přišel?

Ne, jakmile začnou přicházet lidi z druhé strany Kupole, nejspíš půjde na kopeček, kde ležela pochovaná máma, a poblíž vykope novou jámu. To ho zaměstná a než bude čas jít do postele, možná se unaví natolik, že dokáže usnout.

Kyslíková maska dědy Toma visela na háčku na dveřích do koupelny. Jeho matka ji pečlivě omyla a pověsila. Kdoví proč. Při pohledu na ni mu konečně pravda došla v celém rozsahu a bylo to, jako když piáno dopadne na mramorovou podlahu. Ollie si přimáčkl ruce na obličej a začal se na záchodové míse s nářkem kývat dopředu a dozadu.

18

Linda Everettová zabalila dvě obrovské plátěné tašky konzerv a skoro je postavila ke dveřím, když se rozhodla, že je nechá v komoře, dokud nebudou s Thurstonem a dětmi přichystaní k odjezdu. Když si všimla, že po příjezdové cestě přichází mladý Thibodeau, byla ráda, že to tak udělala. Ten mladík ji děsil k smrti, ale musela by se bát mnohem víc, kdyby uviděl dvě tašky plné polévek, fazolí a tuňáka.

Jedete někam, paní Everettová? Popovídáme si o tom.

Potíž byla v tom, že ze všech těch nových policistů, které Randolph nabral, byl Thibodeau jediný chytrý.

Proč nemohl Rennie poslat Searlese?

Protože Melvin Searles je blbec. Elementární, můj drahý Watsone.

Vyhlédla kuchyňským oknem na zadní dvorek a viděla, že Thurston houpe Jannie a Alici na houpačkách. Audrey ležela poblíž s čumákem na tlapě. Judy a Aidan seděli na pískovišti. Judy držela Aidana kolem ramen a zřejmě ho utěšovala. Linda ji za to milovala. Doufala, že dokáže pana Cartera Thibodeaua uspokojit a vyprovodit dřív, než těch pět lidí vzadu zjistí, že tu je. Naposledy hrála na vysoké Stellu z Tramvaje do stanice Touha, ale dnes ráno stane na jevišti znovu. Jediná dobrá kritika, po jaké toužila, bylo zachování svobody pro sebe a lidi na dvorku.

Proběhla obývacím pokojem a než otevřela dveře, nasadila na tvář vhodně úzkostný výraz, jak doufala. Carter stál na rohožce s pozvednutou pěstí, právě se chystal zaklepat. Musela trochu zaklonit hlavu. Byla vysoká sto sedmdesát dva centimetrů, ale on byl víc než o patnáct centimetrů vyšší.

„No, koukněte na sebe,“ usmíval se. „Celá rozzářená a načinčaná, a to ještě nemáme ani půl osmé.“

Neměl moc chuti se usmívat, nebylo to moc úspěšné ráno. Ta kazatelka byla pryč, novinářská mrcha taky, jejich dva věrní reportéři zřejmě taky zmizeli a totéž platilo o Rose Twitchellové. Restaurace byla otevřená a mladý Wheeler obstarával kšeft, ale říkal, že nemá tušení, kde by Rose mohla být. Carter mu věřil. Anson Wheeler vypadal jako pes, který zapomněl, kam si zahrabal oblíbenou kost. Soudě podle strašlivých pachů linoucích se z kuchyně neměl tušení ani o správném vaření. Carter obešel restauraci dozadu a podíval se, jestli tam stojí služební dodávka. Nestála. Nijak ho to nepřekvapilo.

Po restauraci zašel do obchodního domu, bušil nejdřív vpředu, pak vzadu, kde nějaký nedbalý prodavač nechal venku hromadu rolí střešní krytiny nějakému dlouhoprstému Harrymu. Jenomže když se nad tím člověk zamyslel, kdo by se namáhal se střešní krytinou v městečku, kde už neprší?

Carter si myslel, že dům Everettových také bude pustý, a zašel tam jenom proto, aby mohl říct, že splnil šéfovy příkazy do puntíku. Ale když přicházel po příjezdové cestě, uslyšel zezadu děti. Taky tu stála její dodávka. Určitě byla její, na přístrojové desce seděl mobilní světelný maják. Šéf řekl mírný výslech, ale jelikož Linda Everettová byla jediná, koho našel, byl Carter toho názoru, že by mohl trochu přitvrdit. Ať se to Everettové bude líbit nebo ne – a to nebude – bude muset odpovědět nejen za sebe, ale i za ty, které Carter nenašel. Ale než stačil otevřít pusu, ona už mluvila. Nejenže mluvila, ale brala ho za ruku a vlastně ho táhla dovnitř.

„Našli jste ho? Prosím tě, Cartere, je Zrzek v pořádku? Jestli ne…“ Pustila jeho ruku. „jestli ne, mluv radši potichu, děti jsou vzadu a já nechci, aby se rozrušily víc, než už jsou.“

Carter prošel kolem ní do kuchyně a vykoukl oknem nad dřezem. „Co tady dělá ten hipícký doktor?“

„Přivedl sem děti, o které se stará. Carolyn je včera večer vzala na tu schůzi a… však víš, co se jí stalo.“

Tohle brebentění bylo to poslední, co Carter očekával. Možná že přece jenom nic nevěděla. Fakt, že včera večer byla na schůzi a dnes ráno je pořád tady, rozhodně mluvil v její prospěch. Nebo se ho možná jenom snaží vyvést z rovnováhy. Pokouší se o, jak se tomu říká, preventivní útok. Vyloučit se to nedalo, byla chytrá. Stačilo se na ni podívat a bylo to každému jasné. Taky byla docela pěkná, na postarší babu.

„Našli jste ho? Nebo mu Barbara…“ Snadno nechala hlas zadrhnout. „Nebo mu Barbara něco udělal? Zranil ho a nechal někde ležet? Můžeš mi říct pravdu.“

Otočil se k ní s mírným úsměvem, zalitý rozptýleným světlem z okna. „Ty první.“

„Cože?“

„Řekl jsem, že ty první. Ty mně řekneš pravdu.“

„Já vím jenom to, že je pryč.“ Svěsila ramena. „A ty nevíš, kde je. Vidím, že to nevíš. Co když ho Barbara zabije? Co když už ho za –“

Carter ji popadl, prudce ji otočil, jako by s ní vytáčel čtverylku na tancovačce, a zkroutil jí paži za zády, až jí zapraskalo v rameni. Byl to tak přízračně rychlý a plynulý pohyb, že Linda neměla tušení, k čemu se chystá, dokud to neudělal.

On to ví! Ví a ublíží mi! Bude mě týrat, dokud neprozradím…

Ucítila na uchu jeho horký dech. Když promluvil, zalechtalo ji na tváři strniště, až se roztřásla.

„Nezkoušej oblafnout blafáka, mámo.“ Zaznělo to trochu hlasitěji než šeptem. „Ty a Wettingtonová jste vždycky držely při sobě – bok po boku, koza vedle kozy. Chceš mi vykládat, že nevíš, že se chystala tvýho manžílka vysvobodit? Tohle mi chceš namluvit?“

Škubl jí paží ještě výš a Linda se musela kousnout do rtu, aby zadržela výkřik. Děti byly kousek od ní, Jannie volala přes rameno, aby Thurston houpal výš. Kdyby zaslechli z domu výkřik…

„Kdyby mi to řekla, pověděla bych to Randolphovi,“ lapala po dechu. „Myslíš, že bych riskovala, že se Zrzkovi něco stane, když nic neprovedl?“

„Provedl toho spousty. Vyhrožoval, že šéfovi nedá léky, pokud neodstoupí. Zasraně ho vydíral. Slyšel jsem to na vlastní uši.“ Znovu jí trhl paží. Potichu zasténala. „Nemáš k tomu co říct? Mámo?“

„Možná to udělal. Neviděla jsem ho, ani s ním nemluvila, tak jak to mám vědět? Ale městečko teď nemá lepšího doktora. Rennie by ho nepopravil. Barbaru možná, ale Zrzka ne. Já to věděla a ty to určitě víš taky. Tak mě pusť.“

Chvilku to vypadalo, že to udělá. Všechno to zapadalo do sebe. Pak dostal lepší nápad a došel k dřezu. „Předkloň se, mámo.“

„Ne!“

Škubl jí paží nahoru. Měla pocit, že hlavice ramenního kloubu se vytrhne z jamky. „Řekl jsem předkloň se. Jako by sis chtěla umýt ty svoje pěkný blond vlasy.“

„Lindo?“ zavolal Thurston. „Jak jsi na tom?“

Ježíši, jenom ať se neptá na potraviny. Prosím tě, Ježíši.

A pak ji napadlo něco jiného: kde jsou kufry dětí? Každá holčička si zabalila svůj malý kufřík. Co když stojí v obývacím pokoji?

„Řekni mu, že jsi v pohodě,“ nařídil jí Carter. „Nechceme přece do toho zatahovat toho hipíka. Ani děti. Nebo jo?“

Panebože, to ne. Ale kde jsou jejich kufry?

„Jsem v pohodě!“ zavolala.

„Už budeš hotová?“ zavolal.

Thurstone, proboha mlč!

„Potřebuju ještě pět minut!“

Thurston vypadal, že by chtěl říct ještě něco, ale pak se vrátil k houpačkám.

„Dobrá práce.“ Teď se k ní tiskl a měl erekci. Cítila to na zadku přes džíny. Měl ho velký jako hasák. Pak se odtáhl. „Hotová s čím?“

Málem řekla se snídaní, ale použité misky už byly v dřezu. Na chvíli jí v hlavě dunělo prázdnotou a skoro si přála, aby se o ni znovu opřel tím svým zatraceným utahovákem, protože když se muži zabývají svými hlavičkami, ty velké se přepnou na testovací režim.

Ale on jí znovu trhl paží. „Mluv se mnou, mámo. Potěš tatínka.“

„Sušenky!“ vyjekla. „Slíbila jsem, že udělám sušenky. Děti je chtěly!“

„Sušenky bez elektřiny,“ dumal. „Nejlepší trik tohoto týdne.“

„Ty jsou nepečené! Koukni se do špajzu, parchante jeden!“ Kdyby se podíval, opravdu by našel na polici krabici se směsí pro nepečené ovesné sušenky. Ale samozřejmě kdyby se podíval dolů, uviděl by taky zásoby, které nabalila. A to by asi udělal, kdyby si všiml, kolik polic ve spíži je poloprázdných nebo prázdných.

„Ty nevíš, kde je.“ Znovu se na ni přimáčkl tou boulí. Kvůli té škubavé bolesti v rameni si toho skoro nevšimla. „Seš si jistá.“

„Ano. Myslela jsem, že to víš ty. Myslela jsem, žes mi přišel říct, že se mu něco stalo nebo je m-m –“

„Myslím, že mi lžeš, až se ti od toho pěkného kulatého zadku práší.“ Škubl jí paží ještě výš a bolest to byla nesnesitelná, stejně jako potřeba zakřičet. Ale nějak to vydržela. „Myslím, že toho víš hodně, mámo. A jestli mi to nepovíš, vytrhnu ti ruku přímo z kloubu. Tak poslední šance. Kde je?“

Linda už se smířila s tím, že jí zlomí ruku nebo rameno. Možná obojí. Otázka zněla, jestli se dokáže ovládnout a nekřičet, protože pak by se okamžitě přiřítil Thurston a Jéčka. S hlavou skloněnou, vlasy visícími do dřezu, řekla: „Přímo v prdeli. Nechceš mi ji políbit, hajzle? Třeba Zrzek vykoukne a zamává ti.“

Místo aby jí zlomil ruku, Carter se zasmál. To bylo vlastně dobré znamení. A uvěřil jí. Nikdy by se s ním neodvážila takhle mluvit, kdyby neříkala pravdu. Jenom litoval, že má na sobě levisky. Ošukání by stejně asi nepřipadalo v úvahu, ale rozhodně by se dostal mnohem blíž, kdyby měla sukni. Ale hupsnout si aspoň nasucho není nejhorší způsob, jak zahájit Návštěvnický den, i když to bude o džíny místo o pěkné měkké kalhotky.

„Stůj klidně a drž hubu,“ řekl. „Jestli to dokážeš, možná z toho vyjdeš v jednom kuse.“

Uslyšela cinkot přezky u kalhot a zadrnčení zipu. Pak se o ni začal otírat v místech, kde se o ni otíral už předtím, jenomže teď bylo mezi nimi mnohem méně látky. Ve vzdáleném koutku duše byla ráda, že si aspoň vzala úplně nové džíny. Mohla doufat, že se Carter pořádně odře.

Hlavně aby sem nepřišly Jéčka a takhle mě neviděly.

Najednou se k ní přimáčkl pevněji a prudčeji. Ruka, kterou jí nedržel za paži, zašátrala po jejím prsu. „Hele, mámo,“ mumlal. „Hele, hele, no páni.“ Cítila, jak jde do křeče, ale necítila vlhkost, která po takových křečích následuje, jako po dni následuje noc. Džíny na to byly příliš silné, díky bohu. Za chvilku tlak na její paži povolil. Nejradši by brečela úlevou, ale neudělala to. Neudělá. Otočila se. Už si zapínal kalhoty.

„Možná by sis chtěla převlíct ty džíny, než se pustíš do sušenek. Aspoň já bych to na tvým místě udělal.“ Pokrčil rameny. „Ale kdo ví – třeba se ti to tak líbí. Každý má svoje gusto.“

„Takhle teď dbáte na dodržování zákona? Takhle chce tvůj šéf, abys dodržoval zákon?“

„Ten na detaily nehledí, je to formát.“ Carter se otočil ke spíži a její uhánějící srdce se zastavilo. Pak se podíval na hodinky a zatáhl si zip. „Zavolej Renniemu nebo mě, jestli se tvůj manžel ozve. Nic lepšího nemůžeš udělat, to mi věř. Jestli nezavoláš a já to zjistím, další dávka poputuje rovnou do tvý starý kundy. Ať se budou děcka dívat nebo ne. Mně publikum nevadí.“

„Vypadni dřív, než sem přijdou.“

„Popros, mámo.“

Těžce polykala, ale věděla, že Thurston se na ni brzy přijde podívat, a tak to ze sebe dostala. „Prosím.“

Zamířil ke dveřím, pak se podíval do obývacího pokoje a zastavil se. Uviděl malé kufříky. Byla si tím jistá.

Ale on myslel na něco jiného.

„A vrať ten světelný maják, co jsem viděl u tebe v dodávce. Jestli jsi náhodou zapomněla, tak máš padáka.“

19

Byla nahoře, když za tři minuty vešel Thurston s dětmi. Ze všeho nejdřív nakoukla do dětského pokoje. Cestovní kufříky měly na postelích. Z jednoho trčel Judyin medvídek.

„Hej děti!“ zavolala dolů radostně. Vždycky veselá, to bylo její. „Prohlížejte si nějaké obrázkové knížky, já jsem za chvilku dole!“

Thurston došel k patě schodiště. „Už bychom opravdu měli…“

Všiml si jejího výrazu a zarazil se. Kývla na něj, aby šel blíž.

„Mami?“ zavolala Janelle. „Můžeme si vzít poslední pepsi, když se o ni rozdělím?“

I když by za běžných okolností zamítla nápad vzít si pepsi tak brzo, odpověděla: „Klidně, ale nic nerozlijte!“

Thurston vyšel do půlky schodů. „Co se stalo?“

„Mluvte potichu. Byl tu policajt. Carter Thibodeau.“

„Ten statný vysoký s těmi širokými rameny?“

„Přesně ten. Přišel mě vyslýchat…“

Thurston zbledl a Linda věděla, že si v duchu přehrává, co na ni volal, když si myslel, že je sama.

„Myslím, že už jsme v bezpečí,“ řekla, „ale potřebuji, abyste se šel přesvědčit, že opravdu odešel. Šel pěšky. Podívejte se na ulici a přes zadní plot na dvorek Edmundsenových. Musím si převléct kalhoty.“

„Co vám udělal?“

„Nic!“ zasyčela. „Jenom se přesvědčte, jestli odešel, a jestli ano, okamžitě práskneme do bot.“

20

Piper Libbyová pustila krabičku, odsedla si a zadívala se na městečko očima, které přetékaly slzami. Myslela na všechny ty modlitby k Tomu, kdo tam není. Teď věděla, že to byl jenom hloupý, intelektuálský vtip, a ukázalo se, že se ten vtip obrátil proti ní. Někdo tam byl. Jenže to nebyl Bůh.

„Viděla jste je?“

Lekla se. Kousek od ní stála Norrie Calvertová. Vypadala hubenější. Taky starší a Piper viděla, že jednoho dne bude Norrie krásná. Pro chlapce, se kterými kamarádila, už nejspíš krásná byla.

„Ano, zlatíčko, viděla.“

„Má Zrzek a Barbie pravdu? Jsou tamti lidi jenom děti?“

Piper si pomyslela Možná je zapotřebí dítě, aby poznalo dítě.

„Nejsem si stoprocentně jistá, zlato. Zkus to sama.“

Norrie se na ni podívala. „Jo?“

A Piper – i když nevěděla, jestli dělá dobře nebo špatně – přikývla. „Jo.“

„Jestli… já nevím… jestli začnu být divná nebo tak něco, odtáhnete mě od toho?“

„Ano. A nemusíš to zkoušet, jestli nechceš. Nejde tu o důkaz odvahy.“

Ale pro Norrie to důkaz odvahy byl. A byla zvědavá. Klekla si do vysoké trávy a pevně uchopila krabičku z obou stran. Okamžitě jí projel šok. Hlavou trhla dozadu tak prudce, až Piper slyšela, jak jí v krku zapraskaly obratle. Už se po dívce natahovala, ale pak ruku spustila, protože se Norrie uvolnila. Brada jí klesla na hrudní kost a oči, které byly pevně zavřené, když ji šok zasáhl, se znovu otevřely. Byly vzdálené a zamžené.

„Proč to děláte?“ zeptala se. „Proč?“

Piper naskočila na pažích husí kůže.

„Povězte mi to!“ Norrie z jednoho oka skápla slza a dopadla na krabičku. Slza zasyčela a pak zmizela. „Povězte mi to!“

Ticho se protahovalo. Zdálo se velmi dlouhé. Pak dívka krabičku pustila a zhoupla se dozadu, až se posadila zadkem na paty. „Děti.“

„Určitě?“

„Určitě. Nepoznám, kolik jich je. Pořád se měnily. Mají nasazené kožené klobouky. Jsou zlomyslné. Mají taky brýle a dívají se do své krabičky. Jenomže ta jejich je jako televize. Vidí všechno, v celém městečku.“

„Jak to víš?“

Norrie bezmocně zavrtěla hlavou. „To nevím, ale je to určitě pravda. Jsou to zlé děti, zlomyslné. Už nikdy na tu krabičku nechci sahat. Cítím se hrozně špinavá.“ Rozplakala se.

Piper ji objala. „Když ses jich ptala proč, co říkaly?“

„Nic.“

„Co myslíš, slyšely tě?“

„Slyšely. Ale bylo jim to jedno.“

Zezadu se ozval pravidelný dusot a stále sílil. Od severu se blížily dva transportní vrtulníky a téměř se dotýkaly špiček stromů v TR-90.

„Měli by dávat pozor na Kupoli, nebo se rozmlátí jako ten tryskáč!“ vykřikla Norrie.

Vrtulníky se nerozbily. Doletěly na okraj bezpečného letového prostoru v zhruba tříkilometrové vzdálenosti a tam začaly klesat.

21

Cox řekl Barbiemu o staré zásobovací cestě, která vedla z McCoyova sadu na hranici TR-90, a řekl, že stále vypadá průjezdná. Barbie, Zrzek, Romeo, Julia a Peter Freeman po ní jeli v pátek kolem půl osmé ráno. Barbie Coxovi věřil, ale už tolik nevěřil fotkám staré nákladní cesty pořízeným z výšky tři sta kilometrů, takže si vzali dodávku, kterou Ernie Calvert ukradl z parkoviště Velkého Jima Rennieho. Té by se Barbie s klidným srdcem vzdal, kdyby někde uvízl. Peter neměl fotoaparát. Jeho digitální nikon přestal fungovat, jakmile se přiblížil ke krabičce.

„ET nemá rád paparazzi, brácho,“ řekl Barbie. Považoval to za poměrně vtipnou hlášku, ale pokud šlo o foťáky, ztrácel Peter smysl pro humor.

Dodávka, která kdysi patřila telefonní společnosti, dojela ke Kupoli, a teď se jejich pětice dívala, jak dva mohutné CH-47 dusají k zarostlé louce na straně TR-90. Silnice tam pokračovala a rotory chinooků zvedaly mohutná mračna prachu. Barbie a ostatní si stínili oči, ale byl to pouhý instinkt, zde zbytečný. Prach se vzdouval jen po Kupoli a pak se odvalil na druhou stranu.

Vrtulníky pomalu dosedaly s půvabem obézních dam, které se usazují na divadelních sedadlech, která jsou pro jejich zádě příliš malá. Barbie uslyšel pekelné zaskřípání kovu o vyčnívající skálu a vrtulník vlevo sebou smýkl třicet metrů stranou, než to zkusil znovu.

Z otevřeného poklopu prvního vrtulníku kdosi vyskočil a rázně prošel mračnem zvířeného štěrku, cestou ho netrpělivě rozháněl rukou. Barbie by poznal toho pořízka, který se s ničím nemaže, kdekoliv. Cox zpomalil, když se přiblížil, a napřáhl ruku jako slepec, který pátrá ve tmě po překážkách. Pak už otíral na své straně prach.

„Rád vás vidím dýchat volný vzduch, plukovníku Barbaro.“

„Ano, pane.“

Cox přelétl pohledem ostatní. „Zdravím, slečno Shumwayová. Zdravím i ostatní Barbarovy přátele. Chci slyšet všechno, ale bude to muset být rychle – mám na druhé straně městečka jedno menší šou a chci být u toho.“

Cox píchl palcem přes rameno, kde už začali vykládat náklad: desítky větráků Air Max s připojenými generátory. Byly veliké, všiml si Barbie s úlevou, takové se používají na sušení tenisových kurtů a závodišť, když hrozně leje. Každý byl připevněný na vlastní pojízdné platformě opatřené dvěma koly. Generátory vypadaly nanejvýš na dvacet koňských sil. Barbara doufal, že to bude stačit.

„Za prvé chci, abyste mi řekl, že tohle nebude nezbytné.“

„Nevím to jistě,“ řekl Barbie, „ale bojím se, že bude. Mohli byste rozestavit další u sto devatenáctky, kde se mají setkat místní se svými příbuznými.“

„Dneska do večera,“ slíbil Cox. „Dřív to nestihneme.“

„Vezměte jich pár tady odsud,“ naléhal Zrzek. „Jestli je budeme potřebovat všechny, tak stejně budeme v maximálním průseru.“

„To nejde, synu. Leda bychom mohli přeletět vzdušný prostor nad Chester’s Millem, ale kdyby to šlo, žádný problém by nebyl, že. A rozestavit řadu průmyslových větráků s generátory tam, kde budou návštěvníci, by jaksi mařilo původní záměr. Nikdo by nic neslyšel. Tyhle mašiny jsou fakt hlasité.“ Pohlédl na hodinky. „Tak kolik mi toho můžete říct během patnácti minut?“

HALLOWEEN PŘICHÁZÍ PŘEDČASNĚ

1

Ve tři čtvrtě na osm přijela zánovní zelená Honda Odyssey Lindy Everettové k nákladní rampě za Burpeeho obchodním domem. Thurston seděl vedle ní. Děti (příliš zamlklé na to, že se vydávaly vstříc dobrodružství) seděly na zadních sedadlech. Aidan objímal Audrey hlavu. Audrey nejspíš vycítila chlapcovu úzkost, takže to trpělivě snášela.

Linda měla v rameni stále prudké bolesti, přestože si vzala tři aspiriny, a nemohla vyhnat z hlavy obličej Cartera Thibodeaua. Ani jeho odér: směs potu a kolínské. Neustále čekala, že ji dožene v některém policejním autě a zablokuje jí ústupovou cestu. Další dávka ti poputuje rovnou do tvý starý kundy. Ať se budou děcka dívat nebo ne.

On by to udělal. Udělal. A protože nemohla z městečka utéct na druhý konec světa, nemohla se dočkat, až mezi ní a Rennieho novým Pátkem bude největší možná vzdálenost.

„Vezměte celou roli a nůžky na plech,“ řekla Thurstonovi. „Jsou pod krabicí na mléko. Zrzek mi to říkal.“

Thurston už otvíral dveře, ale zastavil se. „To nemůžu. Co když je bude potřebovat ještě někdo?“

Nechtěla se hádat. Nejspíš by na něj nakonec začala ječet a vyděsila by děti.

„Jak chcete. Jenom si pospěšte. Tady je to jak ve slepém kaňonu.“

„Budu spěchat co nejvíc.“

Přesto se zdálo, že mu trvá celou věčnost, než nastříhal olověnou fólii na kusy, a Linda se musela ovládat, aby se nevyklonila z okna a nezeptala se ho, jestli se jako puntičkářská stará dáma už narodil nebo do ní vyrostl.

Mlč, prosím tě. Včera večer ztratil někoho, koho miloval.

Ano, ale jestli si nepospíší, Linda může ztratit všechno. Na Hlavní ulici se už objevovali lidé, kteří mířili na sto devatenáctku a k Dinsmoreově farmě, protože si chtěli zajistit nejlepší místa. Linda nadskočila pokaždé, když policejní megafon zaburácel: „NA TÉTO SILNICI NEJSOU AUTA POVOLENA! POKUD NEJSTE TĚLESNĚ POSTIŽENÍ, MUSÍTE JÍT PĚŠKY!“

Thibodeau byl chytrý a něco větřil. Co když se vrátil a všiml si, že její auto je pryč? Bude ho hledat? Thurston zatím dál stříhal kusy olova z izolační fólie. Obrátil se a Linda si už myslela, že skončil, ale on jenom zrakem zkoumal rozměry čelního skla. Znovu se pustil do stříhání. Přímo se s tím nimral. Možná se ji opravdu snažil rozzuřit. Hloupý nápad, ale jakmile se jí vylíhl v hlavě, nechtěl pryč.

Pořád cítila, jak se jí o zadek otírá Thibodeau. Lechtání přerostlých fousů. Prsty, kterými jí mačkal prs. Když pak džíny sundávala, říkala si, že se nepodívá, co jí na nich vzadu nechal, ale nemohla si pomoct. Slovo, které jí vytanulo na mysli, znělo chlístanec. Chvíli pak musela urputně bojovat, aby udržela snídani v žaludku.

Na čele jí vyrazil pot.

„Mami?“ pronesla jí Judy přímo u ucha. Linda nadskočila a vyjekla. „Promiň, nechtěla jsem tě vylekat. Můžu dostat něco k jídlu?“

„Teď ne.“

„Proč ten pán pořád tak křičí?“

„Zlato, teď si s tebou nemůžu povídat.“

„Máš špatnou náladu?“

„Ano. Trochu. Zase si pěkně sedni.“

„Uvidíme tatínka?“

„Ano.“ Pokud nás nechytí a mě přímo před vámi neznásilní. „Sedni si zase dozadu.“

Thurston konečně přicházel. Díky bohu za drobné radosti. Zdálo se, že nese dost olověných čtverců a obdélníků, aby vystrojil celý tank. „Vidíte? Nebylo to špa– a doprdele.“

Děti se zahihňaly a Lindě ten smích zadrnčel o mozek jako drsný pilník. „Čtvrťák do nadávací kasičky,“ zvolala Janelle.

Thurston se zamyšleně díval dolů. Nůžky na plech měl zastrčené za opaskem.

„Jenom je vrátím pod tu krabici na mléko…“

Linda po nich chňapla, než stačil domluvit, ovládla chvilkové nutkání mu je zapíchnout do úzkého hrudníku – obdivuhodné sebeovládání, pomyslela si – a vyrazila s nimi ke krabici na mléko sama.

V tu chvíli za dodávku vklouzlo další vozidlo a zablokovalo výjezd na Západní ulici, jedinou cestu z této slepé ulice.

2

Na Obecním kopci, těsně pod křižovatkou ve tvaru Y, kde se od Hlavní ulice oddělovala Vrchovinská, stál s běžícím motorem hummer Jima Rennieho. Zdola k němu doléhalo zesílené nabádání, aby lidé vystoupili z aut a šli pěšky, pokud nejsou invalidní. Lidé se hrnuli po chodnících, spousta jich měla na zádech batoh. Velký Jim je pozoroval s jistým druhem trpělivého pohrdání, které cítí pouze pečovatelé, kteří dělají svou práci nikoli z lásky, ale z povinnosti.

Proti proudu šel Carter Thibodeau. Kráčel prostředkem ulice a každou chvíli někoho odstrčil z cesty. Došel k hummeru, usedl na místo spolujezdce a otřel si rukou pot z čela. „Páni, ta klimoška je skvělá. Ještě není osm ráno, a už je takových pětadvacet stupňů. A vzduch smrdí jak zasranej popelník. Omlouvám se za ten výraz, šéfe.“

„Tak měl jsi štěstí?“

„Smůlu. Mluvil jsem s policistkou Everettovou. Bývalou policistkou Everettovou. Ti ostatní jsou v prachu.“

„Ví něco?“

„Ne. Doktor se jí neozval. A Wettingtonová s ní jednala jako s žampionem, držela ji v temnotách a krmila sračkama.“

„Určitě?“

„Jo.“

„Děti má u sebe?“

„Jo. Je tam taky ten hipík. Co vám spravil budíčka. Plus dvě děti, co Junior a Frankie našli venku u jezírka.“ Carter se nad tím zamyslel. „Když je ta jeho křepelka mrtvá a její manžel kdoví kde, určitě si s Everettovou začnou vyšukávat mozek z hlavy nejpozději do konce týdne. Jestli chcete, abych na ni nastoupil ještě jednou, šéfe, udělám to.“

Velký Jim zvedl z volantu prst, aby naznačil, že to nebude nutné. Soustředil pozornost jinam. „Podívej se na ně, Cartere.“

Carter stejně nemohl jinak. Davy lidí proudící z městečka houstly každou minutou.

„Většina jich bude u Kupole v devět a jejich zatr-pacení příbuzní dorazí až v deset. Nejdřív. Tou dobou už budou pěkně žízniví. Ti, co si zapomněli s sebou vzít vodu, budou v poledne pít kravské chcanky z Dinsmoreova bahniska, kéž je bůh miluje. Bůh je musí milovat, protože většinou jsou příliš hloupí na práci a příliš nervózní na zlodějinu.“

Carter hýkl smíchy.

„Tak s tímhle musíme pracovat,“ rozumoval Rennie. „S davem. Se zatr-pacenou lůzou. Co chtějí, Cartere?“

„To nevím, šéfe.“

„Ale jistěže víš. Chtějí jídlo, Oprah, countryovou muziku a teplou postel, ve které by do toho po západu slunce mohli bušit. Aby nadělali další sobě podobné. A hleďme, tady přichází další člen toho kmene.“

Byl to náčelník Randolph, trmácel se do kopce a otíral si brunátnou tvář kapesníkem.

Učitel Velký Jim byl v plné ráži. „Naše práce, Cartere, je starat se o ně. Nemusí se nám to líbit, nemusíme si pokaždé myslet, že za to stojí, ale je to práce, kterou nám svěřil bůh. Abychom ji však mohli vykonávat, musíme se nejdřív postarat o sebe, a proto byla přede dvěma dny převezena velká část zásob čerstvého ovoce a zeleniny z Města potravin do kanceláře městského úřadu. To jsi nevěděl, že? No, to je v pořádku. Ty jsi o krok před nimi a já jsem o krok před tebou a přesně tak to má být. Poučení je prosté: Hospodin pomáhá tomu, kdo pomůže sobě.“

„Ano, pane.“

Randolph dorazil k nim. Funěl, pod očima měl kruhy a vypadal, že zhubl. Velký Jim stiskl knoflík, a spustil okénko.

„Nastup si, náčelníku, pojď si užít klimatizace.“ A když se Randolph chystal zamířit k přednímu sedadlu, Velký Jim dodal: „Tam ne, tam sedí Carter.“ Usmál se. „Nasedni dozadu.“

3

Za sedanem odyssey nezastavilo policejní auto, ale sanitka z nemocnice. Za volantem seděl Dougie Twitchell, vedle něj Ginny Tomlinsonová se spícím miminem na klíně. Otevřely se zadní dveře a vystoupila Gina Buffalinová. Pořád na sobě měla dobrovolnickou uniformu. Dívka, která následovala za ní, byla Harriet Bigelowová a ta měla na sobě džíny a tričko s nápisem US OLYMPIJSKÝ LÍBACÍ TÝM.

„Co… co…“ Navíc se Linda nevzmohla. Srdce jí uhánělo jako o závod a krev jí v hlavě bušila tak prudce, až měla pocit, že se jí vzdouvají ušní bubínky.

Twitch spustil: „Volal Zrzek, prý máme vypadnout do sadu na Černém hřbetu. Ani jsem nevěděl, že tam nějaký sad je, ale Ginny to tam zná a… Lindo? Zlato, jsi bledá jako stěna.“

„Nic mi není,“ zamumlala Linda, ale uvědomila si, že co nevidět omdlí. Štípla se do ušních lalůčků, ten trik ji kdysi dávno naučil Zrzek. Jako spousta jeho lidových léčebných metod (zatlouct bouli hřbetem těžké knihy byla další z nich) fungovala. Když znovu promluvila, vlastní hlas jí zněl blíž a jaksi reálněji. „On vám řekl, abyste nejdřív jeli sem?“

„Ano. Vzít si trochu tohohle.“ Ukázal na roli olověné fólie ležící na nákladní rampě: „Prý jenom pro jistotu. Ale budu potřebovat ty nůžky.“

„Strýčku Twitchi!“ vykřikla Janelle a vrhla se mu do náručí.

„Co se děje, tygře Lily?“ Chytil ji, zvedl do výšky a znovu postavil na zem. Janelle nakoukla oknem u spolujezdce na dítě. „Jak se ta holčička jmenuje?“

„Je to kluk,“ opravila ji Ginny. „Jmenuje se Malý Walter.“

„Bezva!“

„Janulko, vlez si zpátky do dodávky, musíme jet,“ popoháněla ji Linda.

Thurston se zeptal: „Kdo hlídá krám, lidi?“

Ginny zrozpačitěla. „Nikdo. Ale Zrzek říkal, abychom si nedělali starosti, ledaže bychom tam měli někoho, kdo potřebuje soustavnou péči. Kromě Malého Waltera tam nikdo takový nebyl. Tak jsem popadla dítě a práskli jsme do bot. Možná se budeme moct vrátit později, říká Twitch.“

„Někdo by se tam později vrátit měl,“ řekl Thurston pochmurně. Linda si všimla, že chmury jsou zřejmě jeho základním naladěním. „Tři čtvrtiny městečka šlapou po sto devatenáctce ke Kupoli. Kvalita vzduchu je mizerná a do desíti hodin, kdy mají přijet autobusy s návštěvníky, bude třicet stupňů. Pokud Rennie a ty jeho kohorty zařídili nějaké přístřeší, nic jsem o tom neslyšel. Než zapadne slunce, bude v Chester’s Millu spousta nemocných lidí. S trochou štěstí jenom úžehy a astma, ale mohlo by to být taky pár infarktů.“

„Lidi, možná bychom se přece jen měli vrátit,“ zaváhala Gina. „Cítím se jako krysa opouštějící potápějící se loď.“

„Ne!“ řekla Linda tak ostře, že se na ni všichni podívali, dokonce i Audrey. „Zrzek říkal, že se stane něco zlého. Třeba ne dnes… ale řekl, že možná ano. Polepte si okna v sanitce olovem a jeďte. Já se tu neodvažuju čekat. Dnes ráno mě navštívil jeden Rennieho pochop a jestli se staví u mě doma a uvidí, že dodávka je pryč…“

„Tak jeďte, jeďte,“ pobídl ji Twitch. „Já couvnu, abys vyjela. Na Hlavní ulici to ani nezkoušej, je tam hrozný zmatek.“

„Že bych jela po Hlavní kolem policejní stanice?“ Linda se skoro otřásla. „Ne, díky. Mámin taxík jede po Západní na Vrchovinskou.“

Twitch usedl za volant sanitky a dvě mladé zdravotnice si sedly znovu dozadu, i když Gina ještě vrhla po Lindě poslední nejistý pohled.

Linda se zastavila a podívala se nejdřív na spící, zpocené dítě, potom na Ginny. „Možná se dnes v noci s Twitchem budete moci vrátit do nemocnice a zjistit, co se děje. Řeknete, že vám někdo hystericky volal a museli jste jet třeba až do Northchesteru. Jenom se v žádném případě nezmiňujte o Černém hřbetu.“

„Ne.“

To se teď snadno řekne, pomyslela si Linda. Mohla bys zjistit, že držet jazyk za zuby není tak snadné, když tě Carter Thibodeau ohýbá přes dřez.

Postrčila Audrey dál, zavřela posuvné dveře a sedla za volant zelené odyssey.

„Vypadneme,“ řekl Thurston a nasedl si vedle ní. „Nebyl jsem takhle paranoidní od svých rebelantských časů.“

„To je dobře,“ řekla. „Protože dokonalá paranoia znamená dokonalou ostražitost.“

Vycouvala se sedanem kolem sanitky a vyjela na Západní ulici.

4

„Jime,“ ozval se Randolph ze zadního sedadla hummeru, „přemýšlel jsem o tom přepadu.“

„Tak tys přemýšlel, no toto. Nechceš se s námi podělit o plody svého přemýšlení, Petere?“

„Jsem náčelník policie. Jestli mám volit mezi dohledem nad shromážděním u Dinsmoreovy farmy a velením přepadu té drogové laboratoře, kde ozbrojení narkomani možná hlídají ilegální látky… no, myslím, že vím, co je má povinnost. Řekněme to takhle.“

Velký Jim zjistil, že v tomto ohledu s ním nechce polemizovat. Polemizovat s hlupáky je kontraproduktivní. Randolph netušil, jaké zbraně mohou být na rádiové stanici uloženy. Po pravdě řečeno to netušil ani Velký Jim (nedalo se zjistit, co Bushey mohl na účet společnosti přiobjednat), ale aspoň si dokázal představit to nejhorší, což je duševní výkon, kterého tenhle uniformovaný žvanil zřejmě nebyl schopen. A kdyby se Randolphovi něco náhodou stalo… no, copak už se Jim Rennie nerozhodl, že Carter bude víc než přiměřená náhrada?

„Dobrá, Petere,“ řekl. „Rozhodně ti nechci bránit ve výkonu povinnosti. Ty jsi tedy nový velitel akce a Fred Denton ti bude dělat zástupce. Spokojený?“

„To si piš, že jo!“ Randolph vypnul hruď. Vypadal jako tlustý kohout, který se chystá kokrhat. Velký Jim se sice neproslavil smyslem pro humor, ale teď musel zdusit smích.

„Tak jdi dolů na policejní oddělení a začni dávat dohromady mužstvo. Nezapomeňte si vzít městské náklaďáky.“

„Správně! Udeříme v poledne!“ Potřásl pěstí ve vzduchu.

„Jeďte tam lesem.“

„No, Jime, o tom bych chtěl s tebou mluvit. Zdá se to trochu komplikované. Ty lesy za stanicí jsou dost husté… roste tam jedovatá škumpa… a jedovatý dub, který je ještě jedo –“

„Je tam přístupová cesta,“ přerušil ho Velký Jim. Docházela mu trpělivost. „Chci, abyste jeli po ní. Udeříte na ně z nečekané strany.“

„Ale…“

„Kulka do hlavy by byla mnohem horší než jedovatá škumpa. Pěkně jsem si s tebou popovídal, Petere. Jsem rád, že jsi tak…“ Ale co byl tak? Nafoukaný? Směšný? Pitomý?

„Tak plný elánu,“ vypomohl mu Carter.

„Děkuju ti, Cartere, přesně to jsem myslel. Petere, vyřiď Henrymu Morrisonovi, že teď velí dohledu nad shromážděním na sto devatenáctce on. A vy jeďte přístupovou cestou.“

„Opravdu si myslím…“

„Cartere, otevři mu dveře.“

5

„Panebože,“ vyjekla Linda a strhla sedan doleva. Vyhoupla se přes obrubník asi sto metrů od křižovatky Hlavní s Vrchovinskou. Všechny tři dívky se zasmály, jak auto poskočilo, ale chudák malý Aidan vypadal jen vystrašeně a znovu objal hlavu trpělivé Audrey.

„Co je?“ vyštěkl Thurston. „Co je?“

Zaparkovala na trávníku před čímsi domem, za stromem. Byl to urostlý dub, ale sedan byl taky velký a dub už shodil skoro všechno listí. Linda chtěla věřit, že jsou schovaní, ale moc jí to nešlo.

„Uprostřed té zasrané křižovatky stojí hummer Jima Rennieho.“

„Ty teda hrozně nadáváš,“ ozvala se Judy. „Za to budou dva čtvrťáky do nadávací pokladničky.“

Thurston natáhl krk. „Víte to určitě?“

„Myslíte, že ještě někdo v městečku má takové mamutí auto?“

„Ježíšmarjá,“ pronesl Thurston.

„Nadávací pokladnička!“ zvolala Jéčka společně.

Lindě vyschlo v ústech a jazyk se jí přilepil na patro. Ze sedadla spolujezdce hummeru vystupoval Thibodeau, a jestli se podívá jejich směrem…

Jestli nás uvidí, tak ho přejedu, napadlo ji. Ten nápad ji absurdně uklidnil.

Thibodeau otevřel u hummeru zadní dveře. Vystoupil Peter Randolph.

„Ten pán se tahá za zadek,“ informovala Alice Appletonová osazenstvo dodávky. „Moje máma říká, že to znamená, že pojedete do kina.“

Thurston Marshall vyprskl smíchy a Linda, která by řekla, že v sobě nemá ani kousíček veselí, se k němu přidala. Za chvíli se chechtali všichni, dokonce i Aidan, který rozhodně netušil, čemu se ostatní smějí. Ani Linda si tím nebyla jistá.

Randolph zamířil pěšky z kopce dolů a cestou se tahal za zadnici kalhot uniformy. Nebyl důvod v tom hledat nějakou směšnost, ale o to víc se smáli.

Audrey nechtěla zůstat pozadu a tak se rozštěkala.

6

Kdesi štěkal pes.

Velký Jim ho slyšel, ale neobtěžoval se obrátit. Pozorovat Petera Randolpha, který odcházel z kopce dolů, ho naplňovalo blahem.

„Koukněte na něj, jak si pořád potahuje kalhoty na zadku,“ poznamenal Carter. „Můj otec říkával, že to znamená, že pojedete do kina.“

„Ten pojede leda tak k WCIK,“ řekl Velký Jim, „a jestli si nedá poradit a pustí se do toho čelního útoku, nejspíš už nepojede nikdy nikam. Pojeďme na radnici, budeme se tady na ten karneval chvíli dívat v televizi. Až nás to přestane bavit, najdeš toho hipíckého doktora a řekneš mu, že jestli se pokusí někam zdrhnout, doženeme ho a zavřeme do basy.“

„Ano, pane.“ Takový úkol mu nebyl proti mysli. Možná by mohl zkusit znovu nastoupit na bývalou policistku Everettovou a tentokrát jí ty kalhoty sundat.

Velký Jim zařadil hummeru rychlost, pomalu začal sjíždět z kopce dolů a troubil na lidi, kteří mu neuhnuli z cesty dost rychle.

Jakmile zabočil na příjezdovou cestu k radnici, sedan odyssey projel křižovatkou a zamířil ven z městečka. Na Horní vrchovinské ulici nebyli žádní chodci a Linda rychle přidávala. Thurston Marshall začal zpívat „Kola autobusu“ a děti za chvilku zpívaly s ním.

Linda, ze které padala hrůza s každou desetinou kilometru na počítadle, brzy zpívala s nimi.

7

Do Chester’s Millu přišel Návštěvnický den a lidé, putující po silnici číslo 119 k Dinsmoreově farmě, kde teprve před pěti dny vzala nečekaný konec demonstrace pořádaná Joem McClatcheyem, jsou plní dychtivého očekávání. Cítí naději (pokud nejsou vyloženě šťastní) bez ohledu na tu vzpomínku a také bez ohledu na vedro a páchnoucí vzduch. Obzor za Kupolí vypadá rozmazaný a nebe nad stromy ztmavlo nánosem prachových částic. Lepší je podívat se přímo vzhůru, ale ani nahoře to není úplně ono. V modři je nažloutlý odstín, jako zákal na oku starého muže.

„Takhle vypadalo nebe v sedmdesátých letech, když tu jely papírny na plný výkon,“ poznamená Henrietta Clavardová – ta paní s pochroumanou zadnicí. Nabídne svou láhev zázvorového piva Petře Searlesové, která jde s ní.

„Ne, děkuju vám,“ odmítne Petra, „mám trochu vody.“

„Máš ji říznutou vodkou?“ vyzvídá Henrietta. „Protože já jo. Půl na půl, zlatíčko. Říkám tomu Kanadská suchá raketa.“

Petra přijme láhev a pořádně si přihne. „To je síla!“

Henrietta věcně přikývne. „Ano, madam. Nic moc nóbl pití, ale člověku to vylepší den.“

Spousta poutníků si nese transparenty, které chtějí ukázat návštěvníkům z vnějšího světa (a samozřejmě kamerám), jako by to bylo obecenstvo při živém ranním vysílání. Ale nápisy v živém ranním vysílání jsou skálopevně radostné. Tyhle ne. Na některých, co tu zbyly z předchozí neděle, stojí BOJUJ S MOCÍ a PUSŤTE NÁS VEN, KRUCINÁL! Pak jsou tu nové nápisy VLÁDNÍ EXPERIMENT: PROČ???, PŘESTAŇTE ZAPÍRAT a JSME LIDSKÉ BYTOSTI, NE POKUSNÍ KRÁLÍCI. Johnny Carver nese ceduli s nápisem VE JMÉNU BOŽÍM, PŘESTAŇTE S TÍM, CO NÁM PROVÁDÍTE! NEŽ BUDE POZDĚ! Frieda Morrisonová se ptá – sice gramaticky nesprávně, ale o to vášnivěji – PRO ČÍ ZLOČINY UMÝRÁME? Bruce Yardley má jako jediný trochu pozitivnější prohlášení. Na dvoumetrovém klacku má ceduli obalenou modrým krepovým papírem (u Kupole se bude tyčit nad všemi ostatními) a s nápisem AHOJ MAMI A TATI V CLEVELANDU! MÁM VÁS RÁD!

Na devíti nebo deseti cedulích jsou odkazy na Písmo svaté. Bonnie Morrellová, manželka majitele místního skladu dříví, nese nápis NEODPOUŠTĚJTE JIM, NEBOŤ ONI VĚDÍ, CO ČINÍ! Transparent Triny Caleové hlásá HOSPODIN JE MŮJ PASTÝŘ a pod tím je zřejmě kresba ovce, i když je těžko k rozeznání.

Donnie Baribeau prostě prosí MODLETE SE ZA NÁS.

Marta Edmundsová, která někdy hlídá děti Everettových, mezi poutníky není. Její bývalý manžel žije v South Portlandu, ale Marta pochybuje, že se tu objeví, a co by mu v tom případě řekla? Zase jsi neposlal alimenty, kreténe? Marta není na silnici číslo 119, ale na Zmršence. Výhodou je, že nemusí jít pěšky. Jede svou acurou (s klimatizací puštěnou naplno). Míří do útulného domku, kde své poslední roky strávil Clayton Brassey. Je to její praprastrýc, který se kdysi odstěhoval (nebo jak to bylo), a i když si Marta není jistá jejich příbuzenstvím ani charakterem dávné roztržky, ví, že Clayton má generátor. Jestli stále funguje, mohla by se u něj dívat na televizi. Také se chce přesvědčit, že strýc Clayton je stále v pořádku – nebo tak v pořádku, jak je to jen možné, když je mu sto pět a z mozku se mu nadělala ovesná kaše.

Není v pořádku. Clayton Brassey se vzdal role nejstaršího obyvatele městečka. Sedí v obývacím pokoji ve svém oblíbeném křesle a na klíně drží otřískaný smaltovaný nočník, Špacírku Boston Postu má opřenou poblíž o zeď a je studený jako led. Po Nell Toomeyové, jeho pra-pravnučce a hlavní pečovatelce, tu není ani stopy. Odešla ke Kupoli s bratrem a švagrovou.

Marta řekne: „Ach, strýčku – je mi to líto, ale asi už byl čas.“

Odejde do ložnice, vytáhne z prádelníku čisté prostěradlo a přehodí ho přes staříka. Ten pak vypadá trochu jako zakrytý kus nábytku v opuštěném domě. Možná prádelník. Marta slyší vzadu hučet generátor a pomyslí si, no co, krucinál. Zapne televizi, naladí CNN a posadí se na gauč. Na obrazovce se toho děje tolik, že Marta skoro zapomene, že dělá společnost mrtvole.

Ukazují letecké záběry pořízené silnými objektivy z vrtulníku, který se vznáší nad mottonským tržištěm, kde parkují návštěvnické autobusy. Ranní ptáčata pod Kupolí už dorazila na místo. Za nimi následuje hadž: dvouproudová asfaltka je plná lidí od krajnice ke krajnici a průvod se táhne až k Městu potravin. Podobnost mezi obyvateli městečka a putujícími mravenci bije do očí.

Jakýsi moderátor blábolí a používá výrazy jako nádherné a úžasné. Když řekne už podruhé V životě jsem nic takového neviděl, Marta ztlumí zvuk a pomyslí si To nikdo, blbečku. Přemýšlí, že vstane a podívá se, jestli není v kuchyni něco k snědku (možná by neměla jíst, když je vedle ní mrtvola, ale Marta má hlad, krucinál), když tu se obrazovka rozdělí. Na levé půlce jiný vrtulník sleduje řadu autobusů, které vyjíždějí z Castle Rocku, a popisek dole hlásí NÁVŠTĚVNÍCI DORAZÍ KRÁTCE PO 10 HOD.

Takže je čas připravit si něco malého. Marta najde sušenky, burákové máslo a taky – což je nejlepší – tři studená piva. Všechno si odnese na tácu zase do obýváku a posadí se. „Díky, strýčku,“ řekne.

I když je zvuk u televize vypnutý (vlastně právě díky tomu), ty protichůdné obrazy jsou poutavé, přímo uhrančivé. Když Marta do sebe obrátí první pivo (jaká radost!), uvědomí si, že je to jako čekání, kdy se neodolatelná síla setká s nepohyblivým objektem, jako by při jejich doteku mělo dojít k explozi.

Nedaleko od houstnoucího davu, na kopečku, kde kope otci hrob, se Ollie Dinsmore opírá o rýč a pozoruje přicházející lidi: dvě stě, pak čtyři sta, pak osm set. Nejméně osm set lidí. Vidí nějakou ženu, která nese na zádech malé dítě v šátku, a napadne ho, jestlipak se nezbláznila, když nese tak malé děcko ven v takovém vedru a ani mu ničím nezakryje hlavičku. Přicházející měšťané stojí v zamženém slunci, dívají se a úzkostně čekají na autobusy. Ollieho napadne, jak pomalá, smutná procházka zpátky je čeká, až tady ten cirkus skončí. Taková dálka do městečka, navíc v tetelivém vedru pozdního odpoledne. Pak se Ollie znovu vrátí ke své práci.

Za houstnoucím zástupem, na obou krajnicích sto devatenáctky, parkuje policie s rozsvícenými blikajícími majáky – a s nimi asi tucet většinou nových policistů vedených Henrym Morrisonem. Poslední dva vozy přijedou pozdě, protože Henry posádkám nařídil, aby do kufrů naložily kanystry s vodou načepovanou z kohoutů v požární zbrojnici. Zjistil, že tamější generátor nejenže funguje, ale vypadá, že vydrží ještě dalších pár týdnů. Voda zdaleka stačit nebude – směšně nepatrné množství vzhledem k početnosti davu – ale víc nemůžou udělat. Nechají ji pro lidi, kteří na slunci omdlí. Henry doufá, že jich nebude moc, ale ví, že nějací budou, a proklíná Jima Rennieho, že zanedbal přípravy. Ví, že Rennie se na to prostě vykašlal, a podle Henryho soudu to tu nedbalost jenom zhoršuje.

Do služby vyjel s Pamelou Chenovou, jedinou z nových „zvláštních zástupců“, které naprosto důvěřuje, a když vidí ty ohromné davy, řekne jí, aby zavolala do nemocnice. Chce, aby sem přijela sanitka a byla v pohotovosti. Pamela se vrátí za pět minut s novinkou, která připadá Henrymu neuvěřitelná a současně naprosto očekávaná. Telefon vzal v recepci pacient – mladá žena, která přišla brzy ráno se zlomeným zápěstím. Oznámila Pamele, že všechen zdravotnický personál je pryč a sanitka taky.

„No to je skvělý,“ uleví si Henry. „Doufám, že máš první pomoc v malíčku, Pamelo, protože ji možná využiješ.“

„Umím dávat umělé dýchání,“ řekne.

„Výborně.“ Ukáže na Joea Boxera, zubaře a milovníka eggosek. Boxer má na paži modrou pásku a důležitě diriguje lidi na obou stranách silnice (většinou si ho nevšímají). „A jestli někoho rozbolí zub, může mu ho vytrhnout tamhleten nafoukaný paprika.“

„Jenom pokud mají hotovost na zaplacení,“ dodá Pamela. Má s Joem Boxerem taky svou zkušenost, když se jí prořezávaly osmičky. Říkal jí cosi o „něčem za něco“ a při tom jí zíral na prsa způsobem, o který vůbec nestála.

„Myslím, že mám vzadu v autě kšiltovku Red Sox,“ řekne Henry. „Jestli tam je, mohla bys ji přinést?“ Ukáže na ženu, které si všiml už Ollie, tu s tím děckem bez čepičky. „Dej ji tomu děcku a té ženské řekni, že je blbá.“

„Čepičku jí odnesu, ale nic takového jí říkat nebudu,“ odpoví Pamela klidně. „To je Mary Lou Costasová. Je jí sedmnáct, je rok vdaná za řidiče náklaďáku, co je skoro dvakrát tak starý jako ona, a nejspíš doufá, že se sem na ni přijde podívat.“

Henry vzdychne. „Stejně je blbá, ale to jsme v sedmnácti nejspíš byli všichni.“

A stále přicházejí další. Jeden muž si zřejmě nenese žádnou vodu, zato si nese obrovské přenosné rádio vyřvávající gospel z WCIK. Dva jeho kamarádi rozvinují transparent, na kterém stojí PROSÍM ZACHRAŇTE NÁS.

„Tohle bude zlý,“ řekne Henry a samozřejmě má pravdu, ale nemá tušení, jak zlé to nakonec bude.

Houstnoucí dav čeká a slunce praží. Kdo má slabý močový měchýř, odskakuje si do křoví na západ od silnice, aby se vyčural. Většinou se poškrábou, než si mohou ulevit. Jedna obézní žena (Mabel Alstonová, trpí rovněž dia-bétem, jak sama říká) si vymkne kotník a zůstane ležet. Huláká, dokud k ní nepřijde několik mužů a nepostaví ji na zbývající zdravou nohu. Lennie Meechum, městský pošťák (aspoň do minulého týdne, než byly dodávky americké pošty pro nejbližší budoucnost zrušeny), jí půjčí hůl. Pak Henrymu řekne, že Mabel potřebuje odvézt zpátky do městečka. Henry řekne, že nemůže postrádat žádné auto. Mabel bude muset počkat někde ve stínu.

Lennie se rozmáchne rukama na obě strany. „Pokud sis nevšiml, na jedné straně je pastvina a na druhé šípkové keře. O stínu se nedá mluvit.“

Henry ukáže k Dinsmoreově stodole. „Tam je stínu spousta.“

„To je půl kilometru daleko!“ rozhořčí se Lennie.

Nejvýš dvě stě metrů, ale Henry se nehádá. „Posaďte ji ke mně do auta na přední sedadlo.“

„Na slunci je strašné vedro,“ namítá Lennie. „Bude potřebovat trochu ofouknout.“

Ano, Henry ví, že Mabel bude potřebovat klimatizaci, což znamená nastartovat motor, což znamená pálit benzín. Toho není v tuhle chvíli nedostatek – za předpokladu, že si ho můžou napumpovat z nádrží u benzínky – ale Henry ví, že později by měli být na spotřebu opatrní.

„Klíč je v zapalování,“ řekne. „Stáhni klimošku na minimum, rozumíš?“

Lennie rozumí a vrátí se k Mabel, ale ta se nechce hnout, i když jí po tvářích teče pot a ve tváři je celá rudá. „Já ještě nebyla!“ kvílí. „Musím jít!“

K Henrymu se docourá Leo Lamoine, jeden z nových policistů. Bez jeho společnosti by se Henry obešel, protože Leo má mozek tuřínu. „Jak se tam dostane, kámo?“ ptá se. Leo Lamoine patří k lidem, kteří každého oslovují „kámo“.

„Nevím, ale nějak musí,“ řekne Henry unaveně. Začíná ho bolet hlava. „Sežeň pár ženských, ať ji dovedou za moje policejní auto, tam ať si dřepne a ony jí zatím budou dělat zástěnu.“

„Které ženské, kámo?“

„Velké,“ odpoví Henry a odejde, než ho přemůže náhlé silné nutkání praštit Lea Lamoinea do nosu.

„Co je tohle za policii?“ ptá se jakási žena, když se čtyřmi dalšími doprovází Mabel za záď jednotky tři, kde se Mabel přidrží nárazníku a vyčurá se, zatímco ostatní budou stát před ní, aby učinily slušnosti zadost.

Díky Renniemu a Randolphovi, vašim neohroženým vůdcům, jsme nepřipravená policie, odpověděl by rád Henry, ale neudělá to. Ví, že včera večer ho vlastní vyřídilka přivedla do potíží, protože se zastal Andrey Grinnellové a jejího práva promluvit. Teď Henry řekne: „Jediná, jakou máte.“

Je však třeba uznat, že většina lidí, jako třeba Mabelina ženská čestná stráž, je víc než ochotná si navzájem pomáhat. Kdo si zapomněl přinést vodu, dostane od těch, co nezapomněli, a většinou se napijí jen trošku. V každém větším lidském shromáždění se samozřejmě najdou idioti a ti zdejší pijí nabídnutou vodu z plna hrdla a bez ohledů. Někteří lidé žvýkají sušenky a krekry, po kterých budou mít později ještě větší žízeň. Dítě Mary Lou Costasové začíná pod čepicí Red Sox, která je mu moc velká, mrzutě poplakávat. Mary Lou si přinesla láhev vody a tak začíná dítěti otírat rozpálené tváře a krk namočeným kapesníkem. Láhev bude brzy prázdná.

Henry popadne Pamelu Chenovou a znovu ukáže na Mary Lou. „Vezmi jí tu flašku a doplň ji z toho, co jsme přivezli,“ řekne. „Snaž se, aby tě nevidělo moc lidí, jinak jsme před polednem bez vody.“

Udělá, co jí nařídil, a Henry si pomyslí Aspoň jedna, ze které by fakt mohla být dobrá policajtka, pokud by to někdy chtěla dělat.

Nikdo se nijak nezajímá, kam Pamela jde. To je dobře. Až přijedou autobusy, lidi na chvíli úplně zapomenou, že je jim horko a mají žízeň. Zato až návštěvníci odejdou… a pak bude před nimi dlouhá cesta pěšky do městečka…

Něco ho napadne. Henry obhlédne své „policisty“ a vidí spoustu hňupů, ale jen málo těch, komu věří. Randolph si vzal většinu aspoň napůl schopných lidí na nějakou tajnou misi. Podle Henryho to má co dělat s tou drogovou výrobou, z níž Andrea obvinila Rennieho, ale teď ho to nezajímá. Pro něj je důležité, že tu nejsou a on tu pochůzku nemůže vyřídit osobně.

Ale ví, kdo by mohl, a zavolá ho k sobě.

„Co chceš, Henry?“ zeptá se Bill Allnut.

„Máš klíče od školy?“

Allnut, který dělá školníka na střední škole třicet let, přikývne. „Přímo tady.“ Kroužek s klíči zavěšený na jeho opasku se v zamlženém slunci zatřpytí. „Vždycky je mám u sebe. Proč?“

„Vezmi si čtyřku vůz,“ řekne Henry. „Vrať se co nejrychleji do městečka, ale nikoho nepřejeď, jestli sem ještě někdo na poslední chvíli jde pěšky. Skoč do školního autobusu a přivez ho sem. Vezmi mi jeden z těch, co mají čtyřiačtyřicet sedadel.“

Allnut nevypadá nadšeně. Zatne čelisti yankeeským způsobem, který Henry – taky yankee – vídal celý život, dobře ho zná a nesnáší ho. Je to lakotný výraz, který říká Musim se postarat sám vo sebe, chlapče. „Přece nemůžeš naložit všechny ty lidi do jednoho školního autobusu, ses zbláznil?“

„Ne všechny,“ odpoví Henry, „jenom ty, kdo to zpátky nezvládnou po svých.“ Myslí na Mabel a uhřáté dítě mladé Corsové, ale do tří odpoledne samozřejmě přibude těch, kdo pěšky až do městečka nedojdou. Nebo možná nebudou moct chodit vůbec. Bill Allnut zatne čelisti ještě pevněji. Brada mu trčí vpřed jako příď lodi. „Ne, pane. Přijedou mí dva synové a jejich manželky, říkali to. Přivedou děti. Nechci je propást. A neopustím manželku. Je celá rozrušená.“

Henry by nejradši z toho chlapa tu jeho hloupost vytřásl (a rovnou ho uškrtil za takové sobectví). Místo toho požádá Allnuta o klíče a nechá si vysvětlit, kterým se odemyká vozový park. Pak Allnutovi poradí, aby se vrátil k manželce.

„Je mi líto, Henry,“ říká Allnut, „ale prostě musim vidět děcka a vnoučata. Zasloužim si to. Neprosil jsem chromý, pajdavý a slepý, aby sem chodili, a neměl bych na jejich blbost doplácet zrovna já.“

„No jo, seš dobrej Američan, o tom není sporu,“ zavrčí Henry. „Jdi mi z očí.“

Allnut otevře ústa a chystá se něco namítat, ale pak si to rozmyslí (možná si všimne čehosi ve výrazu policisty Morrisona) a odšourá se pryč. Henry zaječí na Pamelu, která neprotestuje, když ji požádá, aby odjela zpátky do městečka. Jenom se zeptá kam, co a proč. Henry jí to poví.

„Tak jo, ale… nemají ty školní autobusy ruční řazení? Protože s tím já neumím jezdit.“

Henry zařve otázku na Allnuta, který stojí u Kupole s manželkou Sarah, odkud oba dychtivě hypnotizují prázdnou silnici na druhé straně mottonské hranice.

„Šestnáctka má ruční!“ křikne taky Allnut. „Všechny ostatní mají automat! A pověz jí, aby dala pozor na blokování! Ty autobusy se nedají nastartovat, dokud si řidič nezapne bezpečnostní pás!“

Henry vyšle Pamelu na cestu a řekne jí, aby spěchala, nakolik jí to jenom opatrnost dovolí. Chce ten autobus okamžitě.

Zpočátku lidé u Kupole stojí a úzkostlivě pozorují prázdnou silnici. Pak si většinou posedají. Kdo si přinesl deku, rozprostře ji a sedne si na ni. Někteří si stíní hlavu před zamženým sluncem svými transparenty. Hovor vázne a Wendy Goldstoneovou je jasně slyšet, když se ptá přítelkyně Ellen, kde jsou cvrčci – ve vysoké trávě není žádný slyšet. „Nebo jsem ohluchla?“ ptá se.

Neohluchla. Cvrčci buď mlčí nebo jsou mrtví.

V klimatizovaném (a příjemně chladném) ústředním prostoru studia WCIK duní píseň „Telefonovali mi z nebe a volal mi Ježíš“ ve strhujícím provedení Ernieho „Barela“ Kellogga a Jeho blaženého tria. Dva přítomní muži neposlouchají. Sledují televizi, jsou uhranutí záběry na rozpůlené obrazovce stejně jako Marta Edmundsová (která si dává druhé pivo a docela zapomněla na mrtvolu starého Claytona Brasseye pod prostěradlem). Jsou uhranutí jako všichni v Americe a – ano – na celém světě.

„Koukni na ně, Sandersi,“ vydechne Šéf.

„Koukám,“ odpoví Andy. Na klíně má CLAUDETTE. Šéf mu nabízel taky pár ručních granátů, ale tentokrát Andy odmítl. Bojí se, že by se mohl zaseknout, až by vytáhl pojistku. Jednou to viděl ve filmu. „Je to úžasné, ale nemyslíš, že bychom se měli připravit na společnost?“

Šéf ví, že Andy má pravdu, ale je těžké odtrhnout zrak od záběru, na němž vrtulník sleduje autobusy a velký přenosový vůz, který průvod vede. Zná každý orientační bod v krajině, které míjejí, protože jsou k poznání i z výšky. Návštěvníci se už blíží.

Všichni se blížíme, pomyslí si.

„Sandersi!“

„Co, Šéfe?“

Šéf mu podá plechovku od pastilek proti kašli. „Skála je neukryje, suché stromy neposkytnou skrýš, ni cvrček útěchu. Akorát mi vypadlo z hlavy, z které je to knihy.“

Andy otevře plechovku, uvidí pět tlustých ručně balených cigaret, které jsou tam namačkané, a pomyslí si: Toto jsou vojáci extáze. Je to nejpoetičtější myšlenka v jeho životě a chce se mu z ní plakat.

„Můžeš na to říct ámen, Sandersi?“

„Ámen.“

Šéf dálkovým ovladačem vypne televizi. Rád by viděl přijíždět autobusy – bez ohledu na to, jak je zhulený a paranoidní, má rád příběhy o šťastném shledání jako každý jiný – ale každou chvíli se tu mohou objevit nenávistní muži.

„Sandersi!“

„Ano, Šéfe.“

„Vyvezu náklaďák Pojízdné křesťanské jídelny z garáže a zaparkuju ho na opačné straně skladiště. Můžu se za ním schovat a mít volný výhled na les.“ Zvedne BOŽÍHO BOJOVNÍKA. Granáty, které jsou na něm pověšené, se volně zhoupnou. „Čím víc o tom přemýšlím, tím jsem si jistější, že přijedou tamtudy. Je tam přístupová cesta. Oni si nejspíš myslí, že o ní nevím, ale…“ Šéfovy zarudlé oči zasvítí, „…Šéf ví víc, než si lidé myslí.“

„Já vím. Mám tě rád, Šéfe.“

„Děkuju ti, Sandersi. Já tě mám taky rád. Jestli přijdou od lesa, nechám je vyjít na otevřené prostranství a pak je pokosím jako pšenici o žních. Ale nemůžeme naložit všechna vajíčka do jednoho košíku. Takže chci, abys šel dopředu, kam onehdy přijeli. Jestli některý z nich přijde tamtudy…“

Andy zvedne CLAUDETTE.

„Správně, Sandersi. Ale nespěchej. Vylákej jich co nejvíc, než začneš střílet.“

„Vylákám.“ Někdy Andyho přepadá pocit, že určitě žije ve snu, a jednu z těch chvilek prožívá právě teď. „A pokosím jako pšenici o žních.“

„Pravda, tak. Ale poslouchej, protože tohle je důležité, Sandersi. Ne abys hned přiběhl, až mě uslyšíš střílet. A já taky za tebou hned nepoběžím, jestli uslyším střílet tebe. Mohli by si domyslet, že nejsme pohromadě, ale já na ně vyzraju. Umíš hvízdat?“

Andy si zastrčí dva prsty do úst a pronikavě zahvízdá.

„To je dobré, Sandersi. Opravdu působivé.“

„Naučil jsem se to na základní škole.“ Kdy byl život mnohem jednodušší, dodá v duchu.

„Nehvízdej, dokud nebude hrozit nebezpečí, že tě přemůžou. Pak přijdu. A jestli uslyšíš hvízdat ty mě, tak přiběhneš jako vítr posílit moji pozici.“

„Jasně.“

„Dáme na to kouř, co říkáš, Sandersi?“

Andy znovu přikývne.

Na Černém hřbetu, na kraji McCoyova sadu, stojí sedmnáct uprchlíků z městečka. Rýsují se proti pošmournému nebi jako indiáni v kovbojce Johna Forda. Většinou mlčky a fascinovaně zírají na tichý průvod lidí na silnici číslo 119. Je to skoro deset kilometrů daleko, ale dav je tak mohutný, že ho není možné přehlédnout.

Zrzek je jediný, kdo se dívá na cosi mnohem bližšího, a to ho zaplní tak velkou úlevou, až se mu chce zpívat. Po Černohřbeté cestě uhání sedan odyssey s metalízou. Zrzek přestane dýchat, když auto dojede na okraj lesa a světelného pásu, který teď ale není vidět. Má čas si pomyslet, jak by bylo hrozné, kdyby řidič – nejspíš Linda – omdlel a auto se vybouralo, ale to už je auto za nebezpečnou zónou. Možná nepatrně zakličkovalo, ale Zrzek ví, že si to možná jenom představoval. Brzo budou tady.

Jejich skupinka stojí asi sto metrů nalevo od krabičky, ale Joe McClatchey má pocit, že ji přesto cítí: drobné pulzy, které se mu zarývají do mozku pokaždé, když zasvítí to levandulové světlo. Možná si s ním hraje vlastní fantazie, ale Joe si to nemyslí.

Barbie stojí vedle něj a kolem pasu drží slečnu Shumwayovou. Joe mu poklepe na rameno a řekne: „Mám z toho špatný pocit, pane Barbaro. Tolik lidí pohromadě. Připadá mi to strašné.“

„Ano,“ souhlasí Barbie.

„Oni se dívají. Kožené hlavy. Cítím je.“

„Já je taky cítím,“ přitaká Barbie.

„Já taky,“ ozve se Julia tak potichu, že skoro není slyšet.

Velký Jim a Carter Thibodeau v zasedací místnosti na radnici mlčky sledují, jak dvojí letecký záběr v televizi nahrazuje záběr ze země. Zprvu je obraz trhaný, jako videozáznam blížícího se tornáda nebo prvních vteřin po explozi automobilové bomby. Vidí nebe, štěrk a běžící chodidla. Kdosi mumlá: „Pojďme, honem.“

Wolf Blitzer řekne: „Dorazil přenosový vůz pro souborné zpravodajství. Nepochybně spěchají, ale jsem si jist, že za okamžik… ano. Panebože, podívejte se na to.“

Kamera se ustálí na stovkách obyvatel Chester’s Millu, kteří u Kupole vstávají na nohy. Je to jako pozorovat obrovské shromáždění věřících, kteří vstávají po modlitbě na otevřeném prostranství. Lidé vzadu přimáčknou ke Kupoli ty vpředu. Velký Jim vidí rozpláclé nosy, tváře a rty, jako by ty lidi někdo tlačil proti skleněné stěně. Velkého Jima se na okamžik zmocní závrať a on si uvědomí důvod: to je poprvé, kdy se dívá zvenčí. Poprvé si uvědomí, o jak ohromující a reálnou záležitost se jedná. Poprvé se skutečně vyděsí.

Zazní výstřely z pistole, ale slabě, protože je tlumí Kupole.

„Myslím, že slyším střelbu,“ říká Wolf. „Andersone Coopere, slyšíš výstřely? Co se děje?“

Cooper se ozve, ale je slyšet slabě, jako by volal přes satelitní telefon odněkud z australského vnitrozemí: „Wolfe, ještě tam nejsme, ale mám tu malý monitor a vypadá to…“

„Už to vidím,“ říká Wolf. „Zdá se, že je to…“

„Je to Morrison,“ řekne Carter. „Ten chlap má kuráž, to se mu musí nechat.“

„Zítra má padáka,“ odpoví Velký Jim.

Carter se na něj podívá s povytaženým obočím. „Za to, co řekl včera večer na té schůzi?“

Velký Jim na něj namíří ukazovák. „Já věděl, že ti to pálí.“

Henry Morrison u Kupole nepřemýšlí o včerejší schůzi ani o hrdinství, dokonce ani o výkonu povinnosti. Myslí na to, že lidi se o Kupoli rozmačkají, pokud něco neudělá, a rychle. Takže vystřelí do vzduchu. Několik dalších policistů – Todd Wendlestat, Rance Conroy a Joe Boxer pochopí narážku a udělají totéž.

Křičící hlasy (a bolestný nářek lidí, kteří jsou vpředu namačkaní) nahradí vylekané ticho a Henry zaduní do megafonu: „ROZESTUPTE SE! ROZESTUPTE SE, KRUCINÁL! JE TU MÍSTO PRO KAŽDÉHO, JESTLI SE KURVA ROZESTOUPÍTE!“

Sprosté slovo zklidní lidi víc než výstřely a i když největší tvrdohlavci zůstávají na silnici (Bill a Sarah Allnutovi se hrnuli první, stejně jako Johnny a Carrie Carverovi), ostatní se začínají rozestupovat podél Kupole. Někteří zamíří vpravo, ale většinou se posunují vlevo, na pole Aldena Dinsmorea, kde se chodí snadněji. Henrietta a Petra jsou mezi nimi. Lehce se potácejí po štědrém užívání Kanadské suché rakety.

Henry zastrčí pistoli do pouzdra a poručí ostatním policistům, aby udělali totéž. Wendlestat a Conroy poslechnou, ale Joe Boxer dál drží v ruce osmatřicítku s krátkou hlavní – sobotní večerní speciál, pokud Henry nějaký v životě viděl.

„Přinuť mě,“ posmívá se a Henry si pomyslí: Tohle je noční můra. Brzo se probudím doma v posteli a pak půjdu k oknu a budu se kochat krásným, mrazivým podzimním dnem.

Spousta z těch, kdo se rozhodli ke Kupoli nechodit (znepokojivé množství zůstalo v městečku, protože začínalo mít potíže s dýcháním), se mohou na všechno dívat v televizi. Třicet nebo čtyřicet se jich sešlo u Dippera. Tommy a Willow Andersonovi jsou u Kupole, ale nechali motel otevřený a velkoplošnou televizi zapnutou. Lidé, kteří se shromáždili na tanečním parketu z tvrdého dřeva, se dívají velmi tiše, jen chvílemi někdo zapláče. Záběry HDTV jsou křišťálově jasné. Jsou srdcervoucí.

Nejsou jediní, koho dojímá pohled na osm set lidí seřazených u neviditelné překážky, z nichž někteří se opírají dlaněmi jakoby o čirý vzduch. Wolf Blitzer řekne: „Nikdy jsem na lidské tváři neviděl takovou touhu. Já…“ Zakašle. „Myslím, že nechám mluvit obrazy samy za sebe.“

Ztichne a to je dobře. Tato scéna žádné převyprávění nepotřebuje.

Cox na své tiskové konferenci říkal Návštěvníci vystoupí a půjdou pěšky… návštěvníci budou moci na půl metru ke Kupoli, to považujeme za bezpečnou vzdálenost. Nic takového se samozřejmě nestane. Jakmile se otevřou dveře autobusů, lidé se překotně vyhrnou a hned volají jména svých nejbližších a nejdražších. Někteří upadnou a vzápětí po nich dupou ostatní (jeden člověk bude ušlapán a čtrnáct jich bude zraněno, z toho pět lidí vážně). Vojáci, kteří se pokusí zabránit jim v překročení vyhrazené zóny přímo před Kupolí, jsou smeteni stranou. Žluté pásky s nápisem ZÁKAZ VSTUPU jsou strženy a zmizí v prachu zvířeném běžícíma nohama. Návštěvníci se vrhnou vpřed a obsadí svoji stranu Kupole, většinou pláčou a všichni volají své manželky, manžele, prarodiče, syny, dcery, snoubenky a snoubence. Čtyři lidé o svých elektronických implantátech buď lhali nebo na ně zapomněli. Tři z nich zemřou okamžitě. Čtvrtý, který neviděl své bateriové naslouchátko na seznamu zakázaných přístrojů, setrvá týden v komatu, než zemře na mnohočetné krvácení do mozku.

Jeden po druhém se páry a skupiny scházejí a televizní kamery všechno vidí. Pozorují, jak obyvatelé městečka a návštěvníci tisknou k sobě ruce. Sledují, jak muži a ženy pláčou, když si pohlédnou do očí. Všimnou si těch, kdo omdlí, a děje se to uvnitř i vně Kupole, a zaznamenají ty, kdo padnou na kolena a modlí se tváří v tvář svým milovaným s pozvednutýma sepjatýma rukama. Zaznamenají muže z vnějšku, který začne bušit pěstmi do bariéry, jež mu brání v přístupu k těhotné manželce, buší tak dlouho, až si sedře kůži a v čirém vzduchu visí kapky jeho krve. Všímají si staré ženy, která se snaží sledovat stopu svých prstů, jejichž špičky jsou bílé, hladkou ploškou se tisknou k neviditelné překážce a přejíždějí nad čelem vzlykající vnučky.

Vrtulník s novináři znovu odstartuje do vzduchu a vysílá obrazy dvojího lidského hada, který se táhne snad půl kilometru. Na mottonské straně listí hýří jasnými barvami pozdního října. Na chesterské straně schlíple visí. Za obyvateli městečka – na silnici, v polích, mezi křovím – leží tucty odhozených transparentů. V okamžiku setkání (nedokonaného setkání) na politiku a protesty zapomněli.

Candy Crowleyová pronese: „Wolfe, tohle je určitě nejsmutnější a nejpodivnější událost, jaké jsem za celou svou kariéru reportérky byla svědkem.“

Ale lidské bytosti jsou velmi přizpůsobivé a vzrušení a podivnost situace pomalu opadají. Setkání se změní ve skutečnou návštěvu. A za návštěvníky odnášejí ty, kdo byli pošlapáni – na obou stranách Kupole. Na millské straně není žádný stan Červeného kříže, kam by je mohli uložit. Policie jim poskytuje jenom skromný stín za svými auty, kde čekají na Pamelu Chenovou a školní autobus.

Skupina určená k útoku na WCIK na policejní stanici se dívá na televizi stejně mlčky a fascinovaně jako všichni ostatní. Randolph jim to dovolí, ještě mají chvíli času. Odškrtne si jména v bloku, pak kývne na Freddyho Dentona, aby za ním vyšel před dveře na schody. Čekal, že Freddymu bude vadit, že od něj převzal hlavní chlapáckou roli (Peter Randolph celý život soudil ostatní podle sebe), ale nic takového se nestane. Tohle je mnohem větší akce než vyhánět špinavé opilce z večerky a Freddy se té odpovědnosti s radostí vzdá. Nebyl by proti, kdyby si mohl přičíst zásluhy za vydařenou akci, ale co když se nevydaří? Randolph žádnými pochybnostmi netrpí. Jeden nezaměstnaný potížista a umírněný lékárník, který by neřekl hovno, i kdyby ho našel ráno v müsli? Co by se mohlo zvrtnout?

Jak tak postávají na schodech, po kterých se nedávno skutálela Piper Libbyová, Freddy zjistí, že se nebude moci vyhnout velitelské roli tak docela. Randolph mu podá kus papíru. Je na něm sedm jmen a jedno patří Freddymu. Ostatních šest jsou Mel Searles, George Frederick, Marty Arsenault, Aubrey Towle, Stubby Norman a Lauren Conreeová.

„Tuhle partu vezmeš na přístupovou cestu vzadu,“ říká Randolph. „Znáš ji?“

„Jo, odbočuje ze Zmršenky na téhle straně městečka. Pokládal ji táta Šupáka Sa –“

„Mně je fuk, kdo ji pokládal,“ přeruší ho Randolph, „prostě po ní pojedeš až na konec. V poledne povedeš svoje lidi pásem lesa, co tam je. Vylezete vzadu za rádiovou stanicí. V poledne, Freddy. To znamená ani o minutu dřív, ani o minutu později.“

„Myslel jsem, že tamtudy máme jít všichni, Petere.“

„Plány se změnily.“

„A Velkej Jim ví, že se změnily?“

„Velkej Jim je radní, Freddy. Já jsem policejní náčelník. Jsem taky tvůj nadřízený, takže mohl bys laskavě zmlknout a poslouchat?“

„Pro-mííň,“ řekne Freddy a přiloží si dlaně k uším způsobem, který je přinejmenším drzý.

„Zaparkuju na silnici, která je před stanicí. Budu mít s sebou Stewarta a Ferna. Taky Rogera Killiana. Jestli budou Bushey a Sanders takoví blázni, že se do vás pustí – jinými slovy jestli uslyšíme za stanicí střelbu – my tři na ně vtrhneme a přepadneme je zezadu. Chápeš to?“

„Jo.“ Freddymu to připadalo jako fakt dobrý plán.

„Dobře, seřídíme si čas.“

„Ehm… cože?“

Randolph vzdychne. „Musíme mít jistotu, že nám jdou hodinky stejně, abysme měli poledne oba zároveň.“

Freddy pořád vypadá zmateně, ale poslechne.

Kdosi uvnitř stanice – podle hlasu Stubby – vykřikne: „Hoplá, a další se válí v prachu! Oni ty omdlelé skládají dozadu jako klády na podpal!“ Nato zazní smích a potlesk. Jsou celí nedočkaví a vzrušení z akce, která je čeká a o které Melvin Searles říká, že „nevylučuje povinnost střílet“.

„Sedláme ve čtvrt na dvanáct,“ říká Randolph Freddymu. „Takže máme ještě skoro tři čtvrtě hodiny na sledování té šou v televizi.“

„Nechceš popkorn?“ zeptá se Freddy. „Máme ho ve skříňce nad mikrovlnkou hromadu.“

„No, mohl bych si dát.“

Henry Morrison u Kupole zajde ke svému autu a napije se něčeho chlazeného. Uniformu má promáčenou potem a nemůže si vzpomenout, kdy se naposled cítil tak unavený (podle něj za to hodně může ten špatný vzduch – má pocit, že se nemůže pořádně nadechnout), ale celkem vzato je spokojený sám se sebou i svými lidmi. Podařilo se jim zabránit masovému namačkání ke Kupoli, nikdo na této straně nezemřel – zatím – a lidi se uklidnili. Půl tuctu televizních kameramanů pobíhá po mottonské straně sem a tam a natáčí co nejvíc hřejivých medailonků ze setkání. Henry ví, že je to narušování soukromí, ale řekne si, že Amerika i ostatní svět mají právo to vidět. A zdá se, že to lidem celkem nevadí. Některým se to dokonce líbí, užívají si svých patnáct minut slávy. Henry má čas zapátrat po své matce a otci, ale nepřekvapí ho, když je nevidí. Bydlí u všech čertů až v Derry a už mají svůj věk. Pochybuje, že se vůbec přihlašovali do návštěvnické loterie.

Od západu sem dusá další vrtulník a i když to Henry neví, uvnitř sedí plukovník James Cox. Ani Cox není tak úplně nespokojený s tím, jak Návštěvnický den zatím probíhá. Dozvěděl se, že nikdo na chesterské straně se zřejmě nepřipravuje k tiskové konferenci, ale to ho nepřekvapuje ani nezneklidňuje. Vzhledem k té hromadě spisů, které se mu kupí na stole, by ho víc překvapilo, kdyby se Rennie objevil. Cox během let salutoval spoustě mužů a velkohubé zbabělce zvětří na kilometr daleko.

Pak Cox uvidí dlouhou řadu návštěvníků a uvězněné lidi z městečka, kteří stojí proti nim. Ten pohled mu vyžene Jamese Rennieho z hlavy. „To mě teda podrž,“ mumlá. „Něco tak bizarního jsem v životě neviděl.“

Pod Kupolí křičí zvláštní zástupce Toby Manning: „Autobus už jede!“ Civilisté si toho sotva všimnou – buď se plně věnují příbuzným nebo je stále hledají – ale policisté zajásají.

Henry zajde za svoje auto a jistě, velký žlutý školní autobus právě projíždí kolem autobazaru Jima Rennieho. Pamela Chenová možná neváží víc než sedmdesát kilo i s promočeným svetrem, ale řídí skvěle, a navíc velký autobus.

Henry se podívá na hodinky a vidí, že je dvacet minut po jedenácté. Zvládneme to, pomyslí si. Zvládneme to docela v pohodě.

Po Hlavní ulici jedou tři velké oranžové náklaďáky a sunou se na Obecní kopec. Ve třetím se mačká Peter Randolph se Stewem, Fernem a Rogerem (jako vždy smrdí slepicemi). Jedou po stodevatenáctce na sever ke Zmršence a rádiové stanici a Randolpha najednou něco napadne a má co dělat, aby se nepraštil dlaní do čela.

Mají spoustu palných zbraní, ale zapomněli na přilby a kevlarové vesty.

Mají se pro ně vrátit? Jestli to udělají, stihnou to na určené pozice až ve čtvrt na jednu, možná i později. A brát si vesty bude skoro určitě zbytečná opatrnost. Je jich jedenáct proti dvěma a ti dva jsou nejspíš zhulení pod obraz.

Opravdu, tohle bude brnkačka.

8

Andy Sanders zaujal pozici za stejným dubem, za nímž se schovával i poprvé, kdy sem přijeli nenávistní muži. Sice si nevzal žádné granáty, ale za opasek vpředu si nastrkal šest zásobníků a další čtyři mu trčí z kalhot na bedrech. U nohou mu leží dřevěná přepravka s dalšími dvěma tucty. Dost na to, aby zadržel armádu… ačkoli jestli Velký Jim skutečně poslal armádu, ta s ním zřejmě udělá krátký proces. Přece jenom byl lékárník.

Něco v něm stále nemohlo uvěřit, že tohle dělá, ale cosi jiného – utajená stránka jeho povahy, o níž by bez metamfetaminu neměl ani ponětí – prožívalo ponuré blaho. A taky vztek. Velcí Jimové tohoto světa nemůžou dostat všechno a ani si nemůžou všechno brát. Tentokrát nebude žádné vyjednávání, žádné licitování, žádné ústupky. Zůstane se svým přítelem. Svým duchovním bratrem. Andy chápal, že takový stav mysli je nihilistický, ale to bylo v pořádku. Celý život pořád jenom zvažoval rizika a feťácká bezstarostnost byla nepředstavitelně slastná změna k lepšímu.

Slyšel přijíždějící náklaďáky a podíval se na hodinky. Zastavily se. Pohlédl na nebe a podle pozice žlutobílé skvrny, která bývala sluncem, usoudil, že bude brzy poledne.

Poslouchal sílící rachot dieselových motorů a když se jejich zvuk rozdvojil, Andy poznal, že jeho compadre měl dobrý čich – zvětřil jejich hru s jistotou zkušeného obránce při zápase za nedělního odpoledne. Někdo to k nim bral zadem po přístupové cestě.

Andy si znovu zhluboka potáhl ze svého nejnověji zapáleného smažáku, podržel kouř v plicích, jak nejdéle mohl, a pak ho vyfoukl. S lítostí pak nedopalek odhodil a zašlápl ho. Nechtěl, aby kouř (bez ohledu na to, jak lahodně vyjasňoval hlavu) prozradil jeho úkryt.

Mám tě rád, Šéfe, pomyslel si Andy Sanders a odjistil svůj kalašnikov.

9

Přes lesní cestu s hlubokými vyježděnými kolejemi byl natažený lehký řetěz. Freddy za volantem prvního náklaďáku nezaváhal, prostě do něj vrazil a utrhl ho ze sloupků. První náklaďák i ten za ním (řízený Melem Searlesem) vjely do lesa.

Stewart Bowie seděl za volantem třetího náklaďáku. Zastavil se uprostřed Zmršenky, ukázal na rádiový vysílač WCIK, pak se podíval na Randolpha, který seděl vmáčknutý u dveří se svým poloautomatem HK mezi koleny.

„Jeď ještě tak osm set metrů,“ nařídil mu Randolph, „pak zastav a vypni motor.“ Bylo přesně jedenáct pětatřicet. Výtečně. Spousta času.

„Jaký je plán?“ zeptal se Fern.

„Plán je čekat na poledne. Když uslyšíme střelbu, vyjedeme okamžitě a vpadneme jim do zad.“

„Tyhle náklaďáky dělají docela randál,“ poznamenal Roger Killian.

„Co když je ti chlapi slyšeli přijíždět? Ztratíme to, jak se tomu říká, moment překvapení.“

„Neuslyší nás,“ odbyl ho Randolph. „Budou pohodlně sedět uvnitř stanice pod klimatizací a čumět na televizi. Nevědí, že se na ně chystáme.“

„Neměli jsme mít nějaké neprůstřelné vesty nebo tak něco?“ zeptal se Stewart.

„Proč se vláčet s takovou tíhou v tomhle vedru? Nestrachujte se. Starej Cheech a Chong budou v pekle dřív, než vůbec poznají, že jsou po smrti.“

10

Chvilku před dvanáctou hodinou se Julia rozhlédla a všimla si, že Barbie je pryč. Když se vrátila k farmě, Barbie nakládal konzervy na korbu dodávky ze Šípkové růže. Několik tašek naložil také do ukradené dodávky od telefonní společnosti.

„Co to děláš? Vždyť jsme to včera v noci sotva vyložili.“

Barbie k ní obrátil napjatý obličej beze stopy úsměvu. „Já vím, jenže myslím, že jsme to neměli dělat. Nevím, jestli je to tím, že jsme blíž k té krabičce, ale zčista jasna mám pocit, jako bych to zvětšovací sklo, o kterém mluvil Zrzek, cítil přímo nad hlavou a brzo mělo vyjít slunce a začít tím sklem svítit. Doufám, že se pletu.“

Pozorně se na něj dívala. „Jsou tam ještě nějaké věci? Když tak ti pomůžu. Později to přece můžeme zase vrátit.“

„Ano,“ řekl Barbie a ztuhle se na ni usmál. „Vždycky to můžeme vrátit.“

11

Na konci příjezdové cesty byla mýtinka a na ní dávno opuštěný dům. Tam oba oranžové náklaďáky zastavily a útočná četa vystoupila. Dvoučlenné týmy poshazovaly dolů dlouhé, těžké plátěné vaky s šablonovými nápisy DOMÁCÍ BEZPEČNOST. Na jeden vak nějaký vtipálek připsal fixem VZPOMEŇTE SI NA ALAMO. Uvnitř byly další poloautomaty HK, dvě brokovnice Mossberg na osm nábojů a spousty a spousty munice.

„Hele, Frede,“ ozval se Stubby Norman. „Neměli bysme mít vesty nebo tak něco?“

„Udeříme na ně zezadu, Stubby. Nedělej si starosti.“ Freddy doufal, že to zní líp, než se cítí. Pořádně ho šimralo kolem žaludku.

„Nedáme jim možnost, aby se vzdali?“ zeptal se Mel. „Pan Sanders byl přece jenom radní, ne?“

Freddy už o tom přemýšlel. Taky přemýšlel o Desce cti, kde visely fotografie tří millských policistů, kteří zahynuli při výkonu služby po druhé světové válce. Nijak netoužil přidávat na tu desku i svoji fotku a jelikož mu náčelník Randolph nedal v tomto směru žádné konkrétní rozkazy, došel k závěru, že může rozhodnout sám.

„Jestli dají ruce vzhůru, budou žít,“ řekl. „Jestli nebudou mít zbraně, budou žít. Cokoli jiného znamená, že chcípnou. Má s tím někdo problém?“

Nikdo neměl. Bylo jedenáct padesát šest. Šou mělo brzy začít.

Obhlédl své muže (plus Lauren Conreeovou, ta měla tak tvrdě řezanou tvář a drobná ňadra, že by klidně mužem mohla být), zhluboka se nadechl a řekl: „Za mnou. V řadě po jednom. Zastavíme se na okraji lesa a obhlídnem to tam.“

Randolphovy obavy z jedovaté škumpy a jedovatého dubu se ukázaly liché a stromy rostly tak daleko od sebe, že se mezi nimi dalo snadno projít dokonce i s nákladem výzbroje. Freddy si pomyslel, že jeho malé vojsko se krade jalovcovým houštím, kterému se nemohli vyhnout, obdivuhodně tiše. Začínal mít pocit, že to dobře dopadne. Vlastně se na to skoro těšil. Když už se dali skutečně do pohybu, šimrání v břiše ustalo.

Jenom klid, pomyslel si. V klidu a potichu. Potom prásk! Ani nebudou vědět, že jsme na ně zaútočili.

12

Šéf, který se krčil za modrým skříňovým náklaďákem zaparkovaným ve vysoké trávě za skladištěm, je uslyšel skoro ve chvíli, kdy vyšli z mýtiny, na níž se stará Verdreauxova usedlost postupně zanořovala zpátky do země. Jeho drogou zbystřený sluch a paranoidní mozek je vnímaly jako stádo bizonů hledající nejbližší napajedlo.

Přeběhl k předku náklaďáku, klekl si a opřel pušku o nárazník. Granáty, které mu předtím visely z hlavně BOŽÍHO BOJOVNÍKA, teď ležely na zemi za ním. Na hubených, uhrovatých zádech se mu leskl pot. V pase pyžamových kalhot měl připnutý dálkový ovladač vrat.

Trpělivost, nabádal se v duchu. Nevíš, kolik jich tam je. Jenom ať vyjdou na volné prostranství, než začneš střílet, a pak je rychle smeteš.

Naházel si před sebe několik dalších zásobníků do BOŽÍHO BOJOVNÍKA. Čekal a jen horoucně doufal, že Andy nebude muset zahvízdat. Doufal, že on sám taky ne. Stále bylo možné, že z toho vyváznou a dožijí se další bitvy.

13

Freddy Denton došel k okraji lesa, hlavní pušky odhrnul jedlovou větev a vykoukl ven. Uviděl zarostlou louku a uprostřed ní rádiový vysílač. Ten vydával tiché bzučení a Freddy měl pocit, že ho cítí až v plombách. Vysílač obklopoval plot s nápisy VYSOKÉ NAPĚTÍ. Úplně vlevo naproti stála přízemní cihlová budova studia. A mezi ní a vysílačem byla velká červená stodola. Předpokládal, že ta slouží jako skladiště. Nebo výrobna drog. Nebo obojí.

Po boku se mu objevil Marty Arsenault. Košili uniformy mu zdobila kolečka potu. Oči měl vystrašené. „Co tam dělá ten náklaďák?“ zeptal se a ukázal hlavní.

„To je pojízdná jídelna,“ odpověděl Freddy. „Pro nepohyblivé a tak. Copak jsi ji v městečku nikdy neviděl?“

„Viděl a pomáhal ji nakládat,“ řekl Marty. „Loni jsem od katolíků přešel ke Kristu Spasiteli. Jak to, že není ve stodole?“ Ve stodole vyslovil yankeeským způsobem, takže to znělo jako bečení nespokojené ovce.

„Jak to mám vědět a proč by mě to mělo zajímat?“ zeptal se Freddy. „Oni jsou ve studiu.“

„Jak to víš?“

„Protože tam mají televizi a tu velkou šou od Kupole dávají na všech kanálech.“

Marty zvedl svůj HK. „Nech mě do toho náklaďáku vypálit pár dávek, jen tak pro jistotu. Mohla by to být past. Nebo by mohli být uvnitř.“

Freddy stlačil hlaveň dolů. „Ježíšku na křížku, zbláznil ses? Oni nevědí, že tu jsme, a ty tu výhodu chceš zahodit? Měla tvoje matka nějaký děcka, co přežily?“

„Di do prdele,“ odsekl Marty. Zamyslel se. „A ať táhne do prdele i tvoje máma.“

Freddy se ohlédl. „Tak jdeme, lidi. Přejdeme tu louku ke studiu. Nakoukněte zadními okny a ujistěte se, kde jsou.“ Zašklebil se. „Hladkou plavbu.“

Aubrey Towle, málomluvný to muž, řekl: „Uvidíme.“

14

V náklaďáku, který zůstal na Zmršence, řekl Fern Bowie: „Nic neslyším.“

„Však se dočkáš,“ řekl Randolph. „Jen počkej.“

Bylo dvanáct a dvě minuty.

15

Šéf pozoroval, jak nenávistní muži opustili úkryt a vydávají se šikmo přes louku k zadnímu traktu studia. Tři měli na sobě skutečné policejní uniformy, ostatní čtyři měli modré košile, které zřejmě měly uniformu aspoň představovat. Poznal Lauren Conreeovou (dávnou zákaznici z časů, kdy ještě prodával marjánku) a Stubbyho Normana, místního vetešníka. Taky poznával Mela Searlese, dalšího dávného zákazníka a Juniorova kamaráda. Byl to kamarád zesnulého Franka DeLessepse, což pravděpodobně znamenalo, že patřil k těm mládencům, co znásilnili Samantu. No, ten už nikoho znásilňovat nebude – po dnešku ne.

Sedm. Aspoň na této straně. Na Sandersově… kdo ví?

Počkal ještě chvíli, a když nepřicházel nikdo další, vstal, opřel se lokty o kapotu náklaďáku a zahulákal: „Hleďte, přichází den Hospodinův, nelítostný, s prchlivostí a planoucí hněvem, aby zemi změnil v poušť!“

Prudce trhli hlavou, ale na okamžik ztuhli, nepokusili se pozvednout zbraň ani se rozutéct. Nebyli to vůbec žádní policajti, to Šéf viděl. Jenom ptáci na zemi, kteří jsou příliš hloupí, než aby uletěli.

„A vymýtil z ní její hříchy! Izajáš třináct! Selah, parchanti!“

S tímto kázáním a předvoláním k soudu Šéf zahájil palbu a kropil je zleva doprava. Dva uniformovaní policisté a Stubby Norman odletěli jako rozlámané panenky a zbarvili přerostlý plevel krví. To prolomilo ochromení ostatních. Dva se otočili a utíkali k lesu. Conreeová a poslední uniformovaný policista se rozběhli ke studiu. Šéf je sledoval a znovu vystřelil. Kalašnikov vychrlil krátkou dávku a pak byl zásobník prázdný.

Conreeová se plácla do zátylku, jako by ji tam něco štíplo, padla tváří do trávy, dvakrát zakopala a znehybněla. Ten druhý – holohlavý chlapík – doběhl k zadní zdi studia. Šéf se nijak nestaral o dvojici, která utekla do lesa, ale Plešouna nechtěl nechat uniknout. Jestli se Plešoun dostane za roh budovy, nejspíš uvidí Sanderse a mohl by ho zastřelit zezadu.

Šéf popadl nový zásobník a hranou dlaně ho zacvakl na místo.

16

Frederick Howard Denton zvaný Plešoun o ničem nepřemýšlel, když doběhl zezadu ke studiu WCIK. Viděl, jak Conreeová padla s roztrženým hrdlem, a tím končilo Freddyho rozumné uvažování. Věděl jenom, že nechce svoji fotku na Desce cti. Musel se někde schovat a to znamenalo dostat se dovnitř. Byly tam dveře. Za nimi jakási gospelová skupina zpívala „Spojíme své ruce kolem trůnu“.

Freddy popadl kliku. Nechtěla se otočit.

Zamčeno.

Odhodil zbraň, zvedl ruku, v níž ji držel, a zaječel: „Vzdávám se! Nestřílejte, vzdá –“

Do zad ho udeřily tři prudké rány. Uviděl, jak na dveře šplíchlo cosi červeného, a měl čas si pomyslet Měli jsme si vzpomenout na ty vesty. Pak se zhroutil, jednou rukou stále svíral kliku a svět se mu zatím tryskem vzdaloval. Všechno, čím byl a co kdy věděl, se smrsklo do jediného oslnivého světelného bodu. Pak zhasl i ten. Ruka sklouzla z kliky. Zemřel na kolenou, opřený o dveře.

17

Ani Melvin Searles nepřemýšlel. Mel viděl přímo před sebou, jak Marty Arsenault, George Frederick a Stubby Norman šli k zemi, cítil, jak mu nejméně jedna kulka hvízdla těsně před očima, a takové příhody nejsou přemýšlení zrovna nakloněny.

Mel prostě utíkal.

Kličkoval zpátky mezi stromy a neuvědomoval si, jak ho větve šlehají do tváře. Jednou upadl a zase vstal, až nakonec vtrhl na mýtinu, kde stály náklaďáky. Nejrozumnější by bylo jeden nakopnout a odjet s ním, ale Mel a rozum se dočasně rozešli. Nejspíš by sprintoval celou cestu až ke Zmršence, kdyby ho za rameno nepopadl druhý chlapík, který přežil pokus o obchvat, a přistrčil ho ke kmeni velké borovice.

Byl to Aubrey Towle, bratr knihkupce, velký chlap s bledýma očima, co se občas šoural s bratrem po krámu jako pomocník a málokdy něco řekl. V městečku byli lidé, kteří považovali Aubreye za prostoduchého, ale teď jako prosťáček nevypadal. A nevypadal ani, že propadl panice.

„Já se vrátím a toho hajzla dostanu,“ oznámil Melovi.

„Hodně štěstí, kámo,“ popřál mu Mel. Odstrčil se od stromu a znovu zamířil k přístupové cestě.

Aubrey Towle ho tentokrát přirazil ke stromu tvrději. Odhrnul si vlasy z očí a pak namířil kulovnici Heckler a Koch Melovi na břicho. „Ty nikam nejdeš.“

Za nimi znovu zarachotila palba. A zazněl křik.

„Slyšíš to?“ zeptal se Mel. „Ty se chceš do toho vracet?“

Aubrey se na něj trpělivě díval. „Nemusíš jít se mnou, ale budeš mě krýt. Rozumíš tomu? Uděláš to, nebo tě zastřelím sám.“

18

Obličej náčelníka Randolpha se rozčísl v křečovitém úsměvu. „Nepřítel je vázaný vzadu za naším cílem. Všechno podle plánu. Jeď, Stewarte. Přímo po té cestě. Vysedneme a proběhneme studiem.“

„Co když jsou ve skladišti?“ zeptal se Stewart.

„Tak je stejně zaskočíme zezadu. Už jeď! Než to propásneme!“

Stewart Bowie vyjel.

19

Andy uslyšel za skladištěm palbu, ale Šéf nehvízdal, takže zůstal, kde byl, schovaný za stromem. Doufal, že tam vzadu jde všechno dobře, protože teď měl své vlastní problémy: městský náklaďák se chystal zabočit na příjezdovou cestu ke stanici.

Andy obcházel strom tak, aby mezi sebou a blížícím se náklaďákem měl stále kmen. Náklaďák se zastavil. Dveře se otevřely a ven vystoupili čtyři muži. Andy si byl docela jist, že tři z nich tu byli už předtím… a o panu Slepičářovi nebylo pochyb. Andy by poznal jeho zasrané zelené holínky kdekoliv. Nenávistníci. Andy neměl v úmyslu jim dovolit, aby Šéfa zaskočili.

Vynořil se zpoza stromu a vykročil přímo středem cesty, s CLAUDETTE napříč přes hrudník. Jeho boty zaskřípaly na štěrku, ale ten zvuk zanikl ve spoustě jiných: Stewart nechal u náklaďáku běžet motor a ze studia se linula gospelová hudba.

Pozvedl kalašnikov, ale přinutil se čekat. Ať se trochu shluknou, jestli se to chystají udělat. Když se blížili k předním dveřím do studia, opravdu se shlukli k sobě.

„Hleďme, pan Slepičář a všichni jeho přátelé,“ protáhl Andy líně skoro jako John Wayne. „Jak se vede, chlapci?“

Začali se obracet. Za tebe, Šéfe, pomyslel si Andy a zahájil palbu.

První kanonádou zabil oba bratry Bowieovy a pana Slepičáře. Randolpha jenom tak lízl. Andy odhodil zásobník, jak ho to učil Šéf Bushey, popadl z opasku kalhot jiný a vrazil ho na místo. Náčelník Randolph se plazil ke dveřím do studia, z pravé paže a nohy mu crčela krev. Ohlédl se a jeho obrovské oči zasvítily ze zpoceného obličeje.

„Prosím tě, Andy,“ zašeptal. „Měli jsme rozkaz neubližovat vám, jenom tě přivést zpátky, abys mohl pracovat s Jimem.“

„Správně,“ řekl Andy a dokonce se zasmál. „Blafáka neoblafneš. Odneseš si tohle všechno…“

Za studiem propukla dlouhá, trhaná palba. Šéf by mohl mít potíže, možná ho bude potřebovat. Andy pozvedl CLAUDETTE.

„Prosím tě, nezabíjej mě!“ zakřičel Randolph. Zakryl si rukou tvář.

„Prostě mysli na rostbíf, který dnes povečeříš s Ježíšem,“ řekl Andy. „Už za tři vteřiny si budeš prostírat ubrousek.“

Dlouhá dávka z kalašnikova kutálela Randolpha skoro až ke dveřím do studia. Pak se Andy rozběhl za budovu, cestou vysunul částečně vybitý zásobník a nahradil ho plným.

Z louky zaznělo ostré, pronikavé hvízdání.

„Už jdu, Šéfe!“ křikl Andy. „Vydrž, už jdu!“

Cosi vybuchlo.

20

„Kryj mě,“ řekl Aubrey pochmurně na okraji lesa. Sundal si košili, roztrhl ji a půlku si ovázal kolem čela, zřejmě aby vypadal jako Rambo. „A jestli přemýšlíš o tom, že mě sejmeš, tak by se ti to mělo povést hned napoprvé, protože jestli ne, vrátím se a podříznu ti ten tvůj zasranej krk.“

„Budu tě krýt,“ slíbil Mel. A udělá to. Aspoň bude tady na kraji lesa v bezpečí.

Snad.

„Tomu potrhlému feťákovi tohle neprojde,“ prohlásil Aubrey. Dýchal rychle, povzbuzoval se. „Ta nula. Ten vyhulenej hajzl.“ Pak zesílil hlas: „Jdu si pro tebe, ty kreténskej vyhulenej hajzle!“

Šéf se před chvílí vynořil zpoza pojízdné kuchyně, aby obhlédl žeň. Znovu zaměřil pozornost na les právě v okamžiku, kdy z něj vyrazil Aubrey Towle, který řval z plných plic.

Pak začal pálit Mel, a i když kulky nelétaly nikam poblíž Šéfa, ten se přesto instinktivně přikrčil. Když to udělal, dálkové ovládání garážových vrat mu vypadlo z volného opasku pyžamových kalhot a odkutálelo se do trávy. Shýbl se pro ně a v tu chvíli zahájil Aubrey palbu ze své automatické kulovnice. V boku pojízdné jídelny vytvořily kulky bláznivý děrovaný vzor, dutě při tom zvonily o kov a roztříštily okno u spolujezdce na třpytivé střepy. Od pruhu kovu na boku čelního skla se s hvízdnutím odrazila kulka.

Šéf nechal dálkové ovládání být a opětoval palbu. Ale moment překvapení byl pryč a Aubrey Towle nebyl žádná dřepící kachna. Kličkoval sem a tam a mířil k rádiovému vysílači. Ten mu sice neposkytne úkryt, ale uvolní Searlesovi palební linii.

Aubrey vyprázdnil zásobník, ale poslední kulka vyryla brázdu na levé straně Šéfovy hlavy. Vystříkla krev a chuchvalec vlasů dopadl na jedno hubené Šéfovo rameno, kde se přilepil potem. Šéf padl na zadek, na okamžik upustil BOŽÍHO BOJOVNÍKA, ale pak se ho znovu chopil. Nemyslel si, že je vážně zraněný, ale byl nejvyšší čas, aby dorazil Sanders, jestli ještě může. Šéf Bushey si strčil dva prsty do úst a hvízdl.

Aubrey Towle doběhl k plotu kolem rádiového vysílače zrovna ve chvíli, kdy Mel opět zahájil střelbu z okraje lesa. Melovým cílem byla tentokrát zadní část pojízdné jídelny. Kule roztrhaly plášť do kovových háků a květin. Palivová nádrž vybuchla a zadní konec náklaďáku se ocitl v ohnivém mraku.

Šéf cítil, jak mu záda opéká hrozný žár, a stačil si vzpomenout na granáty. Vybuchnou? Viděl, jak na něj míří muž u rádiového vysílače, a najednou mu byla volba jasná: buď po něm taky střelit, nebo se zmocnit dálkového ovládání vrat. Vybral si dálkové ovládání, a když ho sevřel v ruce, vzduch kolem něj se najednou zaplnil neviditelnými bzučícími včelkami. Jedna mu dala žihadlo do ramene, další do boku a přerovnala mu střeva. Šéf Bushey se zapotácel a převrátil se, a dálkové ovládání mu znovu vyklouzlo z ruky. Hmátl po něm a vzduch kolem něj zaplnil další roj včel. Šéf se plazil do vysoké trávy a nechal dálkové ovládání tam, kde bylo, jenom doufal, že přijde Sanders. Muž od rádiového vysílače – Jeden statečný nenávistný muž mezi sedmi, napadlo Šéfa, vskutku – kráčel k němu. BOŽÍ BOJOVNÍK ztěžkl, Šéfovi ztěžklo celé tělo, ale podařilo se mu dostat na kolena a zmáčknout spoušť.

Nic se nestalo.

Buď byl zásobník prázdný nebo se zasekl.

„Ty hovado kreténský,“ sípal Audrey Towle. „Ty vyhulenej blbe. Šlehni si tohle, par –“

„Za Claudette!“ zaječel Sanders.

Towle se prudce otočil, ale bylo pozdě. Zarachotila krátká, ostrá dávka, a čtyři čínské náboje ráže 7.62 utrhly Aubreymu skoro celou hlavu.

„Šéfe!“ vykřikl Andy a běžel k příteli, který klečel v trávě a krev mu tekla z ramene, boku a spánku. Šéf měl celou levou půlku obličeje červenou a mokrou. „Šéfe, Šéfe!“ Padl na kolena a Šéfa objal. Ani jeden neviděl Mela Searlese, posledního muže, který zůstal na nohou. Vynořil se z lesa a opatrně zamířil k nim.

„Vezmi spoušť,“ zašeptal Šéf.

„Co?“ Andy se chvíli díval dolů na spoušť CLAUDETTE, ale tu Šéf očividně nemyslel.

„Ovladač vrat,“ šeptal Šéf. Levé oko se mu topilo v krvi. Druhé, horečně jasné, se upíralo na Andyho. „Ovladač vrat.“

Andy viděl dálkový ovladač vrat ležet v trávě. Zvedl je a podal Šéfovi. Šéf ho pevně sevřel.

„Ty… taky… Sandersi.“

Andy přiložil dlaň na Šéfovu ruku. „Mám tě rád, Šéfe,“ řekl a políbil Šéfa Busheye na suché, krví potřísněné rty.

„Taky… tě… mám… rád… Sandersi.“

„Hej, teplouši!“ křikl Mel rozjařeně a trochu šíleně. Stál od nich asi deset metrů. „Běžte si na pokoj! Ne, počkat, mám lepší nápad! Běžte na pokoj v pekle!“

„Teď… Sandersi… teď.“

Mel zahájil palbu.

Andyho a Šéfa kulky strhly, ale než je rozcupovaly na kusy, jejich spojené ruce stiskly bílý knoflík označený OTEVŘÍT.

Exploze byla bílá a všechno pohltila.

21

Na okraji sadu mají millští piknik, když propukne střelba – ne na sto devatenáctce, kde pokračují návštěvy, ale někde jihozápadně.

„To je na Zmršence,“ poznamená Piper. „Bože, škoda že nemáme dalekohled.“

Ale žádný nepotřebují, aby uviděli žlutý květ, který se rozevře po výbuchu Křesťanské pojízdné jídelny. Twitch zrovna pojídá plastovou lžičkou ďábelské kuře. „Nevím, co se tam děje, ale v těch místech je určitě rádiová stanice,“ řekne.

Zrzek popadne Barbieho za rameno. „Tam je ten propan! Křečkovali si ho pro výrobu drog! Přesně tam je ten propan!“

Barbieho se na okamžik zmocnila zřetelná a strašlivá předtucha, takový ten okamžik, kdy se to nejhorší teprve chystá. Pak šest kilometrů daleko křísne do zamlženého nebe bílá jiskra jako blesk, který místo do země míří vzhůru. Za okamžik zaduní exploze jako titánské kladivo, jež prolomí do prostředku dne díru. Rudá ohnivá koule pohltí nejdřív vysílač WCIK, pak stromy kolem a nakonec celý horizont a šíří se po něm na sever a na jih.

Lidé na Černém hřbetu vykřiknou, ale neslyší se v tom ohlušujícím, drtivém a stále mohutnějším rachotu, který provází explozivní přeměnu čtyřiceti kilogramů plastické trhaviny a skoro čtyřiceti tisíc litrů propanu. Lidé si zakryjí oči a zapotácí se, šlapou na sendviče a rozlévají nápoje. Thurston popadne Alici a Aidana do náručí a Barbie na okamžik vidí jeho tvář na pozadí černajícího nebe – protáhlou, vystrašenou tvář muže, který se dívá, jak se rozvírá doslova pekelná brána, za níž čeká oceán ohně.

„Musíme se vrátit na farmu!“ ječí Barbie. Julie se k němu tiskne a pláče. Za ní je Joe McClatchey, který se snaží pomoct naříkající matce na nohy. Tihle lidé nikam nepůjdou, aspoň ne okamžitě.

Na jihozápadě, kde větší část Zmršenky přestane během dalších tří minut existovat, mění žlutomodré nebe barvu na černou a Barbie má čas si naprosto klidně pomyslet: Teď jsme se ocitli pod tou lupou.

Výbuch roztříští každé okno v téměř opuštěném centru městečka, strhne okenice, opře se do telefonních sloupů, až se nakloní, vytrhá dveře z pantů, slisuje poštovní schránky. Po celé Hlavní ulici se spustí autoalarmy. Velkému Jimovi Renniemu a Carterovi Thibodeauovi připadá, jako by na zasedací místnost udeřilo zemětřesení.

Televize stále běží. Wolf Blitzer se ptá skutečně vylekaně: „Co to je? Andersone Coopere, Candy Crowleyová? Chade Myersi? Soledad O’Brienová? Ví někdo, co to krucinál bylo? Co se děje?“

Nejnovější americké televizní hvězdy stojící u Kupole se ohlížejí, takže ukazují kamerám záda, stíní si oči a hledí k městečku. Jedna kamera nakrátko švenkne nahoru, takže odhalí na obzoru monstrózní mračno, černého kouře a vířících trosek.

Carter vstane. Velký Jim ho popadne za zápěstí. „Jenom vykoukni ven,“ řekne Velký Jim. „Ať víme, jak je to zlé. Pak ten nos zase zastrč a přijď sem. Můžeme odejít do protiatomového krytu.“

„Dobře.“

Carter vyběhne po schodech. Rozbité sklo z téměř odpařených hlavních dveří mu vrže pod botami, když běží chodbou. Když vyjde na schody, přesahuje ta podívaná veškerou jeho představivost, takže ho to srazí zpátky do dětství a Carter na okamžik strne a hlavou se mu honí To je jako ta nejstrašnější, nejzuřivější bouřka, jakou kdy kdo viděl, jenže je to ještě horší.

Nebe na západě se proměnilo v rudooranžové peklo obklopené kypícími temně ebenovými mraky. Vzduch už čpí vybuchlým plynem. Rachotí to tu jako deset oceláren, které běží na plný výkon.

Přímo nad ním nebe zatemnila hejna ptáků.

Pohled na ně – na ptáky, kteří nemají kam uletět – konečně probere Cartera z ochromení. A kromě ptáků taky sílící vítr, jejž ucítí na tváři. V Chester’s Millu šest dní vůbec nefoukalo a tenhle vítr je horký a odporný, páchne plynem a vypařeným dřívím.

Na Hlavní ulici přistane obrovský dub, který s sebou táhne chuchvalec potrhaných elektrických drátů.

Carter prchá chodbou zpět. Velký Jim stojí u schodiště, jeho odulá tvář je bledá, vyděšená a výjimečně nerozhodná.

„Dolů,“ vyhrkne Carter. „Do protiatomového krytu. Už se to blíží. Žene se sem požár. A až se sem dostane, sežere městečko zaživa.“

Velký Jim zaúpí. „Co to ti idioti provedli?“

Cartera to nezajímá. Ať už provedli, co chtěli, teď se s tím nedá nic dělat. Jestli sebou rychle nehodí, bude po nich. „Je tam dole nějaká čistička vzduchu, šéfe?“

„Ano.“

„Napojená na generátor?“

„Ano, samozřejmě.“

„Díky bohu za to. Možná máme šanci.“

Carter pomáhá Velkému Jimovi po schodech dolů, aby šel rychleji, a jen doufá, že je to neupeče už tady.

Dveře do Dipperova motorestu byly zaklíněné v otevřené poloze, ale síla exploze klíny vyrazí a dveře přibouchne. Sklo vletí dovnitř a několik lidí stojících vzadu na tanečním parketu je pořezáno. Whitovi, bratru Henryho Morrisona, podřízne střep krční tepnu.

Dav se vyhrne ke dveřím, na velkoplošnou televizi naprosto zapomněl. Dupou po ubohém Whitu Morrisonovi, který umírá v rostoucí kaluži vlastní krve. Ostatní dorazí ke dveřím a další lidi se pořežou, když se tlačí mezi zubatými střepy ven.

„Ptáci!“ vykřikne někdo. „Panebože, podívejte se na ty ptáky!“

Ale většina se dívá na západ místo nahoru – na západ, odkud se na ně pod nebem, které je černé jako o půlnoci a plné jedovatých plynů, valí planoucí zkáza.

Ti, kdo mohou běžet, se řídí ptáky a začnou cupitat, klusat nebo přímo cválat prostředkem silnice číslo 117. Někteří se vrhnou do aut a na štěrkovém parkovišti, kde kdysi dávno dostal Dale Barbara výprask, dojde k mnohonásobné strkanici nárazníků. Velma Winterová se dostane do své staré dodávky Datsun, vyhne se demoličnímu derby na parkovišti a zjistí, že výjezd na silnici blokují prchající chodci. Podívá se napravo – na ohnivou bouři, která se k nim valí jako obrovský hořící plášť a pohlcuje lesy mezi Zmršenkou a městečkem – a slepě vyjede, přestože má lidi v cestě. Srazí Carlu Venzianovou, která běží s dítětem v náručí. Velma cítí, jak dodávka drncá přes jejich těla a rozhodně odmítá slyšet, jak Carla ječí, když jí kola lámou páteř a drtí malého Stevena. Velma jenom ví, že se musí odsud dostat. Nějak se musí dostat pryč.

Setkání u Kupole ukončil apokalyptický vetřelec. Ti uvnitř se musejí zabývat něčím důležitějším než příbuznými: obřím hřibovitým mračnem, které roste na severozápad od nich a stoupá na ohnivé stopce, která je už kilometr a půl vysoká. Ovane je první lehký poryv větru – toho větru, před kterým Carter a Velký Jim uprchli do protiatomového krytu – a oni se přikrčí ke Kupoli a většinou si nevšímají lidí, co stojí za nimi. Lidé za nimi pro všechny případy ustupují. Mají štěstí, ustoupit mají kam.

Henrietta Clavardová cítí, jak ji za ruku bere studená dlaň. Otočí se a uvidí Petru Searlesovou. Petře se uvolnily vlasy ze sponek, které je přidržovaly, a teď jí visí kolem tváří.

„Nemáte ještě trochu toho veselého džusu?“ ptá se Petra a podaří se jí vyloudit děsivě rozverný úsměv.

„Promiň, už došel,“ omlouvá se Henrietta.

„No – možná je to jedno.“

„Drž se mě, zlato,“ řekne Henrietta. „Jenom se mě drž. Budeme v pořádku.“

Ale když se Petra podívá staré ženě do očí, nevidí v nich žádnou víru ani naději. Čas rozverností skončil.

Rozhlédněte se, a dívejte se dobře. Osm set lidí se tiskne ke Kupoli, hlavu mají obrácenou vzhůru a oči vytřeštěné, a sledují, jak se k nim žene nevyhnutelný konec.

Jsou tu Johnny a Carrie Carverovi a Bruce Yardley, který pracoval v Městě potravin. A Tabby Morrell, kterému patří dřevařský sklad, jenž se brzy promění ve vířící popel, a jeho manželka Bonnie. Tobby Manning, který prodával v obchodním domě. Trina Coleová a Donnie Baribeau. Wendy Goldstoneová s kamarádkou a kolegyní učitelkou Ellen Vanedestineovou. Bill Allnut, který nechtěl jít pro autobus, a jeho manželka Sarah, která nespouští oči z blížícího se ohně a křičí, aby ji Ježíš zachránil. Todd Wendlestat a Manuel Ortega jen němě hledí k západu, kde svět mizí v kouři. Tommy a Willow Andersonovi, kteří si už nikdy neobjednají žádnou kapelu z Bostonu na tancovačky v motorestu. Dívejte se na ně, celé městečko tu stojí zády přimáčknuté k neviditelné zdi.

Návštěvníci za nimi zprvu couvají, pak ustupují a pak se dávají na úprk. Nevšímají si autobusů a ženou se po silnici rovnou k Mottonu. Několik vojáků udrží pozici, ale většina jich odhodí zbraň a rozběhne se s ostatními, a neohlížejí se, stejně jako se Lot neohlížel na Sodomu.

Cox neutíká. Cox přistoupí ke Kupoli a křikne: „Vy tam! Velící policisto!“

Henry Morrison se otočí, dojde k plukovníkovi a opře se rukama o tvrdý a tajuplný povrch čehosi, co nevidí. Už se mu obtížně dýchá. Do Kupole udeří špatný vítr tlačený ohnivou bouří, pak se stočí a žene se zpět k hladovému netvorovi, který se blíží: černému vlkovi s rudýma očima. Zde, na hranici s Mottonem, stojí stádo jehňat, na nichž se nakrmí.

„Pomozte nám,“ řekne Henry.

Cox se podívá na ohnivou bouři a odhaduje, že se k současné pozici shromážděných lidí dostane nejvýš za patnáct minut, možná dokonce už za tři. Není to požár ani exploze, v tomto uzavřeném a již znečištěném prostoru je to kataklyzma.

„Pane, to nedokážu,“ odpoví.

Než stačí Henry odpovědět, popadne ho za paži Joe Boxer. Cosi drmolí.

„Nech toho, Joe,“ říká Henry. „Není kam utéct a nemůžeme nic dělat, leda se modlit.“

Ale Joe Boxer se nemodlí. Pořád drží v ruce tu hloupou pistolku ze zastavárny a když se naposled podívá šílenýma očima na ženoucí se peklo, přiloží si pistoli ke spánku, jako by hrál ruskou ruletu. Henry po pistoli hmátne, ale už je pozdě. Boxer zmáčkne spoušť. Nezemře však okamžitě, i když mu z hlavy vychrstne krev. Potácí se pryč, mává tou hloupou pistolkou jako kapesníkem a řve. Pak padne na kolena, rozhodí ještě jednou ruce k temnícímu nebi jako muž uchvácený božím zjevením a nakonec padne tváří na bílou přerušovanou čáru uprostřed silnice.

Henry obrátí ohromenou tvář znovu k plukovníku Coxovi, který stojí metr od něj a současně milion kilometrů daleko. „Je mi to moc líto, příteli,“ řekne Cox.

Doklopýtá k nim Pamela Chenová. „Autobus!“ zakřičí na Henryho přes sílící rachot. „Musíme nasednout do autobusu a projet to! Je to naše jediná šance!“

Henry ví, že to není vůbec žádná šance, ale přikývne, naposledy se na Coxe podívá (Cox nikdy nezapomene na policistovy zoufalé oči hledící jakoby z pekla), vezme Pamelu Chenovou za ruku a spolu jdou k autobusu číslo 19. Hustá čerň se řítí k nim.

Oheň je už v městečku a prohučí Hlavní ulicí jako plamen hořáku rourou. Most míru se vypaří. Velký Jim a Carter se krčí v protiatomovém krytu a radnice nad nimi se zhroutí do sebe. Policejní stanice vcucne cihlové zdi dovnitř a pak je vyplivne vysoko do nebe. Sochu Luciena Calverta na náměstí Válečných hrdinů to vytrhne z podstavce. Lucien letí do hořící černě s puškou statečně pozvednutou. Halloweenský panák s veselým cylindrem a hrabičkami místo dlaní na trávníku před knihovnou vzplane jako vích. Vzduch je prosycený mohutným hvízdotem – zní to, jako by se bůh pustil do luxování – protože oheň dychtící po kyslíku nasává dobrý vzduch, aby si naplnil svou jedinou jedovatou plíci. Domy na Hlavní ulici explodují jeden po druhém, rozhazují prkna a zboží a šindele a sklo do vzduchu jako konfety o silvestru: opuštěné kino, Sandersova domácí lékárna, Burpeeho obchodní dům, večerka s benzínovou pumpou, knihkupectví, květinářství, holičství. V pohřebním ústavu se nejnovější přírůstky na seznamu mrtvých začínají péct ve svých kovových boxech jako kuřata v peci. Oheň dokončí svůj triumfální průlet Hlavní ulicí tím, že zaplaví Město potravin a pak se žene k Dipperovi, kde lidé, kteří jsou stále na parkovišti, ječí a mačkají se k sobě. Jejich poslední pozemský pohled patří ohnivé stěně vysoké sto metrů, která se k nim dychtivě vrhá jako Albion ke své milované. Plameny se valí po hlavních silnicích a taví asfalt na polévku. Zároveň se šíří do Eastchesteru, kde posvačí honosné domy i s několika majiteli, kteří se schovávají uvnitř. Michela Burpeeová co nevidět vyrazí do sklepa, ale už je pozdě. Kuchyň kolem ní exploduje a poslední, co Michela spatří, je tavící se lednice značky Amana.

Vojáci stojící u hranice s Tarkerem – nejblíž epicentru katastrofy – se odpotácejí, když oheň udeří bezmocnými pěstmi na Kupoli a aspoň ji začerní. Vojáci ucítí pronikající sálavý žár, který během několika vteřin zvedne teplotu o dvacet stupňů, a listí na nejbližších stromech se zkroutí. Jeden z vojáků později řekne: „Bylo to jako stát před skleněnou koulí, v níž vybuchla atomovka.“

Lidi tisknoucí se ke Kupoli začínají bombardovat mrtví a umírající ptáci, protože prchající vrabci, červenky, kosi, vrány, racci a dokonce husy narazí do Kupole, které se tak rychle naučili se vyhýbat. A přes Dinsmoreovo pole běží splašené hejno městských psů a koček. Jsou mezi nimi také skunkové, svišti, dikobrazi. Skáče mezi nimi i jelen a několik neohrabaně cválajících losů, a samozřejmě Dinsmoreův dobytek, který koulí očima a vyděšeně bučí. Když doběhnou ke Kupoli, v plné rychlosti do ní narazí. Ta šťastnější zvířata zahynou. Méně šťastná zůstanou ležet na hřebovém loži ze zlámaných kostí a můžou jen štěkat, kvičet, mňoukat a řvát.

Ollie Dinsmore vidí Dolly, krásnou hnědou švajcku, která mu kdysi vyhrála modrou stuhu 4H (to jméno jí dala matka, myslela si, že Ollie a Dolly jdou pěkně dohromady). Dolly těžce cválá ke Kupoli, čísi výmarský ohař jí chňapá po nohou a ty už krvácejí. Kráva vrazí do bariéry s křapnutím, které Ollie přes hukot ohně neslyší… jenže ho slyší v duchu a když vidí, jak se pes, který je odsouzen ke stejné záhubě, vrhá na ubohou Dolly a začíná jí trhat bezbranné vemeno, připadá mu to ještě horší, než když našel mrtvého otce.

Pohled na umírající krávu, která bývala jeho miláčkem, probere chlapce k činnosti. Neví, jestli má nějakou, byť nepatrnou šanci přežít ten strašlivý den, ale najednou vidí dvě věci naprosto jasně. Především kyslíkovou láhev, na které visí čepice Red Sox jeho mrtvého otce. A potom kyslíkovou masku dědečka Toma, která visí na háčku na dveřích do koupelny. Když Ollie běží k farmě, kde prožil celý svůj život – farmě, která brzy přestane existovat – má v hlavě jedinou ucelenou myšlenku: bramborový sklep. Je vykopaný pod stodolou a vede až pod kopeček, takže by tam mohlo být bezpečno.

Utečenci stále stojí na okraji sadu. Barbieho nemůže nikdo slyšet a on je nedokáže přimět ani k pohybu. Ale musí je dostat zpátky do budovy a k vozům. A to rychle.

Odsud mají panoramatický výhled na celé městečko a Barbie dokáže odhadnout směr požáru, stejně jako generál odhaduje nejpravděpodobnější trasu útoku nepřátelské armády podle leteckých fotografií. Oheň se řítí na jihovýchod a možná se udrží na západním břehu Prestilského potoka. Jeho koryto, i když suché, by stále mohlo posloužit jako přírodní protipožární příkop. Explozivní vichřice, kterou způsobil požár, také pomůže udržet oheň mimo nejsevernější kvadrant městečka. Jestli se požár propálí až k místu, kde Kupole přetíná hranice s Castle Rockem a Mottonem – patou a chodidlem ponožky – pak budou části Chester’s Millu na hranicích s TR-90 a severním Harlowem možná ušetřeny. Aspoň před požárem. Ale Barbiemu nedělá starosti oheň.

Starosti mu dělá ten vítr.

Už ho cítí, ovívá mu ramena a profukuje mezi rozkročenýma nohama tak prudce, až mu třepetají kalhoty a Julii vlají vlasy kolem obličeje. Vítr spěchá od nich, aby nakrmil oheň, a protože Mill se nachází v téměř dokonale uzavřeném prostoru, zůstane tu jen velmi málo dobrého vzduchu, který by mohl nahradit ten spálený. Barbiemu před očima vytane odporný obrázek zlaté rybky plující břichem vzhůru na hladině akvária, z něhož byl vyčerpán všechen kyslík.

Julia se k němu otočí dřív, než ji chytí za ruku, a ukáže na cosi dole: jakási postava se plahočí po Černohřbeté cestě a táhne za sebou cosi na kolečkách. Na takovou dálku Barbie nepozná, jestli je ten uprchlík muž nebo žena, ale nezáleží na tom. Ať je to, kdo je to, skoro jistě zemře udušením dávno předtím, než se dostane do kopců.

Barbie vezme Julii za ruku a přiloží jí rty k uchu. „Musíme jít. Popadni Piper a ona ať chytí za ruku toho, kdo je vedle ní. Všichni…“

„A co on?“ křičí Julia a stále ukazuje na trmácející se postavu. Možná za sebou táhne kočár. Je naložený něčím hodně těžkým, protože ta postava je předkloněná a pohybuje se hodně pomalu.

Barbie se musí postarat, aby mu rozuměla, protože času je namále. „Nech ho být. Musíme se vrátit do farmy. Okamžitě. Všichni se chyťte za ruce, ať tu nikoho nenecháme.“

Snaží se otočit a podívat se na něj, ale Barbie jí podrží hlavu. Chce její ucho – doslova – protože mu musí dobře rozumět. „Jestli nepůjdeme hned, bude možná příliš pozdě. Dojde nám vzduch.“

Velma Winterová jede ve své dodávce Datsun po silnici číslo 117 v čele průvodu prchajících vozidel. Dokáže myslet jenom na to, jak ten oheň a dým plní zpětné zrcátko. Ujíždí víc než stovkou, když vrazí do Kupole, na kterou ve své panice naprosto zapomněla (jinými slovy další pták, tentokrát na zemi). Ke kolizi dojde na stejném místě, kde před týdnem těsně po zaklapnutí Kupole prožili těžkou nehodu Billy a Wanda Debecovi, Nora Robichaudová a Elsa Andrewsová. Motor Velmina lehkého náklaďáčku se utrhne dopředu a rozčísne Velmu napůl. Horní část těla proletí čelním oknem, táhne za sebou střeva jako fábory a rozplácne se o Kupoli jako šťavnatý brouk. Je to začátek dvanáctinásobné srážky, v níž zahyne spousta lidí. Většina je zraněná, ale nebudou se trápit dlouho.

Henrietta a Petra cítí, jak se k nim žene vlna žáru. Totéž cítí stovky ostatních namačkaných ke Kupoli. Vítr jim čechrá vlasy a povlává oblečením, které brzy vzplane.

„Vezmi mě za ruku, zlato,“ řekne Henrietta a Petra to udělá.

Pozorují, jak velký žlutý autobus opisuje širokou, opileckou zatáčku. Prokodrcá příkopem, těsně mine Richieho Killiana, který nejdřív uskočí a pak se pružně vyhoupne k zadním dveřím, když autobus projíždí kolem. Zvedne nohy a dřepne na nárazník.

„Doufám, že to zvládnou,“ poznamená Petra.

„Já taky, zlatíčko.“

„Ale myslím, že se jim to nepovede.“

Někteří jeleni, kteří se vyřítili z blížícího se požáru, hoří.

Za volantem autobusu sedí Henry. Pamela stojí vedle něj a drží se chromové tyče. Osazenstvo tvoří asi tucet lidí, kteří si nastoupili už dřív, protože měli nějaké tělesné obtíže. Je mezi nimi Mabel Alstonová, Mary Lou Costasová a její dítě, které má na hlavě Henryho baseballovou kšiltovku. Obávaný Leo Lamoine se taky dostal na palubu, i když se zdá, že jeho problémy jsou spíš citové než tělesné. Kvílí hrůzou.

„Šlápněte na to a miřte na sever!“ křičí Pamela. Oheň je skoro u nich, mají ho necelých pět set metrů před sebou, a jeho hukot otřásá světem. „Jeďte jako čert a kvůli ničemu nezastavujte!“

Henry ví, že je to beznadějné, ale protože také ví, že radši odejde takhle, než aby se bezmocně tiskl zády ke Kupoli, zapne světlomety a rozjede to. Pamelu to hodí dozadu do klína učitele Chaze Bendera – Chazovi pomohli do autobusu, když začal trpět srdečními palpitacemi. Chytí Pamelu, aby neupadla. Ozve se křik a polekaný nářek, ale Henry je sotva slyší. Ví, že silnici ztratí z očí, i když má zapnutá světla, ale co má být? Jako policajt projel tenhle úsek už tisíckrát.

Použij Sílu, Luku, pomyslí si a dokonce se zasměje, když vjíždí do planoucí temnoty a plynový pedál mačká až k podlaze. Richie Killian, který se tiskne k zadním dveřím autobusu, najednou nemůže dýchat. Ještě stačí uvidět, jak mu planou paže. Za okamžik teplota kolem autobusu vyskočí na čtyři sta třicet stupňů a Richie shoří na svém bidýlku jako ždibec masa na rozpáleném grilu.

Vnitřní světla nad středovou uličkou v autobuse svítí a vydávají slabou zář podobnou osvětlení v restauraci po zavírací hodině. Osvětlují vystrašené, zpocené tváře pasažérů, ale svět venku se proměnil v neproniknutelnou čerň. Víry popela se točí v drasticky zkrácených kuželech světla reflektorů. Henry řídí po paměti a čeká, kdy pod ním prasknou pneumatiky. Stále se chechtá, i když se neslyší přes motor devatenáctky, který kvílí jako opařená kočka. Drží se silnice, to stačí. Jak dlouho bude trvat, než projedou na druhou stranu ohnivé stěny? Je možné, že opravdu prorazí? Začíná si myslet, že to možné je. Pane bože, jak tlustá ta stěna může být?

„Zvládneš to!“ křičí Pamela. „Zvládneš to, jó!“

Možná, pomyslí si Henry. Možná to zvládnu. Ale takové vedro, kristepane! Sahá po ovládání klimatizace, chce ho vytočit až na maximum, a právě v tu chvíli se okna roztříští a vletí dovnitř a autobus se naplní ohněm. Henry si pomyslí Ne! Ne! Vždyť už jsme byli tak blízko!

Ale když ohořelý autobus prorazí kouřovou clonu, uvidí Henry pouze černou pustinu. Ze stromů zbyly ohořelé pahýly a silnice se proměnila v bublající strouhu. Pak na něj zezadu padne ohnivý plášť a Henry Morrison už neví nic. Devatenáctka se smýkne ze zbytků silnice, převrátí se a ze všech rozbitých oken jí šlehají plameny. Vzadu na autobuse rychle černá nápis ZPOMAL, PŘÍTELI! MÁME NAŠE DĚTI RÁDI!

Ollie Dinsmore běží tryskem ke stodole. Na krku mu visí kyslíková maska po dědečkovi Tomovi a nese dvě kyslíkové nádrže, i když netuší, kde bere takovou sílu (druhou nádrž zahlédl, když probíhal garáží). Utíká ke schodům, které ho zavedou do bramborového sklepa. Shora se ozve hukot a praskot, protože střecha začíná hořet. Na západní straně stodoly už hoří i dýně a šíří se z nich sytý a nasládlý puch, jako o Díkůvzdání v pekle.

Oheň se stěhuje k jižní straně Kupole, proběhne poslední stovku metrů. Zazní další exploze, když se oheň zmocní Dinsmoreových chlévů a mléčnice. Henrietta Clavardová se dívá na blížící se oheň a pomyslí si No, jsem už stará. Prožila jsem si celý život. To je víc, než může říct chudák tahle holka.

„Otoč se, zlatíčko,“ pobídne Petru, „a polož si mi hlavu na prsa.“

Petra Searlesová obrátí uslzenou a velmi mladou tvář k Henriettě. „Bude to bolet?“

„Jenom vteřinku, zlatíčko. Zavři oči, a až je zase otevřeš, budeš si koupat nohy v chladivém potoce.“

Petra pronese svá poslední slova: „To zní moc pěkně.“

Zavře oči. Henrietta udělá totéž. Oheň si je bere. V jednu vteřinu tu jsou, a vzápětí… jsou pryč.

Cox stále stojí těsně za Kupolí a kamery stále natáčejí z bezpečné vzdálenosti na tržišti. Všichni v Americe se dívají, otřesení a uhranutí. Komentátoři ohromeně zmlkli a jediný zvukový doprovod poskytuje oheň, který toho má hodně co říci.

Cox ještě chvíli vidí toho dlouhého lidského hada, i když z lidí, kteří ho tvořili, zbývají jen siluety na ohnivém pozadí. Většina z nich – jako utečenci na Černém hřbetu, kteří se konečně propracovávají zpátky na farmu a k autům – se drží za ruce. Pak do Kupole udeří vařící vlna a všichni jsou pryč. Jako by Kupole chtěla jejich zmizení vynahradit, sama se zviditelní: objeví se ohromná zčernalá stěna sahající až do nebe. Většinu žáru zadržuje uvnitř, ale ven ho vyšlehne přece jen tolik, že se Cox obrátí na útěk. V běhu si strhává doutnající košili.

Požár se pohyboval po diagonále, jak Barbie předpokládal, prolétl Chester’s Millem od severozápadu k jihovýchodu. Až vyhasne, stane se to pozoruhodně rychle. Vzal si kyslík a za sebou nechává metan, formaldehydy, kyselinu chlorovodíkovou, kysličník uhličitý, kysličník uhelnatý a obdobně jedovaté stopové plyny. Také dusivá mračna pevných částic, rozprášené domy, stromy a – samozřejmě – lidi.

Za sebou nechává jed.

22

Osmadvacet utečenců a dva psi jeli v konvoji k místu, kde Kupole hraničila s nezačleněnou oblastí TR-90, které pamětníci říkali Kanton. Mačkali se ve třech dodávkách, dvou autech a sanitce. Než dojeli na místo, den potemněl a vzduch se dýchal stále hůř.

Barbie dupl na brzdy Juliina priusu a vzápětí už se hnal ke Kupoli, kde mu vstříc vykročil ustaraný armádní podplukovník. Vzdálenost to byla krátká, ale než Barbie doběhl k červenému pruhu nasprejovanému na Kupoli, těžce lapal po dechu. Dobrý vzduch mizel jako voda v odtoku umyvadla.

„Větráky!“ vyjekl na podplukovníka. „Zapněte ty větráky!“

Claire McClatcheyová a Joe vylezli z dodávky obchodního domu, oba se potáceli a lapali po dechu. Pak přijela dodávka telefonní společnosti. Vystoupil Ernie Calvert, udělal dva kroky a padl na kolena. Norrie a její matka se mu snažily pomoct na nohy. Obě plakaly.

„Plukovníku Barbaro, co se stalo?“ zeptal se podplukovník. Podle jmenovky na maskáčích se jmenoval STRINGFELLOW. „Podejte hlášení.“

„Vyserte se na hlášení!“ zařval Romeo. V náručí držel dítě – Aidana Appletona – které bylo skoro v bezvědomí. Za ním klopýtal Thurston Marshall, držel kolem ramen Alici, které se lepilo na tělo tričko poprášené jiskrami. Celý předek trička si pozvracela. „Vyserte se na hlášení a zapněte krucinál ty větráky!“

Stringfellow vydal rozkaz, uprchlíci poklekli, opřeli se dlaněmi o Kupoli a dychtivě hltali závany čistého vzduchu, které výkonné větráky dokázaly protlačit bariérou.

Za nimi zuřil požár.

KDO PŘEŽIL

1

Požár přežilo jenom tři sta devadesát sedm lidí z původního počtu dvou tisíc obyvatel Millu, většinou v severovýchodním kvadrantu městečka. Než padne noc, která pošmournou temnotu uvnitř Kupole dokonale zahustí, zbyde jich sto šest.

Až v sobotu ráno vyjde slunce a slabě posvítí jedinou částí Kupole, která není ohněm úplně zčernalá, populace Chester’s Millu bude čítat pouhých třicet dva.

2

Ollie zabouchl dveře do bramborového sklepa a seběhl dolů. Taky stiskl vypínač, aby rozsvítil světla, i když nevěděl, jestli budou ještě fungovat. Fungovala. Zatímco klopýtal do sklepa pod stodolou (bylo tam chladno, ale ne na dlouho, už cítil, jak se za ním začíná tlačit vedro), vzpomněl si na jeden den před čtyřmi lety, kdy do stodoly zacouvali chlapi z Ives Electric v Castle Rocku, aby vyložili nový generátor Honda.

„Drek jeden předraženej, hlavně aby pořádně fungoval,“ brblal Alden a žvýkal stéblo trávy, „protože jsem se kvůli němu zadlužil až po uši.“

A generátor skutečně pracoval dobře. A pracoval stále, i když Ollie věděl, že už dlouho nevydrží. Požár si ho vezme, jako si vzal všechno ostatní. Jestli Olliemu zbývá ještě minuta světla, bude rád.

Možná už za minutu nebudu ani žít.

Uprostřed špinavé betonové podlahy stála třídička brambor, soubor řemenů, řetězů a převodovek, které vypadaly jako nějaký středověký mučicí nástroj. Za ní byla obrovská hromada brambor. Byl na ně dobrý podzim a Dinsmoreovi dokončili sběr jen tři dny předtím, než Kupole dopadla. Kdyby byl obvyklý rok, Alden a jeho synové by je třídili až do listopadu, aby je mohli prodávat v Castle Rocku na zeleninovém tržišti a na různých pouličních stáncích v Mottonu, Harlowu a Tarker’s Millu. Letos žádné peníze za brambory nebudou, ale Ollie si myslel, že by mu mohly zachránit život.

Doběhl k hromadě a pak se zastavil, aby prohlédl obě nádržky. Ciferník na té z domu ukazoval jen půlku, ale ručička na té z garáže byla hluboko v zelené. Ollie poloprázdnou láhev upustil na podlahu, jen to zařinčelo, a napojil si masku na tu z garáže. Dělal to mnohokrát, když ještě žil děda Tom, a byla to práce na několik vteřin.

Zrovna když si znovu věšel masku kolem krku, světla zhasla.

Vzduch se ohříval. Ollie padl na kolena a začal se prohrabávat pod studenou, těžkou vrstvu brambor, odrážel se nohama, chránil dlouhou kyslíkovou nádrž tělem a protahoval ji pod sebou jednou rukou. Tou druhou dělal neohrabané plavecké pohyby.

Uslyšel za sebou bramborovou lavinu a musel se vzepřít panickému nutkání dostat se ven. Připadal si jako pohřbený zaživa a říkat si, že nebýt pohřbený zaživa, určitě umře, to mu moc nepomáhalo. Lapal po dechu, kašlal, připadlo mu, že vdechuje nejméně tolik hlíny z brambor jako vzduchu. Přimáčkl si kyslíkovou masku na obličej a… nic.

Šátral po ventilu na nádrži snad celou věčnost a jeho srdce sebou mlátilo v hrudi jako zvířátko v kleci. V temnotě za očima mu začaly rozkvétat červené květiny. Studená tíže zeleniny ho tlačila k zemi. Byl blázen, že něco takového udělal, stejný blázen jako Rory, který vystřelil na Kupoli, a zaplatí stejnou cenu. Umře.

Pak jeho prsty konečně našly ventil. Nejdřív se nechtěl otočit, ale pak si Ollie uvědomil, že se snaží šroubovat na opačnou stranu. Obrátil pohyb prstů a do masky vproudil chladivý, požehnaný vzduch.

Ollie ležel pod brambory a lapal po dechu. Trochu nadskočil, když do dveří nahoře nad schody udeřil oheň. Na okamžik přímo viděl to špinavé lože, v němž leží. Oteplovalo se a Ollie uvažoval, jestli poloprázdná nádržka, kterou nechal před bramborami, vybuchne. Taky přemýšlel, kolik času navíc mu ta plná poskytne a jestli to za to stálo.

Ale tak uvažoval jeho mozek. Tělo se řídilo jediným imperativem, a to byl život. Ollie se začal plazit hlouběji do bramborové hromady, nádržku táhl s sebou a masku si upravoval na tváři pokaždé, když trochu sklouzla.

3

Kdyby měli bookmakeři ve Vegas vyhlásit sázky na to, kdo přežije katastrofu o Návštěvnickém dni, pak ten, kdo by si vsadil na Sama Verdreauxe, by vyhrál tisíc ku jedné. Ale malá pravděpodobnost se naplnila – přesně tohle lidi stále přitahuje k herním stolům – protože právě Samovi patřila ta postava, kterou Julia zahlédla, jak se trmácí po Černohřbeté cestě chvíli předtím, než museli utíkat k autům.

Šupák Sam, Žáruvzdorný muž, žil ze stejného důvodu jako Ollie: měl kyslík.

Před čtyřmi lety zašel za doktorem Haskellem (Čarodějem ze země Oz, pamatujete se na něj?). Když Sam řekl, že poslední dobou jakoby nemůže popadnout dech, doktor Haskell si poslechl hvízdavé plíce starého ochmelky a zeptal se ho, jak moc kouří.

„No,“ zadumal se Sam, „když jsem byl v lese, kouříval jsem i čtyři balíčky denně, ale když jsem teď v invalidním důchodu a beru dávky, musel jsem trochu ubrat.“

Doktor Haskell se ho zeptal, co ta konzumace obnáší v konkrétních číslech. Sam odpověděl, že to podle odhadu snížil na dva balíčky denně. Americké Iggles. „Kouříval jsem chesterfoggies, ale teď už je dělají jenom s filtrem,“ vysvětloval. „Navíc jsou drahý. Igglesky jsou laciný a než si člověk zapálí, může jim ukroutit filtr. V pohodě.“ Pak se rozkašlal.

Doktor Haskell mu nenašel rakovinu plic (kupodivu), rentgen zato prokázal zatraceně krásný případ rozedmy, takže doktor Samovi řekl, že bude nejspíš až do konce života používat kyslík. Byla to zlá diagnóza, ale nijak toho chlapíka neplašil. Jak doktoři říkají, když slyšíte dusot kopyt, nepředstavíte si zebry. Navíc lidé mají sklony vidět, co hledají, že? A i když doktor Haskell umřel dá se říct hrdinskou smrtí, nikdo, ani Zrzek Everett, by si ho nespletl s Gregorym Housem. Sam měl ve skutečnosti bronchitidu a ta se zanedlouho po Čarodějově diagnóze upravila.

To už byl však Sam registrovaný pro pravidelné týdenní dodávky od Vzdušných zámků (společnosti se sídlem v Castle Rocku) a nikdy tu službu nezrušil. Proč by měl? Stejně jako léky na jeho vysoký tlak i kyslík pokrývalo ZDRÁVKO, jak tomu říkal. Sam ZDRÁVKU nikdy pořádně nerozuměl, ale rozuměl tomu, že za kyslík nemusí vydat z kapsy ani pětník. Taky objevil, že napájet se čistým kyslíkem člověka jaksi rozveseluje.

Někdy však minuly celé týdny, než Sama napadlo navštívit zaneřáděnou kůlnu, které přezdíval „kyslíkovej bar“. Takže když pak přijeli chlapíci ze Vzdušných zámků pro prázdné nádrže (počínali si v tomto ohledu poněkud laxně), Sam zašel do kyslíkového baru, otevřel ventily, nechal nádrže vyprázdnit, naložil je do synova starého červeného kočárku a odvezl k zářivě modrému náklaďáku se vzduchovými bublinami na postranicích.

Kdyby stále bydlel u Zmršenky, kde bývali staří Verdreauxovi od pradávna, shořel by Sam jako papír během několika minut po prvotní explozi (stejně jako Marta Edmundsová). Ale domov a kus lesní půdy, který ho kdysi obklopoval, mu dávno sebrali za nezaplacené daně (a odkoupila je v roce 2008 jedna z Rennieho nastrčených korporací… za směšnou cenu). Jeho mladší sestře patřil kousek půdy na Božím potoce a právě tam Sam přebýval v den, kdy svět vyletěl do povětří. Chatrč nebyla nic moc a musel se obstarávat venku (voda uvnitř tekla jedině z ruční pumpy v kuchyni), ale ty zatracené daně byly zaplacené, sestra se o to postarala… a měl ZDRÁVKO.

Sam nebyl hrdý na svou roli při podněcování nepokojů u Města potravin. Za ta léta vypil spoustu panáků a piv s otcem Georgie Rouxové a nedělalo mu dobře, že zasáhl dceru toho chlapa šutrem do obličeje. Pořád přemýšlel o tom, jak to křuplo, když kus křemene dopadl, a jak Georgii poklesla zlomená čelist, takže vypadala jako břichomluvecká panenka s rozbitou hubou. Mohl ji zabít, kristepane. Nejspíš byl zázrak, že se to nestalo… i když nevydržela dlouho. A pak ho napadlo něco ještě smutnějšího: kdyby ji nechal na pokoji, neocitla by se v nemocnici. A kdyby nebyla v nemocnici, nejspíš by stále žila.

Když se na to podíval takhle, tak ji opravdu zabil on.

Výbuch rádiové stanice způsobil, že se vzpřímil na posteli jako pravítko, i když vyspával opici. Chytil se za hrudník a zdivočele se rozhlížel. Okno nad postelí bylo rozbité. Vlastně všechna okna tu byla rozbitá a dveře obrácené na sever se utrhly z pantů.

Překročil je a zůstal jako přimrazený stát na zarostlém dvorku plném poházených pneumatik. Civěl na sever, kde zřejmě hořel celý svět.

4

V protiatomovém krytu v místech, kde kdysi stávala radnice, neustále běžel generátor – malý, staromódní a nyní to jediné, co stálo mezi zdejšími obyvateli a posmrtným životem. Bateriová světla vrhala nažloutlou zář z rohů hlavní místnosti. Carter seděl na jediné židli, Velký Jim zabral většinu postarší dvoumístné pohovky a pojídal sardinky z konzervy. Vytahoval je tlustými prsty jednu po druhé a pokládal si je na sušenky.

Ti dva muži si měli málo co říct. Svou pozornost věnovali přenosné televizi, kterou Carter našel zaprášenou v místnosti s lehátky. Dala se na ni chytit jediná stanice – WMTW z Poland Spring – ale to stačilo. Vlastně víc než stačilo, protože rozsah zkázy byl téměř nepochopitelný. Městečko bylo zničené. Satelitní záběry ukazovaly, že lesy kolem Chesterského jezírka se proměnily ve zčernalé uhlíky a z lidí shromážděných na sto devatenáctce díky Návštěvnickému dni zůstal jen prach v utichajícím větru. Kupole byla do výšky sedmi kilometrů vidět: nekonečná, ukoptěná vězeňská zeď obklopující městečko, které bylo nyní ze sedmdesáti procent vypálené.

Zanedlouho po explozi začala teplota ve sklepě citelně stoupat. Velký Jim řekl Carterovi, aby zapnul klimatizaci.

„Utáhne to generátor?“ zeptal se Carter.

„Jestli ne, upečeme se,“ odpověděl Velký Jim podrážděně, „takže je to jedno, ne?“

Ty na mě neštěkej, pomyslel si Carter. Ty na mě neštěkej, když jsi tohle všechno zavinil. Když za to neseš odpovědnost.

Vstal a šel hledat klimatizační jednotku, a když ji našel, hlavou mu prolétla další myšlenka: ty sardinky fakt smrděly. Napadlo ho, co by mu asi šéf řekl, kdyby mu pověděl, že to, co si strká do pusy, smrdí jako stará mrtvá kunda.

Ale Velký Jim ho nazval synem, jako by to myslel vážně, takže Carter držel ústa. A když zapnul klimatizaci, nastartovala. Zvuk generátoru se však trochu prohloubil, jako by nesl další břemeno. Zásoby plynu budou pálit mnohem rychleji.

Na tom nesejde, má pravdu, musíme klimatizaci mít, říkal si Carter, když pozoroval neutuchající proud bezútěšných záběrů v televizi. Většinou pocházely ze satelitů nebo průzkumných letounů létajících ve velkých výškách. Z nižších hladin už byla Kupole neprůhledná.

To však neplatilo o severovýchodním konci městečka, jak Carter a Velký Jim zjistili. Kolem třetí hodiny odpoledne se zpravodajství najednou přesunulo tam a televize zabírala lesní stanoviště armády, které překypovalo aktivitou.

„Tady je Jake Tapper v TR-90, nezačleněné oblasti severně od Chester’s Millu. Jsme co nejblíž, kam nás pustili, ale jak vidíte, někdo to přece jen přežil. Opakuji, někdo to přežil.“

„Tady to taky někdo přežil, pitomče,“ zahučel Carter.

„Sklapni,“ okřikl ho Velký Jim. Do tlustých tváří se mu hrnula krev a klikatá žíla přes čelo naběhla. Oči se vypoulily z důlků a ruce se zaťaly v pěst. „To je Barbara. To je ten zatr-pacenec Dale Barbara!“

Carter ho spatřil mezi ostatními. Záběr pořizovala kamera s výkonným teleobjektivem na velkou vzdálenost, takže obraz se trochu třásl – jako by se na ty lidi dívali skrz roztetelený vzduch – ale i tak byl dostatečně zřetelný. Barbara. Ta drzá kazatelka. Hipícký doktor. Houf dětí. Everettová.

Ta mrcha mi celou dobu lhala, pomyslel si. Lhala a hloupý Carter jí věřil.

„To burácení, co slyšíte, nejsou vrtulníky,“ upozorňoval Jake Tapper. „Jestli můžeme trochu couvnout…“

Kamera couvla. Těsně u Kupole, přímo naproti větrákům, klečeli nebo seděli lidé. Carter viděl, jak se jim ve vánku pohybují vlasy. Ne že by jim přímo vlály, ale zřetelně se pohybovaly. Jako rostliny v líném podmořském proudu.

„Tamhle je Julia Shumwayová,“ dumal Velký Jim. „Měl jsem tu sviňku zabít, když jsem měl možnost.“

Carter mu nevěnoval pozornost. Očima visel na televizi.

„Spojený výkon čtyř tuctů větráků by měl ty lidi srazit k zemi, Charlie,“ říkal Jake Tapper, „ale odsud to vypadá, že dostávají jen tolik vzduchu, aby se udrželi naživu v atmosféře, která se proměnila v jedovatou směsku kysličníku uhličitého, metanu a bůh ví čeho ještě. Naši experti nám říkají, že beztak omezené kyslíkové zásoby v Chester’s Millu většinou vypálil požár. Jeden z těchto expertů – profesor chemie Donald Irving z Princetonu – mi mobilním telefonem řekl, že vzduch uvnitř Kupole se teď možná příliš neliší od atmosféry na Venuši.“

Na obrazovce se objevil Charlie Gibson s ustaraným pohledem, bezpečně v New Yorku. (Má štěstí, parchant jeden, pomyslel si Carter.) „Už jsou nějaké zprávy o tom, co mohlo ten požár způsobit?“

Zpátky k Jakeu Tapperovi… a pak k lidem, kteří přežívali ve své maličké oáze dýchatelného vzduchu. „Žádné, Charlie. Byl to nějaký výbuch, to je zřejmé, ale nic dalšího jsme se nedozvěděli ani od vojáků, ani z Chester’s Millu. Někteří lidé, které vidíte na svých obrazovkách, určitě mají telefon, ale pokud komunikují, pak pouze s plukovníkem Jamesem Coxem, kterého přivezl vrtulník asi před pětačtyřiceti minutami, a ihned poté zahájil s přeživšími poradu. Zatímco kamera bude snímat tuto neblahou scénu z našeho značně vzdáleného stanoviště, dovolte, abych znepokojeným divákům v Americe – a po celém světě – přečetl jména lidí, kteří jsou teď u Kupole a byli s jistotou identifikováni. Myslím, že možná najdete fotografie některých z nich, a zatímco budu číst, mohli byste je ukázat na obrazovce. Myslím, že mám seznam seřazený podle abecedy, ale moc mě nechytejte za slovo.“

„Nebudeme, Jakeu. A nějaké fotografie máme, ale čti pomalu.“

„Plukovník Dale Barbara, dříve poručík Barbara, příslušník armády Spojených států.“ Na obrazovce se objevila fotografie Barbieho v pouštním mundúru. Kolem ramen držel rozesmátého iráckého kluka. „Vyznamenaný veterán a donedávna kuchař v místní restauraci.

Angelina Buffalinová… máme její fotku…? Ne…? Dobře.“

„Romeo Burpee, majitel místního obchodního domu.“ Objevil se obrázek Romea. Stál s manželkou na zahradě vedle grilu a měl na sobě tričko s nápisem LÍBEJ MĚ, JSEM FRANCOUZ.

„Ernest Calvert, jeho dcera Joan a Joanina dcera, Eleanor Calvertová.“ Tento obrázek vypadal, že ho pořídili při rodinném setkání, protože Calvertovi byli všude. Norrie se kabonila a současně byla moc hezká, a pod paží držela skateboard.

„Alva Drakeová… její syn Benjamin Drake…“

„Vypni to,“ zamručel Velký Jim.

„Aspoň jsou venku,“ řekl Carter závistivě. „Nejsou zalezlí v díře. Připadám si jako zasranej Saddám Hussein, když byl na útěku.“

„Eric Everett, jeho manželka Linda a dvě dcery…“

„Další rodina!“ Charlie Gibson to pronesl pochvalným tónem, který zněl téměř mormonsky. To Velkému Jimovi stačilo. Vstal a vypnul televizi sám prudkým pohybem zápěstí. Pořád držel plechovku se sardinkami v ruce, takže si trochu oleje vylil na kalhoty.

To už nikdy dolů nedostaneš, pomyslel si Carter, ale nahlas to neřekl.

Já se na ten pořad díval, pomyslel si dál, ale nahlas neřekl ani tohle.

„Ta novinářka,“ dumal Velký Jim a znovu se usazoval. Polštáře zasyčely, když na ně spustil svoji tíhu. „Ta byla vždycky proti mně. Vyzkoušela na mě všechny triky, Cartere. Všechny zatr-pacené triky. Přines mi další sardinky, ano?“

Přines si je sám, pomyslel si Carter, ale opět to nahlas neřekl. Vstal a shrábl další konzervu sardinek.

Místo aby komentoval pachové souvislosti mezi sardinkami a pohlavními orgány mrtvé ženy, položil zdánlivě logickou otázku.

„Co budeme dělat, šéfe?“

Velký Jim odtrhl klíček ze dna plechovky, nasadil ho na plátek a sroloval víčko, takže se objevila další dávka mrtvých ryb. Mastně svítily v záři nouzového osvětlení. „Počkáme, až se pročistí vzduch, pak půjdeme nahoru a začneme sbírat trosky, synku.“ Vzdychl, položil odkapávající sardinku na sušenku a snědl ji. Na rty potřísněné olejem se mu přilepily drobky. „Takhle to lidé vždycky dělají. Zodpovědní lidé. Tahouni.“

„Co když se vzduch nevyčistí? V televizi říkali…“

„Panenko skákavá, nebesa se řítí, zachraň se, kdo můžeš!“ pitvořil se Velký Jim divným (a podivně znepokojivým) falzetem. „To říkají už celé roky, ne? Vědci a měkkosrdcatí liberálové. Třetí světová válka! Jaderné reaktory se prožírají do středu země! Nastane Y2K a počítače zamrznou! Konec ozónové vrstvy! Led na pólech taje! Hurikány zabíjejí! Globální oteplování! Ateisti a zbabělí slaboši, kteří nedůvěřují vůli milujícího, starostlivého boha! Kteří odmítají věřit, že něco takového jako milující, starostlivý bůh existuje!“

Velký Jim namířil umaštěný, ale rozhodný prst na mladého muže.

„Na rozdíl od přesvědčení sekulárních humanistů se nebesa nezřítí. Nemůžou za svoji vrozenou zbabělost, synu – ‚provinilec utíká, i když ho nikdo nepronásleduje‘, třetí kniha Mojžíšova – ale to nemění boží pravdu: ti, kdo v něj věří, se neunaví, leč vznesou se na orlích křídlech – kniha Izajášova. Venku je v podstatě smog. Jenom bude chvíli trvat, než se usadí.“

Ale za dvě hodiny, v pátek chvíli po čtvrté hodině odpolední, se ozvalo pronikavé pípání z přístěnku, kde pracoval mechanický podpůrný systém protiatomového krytu.

„Co to je?“ zeptal se Carter.

Velký Jim, sesunutý na pohovce s očima pootevřenýma (a sardinkovým olejem na bradě) se posadil a zaposlouchal se. „Čistička vzduchu,“ řekl. „Něco jako velký Iontový vánek. Jeden mám v prodejně aut. Šikovná věcička. Díky ní je vzduch nejen příjemný a voňavý, ale taky zabraňuje výbojům statické elektřiny, které zejména za studeného poča –“

„Jestli se vzduch v městečku čistí, proč se nastartovala ta čistička?“

„Nechceš se jít podívat sám, Cartere? Pootevři dveře a obhlídni to tam. Uklidnilo by tě to?“

Carter nevěděl, jestli ho to uklidní nebo ne, ale věděl, že tohle posedávání mu ničí nervy. Vyrazil po schodech nahoru.

Jakmile zmizel z dohledu, Velký Jim vstal a přešel k řadě zásuvek mezi sporákem a malou lednicí. Na tak velkého muže se pohyboval překvapivě rychle a tiše. Ve třetí zásuvce našel, co hledal. Ohlédl se, aby se ujistil, že je stále sám, a pak se obsloužil.

Na dveřích nad schodištěm se Carter ocitl před poněkud zlověstným nápisem:

POTŘEBUJEŠ ZKONTROLOVAT RADIOAKTIVNÍ SPAD?

MYSLI!!!

Carter se zamyslel. A došel k závěru, že Velký Jim skoro určitě žvaní ohledně toho, že se vzduch čistí. Ti lidi seřazení před větráky dokazovali, že mezi Chester’s Millem a venkovním světem se vzduch skoro vůbec nevyměňuje.

Ale i tak neuškodí, když se přesvědčí.

Dveře nejdřív nechtěly povolit. Panika, zažehnutá chmurnými úvahami o pohřbení zaživa, ho donutila zatlačit pořádně. Tentokrát se dveře o něco pootevřely. Carter uslyšel padat cihly a skřípat dřevo. Možná by je dokázal otevřít ještě víc, ale nebyl důvod. Vzduch, který pronikal dvoucentimetrovou škvírou, vůbec nebyl vzduch, ale cosi smrdutého, co mu připomnělo vnitřek výfuku u běžícího motoru. Nepotřeboval žádné vědecké přístroje, aby poznal, že dvě nebo tři minuty mimo kryt by ho zabily.

Otázka zněla, co řekne Renniemu?

Nic, navrhl chladný hlas v nitru, který patřil tomu, kdo chce přežít. Kdyby slyšel něco takového, byl by ještě horší. Hůř by se s ním vycházelo.

A co to přesně znamenalo? Co na tom záleželo, jestli mají umřít v protiatomovém krytu, až generátoru dojde palivo? Jestli je to opravdu čeká, záleželo vůbec na něčem?

Sešel po schodech zpátky. Velký Jim seděl na pohovce. „Tak co?“

„Dost zlý,“ řekl Carter.

„Ale dýchatelno, že?“

„No… jo. Ale člověku se z toho udělá zle. Radši počkáme, šéfe.“

„Samozřejmě že radši počkáme,“ řekl Velký Jim, jako by Carter navrhoval něco jiného. Jako by Carter byl největší hlupák ve vesmíru. „Ale bude to zase dobré, o to jde. Bůh se postará. Vždycky se postará. Do té doby máme tady dole dobrý vzduch, není tu moc vedro a je tu spousta jídla. Nechceš se jít podívat, jaké jsou tu sladkosti, synu? Sladké tyčinky nebo něco takového? Pořád jsem trochu vyhládlý.“

Nejsem tvůj syn, tvůj syn je mrtvý, pomyslel si Carter… ale nahlas to neřekl. Odešel do ložnice zjistit, jestli tam nejsou na policích nějaké sladké tyčinky.

5

Kolem desáté večer upadl Barbie do neklidného spánku, Julia se choulila těsně u něj a jejich těla vypadala jako dvě lžičky složené do sebe. V Barbieho snech tancoval Junior Rennie: Junior stojí před jeho celou v Budníku. Junior s pistolí. A tentokrát se žádná záchrana nekoná, protože vzduch venku se proměnil v jed a všichni pomřeli.

Ty sny konečně odpluly a Barbie usnul tvrději. Hlavu – stejně jako Julia – nakláněl ke Kupoli a čerstvému vzduchu, který jí prosakoval. K životu to stačilo, ale na pohodlí to bylo málo.

Kolem druhé hodiny ráno ho cosi probudilo. Podíval se zašpiněnou Kupolí na tlumená světla armádního tábora na druhé straně. Pak se ten zvuk ozval znovu. Bylo to kašlání, tiché, sípavé a zoufalé.

Napravo od něj blikla baterka. Barbie vstal co nejtišeji, aby nevzbudil Julii, zamířil ke světlu a cestou překračoval ostatní, kteří spali v trávě. Většinou byli svlečení do prádla. Hlídky tři metry od nich byly zachumlané do tlustých kabátů a rukavic, ale tady bylo hrozné vedro.

Zrzek a Ginny klečeli vedle Ernieho Calverta. Zrzek měl na krku stetoskop, v ruce kyslíkovou masku. Ta byla napojená na malou červenou lahvičku označenou CR NEM AMBULANCE NEODNÁŠET VŽDY NAHRADIT. Norrie s matkou úzkostně přihlížely a držely se kolem pasu.

„Promiňte, že jsme vás probudili,“ omlouvala se Joanie. „Je nemocný.“

„Jak nemocný?“ zeptal se Barbie.

Zrzek zavrtěl hlavou. „Nevím. Zní to jako bronchitida nebo hrozná rýma, ale tu samozřejmě nemá. Je to ten špatný vzduch. Dal jsem mu trochu kyslíku a na chvíli to pomohlo, ale teď…“ Pokrčil rameny. „A nelíbí se mi jeho srdce. Byl pod velkým stresem a už to není žádný mladík.“

„Ty nemáš víc kyslíku?“ zeptal se Barbie. Ukázal na červenou lahvičku, která vypadala spíš jako hasičský přístroj, jaký si lidé kupují do kuchyňské skříňky a vždycky ho zapomenout doplnit. „To je všechno?“

Připojil se k nim Thurston Marshall. Ve světle baterky vypadal ponuře a unaveně. „Je tam ještě jedna, ale shodli jsme se – Zrzek, Ginny a já – že ji necháme pro malé děti. Aidan začal taky kašlat. Přisunul jsem ho co nejblíž Kupoli – a větrákům – ale kašle pořád. Až se Aidan, Alice, Judy a Janelle probudí, začneme jim dávat zbývající vzduch v odměřených dávkách. Možná kdyby ti vojáci přivezli víc větráků…“

„Nezáleží na tom, kolik čerstvého vzduchu na nás foukají,“ řekla Ginny, „projde ho stejně jenom určité množství. A nezáleží na tom, jak blízko ke Kupoli se dostaneme, protože pořád dýcháme v tomhle svinstvu. A nejdřív to odskáčou přesně ti, co dopadnou nejhůř vždycky.“

„Nejstarší a nejmladší,“ řekl Barbie.

„Vrať se a lehni si, Barbie,“ pobídl ho Zrzek. „Šetři síly. Tady nic nenaděláš.“

„A ty jo?“

„Možná. V sanitce je lék proti ucpání nosu. A taky adrenalin, jestli na to dojde.“

Barbie se odplížil zpátky kolem Kupole s hlavou otočenou k větrákům – už to dělali všichni úplně automaticky – a vyděsilo ho, jak ho unavilo, než se dostal k Julii. Srdce mu bušilo a nemohl popadnout dech.

Julia byla vzhůru. „Je to zlé?“

„Nevím,“ přiznal Barbie, „ale nemůže to být dobré. Dávají mu kyslík ze sanitky, ale neprobral se.“

„Kyslík! Mají ještě? Kolik?“

Vysvětlil jí to a bylo mu líto, když rozzářené oči zase pohasly.

Vzala ho za ruku. Prsty měla zpocené, ale chladné. „Tohle je jako uvíznout v zavaleném dole.“

Zůstali sedět, dívali se na sebe, ramenem se opírali o Kupoli. Mezi nimi povíval slabounký vánek. Neustálý hukot větráků Air Max už ani nevnímali. Zvýšili hlas, aby se navzájem slyšeli, ale jinak si ho vůbec nevšímali.

Všimli bychom si, kdyby se zastavily, pomyslel si Barbie. Aspoň několik minut bychom si to uvědomovali. Pak už bychom si neuvědomovali nikdy nic.

Chabě se usmála. „Přestaň si o mě dělat starosti, jestli to náhodou děláš. Já jsem v pohodě na republikánku středního věku, která nemůže pořádně popadnout dech. Aspoň se mi podařilo znovu se pomilovat. Pořádně, dobře a důkladně.“

Barbie se taky usmál. „Bylo mi potěšením, to mi věř.“

„Co ta kapesní atomovka, kterou chtějí zkusit v neděli? Co myslíš?“

„Nic si nemyslím. Jenom doufám.“

„A jak velké jsou ty naděje?“

Nechtěl jí říkat pravdu, ale ona si ji zasloužila. „Podle všeho, co se stalo, a jak málo víme o tvorech, které tu krabičku ovládají, velké nejsou.“

„Pověz mi, žes to nevzdal.“

„To můžu. Ani nejsem tak vystrašený, jak bych asi měl být. Myslím, že proto… protože je to zákeřné. Dokonce jsem si zvykl na ten smrad.“

„Opravdu?“

Zasmál se. „Ne. Co ty? Bojíš se?“

„Ano, ale hlavně jsem smutná. Takhle končí svět, žádnou pořádnou ránou, ale sípáním.“ Znovu zakašlala, ústa si zakryla pěstí. Barbie slyšel, jak další dělají totéž. Jeden byl určitě ten malý chlapec, který teď patřil k Thurstonu Marshallovi. Ráno dostane dýchnout něčeho lepšího, pomyslel si Barbie a pak si vzpomněl, jak to vyjádřil Thurston: vzduch v odměřených dávkách. Takhle by žádné dítě nemělo dýchat.

Nikdo by tak neměl dýchat.

Julia si odplivla do trávy, pak se k němu znovu otočila. „Nemůžu uvěřit, že jsme si to způsobili sami. Ty věci, co tu krabičku ovládají – kožené hlavy – tu situaci připravily, ale podle mě je to jenom parta dětí, které pozorují tu legraci. Možná hrají něco jako videohru. Jsou venku. My jsme uvnitř a tohle jsme si způsobili sami.“

„Máš dost problémů i bez toho, aby ses za tohle mrskala,“ poznamenal Barbie. „Pokud za to někdo může, tak je to Rennie. To on si tu zařídil drogovou laboratoř a to on začal krást propan z každého zdroje v městečku. Taky on tam poslal svoje lidi a způsobil nějakou konfrontaci, tím jsem si jistý.“

„Ale kdo ho zvolil?“ opáčila Julia. „Kdo mu dal moc, aby to všechno dělal?“

„Ty ne. Tvoje noviny proti němu vedly kampaň. Nebo se pletu?“

„Máš pravdu,“ připustila, „ale jenom posledních asi osm let. Zezačátku si Demokrat – jinými slovy já – myslel, že Rennie je nejskvělejší věc hned po krajíci chleba. Než jsem zjistila, co je doopravdy zač, už byl pevně v sedle. A měl toho chudáka usměvavého pitomého Andyho Sanderse, kterého nastrkoval před sebou, aby mu uhlazoval cestičku.“

„Stejně si nemůžeš dávat za vinu…“

„Ale můžu a taky dávám. Kdybych věděla, že ten útočný, neschopný parchant bude nakonec ve vedení během skutečné krize, já bych… já bych… já bych ho utopila jako slepé kotě.“

Zasmál se, ale pak se rozkašlal. „Čím dál míň mluvíš jako repu –“ začal, ale pak se odmlčel.

„Co je?“ zeptala se a pak to taky uslyšela. Cosi ve tmě rachotilo a vrzalo. Blížilo se to a pak uviděli jakousi trmácející se postavu, která táhla dětský kočárek.

„Kdo je tam?“ zavolal Dougie Twitchell.

Když se příchozí přiloudal blíž, měl trochu ztlumený hlas. Ukázalo se, že má kyslíkovou masku.

„No, díky bohu,“ řekl Šupák Sam. „Trochu jsem si na krajnici zdříml a myslel jsem si, že mi dojde vzduch, než se dostanu až sem. Ale už jsem tady. Právě včas, protože jsem skoro na dně.“

6

Na armádní tábor na silnici číslo 119 v Mottonu byla toho časného sobotního rána smutná podívaná. Zůstaly tu jenom tři desítky vojenského personálu a jeden chinook. Desítka mužů nakládala velké stany a několik přebytečných větráků Air Max, které Cox nechal odvelet na jižní stranu Kupole, jakmile k němu dorazilo hlášení o explozi. Ty větráky tam vůbec nepoužili. Než dorazily na místo, nezůstal už nikdo, kdo by mohl vychutnat slabý vánek, který větráky protlačily bariérou. Požár kolem šesté večer uhasl, zadusil ho nedostatek paliva a kyslíku, ale všichni na millské straně Kupole byli mrtví.

Strhli i zdravotnický stan a desítka mužů ho srolovala. Kdo se nezabýval stanem, dostal za úkol nejstarší práci u armády: zkontrolovat oblast. Byla to nouzová práce, ale nikomu to na téhle všivé patrole nevadilo. Nic jim nedokázalo vyhnat z hlavy tu noční můru, jíž byli svědky včera odpoledne, ale vyhrabávat plechovky, obaly, láhve a cigaretové špačky trochu pomáhalo. Brzy bude svítat a velký chinook nahodí motor. Vlezou si na palubu a poletí jinam. Členové téhle ubohé posádky jenom hořeli nedočkavostí.

Jedním z nich byl vojín Clint Ames z Hickory Grove v Jižní Karolíně. V jedné ruce držel zelený plastový pytel, pomalu procházel po udupané trávě a občas sebral odhozený transparent nebo spláclou plechovku od coly, takže kdyby se náhodou ten pruďas seržant Groh ohlédl, bude Ames vypadat, že pracuje. Skoro spal vestoje a když zaslechl to ťukání (znělo jako klepání na silný talíř z varného skla), jako první ho napadlo, že se mu zdá sen. Přece to musel být sen, protože to vypadalo, že se ozývá z druhé strany Kupole.

Zívl a protáhl se s rukou opřenou o bedra. A uprostřed protahování se ťukání ozvalo znovu. Opravdu přicházelo zpoza zčernalé stěny Kupole.

Pak se ozval hlas. Slabý, neznámý, jako hlas ducha. Amese z něj zamrazilo.

„Je tam někdo? Slyší mě někdo? Prosím… umírám.“

Kristepane, nezná ten hlas? Připomíná…

Ames odhodil pytel s odpadky a běžel ke Kupoli. Položil ruce na zčernalý, stále teplý povrch. „Kraváku? Jsi to ty?“

Zbláznil jsem se, pomyslel si. To přece není možné. Tu ohnivou smršť by přece nikdo nepřežil.

„AMESI!“ zařval seržant Groh. „Co tam sakra děláte?“

Ames se už chtěl otočit, když hlas za zčernalou plochou promluvil znovu. „Jsem to já. Ne…“ Následovalo dlouhé štěkavé kašlání. „Nechoďte pryč. Jestli jste tam, vojíne Amesi, nechoďte pryč.“

Teď se objevila ruka. Byla stejně přízračná jako hlas, prsty ukoptěné. Dlaň otírala místečko zevnitř na Kupoli, aby bylo vidět ven. Za chvíli se objevil obličej. Nejdřív Ames malého kovboje nepoznal. Pak si uvědomil, že chlapec má kyslíkovou masku.

„Už mi skoro došel vzduch,“ sípal kovboj. „Měřidlo je v červené. Už dlouho… půl hodiny.“

Ames zíral do kovbojových uštvaných očí a kovboj mu pohled vracel. Pak v Amesově mysli vytanul jediný imperativ: nemůže nechat malého kovboje umřít. Ne, když tohle všechno přežil… ačkoli jak to přežil, to si Ames nedokázal představit.

„Chlapče, poslouchej mě. Klekni si a…“

„Amesi, vy neschopný ťulpasi!“ hulákal seržant Groh a rázoval si to blíž. „Přestaňte se flákat a makejte! Dnes nemám na nějaké srdceryvné výlevy vůbec náladu!“

Vojín Ames si ho nevšímal. Zcela se soustředil na obličej, který na něj hleděl skrz umazanou skleněnou zeď. „Hned si klekni a dole odškrábej to svinstvo! Hned, chlapče, hned teď!“

Ruka seržanta Groha mu padla na rameno. „Jste hluchý? Říkal jsem vám…“

„Ať přivezou větráky, seržante! Musíme sem dostat ty větráky!“

„O čem to…“

Ames zakřičel obávanému seržantovi Grohovi do obličeje: „Někdo tam přežil!“

7

V červeném kočárku zbývala jediná kyslíková nádrž, když Šupák Sam dorazil do uprchlického tábora u Kupole, a ručička na ciferníku se držela těsně nad nulou. Nic nenamítal, když si Zrzek vzal masku a připnul ji Erniemu Calvertovi na obličej, jenom se odplížil ke Kupoli vedle místa, kde seděli Barbie a Julia. Tam se nový příchozí sesunul na všechny čtyři a zhluboka dýchal. Korgi Horác, sedící u Julie, se na něj se zájmem díval.

Sam se převalil na záda. „Není to nic moc, ale je to lepší, než jsem měl já. Zbyteček v těch nádržích nikdy nechutná tak dobře jako ta čerstvá vrstva nahoře.“

Pak, což bylo neuvěřitelné, si zapálil cigaretu.

„Zahoďte to, zbláznil jste se?“ zhrozila se Julia.

„Už jsem měl šílenou chuť,“ vysvětloval Sam a spokojeně šlukoval. „Když je poblíž kyslík, nedá se kouřit, víte. Člověk by mohl klidně vyletět do povětří. Ačkoliv někteří lidi to dělají.“

„Ať klidně hulí,“ ozval se Romeo. „Nemůže to být o nic horší než ten sajrajt, co dýcháme. Co my víme, třeba ho ten asfalt a nikotin v plících impregnuje.“

Přišel k nim Zrzek a posadil se. „Tak nádrž už padla za vlast,“ poznamenal, „ale Ernie z ní ještě dostal pár dechů navíc. Zdá se, že se mu ulevilo, odpočívá. Díky, Same.“

Sam jenom mávl rukou. „Můj vzduch je váš vzduch, doktore. Nebo aspoň byl. Hele, nemůžete ho vyrobit víc z něčeho, co máte v sanitce? Ti chlapi, co mi vozí nádrže – teda vozili, než tenhle pytel hoven vletěl do větráku – dokázali vyrobit víc kyslíku rovnou v tom svým náklaďáku. Měli tohleto, jak se to jmenuje, takovou pumpu.“

„Kyslíkový extraktor,“ řekl Zrzek, „a máte pravdu, jeden máme na palubě. Bohužel je rozbitý.“ Ukázal zuby v jakémsi šklebu. „Je rozbitý už tři měsíce.“

„Čtyři,“ opravil ho Twitch, který k nim taky došel. Díval se na Samovu cigaretu. „Další už asi nemáte, co?“

„To ať tě ani nenapadne,“ pohrozila mu Ginny.

„Bojíš se, že znečistím tenhle tropický ráj sekundárním kouřem, drahoušku?“ zeptal se Twitch, ale když mu Šupák Sam podával ohmataný balíček American Eagles, Twitch jenom zavrtěl hlavou.

Zrzek řekl: „Osobně jsem podával žádost o výměnu kyslíkového extraktoru. Nemocniční radě. Řekli, že rozpočet je napjatý, ale třeba mi pomůže městečko. Tak jsem poslal žádost radním.“

„Renniemu,“ upřesnila Piper Libbyová.

„Renniemu,“ souhlasil Zrzek. „Dostal jsem předtištěný dopis s tím, že moji žádost projednají na rozpočtové schůzi v listopadu. Takže pak asi uvidíme.“ Máchl rukama k nebi a zasmál se.

Ostatní se už shlukovali kolem a zvědavě se dívali na Sama. A na jeho cigaretu s hrůzou.

„Jak jste se sem dostal, Same?“ zeptal se Barbie.

Sam víc než ochotně vyprávěl svůj příběh. Začal tím, jak díky rozedmové diagnóze nakonec dostával pravidelné dodávky kyslíku od ZDRÁVKA. A jak mu někdy přebývaly plné nádrže. Vyprávěl o tom, jak slyšel výbuch, a co viděl, když vyšel ven.

„Věděl jsem, co se stane, hned jak jsem si všiml, jak je to velký,“ řekl. Mezi posluchače už patřili i vojáci na druhé straně. Cox, oblečený v trenýrkách a khaki tílku, byl mezi nimi. „Velký požáry už jsem párkrát viděl, to jsem ještě makal v lese. Párkrát jsme museli všechno odhodit a prostě utéct, kdyby ten starej náklaďák International Harverster, kterým jsme tehdy sváželi, chcípl, v životě bysme to nestihli. Nejhorší jsou korunový požáry, protože ty si dělají vlastní vítr. Hned jsem viděl, že to samý se stane tady. Vybuchlo něco obrovskýho. Co to bylo?“

„Propan,“ řekla Rose.

Sam si pohladil bradu s bílým strniskem. „No jo, ale nebyl to jenom propan. Taky nějaký chemikálie, protože některý ty plameny byly zelený. Kdyby se to pustilo mým směrem, byl bych v pytli. Vy taky, lidi. Ale ono se to vydalo na jih. Má s tím něco společnýho ráz krajiny, to je jasný. A taky koryto řeky. Každopádně jsem věděl, co se stane, a vytáhl jsem ty nádrže z kyslíkovýho báru…“

„Z čeho?“ podivil se Barbie.

Sam si naposledy potáhl z cigarety a pak ji zamáčkl v hlíně. „No jo, tak jsem pojmenoval kůlnu, kde jsem si nádrže schovával. Takže jsem měl pět plných…“

„Pět!“ skoro zasténal Thurston Marshall.

„No jo,“ přitakal Sam vesele, „ale pět bych nikdy neutáhl. Už mám svoje roky, že jo.“

„Nemohl jste najít nějaké auto nebo náklaďák?“ zeptala se Lissa Jamiesonová.

„Madam, před sedmi rokama mi sebrali řidičák. Nebo možná osmi. Mockrát jsem řídil pod vlivem. Kdyby mě znovu chytili za volantem něčeho většího než tříkolky, strčili by mě do okresního vězení a zahodili klíč.“

Barbie uvažoval, jestli má poukázat na základní nedostatek téhle úvahy, ale proč plýtvat dechem, když dech teď byl nedostatkové zboží?

„Prostě jsem si myslel, že čtyři nádrže v tom malým červeným kočáru bych mohl zvládnout, a neušel jsem ani půl kilometru, když jsem začal cucat z té první. Musel jsem, víte.“

Jackie Wettingtonová se zeptala: „Věděl jste, že jsme tady?“

„Ne, madam. Tohle je prostě vyvýšený místo, nic víc, a já věděl, že ty moje vzduchový konzervy nevydrží věčně. Vás jsem tu nečekal a ani ty větráky. Prostě jsem neměl kam jinam jít.“

„Proč vám to trvalo tak dlouho?“ zeptal se Peter Freeman. „Od Božího potoka sem to přece nemůže být víc než pět kilometrů.“

„No, to je právě ta sranda,“ řekl Sam. „Zrovna jsem přicházel k cestě – Černohřbetý cestě, víte – a v pohodě se dostal přes most… pořád jsem cucal z první nádrže, i když už začínalo být hrozný vedro, a pak… hele! Lidi, viděli jste toho mrtvýho medvěda? Co vypadá, že si vymlátil mozek z hlavy o telefonní sloup?“

„Viděli jsme ho,“ řekl Zrzek. „Nechte mě hádat. Kousek za medvědem se vám zamotala hlava a omdlel jste.“

„Jak to víte?“

„My tudy taky přišli,“ vysvětlil Zrzek, „a pracuje tam nějaká energie. Zdá se, že nejvíc účinkuje na děti a staré lidi.“

„Nejsem zas tak starej,“ urazil se Sam. „Jenom mi brzo zbělely vlasy, to mám po mámě.“

„Jak dlouho jste tam ležel bez sebe?“ zeptal se Barbie.

„No, nenosím hodinky, ale byla tma, když jsem se znovu zbráboral, takže jsem tam nějakou chvíli ležel. Jednou jsem se probudil kvůli tomu, že jsem nemohl pořádně dýchat, tak jsem si napojil novou nádrž a znovu usnul. Šílený, co? A jaký jsem měl sny! To byla divočina! Když jsem se probudil naposledy, už jsem byl fakticky vzhůru. Byla tma a já šel pro další nádrž. Přehodit uzávěry není vůbec těžký, ale nebyla úplná tma. Měla být, měla být tma jak v kocouřím zadku, když je Kupole omatlaná vrstvou sazí po ohni, ale tam dole, kde jsem si zdříml, je takový světlejší místo. Za denního světla není vidět, ale v noci svítí jako miliarda světlušek.“

„My tomu říkáme svítivý pás,“ ozval se Joe. Stáli s Norrie a Bennym v jednom hloučku. Benny kašlal do dlaně.

„To je dobrý jméno,“ pochválil ho Sam. „Ale to už jsem věděl, že někdo tady nahoře je, protože jsem slyšel ty větráky a viděl světla.“ Kývl směrem k táboru za stěnou Kupole. „Nevěděl jsem, jestli to sem zvládnu dřív, než mi vzduch dojde – ten kopec je pořádnej krpál a já nasával kyslík jako měch – ale podařilo se mi to.“

Zvědavě se díval na Coxe.

„Hej vy tam, plukovníku Klinku, vidím váš dech. Měl byste si vzít kabát nebo zajít za náma, tady je teplo.“ Uchechtl se a ukázal několik zbývajících zubů.

„Jmenuji se Cox, ne Klink, a je mi dobře.“

Julia se zeptala: „Co se vám zdálo, Same?“

„Divný, že se ptáte,“ řekl, „protože z celý tý hromady snů si vzpomínám jenom na jeden, a ten byl o vás. Ležela jste na pódiu na náměstí a brečela jste.“

Julie křečovitě zmáčkla Barbiemu ruku, ale oči nespouštěla Samovi z obličeje. „Jak jste věděl, že jsem to já?“

„Protože jste byla přikrytá novinama,“ řekl Sam. „Samýma Demokratama. Mačkala jste je k sobě, jako byste byla pod nima nahá, teda s prominutím, ale sama jste se ptala. No slyšela jste někdy o tak divným snu?“

Coxova vysílačka třikrát pípla. Vytáhl ji z pasu trenýrek. „Co je? Mluvte rychle, mám tu práci.“

Všichni uslyšeli hlas, který odpověděl: „Máme na jižní straně dalšího živého, plukovníku. Opakuji: máme dalšího živého.“

8

Když ráno dvacátého osmého října vyšlo slunce, „živý“ bylo tak všechno, co se dalo o posledním členu Dinsmoreovy rodiny prohlásit. Ollie se tiskl tělem dole ke Kupoli a hltavě nabíral z velkých větráků na druhé straně jen tolik vzduchu, aby živý zůstal.

Byl to závod, aby stačil očistit Kupoli na své straně dřív, než mu dojde zbytek kyslíku v láhvi. Byla to ta, kterou nechal na podlaze, když se zahrabal do brambor. Pamatoval si, jak uvažoval, jestli vybuchne. Nevybuchla a to bylo pro Olivera H. Dinsmorea velmi dobré. Kdyby ano, už by ležel mrtvý v hrobě z červenohnědých a dlouhých bílých hlíz.

Klečel na své straně Kupole, odlupoval z ní pláty černých strupů a uvědomoval si, že jsou v tom i zbytky lidských bytostí. Na to nemohl zapomenout, protože se každou chvíli píchl o úlomek kosti. Bez neustálého povzbuzování vojínem Amesem by to určitě už dávno vzdal. Ale nevzdával to ani Ames, neustále na něj řval, ať hrabe, krucinál, odhrabej to svinstvo pořádně, kraváku, musíš to udělat, aby větráky zafungovaly.

Ollie si myslel, že to nevzdal, protože Ames nezná jeho jméno. Ollie celý život ve škole poslouchal, jak na něj kluci volají hnojaři a vemínko, ale ať se propadne, jestli umře a bude při tom poslouchat, jak mu nějaký náfuka z Jižní Karolíny nadává do kraváků.

Větráky nastartovaly, jen to zaburácelo, a Ollie ucítil na přehřáté pokožce první slabý poryv vzduchu. Strhl si masku z obličeje a přimáčkl nos a ústa přímo na špinavý povrch Kupole. Zalkl se sazemi, takže je vykašlal a dál odškrabával napečenou vrstvu. Viděl na druhé straně Amese, který klečel na všech čtyřech a nakláněl hlavu jako člověk, který se snaží nakouknout do myší díry.

„To je ono!“ křičel Ames. „Vezeme sem ještě dva větráky. Nevzdávej mi to, kraváku! Ne abys to vzdával!“

„Ollie,“ hekl.

„Co?“

„Jmenuju se… Ollie. Přestaňte mi říkat… kraváku.“

„Ode dneška až do skonání světa ti budu říkat Ollie, jenom když si pořádně vyčistíš kus plochy, aby ty větráky mohly fungovat.“

Ollieho plicím se jaksi podařilo nabrat dost vzduchu, který prosakoval Kupolí, aby zůstal naživu a při vědomí. Pozoroval svým oknem v sazích, jak svět jasní. Světlo taky pomáhalo, i když ho bolelo u srdce, když viděl růžové svítání ušpiněné špinavým povlakem, který stále zůstával na jeho straně Kupole. Světlo bylo dobré, protože tady bylo všechno temné, ohořelé, tvrdé a tiché.

Pokusili se vojína Amese v pět ráno vystřídat, ale Ollie ječel, aby zůstal, a Ames odmítl opustit stanoviště. Velitel se podvolil. Pomalu a s přestávkami, kdy tiskl ústa ke Kupoli a nasával vzduch, vyprávěl Ollie, jak přežil.

„Věděl jsem, že budu muset počkat, až oheň přejde,“ řekl, „takže jsem kyslíkem fakt šetřil. Děda Tom mi kdysi říkal, že jedna láhev mu vydrží celou noc, když spí, takže jsem taky ležel, ani se nehnul. Nějakou dobu jsem ji nemusel používat vůbec, protože pod bramborama byl vzduch a já ho dýchal.“

Přimáčkl rty ke Kupoli, ucítil saze a věděl, že to jsou možná pozůstatky člověka, který ještě před čtyřiadvaceti hodinami byl živý, ale nestaral se o to. Dychtivě nasával vzduch a odsekával načernalou vrstvu, dokud nemohl pokračovat.

„Zezačátku bylo pod bramborama zima, ale pak se oteplilo a nakonec bylo vedro. Myslel jsem, že tam uhořím zaživa. Stodola mi hořela přímo nad hlavou. Všechno tam hořelo. Ale to hrozné vedro trvalo jen chvilku a to mě možná zachránilo. Nevím. Zůstal jsem tam, dokud jsem nespotřeboval první nádržku. Pak jsem musel ven. Bál jsem se, že ta druhá třeba vybuchla, ale vydržela. Ale vsadím se, že k tomu neměla daleko.“

Ames přikývl. Ollie si znovu cucl vzduchu. Jako by se snažil dýchat skrz tlustou, špinavou látku.

„A ty schody. Kdyby byly dřevěné a ne betonové, nedostal bych se ven. Nejdřív jsem to ani nezkoušel. Prostě jsem zalezl zpátky pod brambory, protože schody byly rozpálené. Vrstva brambor na hromadě byla upečená – voněly. Pak se mi začalo těžko dýchat a já věděl, že druhá nádržka taky dochází.“

Odmlčel se, protože jím otřásal záchvat kašle. Když se ovládl, pokračoval.

„Hlavně jsem chtěl slyšet lidský hlas, než umřu. Jsem rád, že to jste vy, vojíne Amesi.“

„Jmenuju se Clint, Ollie. A ty neumřeš.“

Ale oči, které se dívaly skrz špinavou díru dole v Kupoli, se podobaly očím vyhlížejícím ze skleněného okénka v rakvi, protože se zdálo, že znají jinou, pravdivější pravdu.

9

Když bzučák spustil podruhé, Carter už věděl, oč jde, i když ho ten zvuk vytrhl z bezesného spánku. Protože cosi v něm už nikdy znovu pořádně neusne, dokud tohle neskončí nebo dokud nezemře. Přesně to byl asi instinkt velící přežít: bdící strážný hluboko v mozku.

Podruhé se tedy bzučák ozval v sobotu v půl osmé ráno. Carter to věděl, protože měl hodinky, které se po stisknutí tlačítka rozsvítí. Nouzové osvětlení zhaslo někdy v noci a protiatomový kryt se ponořil do úplné tmy.

Carter se posadil a zjistil, že ho cosi dloube do zátylku. Nejspíš rukojeť baterky, kterou používal včera v noci. Zašátral po ní a rozsvítil. Seděl na podlaze. Velký Jim ležel na pohovce. A dloubal ho tou baterkou.

Jasněže dostal gauč, pomyslel si Carter záštiplně. Je přece šéf, ne?

„Tak běž, synu,“ řekl Velký Jim. „Jak rychle jenom můžeš.“

Proč musím jít já? pomyslel si Carter… ale nahlas to neřekl. Musel jít on, protože šéf byl starý, šéf byl tlustý, šéf měl nemocné srdce. A samozřejmě protože byl šéf. James Rennie, císař Chester’s Millu.

Císař ojetých aut, nic jiného nejsi, pomyslel si Carter. A smrdíš potem a sardinkovým olejem.

„Běž už.“ Mluvil podrážděně a taky ustrašeně. „Na co čekáš?“

Carter vstal, paprsek z baterky se odrážel od přeplněných polic v protiatomovém krytu (tolik sardinkových konzerv!) a přešel do ložnice. Stále tam svítilo jedno nouzové světlo, ale už skomíralo, mlelo z posledního. Bzučák už spustil hlasitěji jednolitým ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ. Hlas blížící se zkázy.

Nikdy se odsud nedostaneme, pomyslel si Carter.

Posvítil baterkou na padací dvířka před generátorem, který dál monotónně otravně bzučel, což mu z nějakého důvodu připomnělo šéfa v největším žvanicím záchvatu. Možná proto, že oba ty zvuky se daly shrnout do jediného pitomého příkazu: Nakrm mě, nakrm mě, nakrm mě. Dej mi propan, dej mi sardinky, dej mi pro hummer prvotřídní bezolovnatý. Nakrm mě. Stejně umřu a pak umřeš i ty, no a co má být? Já na to zvysoka kašlu. Nakrm mě, nakrm mě, nakrm mě.

Uvnitř zásobníku už bylo jen šest nádrží s propanem. Až vymění tu, která je skoro prázdná, zbude jich pět. Pět prťavých láhví, ne o moc větších než jsou ty kempinkové, stojí mezi nimi a udušením, až se čistička vzduchu odporoučí.

Carter jednu vytáhl ze zásobníku, ale jenom ji postavil vedle generátoru. Neměl v úmyslu vyměňovat nádržky, dokud ta původní nebude úplně prázdná, i když generátor podrážděně bzučel. Ne. Ne. Přesně jak říkávali o kávě Maxwell House, i poslední kapka přijde vhod.

Ale ten bzučák rozhodně uměl jít člověku na nervy. Carter by asi dokázal najít alarm a vypnout ho, ale jak by pak poznali, že generátoru dochází palivo?

Jako párek krys pod převráceným kýblem, tak jsme dopadli.

Hlavou mu probíhala čísla. Zbývalo šest nádrží, každá vystačí asi na jedenáct hodin. Ale mohli by vypnout klimatizaci, takže by se čas prodloužil na dvanáct nebo i třináct hodin na láhev. Zůstaneme při zemi a řekneme dvanáct. Dvanáct krát šest je… počkat…

To pronikavé bzučení neobyčejně ztěžovalo matematické výpočty, ale nakonec se k výsledku dopracoval. Od mizerné smrti udušením v tomhle temném sklepě je dělilo sedmdesát dva hodin. A proč tu byla tma? Protože se nikdo nenamáhal vyměnit baterie v nouzovém osvětlení, proto. Nejspíš je nikdo neměnil aspoň dvacet let, ne-li víc. Šéf totiž šetřil. A proč bylo jenom sedm mizerných pidinádržek ve sklípku, zatímco u WCIK byla asi miliarda litrů, kde jenom čekala, až je někdo vyhodí do povětří? Protože šéf měl všechno rád přesně tam, kde to chtěl mít.

Jak tak Carter seděl a poslouchal to ÁÁÁÁÁÁÁÁ, vzpomněl si na úsloví, které používal jeho dědeček: Hrdli se o pěťák a přijdeš o dolar. To vystihovalo Rennieho naprosto přesně. Rennieho, císaře ojetých aut. Rennieho, velké zvíře v politice. Rennieho, drogového bosse. Kolik si vydělal tím svým drogovým podnikáním? Milion dolarů? Dva? A záleželo na tom?

Nejspíš je nikdy neutratí, pomyslel si Carter, rozhodně je neutratí tady a teď, to je sakra jistý. Tady je nemá za co utratit. Má tu sardinek, co hrdlo ráčí, a jsou zadarmo.

„Cartere?“ Temnotou se nesl hlas Velkého Jima. „Vyměníš to, nebo tu budeme dál sedět a poslouchat ten randál?“

Carter už chtěl zařvat, že počkají, že každá minuta je dobrá, ale zrovna v tu chvíli bzučení ustalo. Stejně jako pípání čističky vzduchu.

„Cartere?“

„Dělám na tom, šéfe.“ S baterkou zastrčenou pod paží vytáhl prázdnou nádrž, postavil plnou na kovovou podložku, která byla dost velká, aby se na ni vešla nádrž desetkrát větší, a napojil konektor.

Každá minuta dobrá… opravdu? Proč vlastně, když to povede ke stejnému konci, totiž udušení?

Ale vnitřní hlídač přežití to považoval za pitomou otázku. Hlídač přežití si myslel, že dvaasedmdesát hodin je dvaasedmdesát hodin a každá minuta z těch hodin je dobrá. Protože kdo ví, co se může stát? Třeba ti vojáci nakonec vymyslí, jak Kupoli rozlousknout. Nebo by mohla zmizet i sama od sebe, stejně najednou a nevysvětlitelně, jako se objevila.

„Cartere? Co tam vzadu děláš? I moje zatr-pacená babička by sebou mrskla rychleji, a to je po smrti!“

„Už jsem skoro hotový.“

Ujistil se, že hadičku napojil pevně, a položil palec na startér (s pomyšlením, že pokud je baterie startéru stejně stará jako ty v nouzovém osvětlení, budou mít problém). Pak se zarazil.

Těch dvaasedmdesát hodin platilo, když budou dva. Ale kdyby byl sám, mohl by to protáhnout na devadesát a možná i stovku, protože by nechal čističku vypnutou, dokud by vzduch skutečně nezhoustl. Tenhle nápad už Velkému Jimovi přednesl, ale on ho rovnou zamítl.

„Jsem chabrus na srdce,“ připomněl Carterovi. „Čím větší dusno, tím spíš si se mnou začne zahrávat.“

„Cartere?“ ozvalo se hlasitě a panovačně. Ten hlas mu pronikl do uší stejně, jako se mu dostal do nosu puch šéfových sardinek. „Co se to tam vzadu děje?“

„Všechno je připravené, šéfe!“ zavolal a stiskl tlačítko. Startér zavrčel a generátor okamžitě naskočil.

Budu si to muset promyslet, řekl si Carter, ale hlídač přežití si myslel něco jiného. Hlídač přežití si myslel, že každá uplynulá minuta je zbytečné plýtvání.

Byl na mě hodný, připomněl si Carter. Dal mi důležité postavení.

Leda tak špinavou práci, kterou sám nechtěl dělat, to ti dal. A díru v zemi, abys v ní chcípl. Tu taky.

Carter se rozhodl. Cestou zpět do hlavní místnosti vytáhl berettu z pouzdra. Přemýšlel, že si ji zastrčí za záda, aby šéf nic neviděl, ale pak ten nápad zavrhl. Ten muž ho přece jen nazval synem a možná to myslel vážně. Zasloužil si něco lepšího než nečekanou ránu do zátylku a odchod bez jakýchkoli příprav.

10

Na nejvzdálenějším severovýchodním konci městečka nebyla tma. Kupole tu byla sice hodně očouzená, ale rozhodně ne neprůhledná. Slunce svítilo skrz a všemu propůjčovalo horečně růžový nádech.

Norrie běžela k Barbiemu a Julii. Dívka kašlala a nemohla dýchat, ale stejně běžela.

„Děda má infarkt!“ zakvílela, pak padla na kolena a jen hekala a sípala.

Julia ji vzala kolem ramen a otočila ji tváří k hučícím větrákům. Barbie se odplazil k místu, kde se utečenci shlukli kolem Ernieho Calverta, Zrzka Everetta, Ginny Tomlinsonové a Dougieho Twitchella.

„Couvněte kousek!“ vyštěkl Barbie. „Ať má ten chlap trochu vzduchu.“

„To je ten problém,“ poznamenal Tony Guay. „Dali mu všechno, co zbylo… i to, co měly dostat děti… ale…“

„Adrenalin,“ zavelel Zrzek a Twitch mu podal injekční stříkačku. Zrzek ji vpíchl. „Ginny, začni s kompresemi. Až se unavíš, převezme to Twitch. Pak já.“

„Já chci taky,“ hlásila se Joanie. Po tvářích jí proudily slzy, ale zdálo se, že se jinak ovládá. „Byla jsem na školení.“

„Já taky,“ přidala se Claire. „Pomůžu vám.“

„I já,“ řekla Linda tiše. „V létě jsme měli opakovací kurz.“

Tohle je malý hnízdo a všichni fandíme svýmu týmu, pomyslel si Barbie. Ginny – tvář měla stále oteklou po nedávných zraněních – začala s masáží srdce. Pak uvolnila místo Twitchovi, zrovna když se k Barbiemu připojila Julia s Norrie.

„Dokážou ho zachránit?“ zeptala se Norrie.

„Nevím,“ řekl Barbie. Jenže věděl, v tom bylo to peklo.

Twitch převzal od Ginny službu. Barbie pozoroval, jak kapky potu z Twitchova čela dělají na Ernieho košili tmavé skvrny. Asi po pěti minutách přestal a bez dechu se rozkašlal. Když se Zrzek chtěl zapojit, Twitch zavrtěl hlavou. „Je pryč.“ Otočil se k Joanie: „Je mi líto, paní Calvertová.“

Joanie se roztřásly rty a pak se jí svraštil obličej. Žalostný nářek, který jí vyšel z hrdla, skončil záchvatem kašle. Norrie ji objala, sama už také kašlala.

„Barbie,“ pronesl jakýsi hlas. „Na slovíčko?“

Byl to Cox, už měl na sobě hnědý mundúr a vlněný kabát, protože na druhé straně byla zima. Barbiemu se nelíbilo, jak vážně se Cox tváří. Julia šla s ním. Opřeli se o Kupoli a snažili se dýchat pomalu a klidně.

„Na letecké základně Kirtland v Novém Mexiku došlo k nehodě.“ Cox mluvil tlumeně. „Prováděli závěrečné testy té kapesní atomovky, kterou jsme chtěli zkusit, a… podělalo se to.“

„Ona vybuchla?“ zhrozila se Julia.

„Ne, madam, roztavila se. Zahynuli dva lidé a dalšího půl tuctu zřejmě zemře na spáleniny ozářením, případně radiační otravu. Jde o to, že jsme tu bombu ztratili. My jsme tu zasranou bombu ztratili.“

„Špatně fungovala?“ zeptal se Barbie. Skoro doufal, že ano, protože to by znamenalo, že by nefungovala ani zde.

„Ne, plukovníku. Proto jsem použil slovo nehoda. Nehody se stávají, když lidé spěchají, a my jsme spěchali, jako by nám u toho společného zadku hořelo.“

„Je mi líto těch lidí,“ poznamenala Julia. „Příbuzní už to vědí?“

„Vzhledem k vaší situaci je od vás velmi laskavé, že na to myslíte. Brzy budou informováni. Nehoda se stala dnes v jednu hodinu ráno. Okamžitě byly zahájeny práce na Kloučkovi Dva. Měl by být hotový za tři dny. Nejvýš za čtyři.“

Barbie přikývl. „Děkuji vám, pane, ale nejsem si jistý, jestli máme tolik času.“

Za nimi se rozeznělo táhlé, žalostné naříkání – patřilo dítěti. Když se Barbie a Julia otáčeli, nářek se proměnil v chraptivý kašel a sípot. Uviděli, že Linda klečí u starší dcerky a bere ji do náručí.

„Nemůže být mrtvá!“ křičela Janelle. „Audrey nemůže být mrtvá!“

Jenže byla. Fenka zlatého retrívra Everettových zemřela v noci, tiše a bez trápení, schoulená mezi spícími malými Jéčky.

11

Když se Carter vrátil do hlavní místnosti, druhý millský radní pojídal vločky z krabice s kresleným papouškem na obalu. Carter znal toho mýtického ptáka z mnoha snídaní v dětství: byl to Tukan Sam, svatý patron Ovocných lupínků.

Musejí být nechutně zatuchlé, napadlo Cartera a na prchavý okamžik šéfa litoval. Pak si vzpomněl na rozdíl mezi sedmdesátkou hodin vzduchu a osmdesátkou nebo stovkou, a zatvrdil své srdce.

Velký Jim lovil v krabici další dávku lupínků, když si všiml beretty v Carterově ruce.

„No,“ pronesl.

„Je mi líto, šéfe.“

Velký Jim rozevřel dlaň a nechal lupínky sypat se zpátky do krabice, ale ruku měl lepkavou a několik zářivě zbarvených cereálních kroužků mu uvízlo na prstech a dlaních. Na čele se mu leskl pot, stékal mu z ustupujícího čela.

„Synu, nedělej to.“

„Musím, pane Rennie. Není v tom nic osobního.“

Opravdu není, rozhodl se Carter. Ani trochu. Zůstali tu v pasti, to bylo všechno. A protože se to stalo následkem rozhodnutí Velkého Jima, ten taky bude muset zaplatit.

Velký Jim postavil krabici Ovocných lupínků na podlahu. Udělal to opatrně, jako by se bál, že by se krabice mohla rozbít, kdyby s ní zacházel nešetrně. „Tak co v tom je?“

„Jde prostě… o vzduch.“

„Vzduch. Aha.“

„Mohl jsem přijít s pistolí za zády a prostě vám vpálit kulku do hlavy, ale tak jsem to nechtěl. Chtěl jsem vám dát čas, abyste se připravil. Protože jste byl na mě hodný.“

„Tak hlavně abych se netrápil, synu. Jestli to není osobní, nenecháš mě trápit.“

„Když budete držet klidně, trápit se nebudete. Bude to rychlé. Jako když se zastřelí zraněný jelen v lese.“

„Můžeme si o tom promluvit?“

„Ne, pane. Už jsem se rozhodl.“

Velký Jim přikývl. „Tak dobrá. Můžu se nejdřív pomodlit? Dovolíš mi to?“

„Ano, pane, můžete se pomodlit, jestli chcete. Ale hlavně rychle. Pro mě je to taky těžké, chápete.“

„Tomu věřím. Jsi hodný chlapec, synu.“

Cartera, který nebrečel od čtrnácti let, zaštípalo v koutcích očí. „To vám nepomůže, když mi budete říkat synu.“

„Ale pomáhá to mně. A když tě vidím, jak jsi dojatý… to mi taky pomáhá.“

Velký Jim sesunul svoje mohutné tělo z pohovky a klekl si. Při tom převrhl Ovocné lupínky a smutně se uchechtl. „To nebylo zrovna vydařené poslední jídlo, to ti povím.“

„To asi ne. Je mi to líto.“

Velký Jim, otočený zády ke Carterovi, vzdychl. „Ale za chviličku budu pojídat rostbíf u Hospodinova stolu, takže to je v pořádku.“ Zvedl tlustý prst a zapíchl si ho vysoko do zátylku. „Přesně sem. Do mozkového kmene. Jasné?“

Carter polkl a připadalo mu, že mu krk zaplnil chuchvalec suché cupaniny. „Ano, pane.“

„Nechceš na chvíli pokleknout se mnou, synu?“

Carter, který se nemodlil ještě déle, než co neplakal, skoro souhlasil. Pak si vzpomněl, jak mazaný umí šéf být. Teď asi na žádný trik nemyslel, nejspíš už na nic takového nemyslel, ale Carter viděl toho muže při práci a nemínil riskovat. Zavrtěl hlavou. „Pomodlete se sám. A jestli to chcete zvládnout až po ámen, tak ať je ta modlitba krátká.“

Velký Jim klečící zády ke Carterovi se rukama opřel o polštáře pohovky, v nichž stále byly prosezené důlky od jeho nezanedbatelného zadku. „Pane Bože, zde je Tvůj sluha, James Rennie. Asi se k tobě brzo vydám, ať se mi to líbí, nebo ne. Šálek byl pozvednut k mým rtům a já nemůžu…“

Z hrdla se mu vydral mohutný suchý vzlyk.

„Zhasni světlo, Cartere. Nechci před tebou brečet. Takhle by neměl chlap umírat.“

Carter natáhl ruku s pistolí, až se hlavní skoro dotýkala zátylku Velkého Jima. „Tak jo, ale to byla vaše poslední žádost.“ Pak zhasl světlo.

Věděl, že to byla chyba, jakmile to udělal, ale to už bylo pozdě. Slyšel, jak se šéf pohnul, a na tlusťocha s nemocným srdcem byl teda nekřesťansky rychlý. Carter vystřelil a v zášlehu z hlavně zahlédl, jak se v promáčknutém polštáři pohovky objevila díra po kulce. Velký Jim už před ní neklečel, ale nemohl utéct daleko, ať byl rychlý, jak chtěl. Když Carter stiskl vypínač baterky, Velký Jim vyrazil do útoku s řeznickým nožem, který vyhrabal ze zásuvky vedle sporáku, a patnáct centimetrů oceli zajelo Carteru Thibodeauovi do břicha.

Ten zaječel bolestí a znovu vystřelil. Velký Jim cítil, jak mu těsně kolem ucha probzučela kulka, ale neodtáhl se. Měl taky hlídače přežití a ten mu za ty roky sloužil výjimečně dobře, a teď mu radil, že jestli ucukne, zemře. Vyhrabal se na nohy a při tom táhl nůž vzhůru, takže kuchal břicho toho hloupého kluka, který si myslel, že může vyzrát na Velkého Jima Rennieho.

Carter znovu zaječel, když ho nůž páral. Obličej Velkého Jima poprskaly kapky krve, které vylétly s posledním klukovým vydechnutím, aspoň v to Velký Jim horoucně doufal. Strčil do Cartera. V paprsku baterky, která se už válela na zemi, se Carter odpotácel dál, chodidly drtil Ovocné lupínky a držel si břicho. Mezi prsty mu tekla krev. Zašátral po policích, ale padl na kolena v dešti sardinek Vigo, Snowových smažených škeblí a Campbellových polévek. Chvíli tak zůstal, jako by se rozmyslel a přece jen se rozhodl pomodlit. Vlasy mu visely do obličeje. Pak se police pustil a padl na zem.

Velký Jim se zamyslel nad nožem, ale to by byla příliš velká námaha na člověka, který trpí srdečními problémy (znovu si slíbil, že se o srdce postará, jakmile tahle krize pomine). Raději zvedl Carterovu pistoli a přešel k tomu mladému pošetilci.

„Cartere? Jsi tu ještě s námi?“

Carter zaúpěl a pokusil se otočit, ale pak to vzdal.

„Vpálím ti jednu do zátylku, přesně jak jsi navrhoval. Ale nejdřív ti dám poslední radu. Posloucháš?“

Carter znovu zasténal. Velký Jim to pochopil jako souhlas.

„Ta rada zní: nikdy nedávej dobrému politikovi čas, aby se pomodlil.“

Velký Jim stiskl spoušť.

12

„Myslím, že umírá!“ zakřičel vojín Ames. „Myslím, že ten kluk umírá!“

Seržant Groh si klekl vedle Amese a nahlédl do špinavé škvíry u paty Kupole. Ollie Dinsmore ležel na boku a rty měl skoro přitisknuté ke stěně, kterou už viděli díky špíně, která na ní stále držela. Groh zařval svým nejlepším cvičákovým seržantským hlasem: „Hej! Ollie Dinsmore! Dva kroky vpřed!“

Chlapec pomalu otevřel oči a podíval se na dva muže, kteří se krčili necelých třicet centimetrů od něj, ale přitom byli v chladnějším, čistším světě. „Co je?“ zašeptal.

„Nic, synku,“ řekl Groh. „Spi dál.“

Groh se otočil k Amesovi. „Vyperte si spoďáry, vojíne. Nic mu není.“

„Ale je. Jenom se na něj podívejte!“

Groh vzal Amese za paži a pomohl mu – celkem laskavě – na nohy. „Já vím,“ souhlasil potichu. „Není mu ani trochu dobře, ale žije a spí a v tuhle chvíli si nic lepšího nemůžeme přát. Takhle spotřebuje méně kyslíku. Vy si jděte něco sníst. Snídal jste?“

Ames zavrtěl hlavou. Snídaně mu vůbec nepřišla na mysl. „Chci tu zůstat, kdyby se probral.“ Odmlčel se, ale pak to řekl naplno. „Chci tu být, až umře.“

„To se ještě nějakou dobu nestane,“ řekl Groh. Netušil, jestli říká pravdu. „Vezměte si něco z náklaďáku, i kdyby to byl jenom kus salámu s chlebem. Vypadáte na sračky, vojáku.“

Ames trhl hlavou směrem k chlapci spícímu na spálené zemi s ústy a nosem obrácenými ke Kupoli. Obličej měl umazaný špínou a oni sotva viděli, jestli se mu zdvihá a klesá hrudník. „Co myslíte, kolik času ještě má, seržante?“

Groh zavrtěl hlavou. „Nejspíš moc ne. Dnes ráno zemřel někdo v té skupině na druhé straně a několika dalším se nedaří dobře. A tam je to lepší. Čistší; Musíte se připravit.“

Ames měl slzy na krajíčku. „Ten kluk ztratil celou rodinu.“

„Běžte si vzít něco k snědku. Budu hlídat, než se vrátíte.“

„Ale pak budu moct zůstat?“

„Ten kluk vás tu chce, vojíne, tak vás tu bude mít. Můžete zůstat až do konce.“

Groh sledoval, jak Ames uhání ke stolu u vrtulníku, kde leželo nějaké jídlo. Zde bylo deset hodin za pěkného rána na konci podzimu. Slunce svítilo a rozpouštělo zbytky silné námrazy. Ale jenom pár kroků od něj byl uzavřený svět, kde vládlo věčné šero, svět, kde byl nedýchatelný vzduch a čas ztratil jakýkoli význam. Groh si vzpomněl na jeden rybníček v parku v městě, kde vyrůstal. Byl to Wilton v Connecticutu. V rybníčku byli zlatí kapři, velcí, věkovití. Děti je chodily krmit. Až do jednoho dne, kdy to zahradník přehnal s hnojivem. Sbohem, rybky. Všech deset nebo dvanáct jich plulo břichem vzhůru na hladině.

Při pohledu na toho špinavého spícího chlapce na druhé straně Kupole bylo nemožné nevzpomenout si na ty kapry… jenže chlapec není ryba.

Ames se vrátil a ještě žvýkal něco, nač očividně neměl chuť. Jako voják nic moc, soudil Groh, ale je to dobrý kluk s dobrým srdcem.

Vojín Ames se posadil. Seržant Groh se posadil vedle něj. Kolem poledne dostali zprávu ze severní strany Kupole, že další z přeživších zemřel. Malý chlapec, který se jmenoval Aidan Appleton. Další dítě. Groh věřil, že včera možná potkal jeho matku. Doufal, že se v tom mýlí, ale tahle naděje byla zřejmě marná.

„Kdo to udělal?“ zeptal se ho Ames. „Kdo tohle svinstvo provedl, seržante? A proč?“

Groh zavrtěl hlavou. „Nemám tušení.“

„Nedává to žádný smysl!“ vykřikl Ames. Ollie se za nimi pohnul a ztratil stopu vzduchu, ale přesunul spící tvář znovu do chabého vánku prosakujícího bariérou.

„Neprobuďte ho,“ řekl Groh a pomyslel si Jestli odejde ve spánku, bude to pro všechny nejlepší.

13

Ve dvě hodiny už kašlali všichni utečenci, až na výjimky – neuvěřitelné, leč pravdivé: Sam Verdreaux vypadal, že v tom mizerném vzduchu přímo vzkvétá, a Malý Walter Bushey prostě spal a občas vypil příděl mléka nebo šťávy. Barbie seděl u kupole a držel kolem ramen Juliu. Kousek od nich seděl Thurston Marshall u zakryté mrtvolky malého Aidana Appletona, který zemřel děsivě náhle. Thurston, který už kašlal v jednom kuse, držel na klíně Alici. Plakala tak dlouho, až usnula. O sedm metrů dál se choulil Zrzek se svou manželkou a holčičkami, které se taky proplakaly do spánku. Zrzek odnesl tělo Audrey k sanitce, aby se na něj děti nemusely dívat. Celou dobu zadržoval dech. Už po patnácti metrech od Kupole začal vzduch smrtelně dusit. Jakmile znovu popadl dech, napadlo ho, že by měl totéž udělat s tím malým chlapcem. S Audrey bude v dobré společnosti, vždycky měla děti ráda.

Joe McClatchey dopadl vedle Barbieho. Teď opravdu vypadal jako strašák. Bledou tvář měl poďobanou beďary a pod očima měl fialové kruhy, které vypadaly jako modřiny.

„Máma spí,“ řekl Joe.

„Julia taky,“ odpověděl Barbie, „tak mluv potichu.“

Julia otevřela jedno oko. „Jánepim,“ řekla a okamžitě oko zavřela. Zakašlala, znehybněla, a pak si ještě odkašlala.

„Benny je fakt nemocný,“ pokračoval Joe. „Má horečku, jako ten malý kluk, co před chvíli umřel.“ Zaváhal. „Máma je taky pořádně rozpálená. Možná je to jenom tím, že je tu horko, ale… nemyslím si to. Co když umře i ona? Co když umřeme všichni?“

„Neumřeme,“ řekl Barbie. „Oni něco vymyslí.“

Joe zavrtěl hlavou. „Nevymyslí a vy to víte. Protože jsou venku. Nikdo zvenku nám nemůže pomoct.“ Rozhlédl se zčernalou pustinou, kde ještě včera stálo městečko, a zasmál se – chraptivě a krákavě, což bylo ještě horší, protože ten smích zněl opravdu trochu pobaveně. „Chester’s Mill uznali za město roku 1803 – učili jsme se to ve škole. Před více než dvěma stovkami let. A stačí týden, aby ho něco smázlo z povrchu zemského. Jeden zasranej tejden stačil. Co vy na to, plukovníku Barbaro?“

Barbie nevymyslel kloudnou odpověď.

Joe si zakryl pusu a zakašlal. Větráky za nimi hučely a hučely. „Jsem chytrý kluk. Víte to? Víte, já se nechlubím, ale… jsem chytrý.“

Barbie si vzpomněl na videopřenos, který ten kluk zařídil z místa dopadu rakety. „O tom není sporu, Joe.“

„Ve filmu od Spielberga se vždycky vytasí nějaký chytrý kluk s řešením v poslední chvíli, je to tak?“

Barbie ucítil, že se Julia znovu vrtí. Měla už obě oči otevřené a pozorně se na Joea dívala.

Chlapci tekly po tvářích slzy. „Ze mě se teda vyklubal pěknej spielbergovskej chlapec. Kdybysme byli v Jurským parku, dinosauři by nás dávno sežrali.“

„Kéž by se unavily,“ řekla Julia zasněně.

„Co?“ zamžikal na ni Joe.

„Ty kožené hlavy. Ty kožené děti. Děti přece vždycky přestane hra bavit a jdou za něčím jiným. Nebo,“ prudce zakašlala, „nebo je zavolají rodiče domů na večeři.“

„Třeba nejedí,“ řekl Joe zachmuřeně. „Možná nemají ani rodiče.“

„Nebo mají jiný čas,“ přidal se Barbie. „Ve svém světě se možná právě sesedly kolem té své krabičky. Pro ně ta hra možná teprve začala. Ani nevíme jistě, jestli jsou to děti.“

Připojila se k nim Piper Libbyová. Byla zarudlá a vlasy se jí lepily na tváře. „Jsou to děti,“ řekla.

„Jak to víte?“ zeptal se Barbie.

„Prostě to vím.“ Usmála se. „Ony jsou ten bůh, v něhož jsem před třemi lety přestala věřit. Z boha se vyklubala parta nezvedených harantů, kteří si hrají Mezihvězdný X-box. To je přece legrace, ne?“ Její úsměv se rozšířil a pak propukla v pláč.

Julia se dívala směrem ke krabičce, která blikala fialovým světlem. Julia vypadala zamyšleně a trochu zasněně.

14

V Chester’s Millu je sobotní večer. V ten večer pořádaly dámy z Východní hvězdy setkání (a po něm často zašly k Henriettě Clavardové domů, kde pily víno a vyprávěly si nejlepší sprosté vtipy). V ten večer Peter Randolph a jeho kamarádi chodívali hrát poker (a také si vyprávěli nejlepší sprosté vtipy). V ten večer Stewart a Fern Bowieovi často jezdili do Lewistonu, kde si v bordelu na Dolní lisabonské ulici koupili nějakou tu kurvu. V ten večer reverend Lester Coggins pořádával modlitební setkání pro mládež na faře u Krista Spasitele a Piper Libbyová pořádala taneční večery pro mládež v suterénu Kongregačního kostela. V ten večer u Dippera obvykle řádívala kapela až do jedné hodiny (a kolem půl jedné se začal sbor posluchačů opilecky dožadovat své hymny „Špinavá voda“, kterou dobře znají všechny hudební skupiny z Bostonu). V ten večer Howie a Brenda Perkinsovi chodívali ruku v ruce na náměstí, kde se zdravívali s ostatními známými páry. V ten večer Alden Dinsmore, jeho manželka Shelley a jejich dva synové chodívali za úplňku hrát na honěnou. V Chester’s Millu (jako ve většině městeček, kde všichni fandí svému týmu) byly sobotní večery obvykle ty nejlepší, jako stvořené pro tancování, sex a sny.

Tahle noc však ne. Tahle noc je černá a zdá se nekonečná. Vítr odumřel. Otrávený vzduch nehybně visí, je horký. V místech, kudy vedla silnice číslo 119, dokud ji pekelný žár nevypálil, leží Ollie Dinsmore s tváří přitisknutou ke škvíře v uhelné krustě, stále se tvrdohlavě drží života, a jenom půl metru od něj stejně tvrdohlavě drží vojín Clint Ames svou trpělivou hlídku. Nějakého chytráka napadlo, že namíří na chlapce reflektor. Amesovi (za vydatné podpory seržanta Groha, přece jenom to není takový nelida) se podaří tomu zabránit s poukazem na to, že na spící lidi se svítí světlomety jenom v případě, že se jedná o teroristy, ale ne o mladého kluka, který bude nejspíš po smrti dřív, než vyjde slunce. Ale Ames má baterku a každou chvíli na chlapce posvítí, aby se ujistil, že ještě dýchá. Dýchá, ale Ames pokaždé, když baterku rozsvítí, očekává, že ty mělké respirační pohyby ustaly. Něco v něm už dokonce začalo doufat, že se to stane. Něco v něm se začalo smiřovat s pravdou: bez ohledu na to, jak schopný byl Ollie Dinsmore a jak hrdinsky zápasil, neměl budoucnost. Pozorovat jeho zápas je strašné. Chvíli před půlnocí usíná i vojín Ames, vsedě a s baterkou volně uloženou v ruce.

Spíš? ptal se prý Ježíš Petra. To jste nemohli jedinou hodinu bdít se mnou?

Na což by Šéf Bushey možná dodal kniha Matoušova, Sandersi.

Těsně po jedné hodině zatřese Rose Twitchellová Barbiem.

„Thurston Marshall je mrtvý,“ řekne. „Zrzek a můj bratr ukládají tělo pod sanitku, aby se to děvčátko příliš nerozrušilo, až se probudí.“ Pak dodá: „Jestli se probudí. Alice je taky nemocná.“

„Všichni už jsme nemocní,“ říká Julia. „Kromě Sama a toho feťáckého mimina.“

Zrzek a Twitch spěchají zpátky od hloučku aut, zhroutí se před jeden větrák a začnou dýchat mohutnými, hýkavými hlty. Twitch se rozkašle a Zrzek ho přistrčí ještě blíž ke vzduchu, a to tak prudce, že Twitch udeří čelem do Kupole. Všichni tu ránu slyšeli.

Rose ještě se svým výčtem neskončila. „Benny Drake je na tom taky špatně.“ Ztiší hlas do šepotu. „Ginny říká, že do svítání možná nevydrží. Kéž bychom mohli něco dělat.“

Barbie neodpovídá. Neodpovídá ani Julia, která se znovu dívá ke krabičce, která má sice necelé tři decimetry čtvereční a není ani dva a půl centimetru tlustá, ale nedá se s ní hnout. Oči má vzdálené, zamyšlené.

Narudlý měsíc konečně vystoupí nad nahromaděnou špínu na východní stěně Kupole a vylije dolů své krvavé světlo. Je konec října a v Chester’s Millu je říjen nejkrutější měsíc, kdy se mísí vzpomínky s touhou. V té mrtvé krajině nejsou žádné šeříky. Žádné šeříky, žádné stromy, žádná tráva. Měsíc shlíží na tu zkázu a vidí jen o málo víc.

15

Velký Jim se probudil do tmy a chytil se za hrudník. Srdce znovu klopýtalo. Bouchl do něj. Pak spustil alarm u generátoru, protože plyn v nádržce dosáhl nebezpečně nízké úrovně: ÁÁÁÁÁÁÁÁÁ. Nakrm mě, nakrm mě.

Velký Jim vyskočil a vykřikl. Jeho ubohé zmučené srdce vrávoralo, klopýtalo, vynechávalo, a pak se překotně rozběhlo, aby dohnalo zmeškané. Velký Jim se cítil jako staré auto se špatným karburátorem, taková ta kraksna, kterou když koupíte, tak už ji nikdy neprodáte a je dobrá leda tak do šrotu. Hekal a bouchal se do hrudníku. Tenhle záchvat byl stejně zlý jako ten, kvůli kterému zajel do nemocnice. Možná ještě horší.

ÁAÁÁÁÁÁÁÁ: zvuk nějakého obrovského, strašlivého hmyzu – možná cikády – který je tady v té tmě s ním. Kdo ví, co se dovnitř mohlo vplížit, zatímco spal?

Velký Jim zašátral po baterce. Druhou rukou si střídavě hrudník masíroval a bušil do něj pěstí. Nabádal srdce, aby se uklidnilo, aby nebylo taková zatr-pacená citlivka, že přece neprošel tím vším, jenom aby tady v té tmě umřel.

Našel baterku, namáhavě vstal a zakopl o tělo svého zesnulého pobočníka. Znovu vykřikl a padl na kolena. Baterka se nerozbila, ale odkutálela se pryč. Její paprsek cestou přejížděl po nejnižší polici vlevo, která byla nacpaná krabicemi špaget a konzervami rajského protlaku.

Velký Jim musel pro baterku lézt. Při tom se pohnuly otevřené oči Cartera Thibodeaua.

„Cartere?“ Velkému Jimovi tekl po tváři pot. Měl pocit, že má na obličeji tenkou vrstvu páchnoucí mastnoty. Cítil, jak se mu lepí košile na tělo. Srdce udělalo další klopýtavý přemet a potom se kupodivu opět ustálilo v obvyklém rytmu.

No, to ne. Ne tak docela. Ale aspoň to obvyklý rytmus připomínalo.

„Cartere? Synu? Jsi živý?“

To bylo samozřejmě směšné. Velký Jim ho vykuchal jako rybu na říčním břehu a pak ho střelil do zátylku. Carter byl mrtvý jako Adolf Hitler. Ale Velký Jim by stejně přísahal… nu, skoro přísahal… že ty chlapcovy oči…

Zahnal myšlenku, že Carter se po něm natáhne a popadne ho pod krkem. Ujišťoval se, že je normální být trochu

(vyděšený)

nervózní, protože ten kluk ho přece málem zabil. Ale stále čekal, že se Carter posadí, přitáhne si Jima blíž a zaboří mu hladové zuby do krku.

Velký Jim přitiskl prsty Carterovi pod čelist. Kůže lepkavá krví byla studená a žádný pulz se pod ní nehýbal. Jistěže ne. Ten kluk je mrtvý. Je mrtvý už dvanáct hodin, možná víc.

„Večeříš se svým Spasitelem, synu,“ zašeptal Velký Jim. „Rostbíf a šťouchané brambory. Jablkový koláč jako zákusek.“

Hned se cítil lépe. Plazil se dál za baterkou a když si myslel, že za sebou slyší nějaký pohyb – odhadem třeba šustění dlaně sunoucí se po betonové podlaze – neohlédl se. Musel nakrmit generátor. Musel umlčet to ÁÁÁÁÁÁÁÁÁ.

Když vytahoval jednu ze čtyř zbývajících nádrží ze sklípku, srdce znovu spustilo arytmické tance. Velký Jim se posadil vedle otevřených padacích dvířek, lapal po dechu a snažil se kašláním přimět srdce k poslušnosti. A modlil se. Neuvědomoval si však, že jeho modlitba je v podstatě řada žádostí a odůvodňování: zastav to, nic jsem nezavinil, dostaň mě ven, dělal jsem, co jsem mohl, vrať všechno zpátky, za všechno můžou neschopní spolupracovníci, uzdrav mi srdce.

„Za Ježíše Krista, amen,“ skončil. Ale ta slova ho spíš zamrazila než utěšila. Zněla jako kosti rachotící v hrobce.

Tou dobou už se srdce trochu uklidnilo a drnčivý pokřik obří cikády zmlkl. Takže stará plynová nádrž se vyprázdnila. Kromě svitu baterky teď byla v druhé místnosti protiatomového krytu stejná tma jako v té první. Zbývající nouzové světlo doblikalo před sedmi hodinami. Velký Jim lopotně odpojoval prázdnou nádrž, stavěl vedle generátoru plnou a při tom se mu matně vybavila vzpomínka, jak dával razítko ZAMÍTNUTO na žádost ohledně údržby krytu, která se mu ocitla na stole asi před rokem nebo dvěma. Na té žádosti nejspíš byly i náklady na nové baterie do nouzového osvětlení. Ale to si přece nemohl vyčítat. Městský rozpočet měl omezené prostředky a lidé neustále nastavovali ruce: Nakrm mě, nakrm mě.

Měl to udělat Al Timmons z vlastní iniciativy, řekl si. Proboha, copak chci příliš, když očekávám trochu iniciativy? Není snad za to údržbář placený? Nemohl zajít k tomu žabákovi Burpeemu a vyžádat si je od něj jako dar, kristepane? Přesně tak bych to aspoň udělal já.

Napojil nádržku na generátor. Pak mu srdce znovu klopýtlo. Trhl rukou a shodil baterku do sklípku, kde křísla o jednu zbývající nádrž. Čočky se rozbily a Velký Jim se znovu ocitl v naprosté tmě.

„Ne!“ zařval. „To ne, krucinál, NE!“

Ale bůh mu neodpověděl. Ticho a tma na něj doléhaly a přepínané srdce se dusilo a zápasilo. Zrazuje ho!

„To nevadí. Vedle bude další baterka. A sirky. Stačí je jenom najít. Jestli je teda Carter správně uložil, tak se dostanu rovnou k nim.“ To byla pravda. Přece jen toho mládence přecenil. Myslel si, že je to slibný talent, ale nakonec se z něho vyklubal antitalent. Velký Jim se zasmál, ale hned se zarazil. Smích v té naprosté tmě zněl trochu strašidelně.

To nevadí. Nastartuj generátor.

Ano. Správně. Generátor je hlavní úkol. Mohl by znovu zkontrolovat napojení, až se rozběhne a čistička vzduchu opět začne pípat. To už bude mít jinou baterku a možná i benzínovou lampu. Spousty světla pro další výměnu plynové nádrže.

„Tak je to vždycky,“ řekl. „Když člověk chce na tomhle světě mít něco pořádně uděláno, musí si to udělat sám. Jenom se zeptejte Cogginse. Jenom se zeptejte té zatr-sviňky Perkinsové. Ti vědí svoje.“ Znovu se zasmál. Nemohl si pomoct, protože to opravdu bylo vtipné. „Oni to zjistili. Nedrážděte psa, když máte v ruce jenom klacík. To teda ne. V žádném případě.“

Hmatal po startéru, našel ho a stiskl. Nic se nestalo. Najednou mu připadal vzduch v místnosti mnohem dusnější.

Zmáčkl jsem špatný knoflík, nic víc.

Věděl, že si něco namlouvá, ale věřil tomu, protože některým věcem je prostě nutno věřit. Foukl si na prsty jako hazardní hráč, který doufá, že tím správně nahřeje hrací kostky. Pak hmatal kolem, až prsty našly tlačítko.

„Bože,“ řekl, „tady je Tvůj služebník James Rennie. Prosím tě, dopusť, ať tenhle krám nastartuje. Prosím Tě o to ve jménu Tvého syna, Ježíše Krista.“

Zmáčkl startér.

Nic.

Seděl ve tmě s nohama svěšenýma do sklípku a snažil se potlačit paniku, která se už drala do dveří, aby ho mohla zaživa sežrat. Musel přemýšlet. To byla jediná možnost, jak přežít. Ale bylo to těžké. Když člověk zůstává potmě a srdce hrozí, že se každou vteřinou nadobro vzbouří, je těžké přemýšlet.

A co bylo nejhorší? Všechno, co za posledních třicet let života udělal a proč pracoval, najednou vypadalo jako chiméra. Jako lidé na druhé straně Kupole. Chodili, mluvili, jezdili autem a dokonce létali tryskáči a vrtulníky. Ale nic z toho nebylo tady pod Kupolí důležité.

Vzpamatuj se. Jestli ti nepomůže bůh, pomoz si sám.

Tak jo. První je světlo. I krabička zápalek by stačila. Něco přece musí být na některé polici v té vedlejší místnosti. Prostě bude hmatat po policích – velmi pomalu a metodicky – až něco najde. A pak najde baterie do toho zatr-paceného startéru. Baterie tu byly, tím si byl jistý, protože generátor potřeboval. Bez generátoru by zemřel.

Dejme tomu, že ho znovu nastartuješ. Co se stane, až dojde propan?

No, něco se mezitím přihodí. Nemínil tady dole umřít. Rostbíf s Ježíšem? Tohle jídlo by si klidně nechal ujít. Když nebude moci sedět v čele tabule, tak se radši nedostaví vůbec.

To ho znovu rozesmálo. Velmi pomalu a opatrně se vracel ke dveřím do hlavní místnosti. Ruce natahoval před sebou jako slepec. Po sedmi krocích se ty ruce dotkly zdi. Přesunul se napravo, táhl špičky prstů po dřevě a… áha! Prázdno. Takže dveře. Výborně.

Prošoural se jimi a pak se pohyboval s větší jistotou, i když byla stále tma. Topografii pokoje si pamatoval dokonale: po obou stranách police, přímo před ním ga –

Znovu zakopl o toho zatr-paceného kluka a natáhl se jak široký tak dlouhý. Udeřil čelem o podlahu a vykřikl – spíš překvapením a vztekem než bolestí, protože ránu ztlumil koberec. Ale pane bože, mezi nohama se mu ocitla mrtvá ruka. Zdálo se, že mu mačká koule.

Velký Jim vyskočil na kolena a plazil se pryč, znovu se udeřil do hlavy, tentokrát o pohovku. Znovu zaječel, pak na pohovku vylezl a rychle přitáhl nohy nahoru, jako když lidé vytahují nohy z vody, když se začne hemžit žraloky.

Ležel, třásl se a nabádal se, aby se uklidnil, musí se uklidnit, nebo opravdu dostane infarkt.

Když ucítíte ty arytmie, musíte se soustředit a dlouze a zhluboka dýchat, říkal mu ten hipícký doktor. Tehdy to Velký Jim považoval za ezoterické bláboly, ale když neměl po ruce nic jiného – verapamil neměl – musel to vyzkoušet.

Zdálo se, že to funguje. Dvacetkrát se zhluboka nadechl a dlouze, pomalu vydechl, a už cítil, jak se srdce zklidňuje. Měděná pachuť v ústech slábla. Jenže mu připadalo, že se mu na hrudník položilo závaží. Levou paží se šířila bolest. Věděl, že to jsou příznaky infarktu, ale podle něj šlo možná o zažívací poruchu po té hromadě sardinek, kterou spořádal. Pravděpodobně. Dlouhé, pomalé nádechy a výdechy se postaraly o srdce docela pěkně (ale stejně bude muset zajít na prohlídku, až se z téhle kaše dostane, možná se přece jen přestane vzpírat a půjde na bypass). Problém bylo horko. Horko a dusno. Musí najít baterku a znovu rozjet generátor. Ještě minutku si odpočine, možná dvě…

Kdosi tu dýchal.

Ano, samozřejmě. Já tu dýchám.

Jenže si byl docela jistý, že slyší někoho jiného. A ne jednoho. Připadalo mu, že je tu s ním několik lidí. A měl dojem, že ví, kdo to je.

To je směšné.

Ano, ale jeden z nich dýchal právě za pohovkou. Druhý se skrýval v rohu. A třetí stál ani ne metr před ním.

Ne. Nech toho!

Za pohovkou byla Brenda Perkinsová. Lester Coggins v rohu s vyvrácenou čelistí, která volně visí.

A přímo před ním…

„Ne,“ řekl Velký Jim. „To je hloupost. To je kravina.“

Zavřel oči a pokusil se soustředit na dlouhé, pomalé nádechy.

„Tady to fakt parádně voní, tati,“ zamumlal před ním Junior. „Voní to tu jako v té komoře. A jako moje přítelkyně.“

Velký Jim zaječel.

„Pomoz mi vstát, brácho,“ ozval se Carter z podlahy. „Hrozně mě pořezal. A taky střelil.“

„Nech toho,“ zašeptal Velký Jim. „Nic z toho neslyším, tak toho nech! Počítám nádechy. Uklidňuju si srdce.“

„Pořád mám ty papíry,“ oznámila Brenda Perkinsová. „A spoustu kopií. Brzy budou připíchnuté na všechny telefonní sloupy v městečku, stejně jako Julia připíchala svoje poslední číslo novin. ‚Vězte, že se vám váš hřích vymstí‘ – Čtvrtá kniha Mojžíšova, kapitola třicet dva.“

„Nejsi tady!“

Ale cosi – připadalo mu to jako prst – mu přejelo po tváři.

Velký Jim znovu vykřikl. Protiatomový kryt byl plný mrtvých lidí, kteří však stále dýchali vzduch, byť čím dál zkaženější, a stahovali se blíž. Dokonce i ve tmě viděl jejich bledé tváře. Viděl oči svého mrtvého syna.

Velký Jim vyskočil z pohovky a zašermoval do tmy pěstmi. „Táhněte pryč! Všichni táhněte ode mě pryč!“

Vyrazil ke schodišti a o první schod zakopl. Tentokrát žádný koberec dopad neztlumil. Do očí mu začala kapat krev. Čísi mrtvá ruka ho pohladila po zátylku.

„Tys mě zabil,“ pronesl Lester Coggins, ale s tou zlomenou čelistí to znělo jako yy e a-il.

Velký Jim běžel po schodech a nahoře vší svou nezanedbatelnou vahou nalehl na dveře. Se skřípáním povolily, tlačily před sebou zuhelnatělé trámy a popadané cihly. Otevřely se jen natolik, aby se jimi protáhl.

„Ne!“ hekal. „Ne, nesahejte na mě! Neodvažujte se mě dotýkat!“

V troskách zasedací místnosti na radnici byla skoro stejná tma jako v krytu, ale s jedním velkým rozdílem: vzduch tu nebyl k ničemu.

Velký Jim si to uvědomil, když se potřetí nadechl. Jeho srdce, mučené přes míru tímto závěrečným vztekem, mu znovu vyskočilo do krku. A tentokrát tam zůstalo.

Velký Jim měl najednou pocit, jako by se mu od krku až po pupek nacpala hrozná tíha: dlouhý plátěný pytel plný kamení. Potácel se zpátky ke dveřím, jako by se brodil bahnem. Pokusil se mezerou vmáčknout zpátky, ale uvízl. Z otevřených úst a svírajícího se hrdla začal vycházet strašlivý zvuk, a ten se podobal onomu ÁÁAÁÁÁÁÁÁ: nakrm mě, nakrm mě, nakrm mě.

Zamáchal rukama, a znovu, a pak ještě jednou: natáhl ruku co nejdál, aby se chopil nějaké záchrany.

Na druhé straně ji někdo pohladil. Tati, broukl čísi hlas.

16

V neděli ráno kdosi Barbiem zatřásl těsně před svítáním. Probíral se neochotně, kašlal a instinktivně se otáčel ke Kupoli a větrákům. Když konečně přestal kašlat, podíval se, kdo ho to budí. Julia. Vlasy jí zplihle visely a tváře jí hořely horečkou, ale oči měla jasné. Řekla: „Před hodinou umřel Benny Drake.“

„Kristepane, Julio. To je mi hrozně líto.“ Chraptěl a sípal, vůbec nepoznával svůj hlas.

„Musím se dostat k té krabičce, která vyrábí Kupoli,“ řekla. „Jak se k té krabičce dostanu?“

Barbie zavrtěl hlavou. „To není možné. I kdybys s ní dokázala něco provést, tak pořád je na hřebeni, skoro osm set metrů odsud. Nemůžeme se dostat ani k našim autům, když nezadržíme dech, a to jsou od nás jenom patnáct metrů.“

„Byla by tu možnost,“ řekl kdosi. Ohlédli se a uviděl Šupáka Sama Verdreauxe. Kouřil poslední cigaretu a díval se na ně střízlivým pohledem. Skutečně byl střízlivý, naprosto střízlivý poprvé po osmi letech.

Opakoval: „Byla by tu možnost. Mohl bych vám to ukázat.“

OBLEČ SI TO NA CESTU DOMŮ, BUDEŠ VYPADAT, ŽE MÁŠ ŠATY

1

Bylo půl osmé ráno. Všichni se sešli, dokonce i zničená, uplakaná matka Bennyho Drakea. Alva držela kolem ramen Alici Appletonovou. Všechna dřívější drzost a kuráž z holčičky vyprchaly a při dýchání jí v úzkém hrudníku šelestilo.

Když Sam dopovídal, co měl na srdci, rozhostilo se na chvíli ticho… samozřejmě až na všudypřítomný hukot větráků. Pak Zrzek řekl: „To je šílenost. Zemřete.“

„Když zůstaneme tady, budeme žít?“ opáčil Barbie.

„Proč to vůbec chcete zkoušet?“ zeptala se Linda. „I kdyby ten Samův nápad fungoval a vy to dokázali…“

„No, já myslím, že to fungovat bude,“ řekl Romeo.

„Určitě jo,“ přisvědčil Sam. „Říkal mi to Peter Bergeron, chvíli po tom velkým požáru v Bar Harboru v sedmačtyřicátým. Peter byl všelijakej, ale žádnej lhář.“

„I kdyby to fungovalo, tak proč?“ naléhala Linda.

„Protože jednu věc jsme nevyzkoušeli,“ řekla Julia. Když už byla rozhodnutá a Barbie řekl, že půjde s ní, byla úplně klidná. „Nezkoušeli jsme prosit.“

„Jsi blázen, Julie,“ ozval se Tony Guay. „Myslíš, že tě uslyší? A když jo, tak že tě vyslyší?“

Julia obrátila vážnou tvář k Zrzkovi. „Když tehdy váš kamarád George Lathrop pálil mravence zaživa pod lupou, vy jste je slyšeli prosit?“

„Mravenci nemůžou prosit, Julio.“

„Řekl jste ‚Napadlo mě, že mravenci taky mají svoje malé životy.‘ Proč vás to napadlo?“

„Protože…“ Nedopověděl a jen pokrčil rameny.

„Možná jste je slyšel,“ napověděla Lissa Jamiesonová.

„Při vší úctě, to je blbost,“ vložil se mezi ně Peter Freeman. „Mravenci jsou jenom mravenci. Nemůžou prosit.“

„Ale lidi ano,“ řekla Julia. „A nemáme snad taky svoje malé životy?“

Na to nikdo neodpověděl.

„Můžeme vyzkoušet něco jiného?“

Za jejich zády promluvil plukovník Cox. Všichni na něj skoro zapomněli. Vnější svět a jeho obyvatelé vypadali tak nedůležití. „Já být vámi, tak to zkusím. Nikde mě necitujte, ale… ano. Zkusil bych to. Barbie?“

„Já už souhlasil,“ odpověděl Barbie. „Má pravdu. Nic jiného nám nezbývá.“

2

„Koukneme se na ty pytle,“ začal Sam.

Linda mu podala tři zelené igelitové pytle na odpadky. Ve dvou měla zabalené šaty pro sebe a Zrzka a několik knížek pro holčičky (trička, kalhoty, ponožky a prádlo teď ležely ledabyle pohozené za skupinkou zbývajících lidí). Romeo daroval třetí, ve kterém nosíval dvě kulovnice na jeleny. Sam prohlédl všechny tři, v tom od kulovnic našel díru a zahodil ho. Druhé dva byly v pořádku.

„Dobře,“ řekl. „Tak pořádně poslouchejte. K tý krabičce by měla jet dodávka paní Everettový, ale nejdřív se k ní potřebujeme dostat.“ Ukázal k odyssey. „Víte určitě, že jste vyrolovala okýnka, paní? Měla byste si bejt jistá, protože na tom budou záviset životy.“

„Jsou zavřená,“ potvrdila Linda. „Měli jsme zapnutou klimatizaci.“

Sam se podíval na Zrzka. „Přivezete ji sem, doktore, ale ze všeho nejdřív vypnete tu klimošku. Chápete proč, že jo?“

„Abych zachoval vnitřní prostředí.“

„Trocha špatnýho vzduchu se dostane dovnitř, až otevřete dveře, to je jasný, ale nebude to moc, když budete rychlej. Uvnitř bude pořád dobrej vzduch. Teda městskej. Lidi, co budou sedět uvnitř, budou moct slušně dejchat celou cestu až ke krabičce. Ta stará dodávka není k ničemu a nejen proto, že má otevřený okýnka…“

„My jsme museli,“ řekla Norrie a dívala se na ukradenou dodávku telefonní společnosti. „Klimatizace byla rozbitá. Říkal to dě-děda.“ Z levého oka jí pomalu vytekla slza a prořezávala si cestičku špínou na její tváři. Špína už byla všude, a saze, tak jemné, že skoro nebyly vidět, se snášely z pošmourného nebe.

„To nevadí, zlato,“ utěšoval ji Sam. „Pneumatiky taky nestojej za fajfku tabáku. Stačí se na ně kouknout a člověk ví, z kterýho bazáru tohle štěňátko pochází.“

„Zřejmě zbývá moje dodávka, pokud potřebujeme ještě jedno auto,“ řekl Romeo. „Zajdu pro něj.“

Ale Sam vrtěl hlavou. „Radši by to mělo být auto slečny Shumwayový, protože to má menší kola a líp se s nima bude zacházet. Taky jsou zbrusu nový. Vzduch uvnitř bude čerstvější.“

Joe McClatchey se najednou široce usmál. „Vzduch z pneumatik! Ten z nich přepustíte do pytlů na odpadky! Domácí potápěčské bomby! Pane Verdreauxi, to je geniální!“

Šupák Sam se taky usmál a ukázal tak všech šest zbývajících zubů. „To jsem nevymyslel já, hochu. Zásluhy má Peter Bergeron. Vykládal o pár chlapech, co uvízli za tím požárem v Bar Harboru, když se přehnalo to nejhorší. Jim se nic nestalo, ale vzduch se nedal dejchat. Takže urazili čepičku z pneumatiky dřevařskýho náklaďáku a střídavě dejchali přímo z ventilku, dokud vítr vzduch nevyčistil. Peter říkal, že to mělo hnusnou chuť, jako stará chcíplá ryba, ale udrželo je to naživu.“

„Bude jedna pneumatika stačit?“ zeptala se Julia.

„Mohla by, ale na rezervu bych nesázel, protože to může být taková ta nouzová kobliha, která je stavěná jenom na to, abyste dojela třicet kiláků po dálnici a dál ani metr.“

„Není to ten typ,“ řekla Julia. „Takové krámy nesnáším. Požádala jsem Johnnyho Carvera, aby mi dal novou, a on to udělal.“ Podívala se k městečku. „Johnny je nejspíš už mrtvý. Carrie taky.“

„Měli bychom vzít i jednu z auta, jen pro jistotu,“ navrhl Barbie. „Máš hever, že?“

Julia přikývla.

Romeo Burpee se nevesele usmál. „Zpátky si dáme závod, doktore. Vaše dodávka proti Juliinu hybridu.“

„Já sem ten prius dovezu,“ ozvala se Piper. „Vy zůstanete, kde jste, Romeo. Vypadáte na sračky.“

„To je mi pěkný, slyšet takhle mluvit duchovní,“ zabrblal Romeo.

„Měl byste být vděčný, že je ve mně ještě tolik života, abych se zmohla na sprosté slovo.“ Po pravdě řečeno reverendka Libbyová nijak plná života nevypadala, ale Julia jí přesto klíčky podala. Nikdo z nich nevypadal, že by mohl vyrazit na flám, ale Piper byla v lepší formě než jiní. Claire McClatcheyová byla bílá jako mléko.

„Tak jo,“ řekl Sam. „Máme ještě další drobnej problém, ale nejdřív…“

„Jaký?“ přerušila ho Linda. „Jaký další problém?“

„S tím si teď nedělejte starosti. Nejdřív provedem přesun. Kdy to chcete zkusit?“

Zrzek s podíval na millskou kongregační duchovní. Piper přikývla. „Teď je nejlepší příležitost,“ řekl Zrzek.

3

Zbývající obyvatelé městečka je sledovali, a nebyli sami. Za Kupolí stál Cox a s ním skoro stovka dalších vojáků, kteří přihlíželi mlčky a pozorně jako diváci na tenisovém zápase.

Zrzek a Piper hyperventilovali u Kupole, aby si naplnili plíce co největším množstvím kyslíku. Pak běželi ruku v ruce k autům. U nich se rozdělili. Piper klopýtla, padla na kolena a při tom upustila klíčky od priusu, a všichni diváci zasténali.

Chňapla po nich v trávě a už byla zase na nohou. Zrzek už seděl v dodávce odyssey s běžícím motorem, když Piper teprve otvírala dveře malého zeleného autíčka a vrhala se dovnitř.

„Doufám, že nezapomenou vypnout klimatizaci,“ poznamenal Sam.

Vozy se otočily v téměř dokonalé souhře, prius kopíroval mnohem větší dodávku jako teriér hlídající stádo. Rychle zamířily ke Kupoli, až po hrbolaté půdě nadskakovaly. Diváci se před nimi rozutekli, Alva s Alicí Appletonovou v náručí a Linda s kašlajícími Jéčky každé pod jednou paží.

Prius se zastavil ani ne půl metru před špinavou bariérou, ale Zrzek svou dodávku strhl do smyku a ke Kupoli zacouval.

„Váš manžel má fakt pořádný koule a ještě lepší plíce,“ oznámil Sam Lindě věcně.

„To je tím, že nechal kouření,“ řekla Linda a buď neslyšela, jak si Twitch tlumeně odfrkl, nebo to předstírala.

Ať už měl Zrzek dobré plíce nebo ne, rozhodně nezahálel. Zabouchl za sebou dveře a hnal se ke Kupoli. „Brnkačka,“ řekl… a začal kašlat.

„Je vzduch v dodávce dýchatelný, jak říkal Sam?“

„Lepší, než co je tady.“ Roztržitě se zasmál. „Ale v něčem má pravdu – při každém otevření dveří trochu dobrého vzduchu uteče a trocha špatného se dostane dovnitř. Nejspíš se můžete dostat k té krabičce bez vzduchu z pneumatik, ale nevím, jestli to zvládnete zpátky bez něj.“

„Nebudou řídit, ani jeden,“ řekl Sam. „Řídit budu já.“

Barbie cítil, jak se mu rty roztahují v prvním skutečném úsměvu, který mu po několika dnech ozdobil tvář. „Myslel jsem, že jste přišel o řidičák.“

„Nevidím tu žádný poldy,“ odpověděl Sam. Obrátil se ke Coxovi. „Co vy, kapitáne? Vidíte tu nějaký místní chlupatý nebo okresní jízdní?“

„Ani jednoho,“ potvrdil Cox.

Julia odtáhla Barbieho stranou. „Určitě do toho chceš jít?“

„Ano.“

„Víš, že šance jsou mizivé až žádné, ano?“

„Vím.“

„Jak dobře umíte prosit, plukovníku Barbaro?“

Zalétl ve vzpomínkách k tělocvičně ve Fallúdži: Emerson kope vězně do koulí tak prudce, až mu pytlík vyletí před tělo, Hackermeyer táhne druhého vězně za jeho hidžáb a přikládá mu pistoli k hlavě. Krev narazila do zdi, jako to dělává vždycky už od časů, kdy lidé bojovali palicemi.

„Nevím,“ řekl. „Ale vím, že jsem na řadě já.“

4

Romeo, Peter Freeman a Tony Guay zvedli prius na hever a sundali jednu pneumatiku. Bylo to malé auto a za běžných okolností by dokázali zvednout zadek auta holýma rukama. Dnes však ne. Auto sice parkovalo kousek od větráků, ale stejně museli každou chvíli utíkat těsně ke Kupoli pro vzduch, než skončili. Zanedlouho to Rose vzala za Tonyho, který kašlal tak hrozně, že nemohl pokračovat.

Nakonec se však o Kupoli opíraly dvě nové pneumatiky.

„Zatím to jde dobře,“ chválil Sam. „Teď k tomu dalšímu drobnýmu problému. Doufám, že někdo dostane nějakej nápad, protože já rozhodně ne.“

Podívali se na něj.

„Můj kamarád Peter říkal, že ti chlapi urazili ventilek a dýchali přímo z pneumatiky, ale tady to nepůjde. Musíme naplnit ty pytle a to znamená větší díru. Můžete udělat do gum díru, ale jestli nemáme něco, co by v těch dírách drželo – něco jako brčko – ztratíte víc vzduchu než pochytáte. Takže… jak to uděláme?“ S nadějí se rozhlédl. „Stan asi nikdo nepřivezl, že? Takovej ten s dutou hliníkovou tyčkou?“

„Holčičky mají stan na hraní,“ řekla Linda, „ale ten je doma v garáži.“ Pak si vzpomněla, že garáž je pryč a s ním i dům, který k ní patřil, a divoce se zasmála.

„Co takhle propiska?“ nadhodil Joe. „Mám jednu…“

„Ta není dost tlustá,“ řekl Barbie. „Zrzku? Není něco v sanitce?“

„Třeba kanyla?“ navrhl Zrzek nejistě, ale sám si odpověděl: „Ne. Ta taky není dost silná.“

Barbie se otočil. „Plukovníku Coxi? Nemáte nějaký nápad?“

Cox neochotně zavrtěl hlavou. „Tady máme nejspíš tisícovku věcí, které by se vám hodily, ale to vám moc nepomůže.“

„Přece se nenecháme tímhle zastavit!“ vyhrkla Julia. Barbie zaslechl v jejím hlase zoufalství a řezavý tón počínající paniky. „Vykašlete se na pytle! Vezmeme si ty pneumatiky a budeme dýchat přímo z nich!“

Sam už vrtěl hlavou. „To není dobrý, slečno. Je mi líto, ale to nejde.“

Linda se naklonila těsně ke Kupoli, několikrát se zhluboka nadechla a poslední nádech podržela v sobě. Pak se vrátila ke svému sedanu odyssey, odškrábla trochu sazí ze zadního okna a nahlédla dovnitř. „Ta taška je pořád uvnitř,“ řekla. „Díky bohu.“

„Jaká taška?“ zeptal se Zrzek a vzal ji za ramena.

„Mám ji z Best Buy a je v ní tvůj dárek k narozeninám. Máš je osmého listopadu, nebo jsi zapomněl?“

„Zapomněl. Schválně. Kdo by sakra chtěl slavit čtyřicítku? Co je to za dárek?“

„Věděla jsem, že když to vezmu domů dřív, než to budu moci zabalit, najdeš to…“ Podívala se na ostatní s vážným výrazem, a se svou špinavou tváří vypadala jako pouliční dareba. „Je hrozně všetečný. Takže jsem to nechala v autě.“

„Co jsi mu koupila, Lindo?“ zeptala se Jackie Wettingtonová.

„Doufám, že dárek pro nás všechny,“ odpověděla Linda.

5

Když byli připraveni vyrazit, Barbie, Julia a Šupák Sam všechny poobjímali a políbili, dokonce i děti. Ve tvářích utečenců, kteří tu zůstanou, bylo jen pramálo naděje. Barbie se snažil namlouvat si, že je to jen tím, že jsou vyčerpaní a chronicky dýchaviční, ale v hloubi duše věděl svoje. Tohle byly polibky na rozloučenou.

„Hodně štěstí, plukovníku Barbaro,“ řekl Cox.

Barbie jen pokývl na pozdrav a pak se otočil k Zrzkovi. Zrzek byl důležitější než Cox, protože byl pod Kupolí. „Nevzdávej se naděje a nedovol ani jim, aby se vzdávali. Jestli to nebude fungovat, starej se o ně, jak dlouho budeš moct a jak nejlíp budeš umět.“

„Slyším tě dobře. Tak přeju platný pokus.“

Barbie kývl hlavou k Julii. „Myslím, že to bude hlavně její pokus. A možná to dokonce zvládneme i zpátky, krucinál, i kdyby to nezabralo.“

„Jasně,“ přitakal Zrzek. Mluvil srdečně, ale to, čemu věřil, měl v očích.

Barbie ho poplácal po rameni a pak se připojil k Samovi a Julii, kteří stáli těsně u Kupole a znovu zhluboka čerpali čerstvý vzduch, který k nim dosáhl. Samovi řekl: „Určitě do toho chcete jít?“

„No jo. Musím něco napravit.“

„A copak?“ zeptala se Julia.

„Rači bych vo tom nemluvil.“ Pousmál se. „Zvlášť ne před místní novinářkou.“

„Připravena?“ zeptal se Barbie Julie.

„Ano.“ Chytila ho za ruku a krátce, prudce ji stiskla. „Co nejlíp můžu.“

6

Romeo a Jackie Wettingtonová se připravili u zadních dveří dodávky. Když Barbie křikl „Teď!“, otevřela Jackie dveře a Romeo dovnitř vhodil dvě pneumatiky z priusu. Barbie a Julia se vrhli hned za nimi a dveře se za nimi ve zlomku vteřiny přibouchly. Sam Verdreaux, starý a poničený alkoholem, leč stále čiperný, už seděl za volantem odyssey a túroval motor.

Vzduch v sedanu čpěl tím, co je teď obklopovalo venku – aroma především zuhelnatělého dřeva s terpentýnovým, nátěrovým podtónem – ale pořád to bylo lepší než to, co dýchali u Kupole, bez ohledu na tucet dunících větráků.

Dlouho nám to nevydrží, pomyslel si Barbie. Jsme na to tři, brzo ho vycucáme.

Julia popadla nápadný žlutočerný sáček od Best Buy a obrátila ho. Vypadl plastový válec s nápisem PERFECT ECHO. A pod tím: 50 NAHRÁVATELNÝCH CD. Začala dloubat do celofánového obalu, ale nějak se jí nedařilo. Barbie hmátl po svém kapesním noži, ale lekl se. Nůž tam nebyl. Samozřejmě. Zůstal z něho škvarek pod zbytky policejní stanice.

„Same! Prosím vás řekněte mi, že máte kapesní nůž!“

Sam nůž beze slova hodil dozadu. „Ten byl tátův. Nosím ho celej život a chci ho vrátit.“

Střenka nože vykládaná dřevem byla věkem ohmataná dohladka, ale když ho Barbie otevřel, čepel byla ostrá. Na přebal bude dobrá a určitě nadělá pěkné úhledné díry i do pneumatik.

„Dělejte!“ zaječel Sam a zatúroval motor prudčeji. „Nepojedem, dokud mi neřeknete, že máte tu správnou věc, a pochybuju, že motor v tomhle vzduchu poběží věčně!“

Barbie rozřízl přebal. Julia ho stáhla. Když zarotovala plastovým válcem o půl otočky vlevo, oddělil se od základny. Prázdná cédéčka určená k Zrzkovým narozeninám byla navlečená na černé plastové ose. Julia sevřela rty námahou.

„Dej mi to…“ řekl Barbie, ale Julia už osu odlomila.

„Holky taky mají sílu. Zvlášť když jsou k smrti vyděšené.“

„Je to duté? Jestli ne, tak jsme namydlení.“

Podržela si osu u tváře. Barbie do ní nahlédl a na konci uviděl Juliino modré oko. „Jeď, Same,“ zavelel. „Máme práci.“

„Určitě to bude fungovat?“ křikl Sam a zařadil rychlost.

„To se vsaďte!“ odpověděl Barbie, protože Jak to mám sakra vědět by nikoho nepotěšilo. Ani jeho ne.

7

Zbývající obyvatelé pod Kupolí mlčky sledovali, jak dodávka uhání po polní cestě, která vedla k přístroji, který Norrie Calvertová nazývala „fleška“. Odyssey mizela v mračnu smogu, až se z ní stal jen duch a nakonec zmizela.

Zrzek a Linda stáli vedle sebe, každý držel jedno dítě. „Co myslíš, Zrzku?“ zeptala se Linda.

„Myslím, že musíme doufat v nejlepší,“ odpověděl.

„A připravit se na nejhorší?“

„To taky.“

8

Projížděli kolem farmy, když Sam křikl dozadu: „Už vjíždíme do sadu. Držte si spoďáry, protože já tuhle mrchu nezastavím, i kdybych jí měl urvat podvozek.“

„Do toho,“ řekl Barbie a pak ho prudký náraz vyhodil do vzduchu i s pneumatikou, kterou držel v náručí. Julia svírala druhou pneumatiku jako trosečník záchranné kolo. Kolem se míhaly jabloně. Listí vypadalo špinavé a zvadlé. Většina ovoce popadala na zem, protože ho setřásl vítr, který se prohnal sadem po výbuchu.

Další hrozný náraz. Barbie a Julia vyletěli a společně zase dopadli, Julia rovnou Barbiemu na klín, ale pneumatiku nepustila.

„Kdes sehnal řidičák, magore?“ zakřičel Barbie. „V zásilkovým katalogu?“

„Ve Walmartu!“ zahulákal starý muž. „U Wallyho je přece všechno levnější!“ Pak se přestal uchechtávat. „Vidím to. Vidím toho pasáka, jak mrká. Ostrý fialový světlo. Zastavím rovnou u něho. Vy počkáte, dokud nezastavím, a teprve pak začnete dělat díry do gum, protože jinak byste je celý rozřezali.“

Za okamžik dupl na brzdy a odyssey na místě zastavila, jen zaskřípala, a Barbie a Julia sjeli po podlážce až k sedadlům vpředu. Teď už vím, jak se cítí kuželka, pomyslel si Barbie.

„Řídíte jako bostonský taxikář!“ rozhořčila se Julia.

„Hlavně abyste mi dali dýško,“ přerušil Sama prudký záchvat kašle, „dvacet procent.“ Mluvil trochu zdušeně.

„Same?“ zeptala se Julia. „Je vám dobře?“

„Možná ne,“ řekl věcně. „Někde krvácím. Možná v krku, ale připadá mi to hloubějc. Možná jsem si natrhl plíci.“ Pak se znovu rozkašlal.

„Co můžeme dělat?“ zeptala se Julia.

Sam kašel ovládl. „Přinuťte je, aby vypnuli tu zasranou hračku, abysme mohli vypadnout. Došly mi cigára.“

9

„Je to čistě na mně,“ řekla Julia. „Jenom abys věděl.“

Barbie přikývl. „Ano, madam.“

„Ty budeš výhradně můj dodavatel vzduchu. Jestli nezabere to, co zkusím, můžeme si úkoly prohodit.“

„Možná by pomohlo, kdybych věděl přesně, co máš na mysli.“

„Nic přesného na tom není. Mám jenom intuici a trochu naděje.“

„Nebuď taková pesimistka. Máš ještě dvě pneumatiky, dva pytle na odpadky a dutou osu.“

Usmála se. Její napjatý, špinavý obličej se rozzářil. „Dobrá připomínka.“

Sam znovu zakašlal a shýbal se nad volantem. Cosi vyplivl. „Pane Bože a Ježíši Synu, to je ale hnusná chuť,“ prohodil. „Dělejte, krucinál.“

Barbie propíchl svoji pneumatiku nožem a jakmile čepel vyprostil, uslyšel sykot vzduchu. Julia mu vrazila plastovou trubičku do ruky pohotově jako sálová sestra. Barbie ji strčil do díry, viděl, že guma se stáhla… a pak ve zpoceném obličeji ucítil božský závan vzduchu. Ten vzduch byl mnohem svěžejší, mnohem sytější než ten, který protlačily skrz Kupoli větráky. Zdálo se, že se mu probudil mozek, a okamžitě se rozhodl. Místo aby na provizorní hubičku nasadil pytel na odpadky, utrhl z jednoho velký zubatý kus.

„Co to děláš?“ vykřikla Julia.

Nebyl čas jí vysvětlovat, že není jediná, kdo má intuici.

Ucpal trubičku igelitem. „Věř mi. Prostě jdi k té krabičce a udělej, co musíš.“

Naposledy se na něj velmi pozorně podívala, pak otevřela posuvné dveře dodávky. Napůl vypadla na zem, ale vzchopila se, klopýtla o trs trávy a padla na kolena vedle flešky. Barbie ji následoval s oběma pneumatikami. V kapse měl Samův nůž. Také se sesunul na kolena a podal Julii pneumatiku, z níž trčela černá trubička.

Vyškubla zátku, nadechla se – tváře se jí propadly tím úsilím – vydechla stranou a znovu se nadechla. Po tvářích se jí koulely slzy, které za sebou nechávaly čisté cestičky. Barbie taky brečel. Nemělo to nic společného s emocemi. Připadali si, jako by je zastihl nejhnusnější kyselý déšť na světě. Tohle bylo mnohem horší než vzduch u Kupole.

Julia znovu nasála vzduch. „Dobrý,“ řekla současně s výdechem, takže to slovo skoro zašeptala. „Moc dobrý. Žádná rybina. Prach.“ Znovu se nadechla a pak naklonila pneumatiku k němu.

Zavrtěl hlavou a odstrčil ji, i když plíce už se začínaly ozývat. Poklepal si na hruď, pak ukázal na ni.

Ještě jednou se zhluboka nadechla, a pak ještě jednou. Barbie pneumatiku tiskl, aby jí pomohl. Slabě, jako z jiného světa, slyšel Sama, který kašlal a kašlal.

On se roztrhne, napadlo Barbieho. Měl pocit, že se možná roztrhne sám, jestli se brzo nenadechne, a když mu Julia přistrčila pneumatiku podruhé, shýbl se nad provizorní slámkou a zhluboka nasál. Snažil se vtáhnout zaprášený, nádherný vzduch až na dno plic. Nestačilo to, zdálo se, že nikdy to nebude stačit, a na okamžik ho téměř

(Bože, já se topím)

zaplavila panika. Nutkání prchnout zpátky do auta – vykašlat se na Julii, ať se postará sama o sebe – bylo tak silné, že se mu skoro nedalo odolat… ale odolal. Zavřel oči, dýchal a snažil se najít chladný, klidný střed, který někde v sobě musel mít.

Klid. Pomalu. Klid.

Potřetí se pomalu, rovnoměrně nadechl vzduchu z pneumatiky a jeho rozbušené srdce začínalo zpomalovat. Díval se, jak se Julia předklání a bere krabičku do rukou. Nic se nestalo, ale Barbieho to nepřekvapovalo. Dotkla se krabičky, když tu byli poprvé, takže už byla vůči šokům imunní.

Pak se jí najednou záda prohnula jako luk. Zasténala. Barbie se jí pokusil podat trubičku se vzduchem, ale nevšímala si jí. Z nosu jí vytryskla krev a začala jí vytékat i z koutku pravého oka. Červené kapky klouzaly po tváři.

„Co se děje?“ zavolal Sam. Měl tlumený, zdušený hlas.

Nevím, pomyslel si Barbie. Vůbec nemám tušení, co se děje.

Věděl však jednu věc: jestli Julia brzy nedostane další vzduch, zemře. Vytrhl trubičku z pneumatiky, sevřel ji mezi zuby a vrazil Samův nůž do druhé pneumatiky. Zastrčil brčko do díry a ucpal ho smotkem igelitu.

Pak čekal.

10

Zde je čas, který žádným časem není:

Ocitla se v rozlehlém bílém pokoji bez stropu s cizím zeleným nebem nad hlavou. Je to… co? Herna? Ano, herna. Jejich herna.

(Ne, leží na prknech pódia pro kapelu.)

Je ženou už v letech.

(Ne, je malá holčička.)

Neexistuje čas.

(Píše se rok 1974 a svět je plný času.)

Potřebuje se nadechnout z pneumatiky.

(Nepotřebuje.)

Cosi se na ni dívá. Cosi hrozného. Ale ona připadá hrozná tam tomu, protože je větší, než má být, a je tady. Ona tu nemá být. Ona má být v té krabičce. Je však neškodná. Tamto to ví, i když je to

(prostě dítě)

velmi mladé. Vlastně sotva víc než batole. Promluví to.

– Nejsi opravdová.

– Ne, já jsem skutečná. Prosím, já jsem skutečná. Všichni jsme skuteční.

Koženohlavec si ji měří pohledem bez očí. Mračí se. Koutky úst se stočí dolů, i když nemá ústa. A Julia si uvědomí, jaké má štěstí, že to zastihla samotné. Obyčejně je jich tu víc, ale

(odešly domů na večeři odešly domů na oběd odešly spát odešly do školy odjely na prázdniny, to je jedno, kam zmizely)

někam odešly. Kdyby byly pohromadě, zahnaly by Juliu zpět. Tohle i samotné by ji dokázalo zahnat, ale je zvědavá.

Ona?

Ano.

Tohle je ženské pohlaví, stejně jako Julia.

– Prosím, pusť nás. Prosím, nech nás žít naše životy.

Žádná odpověď. Žádná odpověď. Žádná odpověď. Potom:

– Ty nejsi skutečná. Vy jste –

Co? Co to říká? Jste hračky z hračkářství? Ne, ale něco v tomto smyslu. Julia si letmo vzpomene na mravenčí farmu, kterou měl její bratr, když byli malí. Ta vzpomínka jí proletí hlavou a zase zmizí za necelou vteřinu. Mravenčí farma není úplně přesné přirovnání, ale stejně jako hračky z hračkářství je dost blízko. Je to na dostřel, jak se říká.

– Jak můžete mít život, když nejste skuteční?

– JSME VELMI SKUTEČNÍ! vykřikne a to je to zasténání, které Barbie uslyší. STEJNĚ SKUTEČNÍ JAKO VY!

Ticho. Věc s pohyblivým koženým obličejem v rozlehlém bílém pokoji bez stropu, který se jaksi podobá pódiu pro kapelu v Chester’s Millu. Pak:

– Dokaž to.

– Dej mi ruku.

– Nemám ruku. Nemám tělo. Těla nejsou skutečná. Těla jsou sen.

– Tak mi dej svou mysl!

Koženohlavé dítě to neudělá. Nechce.

Tak si ji Julia vezme.

11

Zde je místo, které žádným místem není:

Na pódiu je zima a ona se hrozně bojí. Vlastně něco horšího… je ponížená? Ne, je to mnohem horší než ponížení. Kdyby znala slovo pokoření, řekla by Ano, ano, to je ono, jsem pokořená. Vzali jí kalhoty.

(A vojáci kdesi v tělocvičně kopou do nahých lidí. To se jí do vlastní hanby mísí hanba někoho jiného.)

Pláče.

(Jemu se taky chce plakat, ale neudělá to. V tuhle chvíli to musejí ututlat.)

Děvčata už odešla, ale z nosu jí pořád teče krev – Lila jí vrazila facku a slíbila, že jí uřízne nos, jestli někomu bude žalovat, a pak na ni všechny plivaly a ona tu teď leží a musela brečet opravdu hrozně, protože má pocit, že jí teče krev nejen z nosu, ale i z oka, a nemůže jaksi popadnout dech. Ale nestará se, jak moc a odkud krvácí. Radši dočista vykrvácí na podlážce pódia, než aby šla domů v těch pitomých dětských kalhotkách. S radostí tu vykrvácí ze stovky ran, pokud to znamená, že se už nebude muset dívat na toho vojáka

(Pak už se Barbie snaží na toho vojáka nemyslet, ale když si vzpomene, v duchu mu říká „Hackermeyer hackermonstrum.“)

jak zvedá toho nahého muže za tu věc

(hádžib)

kterou nosí na hlavě, protože ona ví, co přijde dál. Tohle vždycky přijde, když jste pod Kupolí.

Vidí, že se jedna z děvčat vrátila. Kayla Bevinsová se vrátila. Stojí tam a shlíží na hloupou Juliu Shumwayovou, která se považuje za bůhvíjak chytrou. Hloupá malá Julia Shumwayová v dětských kalhotečkách. Vrátila se Kayla, aby jí sebrala zbytek šatů a vyhodila je taky na střechu pódia, aby Julia musela jít domů nahá s rukama na famfulce? Proč jsou lidi tak zlí?

Zavírá oči kvůli slzám a když je znovu otevře, Kayla je proměněná. Nemá už tvář, jenom jakousi pohyblivou koženou helmu, na které není vidět žádný soucit, žádná láska, dokonce ani nenávist.

Jenom… zájem. Ano, ten. Co se stane, když udělám… tohle?

Julia Shumwayová už nemá žádnou cenu. Na Julii Shumwayové nezáleží. Najděte posledního z posledních, pak se podívejte ještě hlouběji a tam je ona, plazí se jako nepatrný hmyz. Je taky nahý vězeňský hmyz. Vězeňský hmyz v tělocvičně, kterému nezbylo nic než rozmotávající se turban na hlavě a pod ním poslední vzpomínka na voňavou, čerstvě upečenou pitu, kterou mu podává manželka. Je kočkou s hořícím ocasem, mravencem pod mikroskopem, mouchou, kterou za chvíli připraví o křídla zvědavé nenechavé prsty třeťáka za deštivého dne, což je hra znuděných dětí bez těl, co mají celý vesmír u nohou. Ona je Barbie, je umírající Sam v dodávce Lindy Everettové, je Ollie umírající v popelu, je Alvou Drakeovou oplakávající mrtvého syna.

Ale hlavně je malou holčičkou, která se choulí na nehoblovaných prknech pódia na náměstí, holčičkou, kterou potrestali za její nevinnou zpupnost, holčičkou, která udělala tu chybu, že si myslela, že je velká, i když je malá, že na ní záleží, i když nezáleželo, že se o ni svět zajímá, i když ve skutečnosti svět je mohutná mrtvá lokomotiva s motorem, ale bez světlometu. A z celého srdce a mysli a duše zakřičí:

– PROSÍM, NECH NÁS ŽÍT! ÚPĚNLIVĚ TĚ PROSÍM, PROSÍM!

A na okamžik je ona tou koženou hlavou v bílém pokoji. Ona je dívkou, která (z důvodů, které nedokáže vysvětlit ani sama sobě) se vrátila na to pódium. Na jeden strašný okamžik je Julia tou, kdo to udělal, a ne tou, komu se to stalo. Je dokonce vojákem s tou pistolí, hackermonstrem, o němž se Daleu Barbarovi stále zdá, protože ho nezastavil.

Pak je zase jen sama sebou. Dívá se vzhůru na Kaylu Bevinsovou.

Kaylina rodina je chudá. Její otec dělá v celulózce v TR a pije v hospodě u Freshieho (která, až se naplní čas, se stane hospodou u Dippera). Matka má na tváři velké růžové znamení, takže na ni děti pokřikují Třešňový ksichte nebo Jahodová hlavo. Kayla nemá žádné pěkné šaty. Dnes má na sobě starý hnědý svetr a starou kostkovanou sukni a odřené sandály a bílé ponožky s vytahanými okraji. Jedno koleno má odřené, protože upadla nebo do ní někdo strčil na hřišti. Je to Kayla Bevinsová, o tom není pochyb, ale teď má obličej z kůže. A i když se přesunuje do mnoha útvarů, žádný z nich ani zdaleka nepřipomíná lidskou tvář.

Julia si pomyslí: Vidím, jak se dítě dívá na mravence, když ten mravenec zvedne hlavu a podívá se nahoru zpod zvětšovacího skla. Když pohlédne vzhůru těsně před tím, než začne hořet.

– PROSÍM TĚ, KAYLO! PROSÍM! MY JSME ŽIVÍ!

Kayla na ni shlíží a nic nedělá. Pak před sebou zkříží paže – v této vidině jsou to lidské paže – a přetáhne si svetr přes hlavu. Když promluví, nezní v jejím hlase žádná láska, ani lítost nebo výčitka.

Ale možná soucit.

Řekne

12

Juliu cosi odvrhlo od krabičky, jako by do ní udeřila nějaká ruka. Vzduch, který v sobě držela, z ní vylétl. Než se stačila znovu nadechnout, chytil ji Barbie za rameno, vytáhl igelitový chuchvalec z trubičky a tu strčil Julii do úst, jen doufal, že ji neřízne do jazyka nebo – bůh chraň – že jí nezabodne tvrdý plast do patra. Ale nemohl připustit, aby se nadechla jedovatého vzduchu. Jelikož byla vyhladovělá po kyslíku, mohla by upadnout do křečí nebo rovnou zemřít.

Ať už byla Julia kdekoli, zdálo se, že porozuměla. Místo aby se pokoušela bránit a odtahovat se, popadla pneumatiku priusu do pevného objetí a horečně začala cucat trubičku. Barbie cítil, jak jí tělem probíhají mohutné, neovladatelné třasy.

Sam konečně přestal kašlat, ale teď se ozval další zvuk. Julia to taky slyšela. Znovu nabrala mohutný doušek z pneumatiky a vzhlédla. Oči v hlubokých, tmavých důlcích se rozšířily.

Někde štěkal pes. Musel to být Horác, protože ze psů zbyl jediný. On…

Barbie ji popadl za paži tak silně, až měla pocit, že jí zlomí ruku. Vypadal nesmírně užasle.

Krabička s tím divným symbolem se vznášela metr nad zemí.

13

Horác byl první, kdo pocítil čerstvý vzduch, protože byl nejníž u země. Začal štěkat. Pak to ucítil i Joe: do zpocených zad se mu opřel vítr, překvapivě studený. Joe se opíral o Kupoli a ta se pohybovala. Pohybovala se vzhůru. Norrie dřímala, zrudlou tváří se opírala Joeovi o hrudník, a on teď viděl, že jeden pramen jejích špinavých, zacuchaných vlasů začíná povlávat. Otevřela oči.

„Co…? Joey, co se děje?“

Joe to věděl, ale byl tak ohromený, že jí to ani povědět nemohl. Cítil, jak mu po zádech klouže cosi studeného, jako když někdo zvedá nekonečnou skleněnou tabuli.

Horác už štěkal jako šílený, záda měl prohnutá, čumák u země. Byl v pozici chci si hrát, ale Horác si nehrál. Strkal čenich pod stoupající Kupoli a nabíral do něj studený, sladký, čerstvý vzduch.

Nebesa!

14

Vojín Clint Ames na jižní straně Kupole rovněž dřímal. Seděl se zkříženýma nohama na měkké krajnici silnice číslo 119 zabalený do deky jako indián. Ovzduší najednou potemnělo, jako by zlé sny, které mu poletovaly hlavou, získaly fyzickou podobu. Pak se s kašláním probudil.

Saze mu vířily kolem bot, stoupaly vzhůru a usazovaly se mu na nohavicích maskáčů. Odkud se to proboha bere? Hořelo přece jenom uvnitř. Pak to uviděl. Kupole se sunula vzhůru jako obří roleta. To bylo nemožné – vždyť sahala celé kilometry pod zem stejně jako do nebe, to věděl každý – ale přesto se to dělo.

Ames nezaváhal. Plazením vyrazil vpřed a popadl Ollieho Dinsmorea za paže. Na okamžik cítil, jak mu Kupole, tvrdá jako sklo, drhne v pase, a stačil si pomyslet Jestli teď zase zaklapne, přeřízne mě vedví. Pak už táhl chlapce ven.

Zpočátku měl pocit, že vleče mrtvolu. „Ne!“ vykřikl a odnesl chlapce k burácejícím větrákům. „Neodvažuj se mi teď umřít, kraváku!“

Ollie začal kašlat, pak se naklonil a ochable zvracel. Ames ho stále držel. Ostatní už k nim běželi a rozjařeně pokřikovali, seržant Groh v čele.

Ollie znovu dávil. „Neříkejte mi kraváku,“ zašeptal.

„Sežeňte sanitku!“ křičel Ames. „Potřebujeme sanitku!“

„Ne, odvezeme ho do centrální maineské všeobecné vrtulníkem,“ rozhodl Groh. „Už jsi letěl vrtulníkem, chlapče?“

Ollie s omámeným pohledem jen zavrtěl hlavou. Pak pozvracel seržantovi Grohovi boty.

Groh se rozzářil a potřásl Olliemu špinavou rukou. „Vítej zpátky ve Spojených státech, synku. Vítej zpátky na světě.“

Ollie chytil Amese kolem krku. Uvědomoval si, že ztrácí vědomí. Snažil se vydržet tak dlouho, aby mu ještě poděkoval, ale nedokázal to. Poslední, co si pamatoval, než ho znovu pohltila temnota, byl polibek, který mu jižanský voják vlepil na tvář.

15

Na severním konci byl první venku Horác. Uháněl přímo k plukovníku Coxovi a začal mu tancovat kolem nohou. Horác neměl ocásek, ale to nevadilo. Vrtěl celým zadkem.

„No to mě podrž,“ zabručel Cox. Zvedl korgiho ze země a Horác mu začal nadšeně olizovat obličej.

Ti, co přežili, stáli v hloučku na své straně (demarkační čára byla v trávě zřetelně vyznačená, na jedné straně jas a barvy, na druhé nevýrazná šeď) a začínali chápat, ale ještě se neodvažovali věřit. Zrzek, Linda, malá Jéčka, Joe McClatchey a Norrie Calvertová a jejich matky, které stály každá z jedné strany. Ginny, Gina Buffalinová a Harriet Bigelowová se držely kolem pasu. Twitch objímal svou sestru Rose, která vzlykala a chovala Malého Waltera. Piper, Jackie a Lissa se držely za ruce. Peter Freeman a Tony Guay, zbytek redakce Demokratu, stál za nimi. Alva Drakeová se opírala o Romea Burpeeho, který držel v náručí Alici Appletonovou.

Pozorovali, jak špinavá plocha Kupole rychle stoupá do vzduchu. Podzimní listí na druhé straně zářilo barvami, až srdce usedalo.

Čerstvý líbezný vzduch jim načechral vlasy a vysušil pot na kůži.

„Neboť jsme viděli jakoby skrz sklo začerněné,“ pronesla Piper Libbyová. Plakala. „Ale nyní vidíme jakoby tváří v tvář.“

Horác se vyškubl plukovníkovi Coxovi z náručí a začal v trávě vytáčet osmičky, při tom ňafal, čenichal a snažil se počurat všechno najednou.

Lidé, co přežili, se užasle dívali na jasné nebe, které se klenulo nad nedělním ránem v Nové Anglii na konci podzimu. A ta špinavá bariéra, která je věznila, nad nimi stoupala stále výš, pohybovala se rychleji a rychleji, až se zmenšila do dlouhé čáry, jako když tužka škrtne po modrém papíru.

Místy, kde stávala Kupole, prolétl pták. Alice Appletonová, kterou stále držel na rukou Romeo, za ním otočila hlavu a zasmála se.

16

Barbie a Julia klečeli každý z jedné strany pneumatiky a střídali se u trubičky v dýchání. Pozorovali, jak se krabička začíná znovu zvedat. Nejdřív pomalu, a ve výšce asi dvaceti metrů znovu zůstala viset, jako by váhala. Pak vyrazila přímo vzhůru rychlostí tak velkou, že ji lidské oko nedokázalo sledovat. Bylo by to jako snažit se postřehnout letící kulku. Kupole buď letěla nahoru nebo ji něco do sebe vtahovalo.

Ta krabička, pomyslel si Barbie. Vytahuje Kupoli, stejně jako magnet přitahuje železné piliny.

Hnal se k nim vítr. Barbie pozoroval jeho postup podle vlnící se trávy. Zatřásl Julii ramenem a ukázal přímo na sever. Špinavě šedivé nebe bylo opět modré a skoro příliš jasné, než aby se na ně dalo dívat. Stromy najednou získaly ostré obrysy.

Julia odtrhla hlavu od trubičky a nadechla se.

„Nevím, jestli je to moc dobrý…“ začal Barbie, ale to už dorazil vítr. Zvedl Julii vlasy a Barbiemu osušil pot na umazaném obličeji, jako by ho otřela ruka něžné milenky.

Julia znovu kašlala. Barbie jí plácal do zad a při tom se také poprvé volně nadechl. Vzduch pořád čpěl a škrábal v krku, ale dýchat se dal. Čerstvý vzduch zpoza Kupole ze směru na TR-90 – vlastně zpoza bývalé Kupole – proudil dovnitř a hnal před sebou špinavý vzduch na jih. Druhý nádech byl lepší, třetí ještě lepší a čtvrtý byl darem přímo od boha.

Nebo od jedné dívky s koženou hlavou.

Barbie a Julia se objímali vedle zčernalého obdélníku v zemi, kde bývala krabička. Nic tam neporoste, už nikdy.

17

„Sam!“ vykřikla Julia. „Musíme se postarat o Sama!“

Ještě kašlali, když běželi k dodávce, ale Sam už mlčel. Ležel sklesle na volantu, oči měl otevřené a mělce dýchal. Spodní část obličeje měl zalitou krví a když ho Barbie vytáhl do sedu, uviděl, že Samova modrá košile má vpředu blátivě rudou barvu.

„Uneseš ho?“ zeptala se Julia. „Dokážeš ho odnést až tam, kde jsou vojáci?“

Odpověď zněla skoro jistě ne, ale Barbie řekl: „Můžu to zkusit.“

„Ne,“ zašeptal Sam. Pohnul očima k nim. „Strašně to bolí.“ Z úst mu při každém slově vytékala další krev. „Zvládli jste to?“

„To Julia,“ odpověděl Barbie. „Nevím přesně, jak to dokázala, ale povedlo se jí to.“

„Částečně má zásluhu taky ten muž v tělocvičně,“ řekla. „Ten, co ho zastřelilo hackermonstrum.“

Barbiemu klesla brada, ale Julia si toho nevšimla. Vzala Sama do náruče a políbila ho na obě tváře. „A vy taky máte zásluhu, Same. Dovezl jste nás sem a viděl jste tu holčičku na pódiu.“

„V mým snu jste nebyla žádná holčička,“ opravil ji Sam. „Byla jste velká.“

„Ale ta malá holčička tam pořád byla.“ Julia se dotkla svého hrudníku. „A pořád tady je. Žije.“

„Pomozte mi ven z auta,“ zašeptal Sam. „Chci cejtit čerstvej vzduch, než umřu.“

„Vy neu –“

„Ticho, ženská. Tohle nemáme ani jeden zapotřebí.“

Julia a Barbie ho vzali každý za jednu paži, jemně ho nadzvedli od volantu a položili na zem.

„Jak ten vzduch voní,“ pronesl. „Panebože.“ Zhluboka se nadechl a pak vykašlal spršku krve. „Cejtim zimolez.“

„Já taky,“ přitakala Julia a odhrnula mu vlasy z čela.

Vzal ji za ruku. „Oni… litovali toho?“

„Byla tam jenom jedna z nich,“ řekla Julia. „Kdyby jich bylo víc, nic bych nenadělala. Myslím, že s davem se nedá bojovat, když je zaujatý nějakou krutostí. A ona… ne – nelitovala. Slitovala se, ale líto jí to nebylo.“

„To není totéž, co?“ zašeptal starý muž.

„Není, vůbec ne.“

„Litovat dokážou silní lidi,“ řekl a vzdychl. „Mě to může akorát mrzet. Já to provedl kvůli chlastu, ale stejně mě to mrzí. Vzal bych to zpátky, kdybych mohl.“

„Ať to bylo, co chtělo, nakonec jste to napravil,“ řekl Barbie. Vzal Sama za levou ruku. Na prsteníku visel snubní prsten, nepatřičně velký na tak vyhublý prst.

Samovy oči, bledě yankeesky modré, se přesunuly k němu a Sam se pokusil usmát. „Možná napravil… ten skutek. Ale já byl při tom šťastnej. A to si teda nemyslím, že něco takovýho se dá napra –“ Opět se rozkašlal a ze skoro bezzubých úst mu znovu vyšplíchla krev.

„Už přestaňte,“ napomenula ho Julia. „Přestaňte se namáhat a mluvit.“ Klečeli u něj každý z jedné strany. Julia se podívala na Barbieho. „Nikam ho neponeseš, na to můžeš zapomenout. Něco si uvnitř roztrhl. Musíme dojít pro pomoc.“

„Á, takový nebe!“ pronesl Sam Verdreaux.

A to byla jeho poslední slova. Vydechl, hrudník poklesl, a žádný nádech už ho nenadzdvihl. Barbie se natáhl, že mu zatlačí oči, ale Julia ho vzala za ruku a zadržela ho.

„Ať se dívá,“ řekla. „I když je mrtvý, ať se dívá, co jen může.“

Seděli vedle něj. Zazpíval pták a kdesi stále štěkal Horác.

„Měla bych se asi jít podívat po svém psovi,“ řekla Julia.

„Ano,“ souhlasil. „Pojedeme autem?“

Zavrtěla hlavou. „Pojďme pěšky. Myslím, že pár set metrů zvládneme, když půjdeme pomalu – dokážeš to?“

Pomohl jí vstát. „Tak to zjistíme.“

18

Šli tedy, spojené ruce se jim pohupovaly nad travnatým prostředkem staré vyježděné zásobovací cesty, a ona mu co nejlépe vyprávěla o všem, co nazývala „pobyt v té krabičce“.

„Tak,“ pronesl, když skončila. „Vyprávěla jsi jí o strašlivých věcech, jakých jsme schopní – nebo jsi jí je ukázala – a ona nás přesto pustila.“

„Oni vědí o strašlivých věcech všechno,“ řekla.

„Ten den ve Fallúdži je moje nejhorší vzpomínka v životě. Je tak hrozná, protože…“ Snažil se vymyslet, jak by to vyjádřila Julia. „Byl jsem ten, kdo to udělal, a ne ten, komu to provedli.“

„Tys to přece neudělal,“ namítla. „To ten druhý muž.“

„Na tom nezáleží,“ řekl Barbie. „Tamten chlap je mrtvý bez ohledu na to, kdo to udělal.“

„Stalo by se to, kdybyste v té tělocvičně byli jenom dva nebo tři? Nebo kdybys tam byl sám?“

„Ne. Samozřejmě že ne.“

„Tak to přičítej osudu. Nebo bohu. Nebo vesmíru. Ale přestaň obviňovat sebe.“

To asi nikdy nedokáže, ale chápal, co Sam nakonec řekl. Litovat špatného je lepší než nic, ale sebevětší následné pokání nikdy nemůže odčinit radost, kterou člověk při svém destruktivním činu prožíval, ať už šlo o upalování mravenců nebo střílení vězňů.

Ve Fallúdži neprožíval žádnou radost. Aspoň v tomto ohledu se mohl považovat za nevinného. A to bylo dobré.

Už k nim běželi vojáci. Barbie a Julia mají možná ještě minutku pro sebe. Snad i dvě.

Zastavil se a vzal ji za ruce.

„Miluju tě za to, co jsi udělala, Julio.“

„Vím,“ řekla klidně.

„Bylo to od tebe velmi statečné.“

„Odpustíš mi, že jsem ti vykrádala vzpomínky? Neměla jsem to v úmyslu, prostě se to stalo.“

„Absolutně odpuštěno.“

Vojáci se blížili. Cox běžel s ostatními a Horác mu poskakoval za patami. Cox tu brzy bude, zeptá se, jak se má Ken a tou otázkou si je svět opět přivlastní.

Barbie pohlédl k modrému nebi, zhluboka se nadechl čistého vzduchu. „Pořád nemůžu uvěřit, že je to pryč.“

„Co myslíš, vrátí se to ještě někdy?“

„Možná ne na tuhle planetu a ne se stejnou partou dětí. Ty vyrostou a z herny odejdou, ale krabička zůstane. A najdou ji jiné děti. Dřív nebo později ta krev vždycky šplíchne na zeď.“

„To je strašné.“

„Možná, ale můžu ti říct, co říkávala moje máma?“

„Jistě.“

„‚Oč temnější noc, o to jasnější ráno,‘“ odrecitoval.

Julia se zasmála. Znělo to moc pěkně.

„Co ti ta holčička s koženou hlavou nakonec říkala?“ zeptal se. „Pověz mi to rychle, protože už jsou skoro tady a tohle je jenom mezi námi.“

Vypadala překvapená, že to Barbie neví. „Říkala totéž co Kayla. ‚Obleč si to na cestu domů, bude to vypadat, že máš šaty.‘“

„Ona mluvila o tom hnědém svetru?“

Znovu ho vzala za ruku. „Ne. O našich životech. Našich malých životech.“

Přemílal to v hlavě. „Tak jestli ti ho dala, obléknem si ho.“

Julia ukázala před sebe. „Koukni, kdo sem běží!“

Horác ji uviděl. Přidal na rychlosti, propletl se mezi běžícími muži a jakmile je předběhl, poklesl ještě níž k zemi a zařadil čtyřku. Usmíval se od ucha k uchu a uši měl přitisknuté naplocho k hlavě. Stín se hnal vedle něj po trávě zasypané sazemi. Julia si klekla a rozpřáhla náruč.

„Pojď k mamince, zlatíčko!“ zavolala.

Skočil. Chytila ho a se smíchem se skácela na záda. Barbie jí po chvíli pomohl na nohy.

Pak se vraceli do světa společně a nesli si dárek, který dostali: prostě život.

Lítost není láska, uvažoval Barbie… ale když je člověk ještě dítě, tak dát šaty někomu, kdo je nahý, je krok správným směrem.

22. listopadu 2007 – 14. března 2009

AUTOROVA POZNÁMKA

První pokus napsat Pod Kupolí jsem podnikl v roce 1976, ale odtáhl jsem s ocasem staženým mezi nohama už po čtrnácti dnech práce, jejímž výsledkem bylo sedmdesát pět stran. Rukopis byl dávno ztracený, když jsem si jednoho dne v roce 2007 sedl, abych začal znovu, ale úvodní část – „Letadlo a svišť“ – jsem si pamatoval tak dobře, že jsem ji dokázal zrekonstruovat skoro doslova.

Nezahltil mě ani tak značný počet postav – mám rád bohatě zalidněné romány – jako spíš technické problémy, které z příběhu vyplývaly, zvlášť ekologické a meteorologické následky zaklapnutí Kupole. Skutečnost, že přesně kvůli těmto aspektům mi kniha připadala důležitá, ve mně budila dojem, že jsem zbabělec – a lenoch – ale já se prostě bál, že to podělám. Tak jsem se pustil do něčeho jiného, ale myšlenka na Kupoli mě neopouštěla.

V průběhu let mi můj dobrý přítel Russ Dor, lékařský asistent z Bridgetonu v Maine, pomáhal s lékařskými reáliemi v mnoha knihách, zejména ve Svědectví. Koncem léta roku 2007 jsem ho požádal, jestli by byl ochoten převzít mnohem větší roli hlavního rešeršéra k dlouhému románu, který se jmenuje Pod Kupolí. Souhlasil a díky Russovi si myslím, že většina technických detailů v knize je správně. Právě Russ vyhledal podrobnosti o raketách řízených počítačem, trasách tryskového vzdušného proudění, metamfetaminových receptech, možném vývoji technologie mobilních telefonů a stovce dalších věcí. Russ rovněž vynalezl Zrzkův podomácku vyrobený protiradiační oblek a uvědomil si, že lidé by mohli dýchat vzduch z pneumatik, aspoň chvíli. Udělali jsme chyby? Jistě. Ale ukáže se, že většinou jsou moje, protože jsem buď nepochopil nebo si špatně vyložil některé jeho odpovědi.

Mými prvními dvěma čtenáři byla moje manželka Tabitha a pak Leanora Legrandová, snacha. Obě byly tvrdé, lidské a nápomocné.

Knihu redigovala Nan Grahamová a zkrouhla ji z původního dinosaura na zvíře poněkud praktičtějších rozměrů. Každá stránka rukopisu byla posetá jejími poznámkami. Dlužím jí velké díky za všechna ta rána, kdy vstávala v šest a brala do ruky tužku. Snažil jsem se napsat knihu, která pošlape od začátku až do konce. Nan tomu rozuměla a kdykoli jsem ve svém úsilí ochabl, přidupla mi nohu na plyn a zaječela (na okraji stránky, jak to redaktoři dělají): „Rychleji, Steve! Rychleji!“

Surendra Patel, jemuž je kniha věnována, byl přítel a neochvějný zdroj útěchy po třicet let. V červnu roku 2008 jsem dostal zprávu, že zemřel na infarkt. Posadil jsem se na schody své pracovny a brečel. Když jsem se uklidnil, vrátil jsem se zase k práci. Přesně to by ode mě očekával.

A ty, můj věrný čtenáři. Děkuji, že jsi ten příběh přečetl. Jestli ses při tom bavil stejně jako já, oba jsme dopadli dobře.

S. K.

Stephen King

POD KUPOLÍ

Z anglického originálu Under the Dome

vydaného nakladatelstvím Scribner,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York v roce 2009

přeložila Linda Bartošková

Grafická úprava obálky: Michal Kuba

Odpovědná redaktorka: Dominika Křesťanová

Vydalo nakladatelství

Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2010

www.dobrovsky.cz,www.knihycz.cz

e-mail: nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Sazba: SF SOFT, Praha

Tisk: CPI Moravia Books, s.r.o., Pohořelice

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai