Ladislav

Klíma

Franz Böhler

Putování slepého hada

za pravdou

S Y M P O S I U M

Ladislav Klíma

Der Gang der blinden Schlange zur Wahrheit

Přeložil Milan Navrátil

Nakladatelství Volvox Globator děkuje za odbornou pomoc

a věcné poznámky při přípravě textu

paní doc. PhDr. Gabriele Veselé

a zejména panu PhDr. Josefu Zumrovi

a dále paní PhDr. Jarmile Dubovské

za laskavé zpřístupnění rukopisu Klímova díla.

Translation © Milan Navrátil, 2002

Epilogue © Josef Zumr, 2002

ISBN 80-7207-492-X (VOLVOX GLOBATOR)

ISBN 80-86203-20-7 (KGB)

ISBN 60-7207-493-6 (číslované vydání VOLVOX GLOBATOR)

ISBN 80-86203-21-3 (číslované vydání KGB)

První kapitola

Z pustého nebe zářilo ukrutné slunce, jako olověná pamětní mince

svítilo na prérii u řeky Zambezi, na úzkou stezku, která prérii

protínala, a na armádu černých mravenců, připravených k boji, jež

po ní pochodovala.

Najednou první řady zavrávoraly; ozval se polekaný řev

a vzápětí se celé vojsko v naprostém zděšení valilo nazpátek.

„Stůjte, stůjte!“ hulákal polní maršál a přitom úzkostlivě

ustupoval. „Buďte přece hrdinové, zbabělci zatracení!“ Ale nic to

nepomohlo. „Co se stalo?“ zajíkal se, jak ho s sebou strhával proud.

„Jasnosti – přes cestu leží obrovský had a překáží nám v dalším

pochodu!“

Maršál zbělel jako cukr a spěšně vydal rozkaz, aby celá armáda

bez meškání a potichu o několik kilometrů ustoupila. Když se tak

stalo a had nejevil žádné útočné úmysly, konala se veliká válečná

porada. Nakonec se dohodli, že bude k hadovi vyslán parlamentář.

S roztřesenýma nohama se vybraný muž připotácel na místo.

Had ležel stále nehnutě na stejném místě a jeho tělo tu tvořilo na

cestě barikádu vysokou jako věž. Při pohledu na něj by nešťastný

parlamentář byl nejraděj utekl, kdyby v něm nevzklíčila myšlenka,

že je had mrtvý.

„Vaše Excelence,“ zvolal přidušeným hlasem, „dovolíte laskavě,

abych vám pokorně položil poníženou otázku?“ „Co byste ráčil,

milý pane?“ odpověděl had mdlým hlasem. Jeho zdvořilost

a zemdlenost vlila parlamentáři do žil čerstvou odvahu. „Koukej se

hýbat ať už jsi pryč, lotře!“ zahulákal hromově. „Jak můžu koukat,

když jsem slepý!“ zasténal had. „Copak k pohybu slouží oči –

k pohybu slouží nohy, ty dobytku! Povídám naposled, táhni!“ „Jak

se můžu pohnout, když mě o všecky síly připravily hlad a žízeň?“

„To je mi fuk, svině podělaná! A kdo ty vlastně jsi? Hned to

vyklop, a ne abys mi lhal, jinak s tebou náš válečný soud udělá

krátký proces!“ „Kdo jsem? Ó, byl bych vám nesmírně vděčný,

kdybyste mi to pověděl. Dokonce i pro Boha jsem záhadou, jak se

mi zdá. Vím jenom jedno: žiji pouze proto, abych našel olověný

měďák zesnulého Indiána Razapise. Dlouhou dobu jsem ho hledal,

až mi pak Merlin pověděl, že se ho zmocním, jenom když budu

5

vlastnit bivaginální sliznici. Dlouho jsem takovou sliznici hledal,

velmi dlouho, ale nadarmo, – až mi jedna stará učená krysa

vyjevila, že k tomu, abych ho nalezl, musím poznat modrého psa

a uzřít jeho útroby a tajemství. Ale i kdybych ho uviděl, jak

poznám, že je modrý, když jsem úplně slepý? Dostal jsem slib, že

se do mých očí navrátí světlo, když najdu vše, co hledám; ale jak to

mám najít, když nevidím? Ech, ten zpropadený circulus vitiosus! já

trojnásobně nešťastný! Častokrát zapochybuji i o svém zdravém

lidském rozumu!“ A z jeho nebohých očí se vykutálely veliké

krůpěje slzí a v zoufalství se svíjel jako had.

„Tvá povídačka nese cejch lži na drzém čele!“ rozkřikl se

mravenec, kterého to vše nijak nedojalo. „Naposledy povídám: pryč

z cesty, sice tě v mžiku tisíc našich mečů probodne a srazí k zemi!“

„Takhle ne!“ ozval se náhle tenký, kvičivý hlas, jenž však byl

zcela zřetelně zvyklý poroučet; byl to hlas J. V. krále mravenců.

Ten byl na samém počátku této historie těžce opilý a vojáci zadního

šiku jeho armády ho nesli na štítech – avšak vzniklá vřava a strach

z hada rychle rozptýlily mlhu jeho opojení, takže se posléze odvážil

s několika vybranými válečníky vydat se za parlamentářem, až

došel k hadovi. „Takhle ne! Naopak nařizuji neprodleně tomuto

zasloužilému hadovi přinést jídlo a pití – ovšem bude-li ochoten

mně, králi všech králů, vyprávět příběh o olověném měďáku,

bivaginální sliznici a modrém psu, a to do všech podrobností!“

Pod černými žebry krále tlouklo srdce humanisty. Často konal

dobré skutky – pravda jen v případech, kdy mu to bylo k užitku; byl

milostivý, neboť dobře věděl, že milost je největší oporou trůnu. –

A mimoto ho víc lákalo pohodlně naslouchat hadově pohádce

a přitom ležet v rozložitém stínu stébla trávy, než pochodovat dál

v slunečním úpalu. Byl příznivcem múz a ve své říši bohatě

podporoval veškerá umění – samozřejmě pouze tehdy, když

oslavovaly jeho osobu. Při těchto vlastnostech by samozřejmě nikdy

nevedl válku, kdyby přitom také neprahl po lupu, poctách

a vraždění.

„Ó, veliký králi!“ zvolal nadšeně had, „zachráníš-li mi teď život

jídlem a pitím, budu ti nejenom vyprávět pohádku o olověném

6

měď –… chci říct pamětní minci, o bivaginální sliznici a o modrém

psu, ale všecky své síly dám do tvých služeb.“

„Přineste téhle nádherné hadí osobě králíky nebo jiná zvířata

a džbán plný vody z moře zvaného Zambezi. Do džbánu na důkaz

své přízně vlastnoručně namíchám veliké množství rumu!“ poručil

král a klesl do stínu pomněnky. Obdivně odtud pozoroval hada,

který ležel 2 m před ním. Had byl 6 m dlouhý a v průměru byl

30 cm široký; král byl ½ cm dlouhý a necelé 2 mm vysoký. Čtenář

nechť si představí, že asi 200 kroků před ním leží jitrnice, jež se tyčí

k nebesům do výše 150 m a táhne se do dáli 3 km – tak se může vžít

do pocitů, jež se zmocnily krále. Zároveň se však v nepatrném

mozečku panovníkově pohnula jistá, dosud však nejasná myšlenka,

kterou vyvolala poslední slova té obludy. Velmi pomalu se v něm

vyjasňovala a krystalizovala a klubala se jako kuře ze skořápky;

pomalu, ale přece jen; ač král, nepostrádal jistých schopností

uvažovat. A nakonec vyskočil a zvolal ke svému uctivě žasnoucímu

okolí: „Tenhle had se musí stát nástrojem mých válečných plánů,

mou novou zbraní, která všechno rozdrtí!“

A oslepen velikostí této myšlenky i představou své budoucí

velikosti opět klesl. „Ano,“ uvažoval, „je zcela evidentní, že bude-

li mi toto zvíře sloužit, všechny nepřátelské armády budou

v okamžiku zničeny; postačí, aby se tahle nekonečnost jenom klidně

přeplazila přes řady nepřátel – a nezůstane mezi nimi jediný

živáček! Nic mu neuškodí, silná kůže, tvrdá jako křemen, ho

uchrání před našimi strašlivými kusadly. Pravda,“ a při tom

pomyšlení zbledl, „ten had by se mohl obrátit i proti mým šikům…

Jenomže – především se nikdy neopováží postavit se proti mně,

proti Mně – a pak: boží prozřetelností je dáno, že je slepý…! Ba

právě, nevidí, jak jsme malí, můžeme mu snadno nalhat, že jsme

nesmírně velicí – ani osahat si nás nemůže, protože nemá prsty!

A můžeme mu také namluvit, že máme strašlivé, neznámé zbraně.

Všechno se vyřeší! Jsem já to hlava geniální! Vymyslil jsem novou

zbraň, naprosto nový prostředek vedení války! Takové vynálezy

vždy rozhodují o osudu národů. Vzpomeňme si na falangu, jíž

Epameinondas napomohl těm hlupákům z Théb k hegemonii

7

a později i Alexandrovi k světovládě! Anebo na nasazení slonů či

lvů do bitev! Anebo na Žižkovy vozové hradby a zátarasy!

A především na vynález Bertholda Schwarze!1 Ale co to všechno je

proti mému vnuknutí! Eiffelovka, která se převalí přes vojenské

oddíly – ale pitomost! Tenhle had je desetkrát větší a těžší –

a k tomu všemu je živý! A slepý! Slepý nástroj mé velikosti! Stanu

se Alexandrem Velikým, vládcem světa a nade mnou už bude stát

jenom nebeský vládce!“

Přeletěl pohledem po krajině. Na severu a na západě, ve

vzdálenosti nějakých 100 m, ji ohraničoval veliký tok Zambezi; co

leželo za ním, nemohlo krátkozraké mravenčí oko vidět; proto

pokládali mravenci tuto řeku za oceán, který znamená konec světa.

Na východě a na jihu ve vzdálenosti asi ¼ km, se táhla řada

termitišť, 7 až 8 m vysokých – ta milimetrovému králi připadala

právě tak vysoká jako lidem Himálaje; tam se podle názoru

formiconů dotýkala země nebeské báně a tvořila tak hranici světa.

Mezi těmito horami a mořem Zambezi se rozkládala travnatá pláň;

jediné vyvýšeniny, které na ní byly, tvořilo asi 20 mravenišť; 15

z nich měřilo asi 40–60 cm, zbývající pak 1 až 1 a ½ m.

„Tyto nezměrné prostory, tento Orbis terrarum, bude patřit mně,

jenom mně,“ zašeptalo Jeho Veličenstvo zpité očekáváním vítězství,

slávou a rumem. „Všechny ty státy se budou svíjet pod mou

obrovskou patou, jejich vojska se stanou mými vojsky a všechny

jejich ženy mými děvkami; nekonečné zásoby v jejich sýpkách –

jejich dojnice – jejich vajíčka, – z jejich nejlepšího potomstva si

vychovám své osobní otroky… Nejenom malé státečky černých

mravenců – i 5 velmocí obrovských rezavých lupičů, na jejichž

porobení jsem nepomýšlel ani ve snu, jejichž caesarové se ke mně

chovají jako anglický král k nějakému knížeti z Dahomeye, ha! –

i ty rozdrtím a jejich nenávidění tyrani mi budou líbat zadek, než

budou krutě popraveni… Já, já nade všechno, nade všechno na

světě, já mravenčí Alexandr!“

Cítil potřebu vybít své blouznění mocným činem. „Ať toho psa

parlamentáře svážou do kozelce!“ zařval znenadání. „Ať je bez

meškání pro své neuctivé chování ke vznešenému hadovi

8

rozčtvrcen, i všechny jeho ženy, a také jeho děti a jeho otec a jeho

matka, jakož i jeho otroci, dojnice a všichni ti, kteří s ním v tomto

roce byli ve styku!“

A pak lamentujícího nešťastníka odvlekli. V tu chvíli také

válečníci přinesli dva živé králíky a postavili před krále džbán plný

vody. Ale o tom ať promluví druhá kapitola.

• • •

Milý, hloupý čtenáři, neposmívej se mravenčímu Alexandrovi,

ale přemýšlej: Alexandru Makedonskému, Napoleonovi atd. se

říkalo vládci světa – ty sám jsi možná často papouškoval podobné

tituly. A vlastně – co je to svět?: Souhrn všeho, co existuje.

Takzvaný „vesmír“ je pravděpodobně jenom zanedbatelně malý díl

světa: prostor si lze snadno odmyslet od jsoucna. Naše planeta je

jednou molekulou „vesmíru“. Ale ani tuto celou molekulu neovládli

tihle dobyvatelé, nýbrž jenom její nepatrnou část. A co to tu vůbec

žvaním za hlouposti!: copak ve svých říších ovládli například vítr,

vulkány, podnebí, mouchy, ptáky nebo bacily? Jenom mizerných

pár milionů lidí! Ale co dál ještě blouzním? Některých jejich

rozkazů sice lidé trochu uposlechli, ale jinak každý člověk jednal

takřka ve všem podle své vlastní vůle. Ba co víc: každý člověk

v jejich okolí do určité míry sám ovládal tyto ovladatele světa.

Jediné dobře volené slovo každého sluhy stačilo, aby je na dlouhé

hodiny otrávilo; jejich život byl závislý na momentální náladě

kdejakého holiče; dokonce i štěknutí pinčla, bodnutí nějaké štěnice,

přimělo tyhle všedobyvatele k jednání, které jim bylo stejně proti

srsti jako otrokům jejich práce. Ostatně známá pravda je, že

„vládci“ jsou nejžalostnějšími otroky národů, jimž vládnou, stejně

jako je pravda, že se železnice vozí po lidech a nikoli obráceně…

Milý čtenáři, který jsi už prostřednictvím těchto duchaplných

výlevů zmoudřel, nezapomínej ani na to, že velikost sama o sobě –

ať už sestává z nejvyšší vznešenosti, anebo z lidského hulvátství –

pro skeptické oko slepého hada nic neznamenala! Neboť právě tak

jako ta nejintenzivnější opilost je výhradní střízlivostí a maximální

rychlost absolutním klidem, stejně jisté je, že vládce jedné vše-

9

molekuly ve srovnání s pinčlem, který na něho štěká a jehož blafání

často lépe realizuje myšlenky světového ducha, měnící se v čin, než

houf kněžourů vůli svého přízraku Pána Boha, že tento vládce byl,

je a bude mlhovinou svých tvůrců.

A tak bylo jasné, že samovládce všech černých mravenců byl

prudce vytržen ze svého pocitu podmanitele světa, když se náhle

objevila jeho manželka. Jeho Veličenstvo ji ráčilo pozvednout do

hodnosti své manželky v době svého mládí pro její schopnosti ve

vertikální poloze – nejvznešenějšího milostného umění mravenců –

navzdory jejímu již tehdy nepřehlédnutelnému zlomyslně jízlivému

charakteru. A jak to u žen často bývá, její libidinózní ctnosti se

bohužel nevyvíjely proporcionálně, nýbrž protikladně k její

kousavosti. A k tomu všemu byla vegetariánka a v jejím okolí se

neustále pohybovali dva zpovědníci – vůbec nemluvě o jejím

doslova trestuhodném pohrdání veškerými alkoholickými nápoji.

„Cítím tady rum! Proč jsi dnes nebyl na polední pobožnosti? Co

se to tu vyvádí s tou nestvůrou?“ valila se z ní překotně slova. „Fuj,

kdo se tu živí zvířecími zdechlinami? Je to odporné, jak ta válka

zesprosťačuje!“ a odvrátila se s ohrnutým nosem. Jeho Veličenstvo

si už, ulehčené oddechlo, když se náhle otočila a ještě se zeptala:

„Co je s tím hadem?“ Král se nuceně usmál a zakoktal: „Ten

had… tenhle had… nu ano, je to had.“

„To vidím, idiote, že to není žádná mšice,“ prohlásilo posměšně

Její Veličenstvo. „Ale chci ihned vědět, …“ V tom okamžiku

pozvedl had hlavu a řekl pokojně. „Velkomožná královno, co jsem,

stojí v Ophirově knize sedmi mudrců, zapsáno krví cudné panny, že

můj cíl je mi stanoven od prapočátku světa, ale to, co chci teď, vám

může povědět jenom ten psohlavec jménem Klíma, který napíše

i následující kapitolu této knihy.“

• • •

– – „Pardon,“ opravil se had, „to také mohl Böhler říct sám, že

chci žrát a chlastat!“

„Ale to už je úplný blázinec!“ rozkřikla se královna. „Jakýpak

Böhler? Jakýpak psohlavec? Jakápak kapitola? Je snad tohle

10

všechno jenom román a já nic než románová postava?“ rozčileně se

chytla za hlavu a na několik okamžiků ztuhla…

„Propána!… Právě jsem přišla na strašlivou věc!… Zdálo se mi!

… že já i to všechno je opravdu jenom román, prázdná fikce, – že

celé bytí je pouze iluzí, v podstatě čistou Nicotou. Bože, odpusť mi

tu hříšnou myšlenku!… Ale nesmysl je všechno! Ty ožralý

kriminálníku i s tím tvým hadem, ty chceš, ty si troufáš dělat si ze

mne blázny! Hrom aby do tebe! Ale jen počkej doma! Vařečka,

zouvák, – rozumíš? Jestli tě poslouchají ti tvoji vojenští

zabedněnci – já nikdy, nikdy! Poroučím ti, abys přerušil veškeré

styky s tímhle posraným hadem, zaprděným Böhlerem a s tím

modrým psohlavcem! Fuj, styď se, ty hlavo pomazaná, pořád jsi

jenom s těmi svými darebáckými básníky, komedianty, s tou

sebrankou filosofů a podobných idiotů, místo abys pobýval se

zbožnými kazateli, – místo abys se svou ženou, – – ty eunuchu, ty

kapoune, ty valachu!“…

A soptíc zlostí kvapným krokem odešla.

Král se nadechl a do rtů se mu vrátila barva. Když byla megera

už dost daleko, oslovil tichým hlasem své vojáky:

„Podřízení moji, nepochybuji, že tato scéna mocně přispěla

k tomu, že vaše poslušná úcta k mé osobě vzrostla v úctu

nekonečnou. Pravý muž je ke slabšímu pohlaví vždy galantní a pln

ohledů – patří k tomu i to, že si nechá líbit posměvačná slova, ba i –

výprask od své ženy, aniž by na to reagoval, aniž ji jediným

slovíčkem urazil. A tak jsem se k té staré smradlavé couře choval

i já, – a na svou rytířskou povinnost nikdy nezapomenu: o téhle

sešlé, vilné ohyzdě mluvím vždy jen dobře!“

„Náš král je nade všecka slunce!“ zahulákali vojáci jeho

průvodu. Ale král sebou prudce trhl… Ze zkušenosti až příliš dobře

věděl, že všechny impertinence, které mu bezděky vyklouznou

z úst, ještě téhož dne pěkně zatepla donese množství špionů Jejímu

Veličenstvu – a jeho fantazie se bránila představě o následcích…

V tom však zazněl srdcervoucí vzdech hada, – a král se

vzpamatoval, „Všechno se teď změnilo!“ vykřikl, „s takovým

spojencem po boku se mám bát zouváku takového trpasličího

11

podvraťáka? V případě nouze ještě dnes poručím hadu, aby se po ní

převalil – –“

Potom se spěšně obrátil ke džbánu s vodou, aby do něho nalil

rum, jak slíbil. Nalil ½ litru rumu do 2 litrů vody a hučel si při tom

úkonu pod vousy:

„Kapoun…! Valach…! Račte uvážit, madame, dřív než nad mou

mužskou ctí zlámete hůl: ta nejlepší sirka nechytne na oškrtaném

škrtátku; ani nejlepší střelec netrefí, má-li křivou pušku. Když mi

někdo naservíruje k obědu lejno a já se ho nedotknu – kdo by mi

spílal špatných jedlíků? A vy, Veličenstvo, jste – řečeno ve vší

povinné úctě – asi tolik, co lejno. Abyste dokázala vzrušit muže,

k tomu vám nechybí už nic jiného, než aby se váš půvab vyrovnal

vaší odpornosti… Když mi předhazujete mou impotenci, je to totéž,

jako by ve chvíli, kdy jdu lhostejně kolem, řeklo plivátko s kulatou

dírou nahoře: »Ten chlap je určitě impotentní, protože na mně

neonanuje.« Tak, tak, Vaše Veličenstvo, i vám od plic a od srdce

řeknu do očí, že mě každá mizerná mšice přitahuje víc než Vaše

smrdutost! U Bakcha! Jak taková slečinka dokáže smrdět! Vidět ji

moc není, zato cítit! Jako schovanou hadovku smrdutou! Jestliže

ono královské spočívá ve schopnosti páchnout, pak je bezpochyby

královnou všech královen! Všechny schopnosti ji na stáří opustily,

jenom schopnost smrdět jí zůstala věrna a radostně jí ze dne na den

přibývá… Decimetr tlustá vrstva tvarohu pokrývá jako neprostupný

pancíř její stařeckou nevinnost, její 3 díry, které leží tak blízko sebe,

díru srací, šoustací a čurací. – –“

Naštěstí demoralizovaný monarcha byl teď se svou prací hotov.

Vypil na ex velikou láhev rumu, kterou s sebou vždy nosil v kapse

u kalhot; ihned mu přinesli novou. Napadla ho odvážná myšlenka:

co kdyby tomu drakovi přinesl potravu vlastnoručně… Ale necítil

na to dost odvahy, váhal. Tu zazněl ještě jednou žalostný povzdech,

jenž vzbuzoval lítost, a král se ihned rozhodl. „Přece se nebudu bát

smrtelného tvora,“ řekl si a vzal králíka, džbán s rumem a vodou

a vydal se – na hrůznou cestu. Všichni jeho vazalové při pohledu na

něho strnuli v němém úžasu a zděšení, jako by se proměnili

v mramorové sochy. A jak by také ne!

12

Panovník se zastavil na prst od dračího chřtánu pythonova

a promluvil hlasem co možná nejmocnějším:

„Přináším ti, pane z Hadů – neboť pokládám za samozřejmé, že

jsi šlechtického rodu, jinak bych se s tebou nezahazoval – potravu

a dobré pití. Ale dostaneš to jen pod podmínkou, že mi slavnostně

slíbíš, že vstoupíš do mých služeb a ve všem mě budeš naprosto

poslouchat.“

„Slavnostně ti to slibuji,“ vydechl had. „jak by se mohl

rozmýšlet ten, kdo má smrt takřka na jazyku?“

„Znamenitě, pane z Hadů!“ odvětil přešťastný potentát.

„Ty tedy slibuješ, že dáš vale tomu nepotřebnému

idealistickému blouznění o olověném měďáku, bivaginální sliznici

a modrém psu a budeš usilovat výhradně o to, aby ses stal

užitečným členem veškerého mravenectva pod mým moudrým

vedením?“

„Ne, to neslibuju!“ vykřikl náhle umírající hromovým hlasem.

„Mám se odříct toho, v čem jedině spočívá smysl mého bytí?

Propter vitam vivendi perdere causas?2 Ne, to nikdy! Myslíš si

snad, že tento můj život poslepu má pro mne tak velikou cenu?

Haha! Už tisíckrát bych si to hovno ze svých nohou utřel, kdyby mi

jasná hvězda na nejzazším nebi mého nejvnitřnějšího nitra nedávala

neustále magické znamení, – nenabádala mě v těch nejtemnějších

hodinách: Žij dál, – jinak ke mně nikdy nedospěješ, – nikdy

nedojdeš k Bohu! – Všemu bych mohl dát vale, jenom tomu ne. Už

dlouho o to usiluji, nemohu si nic vyčítat, mohu v pokoji zemřít,

i kdybych se musel vzdát naděje, že dosáhnu svého cíle. Ano, byl

bych rád, kdyby tu byl důvod, – důvod odhodit své břemeno. A ten

tu teď je, když budeš králi dále trvat na své podmínce. Dobrá tedy!

nic mi nedávejte – a já budu s radostí pohlížet vstříc oné svaté

hodině, jež mě pozvedne z této pozemské tmy do rajského světla,

kde pak mé znovuzrozené oči uzří modrého psa, bivaginální sliznici

a olověný měďák, aniž by je hledaly!“

Alexandr tu stál jako omráčený. »Zašel jsem příliš daleko,«

pochopil… »Musím couvnout, – musím přistoupit na kompromis,«

pomyslel si – a záhy, protože toto nadšení dodalo jeho duchu dříve

13

netušenou sílu, našel správné řešení. »Toho hada přece nepotřebuji

napořád!« řekl si. »Za několik měsíců pro mne dobude celý svět –

ať si táhne k čertu – ať se honí za svým pitomým modrým psem.

Stejně by mi bylo nevolno v jeho strašlivé přítomnosti.« A tak tedy

řekl:

„Bravo, pane z Hadů! Podrobil jsem jenom zkoušce tvou

věrnost ideálům a tys v ní skvěle obstál… Opravdu, na tvém

příkladu se ukazuje, jakou pravdu měl Goethe, když řekl: »dobrý

člověk ve svém temném vření přec o jediné pravé cestě ví.«3 – ty

jasnozřivý slepče, ty slepý jasnozřivče! – Žádám od tebe jen jedno:

zůstaň u mě jen jeden rok a poslušně mi služ. Dobrá?“

„S radostí. Člověk musí v životě lecčím vykoupit svou

extravagantní touhu naplňovat ideály – především ztrátou času.“

„Výborně! Tvé povinnosti budou spočívat jenom v tom, že si tu

a tam, když ti to přikážu, uděláš malou procházku směrem, který ti

přesně vyznačím. Souhlasíš?“

„Ano! Ale k čemu ty procházky?“

„Mé oči umělce se chtějí pokochat tvými půvabnými

serpentinovitými pohyby. Za to dostaneš každý den králíka, opičku

nebo veverku a vodu s rumem; nebudeš si muset shánět potravu –

což, řekl bych, je pro slepého pána z Hadů velká výhoda.

Spokojen?“

„Velice, velmi!“

„A poslouchej dál! Během toho roku vyšlu své lidi do všech

koutů světa, aby hledali modrého psa a všechno, co k němu patří.

Snad se jim bude dařit lépe než tobě, když jsi slepý. Jak se ti to

zamlouvá?“

„Ó, nekonečně, nejlaskavější z králů!“ zvolal nadšeně had

a z očí mu skanuly slzy blaha, takže král v nich bezmála utonul. Ale

tvář pána z Hadů vzápětí zastřel mrak: „Ale co mi to bude platné?

Jak uzřím jeho nitro a jeho tajemství?“

„Jen odvahu, můj statečný! Vždyť nevíš, jaký zázrak s tebou

Všemohoucí v rozhodném okamžiku zamýšlí! Nevyzpytatelné je

nitro boží, labyrint všech labyrintů, chrám veškerého bytí! –

Ostatně – copak je dar vidění dán jenom očím? Neexistuje snad i to,

14

čemu se říká second sight? Vidět se přece dá i pletencem nervů

v břiše a podle mé speciální doktríny se dá vidět dokonce i dírou

zadku. Především – se dá vidět myšlením; vidět lze jen myšlením:

jasné myšlenky jsou jediné předměty, duchovní energie jediné

světlo; »vnější svět« je jenom žalostnou odrůdou světa vůbec: světa

ducha. Něco uzřít lze jen myšlenkou: oko vidí pouze povrch

povrchu. Tato mystéria symbolicky znázorňuje fysiologická pravda,

že vlastním sídlem vidění jsou určité partie mozku – ty vidí,

zrakový aparát je jen kanálem, jenž do nich přivádí impulsy, které

pak vyvolávají tvůrčí akt vidění. Ale tyto popudy si mohou najít

i jiné cesty – ba dokonce mohou přicházet jenom zvnitřku. Oči jsou

na prd, věř mi a obzvláště si vezmi k srdci, co se jeví oku a jeho

prolhaným bratrským a sesterským smyslům jako malé, není vždy

malé, pane z Hadů!“

„Jak nekonečně moudrý jsi, ó, králi! I mně nejednou napadaly

stejné myšlenky!“ zvolal had v obdivu nad sebou samým. „Ale

především mi dej jíst a pít, sice bych mohl zemřít, dříve než šťávy

z potravy a pití prostoupí mé tělo!“

„Dobře vím, že jsem – že jsem – co jsem to vlastně chtěl říct?

tedy – – ano: že jsem moudrý!“ odvětilo J. V. Množství rumu, které

král naposled vypil, už počalo působit: nyní už hlupák, předtím ještě

mudrc. „A co si myslíš teď, ty – pane z Dobytkova, chtěl jsem říct

pane z Hadů, ale to je fuk – proč jsem tak moudrý? Vzal jsem do

zajetí Špiritus sanktus, zkrotil ho a furtumfurt ho nosim v kapse vod

kalhot – koukni na něj, na ten špiritus sank- chochocho… ale co ty,

co ty můžeš vidět, ty prase!, voči ti zapatlal ňákej drek. Jo – a to

jsem ti chtěl eště říct – jo: já vůbec nepotřebuju ňákou inšpiraci vod

svatýho Ducha, sám se inšpiruju kdy chci inšpirací, spíš injekcí – do

žaludku – cheche –“

„Copak je možné, že jsi Ducha svatého zavřel do kapsy

u kalhot? tomu těžko uvěřím!“ odvětil had, pro nějž alkohol nebyl

žádný pojem. „Ale když mi dáš potravu –“

„Kuš, ty sráči, když mluví král! Král všech králů, – ty pane

z volů – já dobytek, když jsem vožralý – král všech králů, ovládám

nejmocnější národ země – – už vím, co jsem ti chtěl ještě říct! Ty si

15

určitě myslíš, hlavo skopová, že jsme malí jako vši – a právě na tom

je vidět, že jsi pitomý jako troky. Moji poddaní jsou hotový zázrak

mezi mravenci – jsou velcí jako králíci – ale blbost! jako ovce.

Pravda, nejsme tak velcí jako jsi ty, ale ty vůbec nemáš představu,

jak my jsme silní a jak strašliví. Pro nás je hračkou prokousat

dokonce pancíř té největší dopravní lodi! Určitě už jsi něco četl

o tom, jak silní jsou mravenci a vůbec všelijaký hmyz. Kdyby měl

člověk tolik síly jako chroust, mohl by si naložit na záda svůj

dvouposchoďový dům; klidně by přeskočil Montblank, kdyby měl

nohy silné jako blecha – a jeho síla by se rovnala síle té největší

lokomotivy, kdyby byl mravencem člověčí velikosti. Víš ty vůbec,

co vlastně jsou mravenci? Zázrak přírody, ve všech smyslech toho

slova! Znáš Darwinův výrok, že molekula mozku mravence je ten

nejzázračnější produkt přírody – člověčí mozek nevyjímaje? Anebo

co řekl Wallace4: podle něho jsme tygry ve světě hmyzu, – dokonce

mnohem strašnější než tygr. Nic živého neodolá jistým druhům

mravenců; lvi, žirafy, divoká prasata, lidi, dokonce i pavouci před

nimi prchají, protože by jinak v krátkém čase podlehli smrti.

A nejde jenom o druh formica communis – tak jsem je pokřtil, – ne

o mravence veliké jako ovce, pitomost! mravence jako kráva,

nemysli si, že tu blábolím nesmysly, ty prase… ty hovado,

a pamatuj si, že… že… zkrátka, vyliž mi prdel. – Ne nevyliž! –

Nejdřív chlastej!“

Poněkud nejistým, přesto však stále ještě královským gestem mu

Alexandr podal nádobu s pitím. Had ji žádostivě zvedl a dlouhými

doušky vyprázdnil džbán do poslední kapky. Uplynula krátká

chvilka. Pak jeho vysíleným tělem proběhl křečovitý záchvěv

a uchváceně vykřikl:

„Nikdy v životě jsem nepil odpornější vodu! Je to snad moč

ohnivého hada? Nebo nějaký jed? Ó, rychle mi dej něco k jídlu,

abych se mohl vyzvracet a zůstal při životě!“

– – „A teď konečně dostaneš své králíky – dva nikoli mrtvé, ale

krásné živé králíky! Myslí si snad Böhler, že bych se zahazoval

s nějakým požíračem mršin? Tohoto crimen laesae majestatis5 bude

litovat ještě na kříži, až mi padne do rukou!“

16

A král vlastnoručně vložil třesoucí se zvířátko do otevřeného

chřtánu. Had je rychle spolkl, načež mu panovník vnutil ještě jednu

dávku rumu. Pak přišel na řadu druhý králík. Uprostřed hadího těla

se vytvořila ohromná boule. Leviathan oddechoval těžce a sípavě, –

ale v jeho duši se rozlil jas a lehkost, tím spíš, že alkohol započal

blahodárně působit. Pocítil, že pominula hrozba smrti – cítil se zas

už jako bohatýr a v očích se mu rozsvítily jiskřičky odvahy, jež

dříve či později přemůže odpor hloupého světa. Pozvedl hlavu

a nezměrná hmota jeho těla se poprvé pohnula kupředu

s nevýslovně strašlivým hromovým hlukem, velmi pomalu, pro oko

mravence však mnohem rychleji než nejmodernější expres. Král

vyděšeně uskočil stranou – na šířku vlasu se kolem něho provalila

živoucí hora… a těžce opilý královský majestát utíkal dál a dál…

Ale had se hned zase uklidnil a král klesl na zem. „Co

nejpřísněji ti zakazuju, aby ses v budoucnu pohyboval bez mého

povolení!“ zachroptěl.

„To je velmi těžká podmínka, Milosti!“ odpověděl had čile, ale

už blábolivě. „Když na ní budeš trvat, ó, králi mravenců velkých

jako kráva, můžeme si bez okolků říct sbohem, – trala-lá, la trala

lala lala…“

„Takhle tedy držíš slovo, ty lotře!“ zařval král. „Odvolej to,

nebo tě kusadla mých bojovníků v mžiku rozkoušou na atomy.“

„Malé Veličenstvo,“ odpověděl had klidně, „vůbec nepochybuji

o tom, že se mravenčí národ vyznačuje zvláštními duševními

vlohami, ale uvaž – ani had nebyl nikdy symbolem hlouposti…

Vím, že ani goliášové mezi vámi nejsou větší než hlavička

zápalky – říká mi to váš hlas – mám hodně zkušeností –“

„Ale to je fatální omyl!“ zasténal zdrcený král. „Je sice pravda,

že máme – relativně trochu slabý hlas, – jenom v tomto ohledu se

k nám příroda zachovala macešsky. Uvaž jen, že třeba i Bismarck,

velikán tělem i duší, měl slabý, tenký, směšný, ba takřka ženský

hlas. –“

„Ale přece jen byl silnější než je hlas mravenců, ačkoli

Bismarck nebyl velký jako kráva! Trala-la!…“

17

„Kdybych byl malý jako hlavička zápalky, jak by bylo možné,

že jsem ti sám přinesl dva veliké králíky a těžký džbán s 5 litry

vody?“

„Bylo to možné proto, že tu žijeme a pijeme, básníme

a hodujeme v zemi Absurdii – a nejenom tady, zdá se mi, že

všude… Ale hrajme s otevřenými kartami, můj právě tak vtipný,

jako malý Alexandře! Uhodl jsem, že si mě chceš podržet a krmit,

aby ses zmocnil světa, a stále jsem ochoten ti k tomu posloužit;

ovšem s podmínkou, že se ke mně budeš chovat šetrně – nikoli

svrchu, nýbrž alespoň tak, jako bych ti byl roven. Vím, že jediný

můj neopatrný pohyb by mohl zničit celou tvou armádu. Tvůj

požadavek, co se jí týče, shledávám oprávněným – ne však způsob,

jakým jsi ho uplatnil. A navrhuji: během příštího roku se, budu

pořád zdržovat asi 50 mravenčích kilometrů od tvého stanoviště,

a tam budu mít naprostou volnost pohybu. A když mě budeš

potřebovat jako válečnou mašinu, dáš mi znamení lidskou tubou –

tu si přece dokážeš opatřit stejně snadno jako džbán s vodou – a já

u tebe budu za 3 vteřiny – a pak se budu pohybovat přesně podle

tvých pokynů. Souhlasíš, veliký králi?“

„Hm-hm- to, co říkáš, pane z Hadů, je vlastně moudré, –

i když – jsem absolutně – jsem ještě nepřiznal, že jsem – malý…

No – tedy zatím dobrá – dobrá –,“ mumlal král a přitom už téměř

spal… „O dalším – zítra – – a teď –, jsem dobytek, když jsem

ožralý –, vyprávěj mi pohádku – – o té – jakže se to jmenuje?

vibaginální – modrý – olověný měďák, aby se mi líp usínalo – ty

dobytku – promiň – hrabě z Dobyt-, když jsem ožralý, jsem

dobytek –“

„Vandrovali dráteníci, vod Trenčína po silnici,“ začal had zpívat

místo aby vyprávěl. –

„Kuš – vyprávěj – poroučím – král králů – o olověném

měďáku – co je to za nesmysl –, jak může být olověný, když je

měděný, ty hlavo skopová?“

„Co? Hehehe! To je, zdá se, velká záhada, panovníčku! Původně

se to ovšem jmenovalo olověná pamětní mince Indiána Razapise.

Hledal jsem ji sto, hledal ji tři sta, hledal tři tisíce let – a marně! Jak

18

známo, nic člověka nerozzuří víc, nežli dlouhé a marné hledání, ať

jde třeba jen o knoflík od košile, nic nevede snáze k šílenství než

bezmezný ohromný vztek. A tak se stalo, když jsem se jednou svíjel

v podobném šílenství a ječel bez přestání: Ach, ten proklatě

zatracený olověný měďák!!! – že v tu chvíli jsem – totiž že cosi ze

mě najednou vykřiklo: »Ten zatracený olověný měďák!« A hle!

znenadání se dostavila tajuplná úleva, ba hrůza, pocit, jako bych

zaslechl první hřmějící kroky čehosi velikého… Pak ovšem přišlo

procitnutí a smích, – ale i v tom smíchu zaznívalo cosi vznešeného

jako řinčení božských mečů… A později se mi ten olověný měďák

bezděky pletl na jazyk, chtě nechtě jsem ta slova vypouštěl ze rtů,

byl jsem jimi posedlý, had se stával olověným měďákem a ten

hadem. Velice jsem přemýšlel, co to znamená, – až jsem si

postupně začal říkat: Cíl a smysl tvého života spočívá v nalezení

olověného měďáku. Ale až příliš hluboko v tobě vězí pocit, že žiješ

kvůli čemusi Nejvznešenějšímu. A může nějaká pamětní mince,

i kdyby byla popsána těmi nejdůležitějšími pravdami, být tím

Nejvznešenějším? Ne! Nikdy! Věc vnímaná smysly, konkrétum

nikdy nemůže být něčím Vznešeným; a veškerá poučení, za něž

vděčíme četbě, jsou jenom cosi ubohého a zapáchajícího… Vida!

po tři tisíce let jsem hledal já, slepý – a po pravdě řečeno slepý

nejenom co se týče očí! – pravdu ve vnějším světě, v »empirické

skutečnosti«, ve vědě, – v materialismu, v monismu či panteismu, –

všechno stejně na hovno! – místo abych hledal ve svém

nejniternějším nitru, v zákrutech abstraktního myšlení

a v nejvnitřnější hloubi svatyně srdce. Ona vteřina, kdy mě uchvátil

mystický děs, se stala prvním rozbřeskem po nekonečné noci

bloudění… Ale – doopravdy? Je možné, že »olověný měďák«

znamená Veliký den? Je to contradictio in adjecto sive nesmysl; já

však hledám pravdu: může pravda spočívat v nesmyslu?… A má

odvaha opět poklesla… Ale přece – – přece – co jen jsem to chtěl

říct? Ták blbnu – ano – teď je čas promluvit o bivaginální sliznici –

ale jak? Myšlenky mám tak těžké – a přitom tak lehké! Všecky mé

myšlenky se třpytí jemně a půvabně jako nikdy předtím – nevinné

rozkoše se plazí jako překrásné hadí dívky v doprovodu sladce

19

vražedných oblaků vůní linoucích se z modrých podzemních

jeskyní, kde od prvního dne mého života spaly zaklety až dodnes…

Všechno ve mně se koupá v sladkém moři krásy a ovíjí se kolem

sebe a střídavě se noří do nekonečna v laskajícím objetí, vplývá do

sebe a rozplývá se – Krev zpívá, myšlenky tančí – v žáru strašlivém

víc než dost, s ohledem na nic, tedy bez hranic, vzniká slunečná

statečnost… Kruci prdel! rýmy samy se sebou si hrají, kol krku mne

objímají, drze na mne dotírají – pryč, pryč ode mne! Nechci vás,

nejdete mi z hlavy směšné jste jak krávy! A nejen rýmy, – i tóny mě

uchvacují ze všech stran, živoucí zvířata melodií, v silné zbroji těch

nejsložitějších harmonií mě obstupují a tisknou a drtí – kam utéct

před tou ohavnou záplavou krásy? Šum větru, ševelení trav, můj

vlastní sykot, rachot bojových vozů, bučení krav – všecko, zjišťuji

s úžasem, je dokonalá symfonie, která nezaostává za hudbou

Wagnerovou, Straussovou či Böhlerovou – a teď chápu, že ona

takzvaná »hudba« je jen hudba snadno srozumitelná. Vše, vše je

hudbou – a nejen veškeré zvuky, ale i všechny barvy a vůně, zvířata

a ideje… A hudba je všechno, svět, Bůh není nic než hudba – –

Náhlé ticho! Někam se přízračně ztratila ta vše-hudba… Jenom

lehounká kaskáda tónů vyvěrá z hlubin – nevýslovně sladká

a křehká a čarovná. Každý tón je miloučký malý přízrak – řada

růžových arielů, vynořujících se z růžových mlžných hloubek,

objímajících se, tančících kolem sebe, líbajících se, slastně

zmírajících. A kolem nich počíná vzkvétat rajská krajina –

pohádkové stromy, obrovité svítící květy, připomínající tváře –

v pozadí diamantové skály, jež obepínají a objímají zlatí hádkové

vodopádů – obrovité slunce, jež však neoslepuje, na Vše se

přátelsky usmívá a Všemu se vysmívá uprostřed růžových obláčků,

které na nebi dovádějí, laskají se a souloží – a já chápu, že jsou to

líbezné dušičky tónů, které na zemi právě odumřely a provozují teď

své hry na nebesích – navěky… Ó, celá ta nádhera, kterou

vidím – – – ano! Já ji opravdu vidím! Slepý had se stal vidoucím,

jak to panovníček prorokoval, když jsem pil moč ohnivého draka!

Tak ostře, tak skutečně vidím Vše, – není to pouhý přelud, spíš je to

fantasma, ale tak silné fantasma, že se stává smyslovým vjemem, –

20

předměty smyslového vnímání jsou jen nesmírně mocnou fantasií,

fantasie jen slabým, mlhavým vjemem, zárodkem předmětů

smyslového vnímání, – viditelný svět vznikl jen silou ducha. Slepý

had byl vidoucí vždy, odnepaměti, a potenciálně v sobě nesl vždy

celou skvostnou růži kosmu! A jenom z toho důvodu měl vyhaslý

zrak, protože jeho duch se heroický odvrátil od Všeho vnějšího

a vrtal se v temnotách světa myšlenek; avšak z těchto temnot

dneška jednou povstane nový vesmír, proti jehož záři bude světlo

Siria tak slabé jako paprsky měsíce proti paprskům slunce. Cože?

Svět vidění se už rozplývá? Prodli jen! Anebo – ne! proměň se opět

v svět slyšení, v hudbu, ve své božské jádro! Všechno se

rozplývá, – – ale je zároveň stále jasnější a jasnější – ten

nesnesitelný třpyt, jako v útrobách slunce, – ta uniformní, amorfní

záře, ta slastná, vražedná záře – svatá – přesvatá – nevýslovná –

věčná záře – záře boží –. Vše – –. A v té záři je jádro bytí –

odtajnění tajů bytí… Což však jsem už předtím neříkal, necítil,

nevěděl, že jádrem všeho – je hudba? – a pouze hudba? Co je tedy

pravda? Ech, to obojí je pravda, ačkoli je v tom i rozpor, protože

svět je olověný měďák!“

Až do té chvíle působil špiritus na hada tak, že mu dodával

moudrost jako předtím králi. Ostatně ten už dávno usnul a jeho

garda ho spěšně odnesla z hrozivé blízkosti leviathana o celých

5 km zpět, doprostřed šiků jeho vojska a do náruče manželky, která

ho netrpělivě očekávala – – –.

Slunce se však už téměř dotýkalo hladiny moře Zambezi a jeho

poslední podivně bleděčervené paprsky klouzaly po bronzovém

pancíři hada.

„Proč asi ten Klíma nepokračoval v psaní o tom, k čemu mě teď

žene má podnapilá duše –“ meditoval had. Ale v tom mu morkem

projela rychlostí blesku nová myšlenka: „Ta hudba Všeho bytí,

kterou jsem slyšel, a ta záře Všeho bytí, jež vyvstala v mé duši…

bylo to opravdu prajádro bytí? Ha! Co mi zvěstuje třpytivá hvězda

v mém nejvnitřnějším nitru? Jakápak hudba Všeho bytí, jakápak

záře Všeho bytí…! Všechno moje pití! To je to jediné řešení! A to

poznávám teprve teď! Tři tisíce let jsem se nadarmo plazil po

21

tomhle tupě frivolním světě. Teprve teď poznávám svůj cíl! Ano! –

a chci tomu panovníčkovi pomoci – ať si dobude svůj svět – a krev

ať si proudí jako voda! A když nakonec pozná, čeho dosáhl – co tak

groteskně hrůzného vytvořil – co musí a co také bude následovat,

pak se zasměju – zasměju se – já sám! Protože já jsem byl jediný

chytrý – teď si nakřečkuju tolik alkoholu, aby mi vystačil ke

každodenní vožralosti až do konce války!!“

A povzbuzen rumem se had silně pohnul směrem k ležení

mravenců. Dobře, že se král se svým předvojem už předtím stáhl.

Přímo před přední linií vojska se náhle jako blesk objevila hadí

hlava… Naštěstí rumem rozkurážený had vzápětí zamířil jiným

směrem: zabočil k Zambezi. Za pět vteřin už byl 50 km vzdálen od

mravenců – tam se pak začal rozkošnicky vykrucovat, přičemž

přišlo ledaco z cizího majetku nazmar. Přitom si prozpěvoval:

„Když se trochu podnapili, z kvelbíku je vyhodili.“ – Zpěv byl stále

tišší a tišší, falešnější a falešnější, až – na takového génia jako byl

had – žalostně vyhasl. Opilá duše slepého hada vklouzla do říše snů,

smrti, věčnosti…

Slunce s šepotem a sykotem zapadlo do moře Zambezi. Zvony

na věžích vzdáleného mravenčího města vznešeně vyzváněly k nebi.

Muezzinové se z oněch věží modlili k Poseidonovi moře Zambezi,

aby uhaslé slunce na své veliké peci usušil a aby je nezapomněl

zítra ráno nad termitími horami opět rozsvítit… A věřící se vrhali

břichem do bláta a vzývali svého Pána – mravence velikého jako

slon, – který spočíval svýma šesti nohama na hvězdách Jižního

kříže, věčně nečinný u vědomí své mravenčí povznesenosti nade

všecko, a – pomýšlel jenom na jedno: jak společnosti mravenců

sloužit a jak ji podporovat, protože on existuje jí a ona jím. (Co je tu

psáno, nechť je ožralému hadu – Klímovi odpuštěno.) Volali

k němu své modlitby – a děkovali mu, že v uplynulém dni

nerozšlápl jejich město žádný nosorožec a nedošlo k žádné podobné

elementární události, že je nenavštívil mravenečník, toto

nejstrašnější strašidlo, sám Iblís6 a věčný protivník. Slibovali mu, že

chtějí navěky zůstat jeho služebníky a že budou milovat jeho obrazy

jako sebe samé – jako odměnu za to pak od něho žádali, aby jim

22

pomohl zničit všechna vojska nepřátel, vyvrátit jejich města

a porobit si všechny národy, zotročit jejich mladé pokolení a uloupit

jejich vajíčka a krávy.

Nad mrtvým sluncem se vytvořily obrovité, nádherné červánky

podobné klenbě hrobu. Každým okamžikem byly žhavější

a krvavější a úděsnější a pekelnější – nikdo z mravenců

nepamatoval podobný požár nebes, jaký teď i zemi proměňoval

v rudou nestvůru – jako by se všecka krev, která kolovala ve všech

tělech, najednou rozlila po jejím povrchu. Ale žádný div! Nebesa

tak uvážlivě prorokovala největší krveprolití a otřesy světa, jaké se

v dějinách doposud nikdy neudály; jejich sémě dnes vzklíčilo

v králově hlavě… Avšak i z hovna se jednou přestane kouřit –,

a lživý oheň tam nahoře byl stále slabší, matnější, ubožejší,

šedavější, až tam, kde plameny zaútočily na nebesa, nezbylo nic než

mizerný popel. Tíživá, dusivá temnota se spustila na zem jako

skalní masív spolu se svou sestrou – zahnívající, mrtvolně

páchnoucí tišinou. Pleskání nesmírně vzdálených vln Zambezi

doléhalo až k houfům mravenců a s ním i chladné výpary jejích

bahnisek, Z bezprostřední blízkosti zazněl hromový lví řev, jenž

způsobil, že údy všech živoucích tvorů ztuhly v neživý kámen;

avšak mravenčí sluchové ústrojí nebylo dost prostorné, aby ten

nestvůrný řev dokázalo vstřebat; proklouzl kolem něj a jen tupý,

tajuplný pocit náhlé úzkosti, který zasáhl útroby mravenčí duše,

zůstal jako vjem velké události. Zvolna, bojácně a opatrně se na

nebi objevovaly a každým okamžikem opět zanikaly komické

hvězdičky, – jako myšlenky v hlavě při lenošení, snění, umírání, –

malé velké a velké malé hvězdičky – myšlenky v duté lebce božího

dobytčete, bludičky v močálu Všehomíra, nesčetná šílená očička,

vykukující z blázince světa – Myslíš si snad, čtenářko

z nejmilejších, že jsem černý pesimista, který jenom plivá na svět?

Ale kde! Blázinec je hodnota sama o sobě a dobytče jediný filosof;

boží dobytče je pleonasmus, jen bažina krásně voní, jak už bylo

naznačeno. Chtěla bys ještě slyšet zdůvodnění? Zatím si, ty krávo,

místo toho vyliž prdel, – amen! Konec 1. kapitoly.

23

Druhá kapitola

Nad termitími Himalájemi se na sinavě zářícím nebi objevily

červenavě bledé mráčky jako dobří něžní, malí duchové, jako

andílkové světla. Při strašidelném pohledu na ně se šedá, žalostně

průhledná noční strašidla vysoko v nadhlavníku dala na spěšný útěk

západním směrem v naději, že si na stinných luzích okcidentálního

horizontu prodlouží život. Marně! Nemilosrdní andílkové světla za

nimi vystřelovali nové a nové světelné vlny, takže milé noční

chudáky přivítala u cíle místo spásné temnoty vražedná záře.

S bolestně staženými tvářemi se v ní rozplynuli jako cukr ve vodě,

anebo se vrhli – jako člověk, který z nejvyššího patra hořícího domu

skočí dolů na ulici – zoufale do moře Zambezi, kde žalostně

dozněli, klesli pod hladinu a utonuli…

Tou dobou se probudil mravenčí král ve svém stanu uprostřed

vojska – opojený spánkem z opojení spáče. V jeho rozednívajícím

se vědomí dlouho a s velikým úspěchem bojovaly mátohy snu proti

duchům bdění. Jakmile se v něm pohnula jasnější vzpomínka na

minulé dny, popadly ji strašidelné pařáty jako pavoučí nohy

mouchu, a opředly ji šedým vláknem, takže se v něm udusila –

a monotónní, věčná melodie snu se dále linula nad její mrtvolou. –

Ale nakonec vždy vítězí světlo, jak praví otřepaná lež, takže se ve

vědomí J. V. nakonec vynořil jakýsi vjem skutečnosti – byl to pocit

bolesti ve všech údech.

Král si přejel rukou po zádech. Bolest se zdvojnásobila, oči se

mu otevřely a uviděly, že je po celém těle červeně, modře, zeleně

a bíle tygrovaný a skvrnitý jako panter. Monarcha se ohromeně

posadil na posteli – – –

„Zřejmě,“ zablábolil potichu, „mě ta má svině zase důkladně

spráskala… Ale – – já, já o tom vůbec nic nevím!… Je to možné?

Sakra! Nějaká drobná vzpomínka by se mi přeci jen měla

vybavit – musel to být tak vydatný výprask, že by probudil k životu

i mrtvolu!… Vždyť – – vždyť – – Ale nic! Bůh je mi svědkem –:

ani vzpomínka na vzpomínku! – Zvláštní! – Podivuhodné! Nic

o tom nevím –: a co když to znamená, že – se nic nestalo? A jestli

se něco stalo, že se to zřejmě stalo někomu jinému než mně? Neboť

to nepochybně bylo nějaké jiné Já, jež strpělo ty rány… Veliké nové

25

poznatky se vynořují v mém nitru… Nespočívá Já v paměti?

a paměť v jisté intimní shodě duševních stavů? tudíž Já v této

shodě – jako pojítko těchto stavů, jako samozřejmá emanace

homogenity? není tedy tato homogenita prvotní a Já jenom

druhotné? To znamená: není Já, například mé Já vždy s psychickou

nutností tam, kde se vyskytují určité homogenní stavy – speciálně

takové mentální stavy, které mají »moji« specifickou jedinečnost –

mé zabarvení? a ne naopak? Ale mravenectvo si dodneška myslelo,

že je to obráceně: že mé myšlenky vykazují homogenitu právě

proto, že jsou »Já«. Podle mé teorie však by ono Já bylo čímsi

absolutně pohyblivým, co každým okamžikem přeskakuje od

jednoho konce psychického oceánu ke druhému, – vždy od jedné

myšlenky v něm k jiné, která je s onou předcházející v jisté

nejhlubší ideové spojitosti. Možná je má okamžitá myšlenka

myšlenkou obyvatele Země, ale ona následující už asi vykvétá

z mozku obyvatele planety Arctura…

Ale to je těžkopádná plytkost, spočívající na materialistickém

názoru! Skrze mou ultraideální hypotézu se mění obraz světa

neuvěřitelně radikálně – v něco nanejvýš báječného, féerického,

netušeného… Prostor mizí – zůstává jen psychická blízkost, která

však spočívá jen a jen na soupodstatnosti smyslů, na nejhlubší

logické spřízněnosti. – Jediné, co existuje, jsou duševní stavy, svět

není nic než psyché; ona psychická věc, která je k jiné věci

v nejpříbuznějším vztahu, je jí de facto nejblíž, bezprostředně se jí

dotýká, i kdyby ji naše těžkopádné vnější poznání vidělo kdesi na

druhém konci universa… Část psychického světa, zvaná »vnější

svět« či »příroda«, je jenom nesprávný výklad všeobjímajícího

psychického světa. – A cožpak nevrhá tato moje teorie mocné,

rozhodující světlo na problém dalšího trvání duše, i. e. Já po smrti?

… Jestliže mé Já spočívá jen v tajuplně homogenních duševních

stavech, – není jasné, že když se po mé smrti duševní stavy, jež jsou

s mými nynějšími homogenní, z psychického všeobjímajícího moře

někdy a někde vynoří, – že budou Já – že to budu Já? A když

domyšlení některé mé myšlenky, objasnění některého mého tušení

atd. zazáří v psychovesmíru – že to budu já, kdo onu myšlenku

26

myslel, kdo toho objasnění dosáhl? – jenom to musí být to moje

nejspecifičtější, – co patří do pojmu intimní myšlenkové

homogenity… Málo mravenců to dokáže pochopit, já sám to chápu

málo – cožpak je možné pochopit blesky? a přesto se ví, že to byly

blesky, že se nebe otevřelo… Ale – musí k takovým výkladům,

doplňkům atd. dojít?… Každý dobře pociťuje, že by svět byl

svinčík, jakému není rovno, kdyby vyšlo najevo »všechno«, co

vzklíčilo v mozku tvorů…, nic, naprosto nic by nenacházelo své

pokračování, kdyby všechny květy zůstaly bez plodů, – ale kdyby

se jen jeden jediný takový plod projevil jako věčný, bylo by tím

dokázáno trvání duše, jak už z řečeného vyplývá! Každý dobře ví,

že by svět byl nesmyslný, kdyby všechny příčiny neměly žádné

následky, že věčnost Já je postulátem kauzality. Pravda, zbývá ještě

otázka: proč by neměl svět být nesmyslným, svinčíkem, jakému

není rovno? není nesmyslnost a svinčík postulátem – božství? Ale

už dost! Doufejme, že mě čtenář pro tyhle úvahy nebude pokládat

za filosofa a správně usoudí, že tu jde spíš o kotrmelec ztřeštěného

psohlavce, který zneužívá mého Veličenstva jako hlasatele svých

hloupých a mrzáckých idejí. Nestydatě nazval ten svůj ostudný

brak, »Putování slepého hada za pravdou,« – jako by ten »pes«

věděl něco o pravdě –, a teď využívá každé příležitosti, aby tu

uplatnil drobty svého světového názoru, aby ten nemožný úkol

aspoň zdánlivě a podvodně vyřešil. Dobře cítí, že jeho ideje nestojí

za nic, proto je šarlatánsky vkládá do huby svým postavám, aby

mohl říct: To netvrdím já, nýbrž tyto omezené postavy, – ve

vážném filosofickém díle bych Vše samozřejmě postavil úplně

jinak, avšak zde, jako beletrista, musím zůstat věrný charakterům

svých hrdinů; mé ideje jsou tu vlastně jenom barvami, kterými

vykreslují své lidi. Tahle beletrie je přece jen šikovný vynález pro

intelektuální darebáky, haha! – Protože však se podobné kotrmelce

budou často opakovat a tobě, ubohý čtenáři, naprosto znemožní

udělat si o mém charakteru náležitou představu, rád bych ti poskytl

sám o sobě malý portrét: Jsem úplně obyčejný tyran, tj. naprosto

obyčejná lidská štěnice. V důsledku svého sociálního postavení

jsem ovšem zatížen různými proprietami, jež mně – jako ostatně

27

aristokratům všeho druhu – při povrchním pohledu dodávají vzhled

čehosi výjimečného. I když jsem v podstatě slaboch a zbabělec,

jsem schopen tu a tam vyvinout významnou energii i odvahu: Ten

koho někoho všechno pokorně poslouchá, má volens nolens

sebevědomí, jistotu vystupování, jaké jsou otrokům navždy

nedosažitelné; ke komu se upírají oči celého světa, je nutně

vychovává k odvážlivosti: 99 % statečnosti vychází z ješitnosti.

Ačkoli jsem celkem vzato velice omezený, nejsem dalek ani

veliké chytrosti: Komu dal Pámbu ouřad, tomu dal rozum –

a hlupáci jsou vždy chytří. Jinak je můj charakter hromadou těch

nejpodivnějších zvráceností, zvrhlostí, monstrózity a burleskních

směšností, jaké jen člověku mohou být vlastní, ale největší ze všech

zvráceností a směšností: filosofická a umělecká genialita mi vlastní

není. Jinak je mi 52 let, jsem ještě v plné síle, denně můžu během

noci dvakrát souložit; postavou jsem malý, nepříliš tlustý; tvář mám

krásnou, protože jsem král; o jednom obchodníkovi, který se mi

nápadně podobá, se všeobecně říká, že má hlavu jako polský

bagoun. Nemám skoro žádné čelo, stejně tak nejsou vidět oči, zato

dolní část obličeje mám vyvinutou abnormálně; obrovské čelisti

a líce mi dodávají vzhled, který vyvolává úctu. – Tak a teď zas budu

chvíli mluvit rozumně!

Tak tedy: zdá se být jisté, že jsem dostal nářez, když jsem byl

opilý do němoty. – Ale jak je možné, že jsem se po dlouhé době

včera tak svinsky opil přes zákaz své ženy, ačkoli jsem věděl, že mě

doma čeká tvrdý trest?“

Přemýšlel o tom – a najednou se rychlostí blesku dostavila

vzpomínka na všechny ty podivuhodné události včerejšího dne: na

hada, na olověný měďák a tak dál, na jeho plány o dobytí světa i na

dva králíky, na urážky manželky, kterých se dopustil, když

promlouval ke své gardě – –. Nemíníme tu líčit, jaké pocity tyto

vzpomínky doprovázely. – Ještě si vzpomínal jako ve snu na první

hadovy věty, které se týkaly olověného měďáku, – a pak zela v jeho

paměti jenom černá, bezútěšná díra.

Rozhlédl se kolem sebe. Veškerý nábytek ve stanu byl

převrácený a rozházený, – a mezi tím vším zouvák, bambusová hůl

28

a jeho žezlo. Podlahu pokrývaly kaluže žlutavé tekutiny, která

potřísnila i nábytek, ložní prádlo a stěny stanu; byl tu strašlivý puch.

V druhé posteli chrápala královna. Ve skulině stanu se objevila

starostlivá, přičinlivá tvář prvního komorníka. – Král na něho kývl,

aby vešel dovnitř.

„Pověz mi všechno,“ zašeptal, aby neprobudil královnu, „co se

tu včera odehrálo! Nic se neostýchej, mluv popravdě, jak to bylo,

sice tě dám lámat kolem! Ale upozorňuji tě, že jestliže povíš něco,

co se mého ucha dotkne nemile a co ublíží mé hrdosti, dám tě udusit

v hnoji! A mluv piánko, pse, pianissimo!“

„Když se slunce dotklo moře,“ spustil dvořan, „Vaše

Veličenstvo se ráčilo vrátit, lépe řečeno – ráčilo být přineseno.

V důsledku obcování s Duchem svatým nacházelo se V. V. ve stavu

natolik extatickém, že se dokonale vzdálilo světu, – zřejmě Váš

duch přebýval v nebi, neboť vaše nejvznešenější tělo bylo naprosto

nehybné. Vojáci je pak spolu se mnou odstrojili, uložili na lůžko

a vzdálili se. V tu chvíli dovnitř vtrhlo Její Veličenstvo, dále Jeho

Výsost korunní princ, Jeho Výsost arcivévoda Ješita a Jeho

Eminence kardinál Mizeranděl – a všichni rovnou k lůžku V. V. Já

jsem bránil Vaše Veličenstvo jako lev, ale oni mě prostě

a jednoduše vyhodili. A pak – –, a pak –,“ komorník vytáhl z kapsy

kapesník –, „pak hodili pomazané tělo V. V. na zem – – a V. V. pak

ráčilo co nejmilostivěji obdržet – obdržet nejvznešenější výprask.

Její Veličenstvo ráčilo bít zouvákem, jeho Výsost arcivévoda

bambusovou holí, Jeho Výsost následník trůnu žezlem a Jeho

Eminence stála v koutě a bez přerušení jim žehnala pravicí. Sluchu

V. V. se jistě nepříjemně nedotkne, jestliže věrně zopakuji jejich

slova – cožpak může urazit měsíc, když na něj štěká pes? »Tu máš,

ty chlípný ohavo!« křičelo Její Veličenstvo, »ty stará vyšoustaná

kurvo! A tady, tady máš špiritus sanktus, ty zlořečený, zlotřilče,

břichatá flaško rumu! Tu máš… a tu máš, tu máš za svého slepého

hada, ty bláznivý králi chátry! Takhle se chová korunovaná hlava?

Sledovala jsem tě, jak stupeň po stupínku upadáš – a mlčela jsem.

Strpěla jsem, když jsi se stýkal s tou sebrankou komediantů,

filosofů a básníků, – ale teď je mé trpělivosti konec! Vždyť všichni

29

ti blázni byli v podstatě jenom dvorní blázni, – v podstatě jen

počestní, docela obyčejní měšťáci v rouchu geniálních bláznů; ale

tenhle had, a já to cítím zřetelně, ten myslí vážně, co říká, – dělá, co

si myslí, myslí si, co říká – je to protimravenčí, nemorální šelma

a sám ďábel – –« »Tu máš… Tu máš!« chrochtala Jeho Výsost

strýc, »abys věděl, abys věděl, já nejsem hovno, já nejsem hovno, ty

jsi bastard, bastard z židovky! Můj bratr byl sviňák, ty jsi sviňák,

tvoje svinská domácnost, už nemám žádný kredit a žádný respekt,

kdejaký kluk se mi posmívá. Tu máš… Tu máš! Už žádné štvanice

a střílení holubů, už žádné kurvy… Já nešťastný stařec…«

»Juchej, juchej!« vyskočila Jeho Výsost následník trůnu oběma

nohama do výšky a smála se jako hrdlička a řehtala jako mladý

hřebec. »Zmlátím tě teď, jako jsi mě ty tak často mlátil – ty nedobrý

otče, ty… Jsi pes a já král, zmlátím tě, abys konečně zdechnul a aby

mi patřil ten krásný, zářivý trůn, nejenom krásné loutky a vojáci!«

A pak začal štěkat, mňoukat, mečet a tloukl se přitom dlaní do

zadnice. – Stoická lhostejnost, s níž V. V. snášelo ten výprask bez

jakékoli známky bolesti, byla hodna obdivu, ačkoli ta byla tak silná,

že se V. V. zmítalo ze strany na stranu a vymršťovalo se do výše

jako kapr na souši, – že strašlivě řvalo, a to hlasem lva, jenž byl tak

imposantní, že mě to naprosto ohromilo. Nakonec… nakonec – víte,

co udělalo V. V. nakonec? Ráčilo svým trýznitelům nastříkat své

nejvznešenější chcanky rovnou do ksichtů. A tu jsem musel

moudrost V. V. nanejvýš obdivovat. Bylo pro ni přece snadné ony

pomatence, kteří zapomněli na své povinnosti, jediným prstem

zardousit, – ale Vaše Veličenstvo jim nechtělo prokázat tu

nezaslouženou čest a použilo proti nim zbraň, jíž byli hodni, onu, jíž

vládnou tchoři, smraďoši a jiná moudrá stvoření. Účinek byl

kolosální. Královna klesla v mdlobách a ostatní jí přispěchali na

pomoc a vynesli ji ze stanu. Využil jsem té příležitosti a uložil jsem

tělo V. V. do postele. Ještě pár chvil jste ráčil křičet způsobem, jenž

vzbuzoval úctu, potom jste se utišil a upadl opět do onoho stavu,

světu vzdáleného stavu, v němž jste se nacházel už předtím. Já však

jsem celou noc proléval slzy nadšení a děkoval Bohu, že mě učinil

otrokem panovníka, který i při tak choulostivé aféře velikostí svých

30

fuseklí oslní víc než jiní králové při těch nejslavnostnějších

obřadech!…“

„Těší mě, že se na to celé díváš tak rozumně! Protože však ne

všichni lidé jsou tak moudří, zakazuji ti, abys ses o té věci zmiňoval

třeba jenom jediným slůvkem. Jestliže cokoli o té včerejší události

pronikne na veřejnost, ať už to řekneš ty, nebo někdo jiný, budeš tak

dlouho požírat vlastní lejno a lejno vlastního lejna atd., až z toho

zcepeníš! – Táhni, pse!“

Bleskurychle a tiše jako kočka úlisný mužíček zmizel.

Vycházející slunce vrhlo svůj krvavý pohled do vnitřku stanu…

Král se pohroužil do sebe. Ve světle jeho včerejší známosti

s obrovským slepým hadem nabyla potupná historie s výpraskem

zcela jiné podoby, než jak se obvykle jevila jeho rozpolcené duši…

Střídavě byl rudý a bledý, kapky potu mu stékaly do očí, dech měl

stále víc horký. – – Poprvé po mnoha letech pocítil stud a vzepětí

pýchy, prožíval pocit důstojnosti, kterou sice neměl, ale měl by mít,

a slavil zahloubání do sebe sama…

A pak se jeho horký dech zastavil a oči se zablýskly křečovitou

divokostí… Vzpomněl si na slova, kterými včera promluvil ke své

duši: »Mám se s takovým spojencem bát toho malého mrzáckého

zmetka? Stačí jediný můj rozkaz – a –!« Dnes však se mu jevila tato

myšlenka v jiné strašlivější podobě než včera v lehkovážném

opojení. Teď šlo o rozhodnutí, o čin, jaký nepřipouští žádné žerty –

včera to byla jenom jakási jeu ďesprit.7 Hrůza, neslýchanost

a osudovost této akce se v jeho duchu přela s její nekonečnou

lákavostí, pýcha, hněv, ctižádost, odvaha, – a vše, co v něm bylo

vznešené, se přelo se strachem…

Vášnivě, zato však nedlouho. Takový Hamlet by se po dlouhá

léta nedokázal pro nic rozhodnout; král však nebyl na Hamleta dost

inteligentní, byl naopak dost omezený a umíněný, takže měl ctnost

rozhodnosti –:

„Všichni čtyři musí ještě dnes zdechnout!“ zašeptal náhle,

uchváceně se na lůžku vztyčil – a opět padl nazpátek…

A pak snil – v nenadálém ulehčení a povznesen k nebesům –

o kráse života bez manželky, bez toho zmetka, svého bláznivého

31

paranoidního syna, bez napůl idiotského strýce Ješity – bez celé

kamarily. »Když se chci stát vládcem světa, musím především začít

zde! Neměl by had poprvé přikročit ke svému strašlivému dílu –

právě zde? Ano, je to naprosto logické! Právě tady musí započít má

cesta věčné slávy – cítím to naprosto zřetelně: když překonám ten

malý, žlutý, pokřivený životní úděl, překonám hravě celý svět! Jak

bylo řečeno: Kdo překoná sám sebe, získá vítězství všech

vítězství. – Musí to tak být! a – tak se také stane! Pakt s velikým

hadem je uzavřen – –.«

Tu zbledl. „Jestli ta falešná nestvůra, teď už sytá, se pozvedla

z prachu, pak… můj Bože! Nejspíš se necítí svými sliby příliš

vázán, je nanejvýš nemorální jako všichni jeho rodu, jako »Had

světa«. Možná se dokonce stydí za spojenectví se mnou, protože

jsem tak malý, – moc respektu ke mně jeho chování najevo

nedávalo. Hned se o tom musím ujistit – beztak nemohu dál

prodlévat, další výprask je takřka neodvratný – –.“

Celý se třásl, když lezl z postele – ani se neumyl a neoblékl si

čisté prádlo a co možná potichu na sebe navlékl svrchní oblečení.

V tu chvíli se za jeho zády ozval ostrý zvuk – lůžko

zaskřípalo, – král klesl na zem… Ale – zbytečná obava! Královna

se jenom převrátila z boku na bok a božsky chrápala dál.

Aby zakryl svůj napuchlý, zboulovaný, pošpiněný obličej, vzal

si monarcha ještě dlouhý závoj, který mu zakrýval celé tělo a který

nosíval jinak jen při těch nejposvátnějších ceremoniích: zlatavě se

třpytící jako slunce, posetý stříbrnými hvězdami. Tak se objevil

uprostřed svých vojáků. S nadšenými výkřiky se všichni vrhali na

břicho před závojem, na němž se pojila hřímavá nádhera dne

s tichou záhadností noci – kromě toho závoj sloužil, podobně jako

vavřínový věnec na plešaté hlavě Gaia Julia Caesara, velmi vhodně

účelu navýsost praktickému.

Svěží vzduch naplněný světlem spolu s pohledy nespočetných

věrných hrdinů, kteří mu holdovali, navrátil panovníkovi veškerou

jeho nejjasnější odvahu. „Vůz s nejlepším spřežením!“ zařval.

„Pojedeme co nejrychleji na místo, kde jsem včera zachránil před

32

smrtí božského hada. Doprovodí mě stovka pretoriánů. A vezměte

s sebou největší buccinu8. Rychle, rychle, vy líní psi!“

Velicí – bez šavlí na zadečku – 5 cm dlouzí zelení koníci byli

zapřažení do vozu, pretoriáni nasedli na malé luční kobylky

a kavalkáda vyrazila prudkým tempem na západ. – Koníci měli

podvázaná křídla a částečně i nohy, takže jeden mravenčí kilometr

(rovnající se jednomu lidskému metru) nemohli překonat dřív než

za minutu.

Na tomto místě upozorňujeme, že nadále budeme vypisovat

mravenčí vzdálenosti ve zkratkách: M-km, M-cm atd. Zkratky L-

km, L-m znamenají lidský kilometr a lidský metr.

Dorazili na místo, odkud včera uviděli hada. Nebyl tam. Krále

se to bolestně dotklo, ačkoli měl správné tušení, že tu není žádný

důvod, proč by se dnes měl hledaný had nacházet přesně tam, kde

byl předešlého dne. »Opustil Orbis terrarum!« zasténala jeho duše,

»vydal se buď na západ do Poseidonovy říše, anebo odletěl na

východ na věčné hory, kde Zeus s dalšími nebeskými bohy přebývá

a popíjí, anebo zmizel v zemi děrami, jež vyvrtali strašní, strašlivě

velicí pekelní psi, zvaní myši, a zachránil se do říše Hádovy

a Persefoniny – a mne, dobrého a důvěřivého osla, zradil!« –

Nejenom mravenci věří, že všechny nadmravenčí bytosti přicházejí

na Zemi z jiných světů: Kristus přišel ze šourku Ducha svatého,

Šákjamuni9 – teď honem nevím odkud, Herakles byl bastardem Dia,

Achilleus týmž z lůna bohyně moře Thetidy a jako příklady bych

mohl uvést ještě mnohé další, jen kdybych o nich věděl.

„Kam odešel had po disputaci se mnou?“ zeptal se své eskorty.

„Objevil se náhle jako blesk, před a nad naším ležením –

a během okamžiku mohl být s naší grande armée konec… Ale

stejně náhle opět zmizel, pravděpodobně směrem k moři.“

„Dál! Dál na západ!“ zařval monarcha zcela bez sebe. „I kdyby

si dlel třeba až v komnatách Amfitritových, má mocná paže ho

odtamtud vytáhne a jeho nezměrnou sílu, kterou promrhává

v marných snových nivách, přinutím sloužit našemu národu, jenž

ztělesňuje nejušlechtilejší tendence a nejvyšší cíle všeho

mravenectva!“

33

„Nade všecka slunce náš král je!“ zahulákal zástup trabantů

v mrazivém nadšení. „Jak jen je to veliký muž! S tou nekonečnou

živoucí horou včera mluvil neohroženě a drsně a pln vznešenosti,

a přijal ho do svých služeb – a dnes ho opět usilovně hledá, hada,

jehož zjevu se všichni obáváme víc než mravenečníka.“

A jeli dál a dál. Drsně poháněl král vlastnoručně bičem unavené

oře… Výš a výš vystupoval věčný nebeský oheň a sžíhal trávu

i mozek… Krajina byla stále cizejší a nebezpečnější. Tu a tam se

začali objevovat žlutí mravenci, třikrát delší než černí; sotva však

uviděli kavalkádu, prchali stranou do křovin. A tak to šlo dál – už

byli 12 M-km od místa, kde včera ležel had. Najednou se před nimi

vynořily hraniční kameny… Přední hlídky se nerozhodně

zastavily. – „Dál, dál!“ hřímalo J. V. „Žádné hraniční kameny mě

teď nezajímají! Všecko, všecko, od nebes a k moři, je moje, moje,

je to mé vlastnictví – a to od včerejška!“

Ale běda! Mravenci nebyli ještě natolik civilizovaní, aby

dovolovali cizím národům – i kdyby to byli samotní jejich

králové! – vstup do své země! Neexistoval pro ně žádný volný

obchod, výměna řemeslných výrobků a umění! Překročit hranice

a stát se synem smrti – to bylo totéž, – pokud se ovšem nevzalo

včas do zaječích. Ale král teď, král!… Co když zešílel? – kladli si

všichni jeho vojáci otázku… Celí roztřesení ho však poslechli.

Teď už se žlutí mravenci začali vyskytovat pravidelně. Při

pohledu na královský závoj zůstávali drze stát a jen vraštili čela;

protože však to byli jenom jednotlivci, neodvažovali se cokoli

podniknout.

A pochodovalo se dál. Žlutí obři se teď objevovali i po

skupinkách. Hanlivé výkřiky, výhružné postoje, náběhy k útoku.

Veliký král se neohroženě hnal kupředu, ale ze zadního voje už

někteří dezertovali. Zdáli sem doléhaly signály polnic, vyzvánění na

poplach a do vzduchu vyletěly rakety. Oči všech černých mravenců

se upíraly s obavami stále většími na ohromné, asi 1 000 M-m

vysoké město světa vzdálené asi 8 M-km jižním směrem – zda se

z jeho bran už nevalí obrovské vojsko. Nakonec vůdce pretoriánů

předstoupil před královský vůz.

34

„Sire, takhle to dál nejde! Jestli se ihned neobrátíme, jsme

všichni ztraceni. Nepřítel nám odřízne cestu nazpátek. Pokud jde

o mne, rád pro svého krále položím život – ale moji lidé nechtějí jet

dál. Každou chvíli může vypuknout neklid a vzpoura. Život V. V.

bude ohrožen nejenom nepřáteli, – ale i poddanými služebníky

V. V. A právě obava z toho všeho je jediné, co mě přimělo, abych

promluvil tak opovážlivě. Vraťte se, Sire, a nechtějte nemožné.

Uvažte, že i Alexandr Veliký ustoupil své armádě, když se v Indii

zdráhala pochodovat dál!“

Králova zběsilost už mezitím ochladla a na její místo nastoupil

strach. Musel nahlédnout, že náčelník pretoriánů – jenž, řečeno

mimochodem, měl větší moc než samotný král – má pravdu. A bylo

mu jasné i to, že pokud had odešel až k moři, nemůže k němu

dorazit dřív, než nastane noc. Ale co měl dělat? Měl teď všechno

vzdát? To bylo nemožné… Vrátit se ke své armádě a vyčkávat,

jestli se had vrátí sám? Pak by ovšem musel se vší

pravděpodobností podstoupit druhý výprask – ale toho se bál víc

než smrti. Anebo přivolat hada signálem bucciny? Dobrá, ale kdo

mu zaručí, že se to slepé monstrum najednou nepřiřítí – rychlostí

desetkrát větší než dělová koule – a že ho i s jeho doprovodem

nerozdrtí?

V tísni se obrátil o radu k Duchu sv. A udělal dobře! Srdnatě

obhlédl terén a hned našel správné řešení.

Vpravo směrem k severu čnělo ve vzdálenosti asi 5 M-km

několik vrchů vysokých 200–300 M-m. Přímo z místa, kde se teď

král nacházel, k nim vedla od silnice polní cesta. Kopce v dáli už

tvořily, jak král dobře věděl, poněkud předsunutou hranici jeho říše.

„Nuže dobrá!“ zvolal. „Chci se řídit vaším přáním – jen proto,

abych vám ukázal, že mi bezpečnost mých poddaných leží na srdci

víc než cokoli jiného. Ale nebudeme ustupovat cestou, po níž jsme

postupovali kupředu, ale tudy, napravo k Pekelným horám, které

tvoří mohutný val mého království. Máme k nim blíž nežli

k hraničním kamenům na silnici, a když odbočíme právě tady,

zmenší se i pravděpodobnost, že budeme odříznuti. Kromě toho je

krajina vpravo pustá a takřka neobydlená.“

35

„Je to od tebe, Sire, podivuhodně moudré!“ řekl náčelník

pretoriánů Sejanus… A okamžitě odbočili vpravo.

Král však při svém rozhodnutí sledoval ještě další cíl nežli

samotný ústup: zabil tak vlastně dvě mouchy jednou ranou –

a možná dokonce tři… Měl totiž v úmyslu vystoupit na jeden

z kopců v naději, že z jeho vrcholu uvidí slepého hada – a že pak, až

ho povolá signálem bucciny a had se náhle objeví, bude na vrcholu

kopce bezpečný před případným rozdrcením.

Zpočátku byla polní cesta jakžtakž sjízdná. Pak přibyla záplava

kamenů, až se celá cesta ztratila ve skalnatém moři. Vůz nemohl jet

dál a král byl nucen nasednout na malého koně. Tím rychleji však

mohl postupovat. Krajina byla bez vegetace. Nebylo tu vidět skoro

žádné žluté obry. Balvany kolem byly stále mohutnější – vysoké od

1 do 3 M-m, a půda jimi byla hustě poseta.

Konečně stanuli před jednou z vyvýšenin vysokou asi 250 M-m.

Octli se na kamenité plošině, která měřila asi 1 L-dm2. Na západě se

nad ní tyčil velmi strmý, asi 30 M-m vysoký svah. Za ním, ve

vzdálenosti asi 1 a ½ M-km se zvedaly vrcholky vysokého hustého

lesa trávy…

Král se na chvíli zastavil a pozoroval okolí…

„Místo je tu k tomu účelu docela vhodné,“ zahučel si pro sebe

a v očích se mu mohutně zablýskalo. A pak nasadil svému koni

ostruhy.

Když dojel na vrcholek, otevřelo se před panovníkem velkolepé

panorama rozzářené v mladém slunci, jemuž se nic na světě

nevyrovnalo. Ale co je mu do takové krásy! Jeho zrak toužil jen po

hadovi – a tato jeho touha se měla brzy naplnit!

Asi o 100 M-km dál západním směrem uviděl výšinu asi stejně

vysokou, jako byla ta, na níž stanul, – ale velmi, velmi protáhlou –

s hladkým hřbetem – třpytícím se jako smaragd. A tato výšina se

zvolna pohybovala kupředu a půvabně se přitom vlnila…

„Ještě zemi neopustil – to znamená, že mi chce opravdu

sloužit!“ všechno v něm zajásalo. „Musím se o tom rychle

přesvědčit,“ a zařval do údolí:

36

„Všechny oddíly za kopec, aby byly chráněné před případným

úderem hada! A zatrubte silně na buccinu!“

Hrůzyplně zazněl strašidelný hudební nástroj, který kdysi

obracel na útěk nepřátele quiritů. Zelený pahorek v dáli se smrštil.

Nové zatroubení. A vzdálená hmota se dala do rychlého pohybu.

Valem se zvětšovala – potom se zastavila a zdaleka bylo slyšet její

slova:

„Ještě jedno znamení, abych věděl, kudy mám jít!“

Stalo se. Had se valil přímo ke kopci, kde stál král… Vzápětí

byl vzdálen jen 10 M-km a jeho velikost se rychlostí laviny

zvětšovala – krále obcházel děs.

„Pomaleji!“ vykřikl, ale jeho hlas nedolehl k tomu, na nějž

volal. Avšak když byl ve vzdálenosti 5 M-km, zastavil se a zeptal:

„Jak daleko jsi, králi?“

„Asi na polovici tvé délky!“ zařval, ale pro hadí ucho to nebylo

ještě slyšitelné.

Had postoupil tedy o další M-km, zopakoval otázku, opět

neuslyšel odpověď, postoupil ještě blíž, a tak to pokračovalo, až

konečně uslyšel:

„Na desetinu tvé délky!“ Zaznělo to pro něj jako zašumění

dalekého lesa. Velmi pomalu vysunul had hlavu kupředu, až měl

chřtán už jenom 300 M-m od krále, a pak znehybněl.

„Postupuje moudře,“ pomyslel si panovník, „v každém případě

je to nádherné stvoření – a představuje pro mě neobyčejnou

akvisici.“ Pozoroval hada a znenadání jeho duch – vykoupaný

v ranní svěžesti rumového opojení – byl uchvácen hadí velikostí,

jež byla nadpozemská a vznešená a bytostí panovníka problesklo

poznání: »Toto stvoření je něčím mnohem vyšším, nežli je vše

věčně mravenčí – vyšším, nežli jsem já sám…, nebesky vysoko tu

nad veškerým naším shonem strmí cosi tajuplného – –.« Ale toto

poznání se velmi rychle utopilo v mělčinách jeho mravenčí duše. –

„Především díky tobě, veliký králi,“ začal had mluvit pevně

a vesele – a králi se zdálo, jako by ze všech jeho slov zazníval

jakýsi jemný výsměch –, „dík za pokrm, jímž jsi nasytil mé tělo

a mého ducha, a ještě větší dík za nápoj, kterým jsi napojil mou duši

37

i tělo. Tvá šťáva, která má tu vlastnost, že dokáže vykouzlit stavy

duševního povznesení, jaké mě jinak navštěvují jenom zřídka

a nezávisle na mé vůli, – – nebo na příkaz mé nejmocnější

a nejrafinovanější vůle –, ta šťáva je cosi zcela mimořádného, co lze

jen doporučit, – a den, kdy jsem ji poznal, snad otvírá novou epochu

v mém životě!“

„Nu dobrá, dobrá,“ zakoktal král rozpačitě. „Chceš tedy opravdu

vstoupit do mých služeb?“

„Je snad třeba to opakovat?“

„No – nikdy jsem nepochyboval, že jsi muž slova, pane

z Hadů!“

„Neděláš dobře. Porušuji své slovo, kde se mi to hodí,

a nejenom slovo, které dám jiným, ale i to, jímž se zavazuji sám

sobě!“

„Jak se zdá, nemáš moc vysokou morálku! Pak jsi mě ovšem

zklamal!“

„Nemám vysokou morálku ze stejného důvodu, proč nemají mé

oči schopnost vidění. Morálka je výhradně záležitostí mravenců.

Mám se vázat mravním učením, jestliže já sám nejsem ničím jiným

než absolutní vůlí? Má být Bůh podřízen mravům? Ach, vy žalostně

komické pokolení! – Uchovej si absolutní svobodu vůči všemu,

dokonce i vůči této zásadě! To by byl můj základní morální princip,

kdyby to nebylo popření morálky!“

„Dost těch prázdných, hříšných slov!“ přerušil ho král hlasem co

možná nejpřísnějším. „Jsi snad Bůh? Ale i Bůh sám, mravenec

velikosti slona, který věčně spočívá na Jižním kříži, jedná podle

věčných etických principů, jak se dozvíš v každém filosofickém

díle. Zakazuji ti pod trestem smrti hlásat takové myšlenky hlavně

mezi naší mládeží! A teď k věci! Ještě dnes od tebe požaduji

důležitou službu!“

„Ať se tedy stane, malý Sire, když už bez služby a nádeničiny

žít nelze!“

„Ty nazýváš nádeničinou službu ušlechtilým cílům mravenectva

a plnění královských příkazů?“

38

„Jednou provždy ti budiž řečeno, že tomu, kdo přemýšlí

o Razapisově minci, o bivaginální sliznici a modrém psu, tomu celé

mravenectvo se všemi svými caesary imponuje asi jako zdechlá

štěnice. Chladnokrevně bych je mohl všechny vyvraždit a hned

v příští chvíli bych myslel na něco zcela jiného, a v následujícím

okamžiku už bych zapomněl, že jsem to udělal, a to tak totálně, jako

jsem zapomněl, co jsem měl před 232 dny k obědu. – Při této

příležitosti upozorňuji na jednu věc: příliš si toho ode mne neslibuj,

neměj příliš vysoké mínění o mých schopnostech, sice budeš

rozčarován. Nejsem jenom slepý, jsem i naprosto hloupý, absolutně

bez talentu – úplný idiot…“

„To, co říkáš, je idiotské. Jsi něco jako filosof nebo umělec – ale

právě takoví lidé platí přece za nadané. Ostatně já nepotřebuji ani

tak tvé talenty jako tvou elementární sílu, elementární tíži…“

„Tvůj poslední výrok je opravdu velkolepý, hahaha! Pojmy jako

»genius« nebo »hrdina« nebo »světec« nebo »jedinečný« lze

zredukovat na pojmy »elementární síla« či »elementární tíže« – nic

jiného z nich nezbude nežli tenhle mlhavý vedlejší postulát, když je

podrobíme pitvě… Velký člověk je najednou jenom mlha tíže zlata,

éter tíže světa – olověná pamětní mince vesmír en miniature.

A o nic báječnější není ani tvrzení, že géniové jsou velmi nadaní.

Mluví se o nadaných žácích: to je dostatečný důvod k tvrzení, že

opravdový génius musí být absolutně bez talentu. Talent a genialita

nejsou stupně vzestupné linie, mnohem spíš to jsou protivy.

Stejnými protiklady jsou i nebe a země; talent se jmenovala vysoká

helénská mince – měla cenu asi 3 000 zlatých rakouské měny – –“

„– – S radostí konstatuji, že při všech těch nesmyslech, jež se

linou z tvých úst, máš praktického ducha – po tom všem bloudění

jsi se přece jen dostal zpět k puncto puncti: k penězům! Přece jen

jsem se v tobě nezklamal! Můžeš mi obstarat mnoho takových

talentů, ty božská bytosti, vznešená nade všecko?“

„Zcela snadno – ale ne okamžitě. Jak praví psohlavec: »Platím

jenom zlaťáky hvězd,« nebo jak pravil onen kapesní zloděj: »Ještě

dnes budeš se mnou popíjet v nebi.«… Jen kdybych se zbavil své

slepoty – – ach, proč se to ještě nestalo? – pak bych se najednou

39

stal – – Bohem! Ale doufal jsem, že toho dosáhnu i takový, jaký

jsem – slepý, jen vlásek mě dělil od tohoto cíle všech cílů – ó! proč

jen já nejvšemocnější jsem neměl dostatek síly učinit ten poslední

svatý pohyb rukou – –“

„Kuš už s celým tím nesmyslem! Copak se s tebou ani chvilku

nedá mluvit rozumně? Vždyť pokud jde o to nejdůležitější, jsi na

správné cestě: moudře označuješ zisk peněz jako cíl všech cílů; ale

proč hned takové bombastické řeči – »poslední svatý pohyb rukou«.

Skvělá spekulace nebo šmelina, naplánovaný bankrot – to jsou

nepochybně nádherné, chvályhodné a záslužné věci – ale říkat jim

»svaté«, to dokáže jenom bláznivý básník. Používej víc rozumu, to

jediné ti schází k dokonalosti, milý pane z Hadů!“

„Používat rozumu pro mě znamená ztratit své Já. Ale i tomuto

strašlivému umění jsem se učil! Ne nadarmo mé mládí čítá

20 000 let. A teď oděj se má nahá, nespoutaně krásná moudrosti, do

těsného bláznovského oděvu rozumnosti! Navléci škrobený

límeček, kravatu duhových barev, aby se ti bohové mohli vysmát!

A čisté manžety… abys musel bez přestání dbát na to, aby se

neušpinily!

Blýskavý cylindr a naleštěné boty – – Jen se dej svázat, ty

Svobodný, skloň se, Přímý, plaz se, ty Vznešený, žer sajrajt, ty

Čistý, jen se rozhoupej, skálo žulová, líbej zadky všem mrchám,

Bože, zmiz, ty Nekonečný! Být rozumný je v případě génia jen

darebáctví. Ale to už byla poslední slova mé moudrosti. Tvé

rozkazy pro dnešek, Sire –?“

„Malá procházka – asi na 3 hodiny. Nebudeš muset urazit

dlouhou cestu – pouhé tři délky svého vlastního těla. Dostaneš za to

tučnou ovci a Ducha svatého v ještě větším množství než včera.“

„Vřelý dík, veliký králi. Ale pověz mi, k jakému účelu moje

procházka poslouží?“

„Copak jsem ti to neřekl už včera?“

„Dovol, abych se teď k tobě trochu přiblížil. Musíš křičet,

chceš-li, abych tě dobře slyšel – a tvoji vojáci tě uslyší a mne také!

O čem ale budeme mluvit teď, to se nesmí nikdo dozvědět. I to, co

bylo řečeno dříve, by mělo zůstat jen mezi námi; o čem si povídají

40

mravenčí Alexandr a slepý had, to má –“ a tu si uštědřil pohlavek,

když si uvědomil, že se rozhodl být rozumný.

„Ale i tak nezůstávej v bezprostřední blízkosti mých úst, ale

odstup poněkud stranou: pouhý můj dech by tě, ó imperátore,

odhodil nejméně o kilometr!“

A při slovech „pouhý můj dech“ měl král zase podobný pocit

jako předtím, když pozoroval jeho titánské tělo – – Had se k němu

velmi pomalu přibližoval, až byl od krále asi 10 M-m daleko,

a zašeptal mu:

„Nevím, jestli jsem ti už včera řekl, k čemu mě podle mého

názoru chceš použít: ke zničení nepřátelských armád.“

„Cože –, cože? To není pravda!“

„Něco ti teď nutně musím povědět: chceš-li něčeho dosáhnout

s mou pomocí, pak jenom s jedinou podmínkou – že totiž budeme

hrát s otevřenými kartami, že mě vždy zasvětíš do svých záměrů.

Nejsem jako tvoji otroci, – nejsem žádný stroj: jako slepý nástroj

tvé vůle bych pro tebe byl naprosto bezcenný, ale jako inteligentní

pomocník, který jedná podle své nejlepší úvahy, ti snad budu přece

jenom užitečný. Proč – to ti bude jasné později, až podnikneš

introspekci do mé prazvláštní psychologie.“

Krále už dříve napadlo, že nebude možné udržovat hada v trvalé

nevědomosti, pokud jde o účel jeho „procházek“.

„Nuže – uhodl jsi!“ odpověděl bez okolků.

„Máš tedy v úmyslu ještě dnes zničit jednu armádu?“

„Ano – – vlastně ne – – vlastně ano – – a vůbec, co ti je vlastně

do toho?“

„Co jsem ti právě říkal?“ zařval had náhle strašlivým hlasem.

„Jestli se mnou míníš tímhle způsobem jednat dál, okamžitě se

rozejdeme! Desetitisíce let jsem žil bez tebe a mohu bez tebe žít

i dál – anebo kdybych zdechl, mně duši Telury, té věčné, by to bylo

stejně lhostejné, jako kdybych dnes místo večer usnul už dopoledne.

Jestli jsem se ti včera, napůl v agonii, jevil poněkud slabošsky,

nesmíš soudit podle té výjimky! Já jsem statečný – – tedy – ,“

znenadání byl jeho hlas mírný a přátelsky usměvavý –, „ty máš

v úmyslu zabít dnes svou ženu a ty ostatní z kamarily?“

41

Trvalo to hodnou chvíli, než dokázal monarcha, k smrti

vyděšený nejprve oním výbuchem zuřivosti a pak tou hroznou

otázkou, najít slova: „Jak – – tě mohlo – něco takového

napadnout?“

„Vždyť jsem přece včera slyšel ty laskavosti, kterými tě

zasypala! A to ostatní mi napověděla moje obstojně uvažující

hlava.“

„A ty – ty že bys nebyl nadaný, ty Vševědoucí? Drze jsi mě

podvedl, když jsi tvrdil, že jsi arcihlupák! Skoro bych ti to byl

uvěřil, já důvěřivý vůl!“

„Ó, králi, pravdu jsme měli oba! Ti, co vědí všechno, nevědí

nic… Snad znám věci, které nikdo nezná, ale to, co ví každý, – jen

já nevím. Největší génius je největší vůl; a možná je největší vůl

největším géniem. Kdo si o mně kdy vytvořil obstojný úsudek?

Lidé se vyznají lépe v mlhovinách hvězd než ve mně, – jenž jsem

přece nejvnitřnějším jádrem jejich duší. Ve mně objevíš veškeré

protichůdné vlastnosti; jednou usoudíš, že jsem cosi vznešeného –

a za chvilku, že jsem něco velmi nízkého, co se jen plazí. Svět je

zkrátka had…“ Na okamžik se při těchto slovech zachvěl. „Jednou

ve mně budeš spatřovat ztělesněnou nenávist – a podruhé

ztělesněnou lásku. I sílu samu – ale i smrtelně chroptící

bezmocnost… A nejenom v časové následnosti, ale ve stejnou

chvíli – tak se ve mně spojily všechny protichůdnosti až po atomy…

Ale jaký smysl je právě v tom, co bylo řečeno naposled? Není to

popření – legis contradictionis? »Jedné věci není možné připisovat

dvě protichůdné vlastnosti« – tedy – ani mně? Ale když padl lex

contradictionis, nepadla tak celá základna dosavadního myšlení, –

nenarodilo se současně s jeho smrtí cosi nesmírně nového?

Kontradikcionismus – ale to všechno chápu zatím jen velmi

nejasně… Pravda, bivaginální sliznici a modrého psa jsem ještě

nenalezl, – a proto nemám zatím v rukou olověný měďák, ale vídám

jej jenom ve snech, já – já – sám olověný měďák.“

A opět se rozechvěl v nové předtuše. „Hledám to, co jsem já

sám, co tedy není třeba hledat, protože je to už nalezeno, objeveno

už od věků… Co to znamená? Že všechno je hotové a dokonalé, –

42

že všechno nedokonalé spočívá jen v bludné představě, že je to

nedokonalé? že člověk nemá o nic usilovat, že má jenom věčně

spočívat v jeho, Jeho lesku, v objetí –? A co ještě?…“

Pohroužil se do myšlenek. „K plujícím ostrovům širokou

brázdou vůně plujem… Plujem a ostrovy plují a nikdy se

nepřibližujem. Královské vaše zraky klamem vás obestřely: ostrovy

v záři, jež v duši vám kvetou, před vámi otevřely,“10 mumlal si ve

smyslu Březinových slov.

Ale král, stále ještě ohromený tím, jak předtím had vyjel, ho

nechal nerušeně bez přehrad a bez překážek vládnout v oblastech

nevinnosti.

„Tak tedy, co bude s tvou královnou?“ zvolal náhle živě.

„Pospěš si, králi – budeme-li psát tímhle tempem dál, bude mít

tento román nejméně 2 000 stránek, což znamená, že ho ten

psohlavec nikdy nedopíše do konce – a ty, Achille, ty Myrmidone,11

svého Homéra, který je tě opravdu hoden, ztratíš! Bude tě pak ještě

někdo opěvovat, ty mikroskopický Alexandře?“

„Kdyby to byla pravda,“ vyhnul se potentát přímé odpovědi, „s

jakými pocity bys ten hrozný čin vykonal?“

„V každém případě s hrůzou, s velikou bolestí a zoufalstvím!

Ale přesto bych to vykonal, protože jsem tvůj nejponíženější

služebník a jsem přesvědčen, že tvá rozhodnutí jsou nade všecko

nejmoudřejší.“

„Teď jsi promluvil moudře!“ řekl potěšeně král. „No-no-, zase

máš pravdu! Ale, pro rány boží!, nikomu to neříkej, sice jsme já

i ty – ztraceni! Ano–, rozhodl jsem se ji, svou nejdražší, vyprovodit

ze života do smrti, protože ona a její přívrženci sledují cíle, které

jsou zhoubné pro celou budoucnost mravenectva. Náhradou jejího

skonu je záchrana milionů. Ale běda! – jakou zkoušku jsi na má –

ač silná – bedra uvalil!“ a hlasitě se rozeštkal…

„Tak tedy ujednáno! A teď mi pověz podrobnosti, jak to chceš

provést!“

Delší dobu přemýšlel. Pak se zase energicky ujal slova:

„Vylákám ji i s těmi ostatními sem. Na jižním úpatí téhle hory je

kamenité pole – asi 40 000 našich čtverečních metrů. Tam budou

43

v rozhodnou chvíli stát. Jeden mravenčí kilometr západním směrem

začíná les široký asi 5 M-km. Za ním budeš čekat skryt zrakům

odsouzenců. Jakmile asi ve 3 hodiny zazní buccina, vyrazíš přímo

vpřed! Tvoje oběti budou od tebe jenom na polovinu tvé délky.

Budeš se plazit ještě dalších asi 10 km a pak se rychle vrátíš přes

jejich snad už mrtvá těla tam, odkud jsi vyrazil – a potom celý ten

manévr zopakuješ ještě jednou, abychom měli větší jistotu. Ten les

ti při postupu nebude nijak překážet. A to je všechno. Rozuměl jsi

dobře?“

„Ano,“ odpověděl roztržitě – při králově řeči myslel víc na své

nejnovější filosofické závěry než na to, co král říká.

„A teď už je nejdůležitější, aby ses přesunul na vhodné místo za

lesem. Zapamatuj si: nejdřív odejdeš 6 M-km na západ. Znamení

bucciny ti ohlásí, že jsi dorazil na správné místo. Pak se přesuneš

o kousek jižněji. Až se tvá hlava přiblíží k cíli, zazní dvojí

zatroubení na polnici; kdyby ses vzdaloval, buccina zazní jednou.

Až dorazíš na správné místo, zazní třikrát. Pak musíš tělem – a to je

to nejdůležitější – vytvořit přímou čáru od západu na východ: tím

směrem pak vyrazíš ve 3 hodiny proti mým nepřátelům. Kdybys

tělem zaujal jiné postavení, ztratil bys veškerou orientaci a minul

bys pole kamení ve vzdálenosti mnoha hodin. Takže je naprosto

nutné, abys v poloze, kterou ti naznačí buccina, byl nehnutě

připraven do 3 hodin.“

„Pěkný úkol,“ zahučel had mrzutě. „Dril doslova kasárenský –

a pak to nehybné, stupidní čekání! Říkal jsi, že má práce bude

spočívat jen v malinké procházce, ale zapomněl jsi, že takové

čekání je tisíckrát větší a odpornější práce!“

„Mám dojem, že to nemáš tam nahoře úplně v pořádku: jinak

bys nemohl říkat, že poklidné ležení, ta trocha lenošení, je veliká

práce! Takhle bych chtěl pracovat třeba celou věčnost, hahaha!“

„Ale já ani čtvrt hodiny, kdybych neměl naději, že uvidím

modrého psa!“ a sám sobě zase vztekle uštědřil pohlavek.

„Zdá se, že se příliš nedokážeš ovládat!“

„To je pravda – ale copak už jsem spatřil modrého psa? Až do té

doby je mi souzeno být slabý. Ale vina není v tom, že bych to tak

44

chtěl: vinen je můj všivý intelekt, který znovu a znovu úplně

zapomíná na mé předsevzetí – –“

„Neztrácejme čas – musím se rychle vrátit domů. Jdi – – a aby

ses tam, ty rozmazlenče, nenudil, vezmi si s sebou mou dýmku! Ale

od 2 ½ hod. už nekuř. Dým by mohl delikventy odradit a zastrašit.

Udělej všechno jak se patří – a pak až do večera budeme jíst a pít

a chválit Boha. – A ty mi budeš vyprávět příběh s modrým psem!

A teď směr západ!“

„Pěkně děkuji za dýmku!“ a vzal si ji i s váčkem tabáku

a sirkami, otočil se a zvolna vyrazil na západ. Přesně ve vzdálenosti

6 M-km se zastavil, aby mu buccina mohla bez problémů dát

znamení. „Ten had je přece jenom nanejvýš užitečný,“ zabručelo

J. V. s velkým uspokojením, „jenom to jeho podivné bláznovství je

mu na překážku, – Jinak by to určitě byla dokonalá osobnost. Ale ta

potřeštěnost se jistě dá vyléčit. Kdyby se mi to podařilo, kdo ví,

k čemu bych tu bytost mohl ještě potřebovat, až mi bude patřit celý

svět…? Třeba z ní udělám předsedu vlády, – nebo rektorskou

Magnificenci – nebo vrchního kněze –.“

Jenomže brzy dospěl k poznání, že ho příliš přechválil. Dlouho

nemohla jeho hlava najít to pravé místo u lesa a nedbal na žádné

signály polnicí. A ještě déle to trvalo, než tělem zaujal správný směr

na východ. Milý had si pokynů bucciny všímal stále méně a choval

se stále hloupěji a nešikovněji, že to až bylo k nevíře. Zprvu v tom

král spatřoval rozmar, později zlovolnost, potom vzdor, pak

balamucení a výsměch – ale nakonec jenom hloupost.

„Hovado pitomé!“ zařval, ale dobře věděl, že ho had neuslyší,

„je to možné? Je to vůbec možné? Hubu má plnou moudrostí, ale

každý šestiletý školáček by ihned pochopil, co tahle ztělesněná

blbost, která se pokládá za božstvo, pochopit nedokáže. Dvojí

zatroubení znamená ještě dál napravo – ale fuj! To jsem věděl, že se

bude dál točit nalevo! Ty hovado, ty jsi absolutní vrchol pitomosti!“

„A moudrosti!“ zazněl hadí hlas a král zbledl jako křída.

„Dokážu číst v tvých myšlenkách, panovníčku! Chápavost, můj

milý, je nízkost. Nechápavost patří k velikosti. Bůh je ta absolutní

zabedněnost soudě podle povědomí, které mají o zabedněnosti vaši

45

učitelé. Chápavost stejně jako učenost znamená přizpůsobivost,

náchylnost k tomu, že se necháme ovlivnit, že podlehneme. Zato

velikost naprosto a jedině spočívá v tom, že se nenecháváme

ovlivnit, v absolutním soustředění jen na své Já.“

Nakonec přece jenom bylo všechno, jak mělo být. – Král poručil

jednomu ze svých nejoddanějších tělesných strážců, aby se

s buccinou schoval ve skalní rozsedlině na západním svahu kopce

a odpoledne, aby na jeho pokyn rukou, co nejsilněji zatroubil.

„Udělej všechno, jak bylo řečeno,“ zavolal ještě jednou na hada,

ačkoli věděl, že ho neuslyší. „Buď bez starosti, Sire, neboť se stane

všechno, co se stát má!“ zaznělo přesto. Nad lesem se zvedl

obrovitý sloup kouře, jako by tam hořelo nějaké veliké město.

Domů namířil král jinou cestou a neúnavně přemýšlel, jak

vylákat svou manželku do Pekelných hor. Velmi rozrušen se vrátil

do tábora krátce před polednem.

46

Třetí kapitola

Do svého stanu vstoupil v doprovodu dvou pretoriánů. Jeho

manželka ležela ve vaně plné mléka a nepoctila ho ani pohledem.

Několik chvil tam stál a celý se třásl, až ze sebe nakonec vykoktal:

„Mohu se zeptat, nejmilejší družko mého života, jak se vám

daří?“

Žádná odpověď.

„Nesmírně mě mrzí, že jsem zavdal příčinu k vašim včerejším

mdlobám. Kdyby měly mít nebezpečné následky – ach, to bych

snad ani nepřežil!“

Žádná odpověď. Královna, vlastně jenom její královská hlava,

zůstala beze slova a bez pohybu – jako mrtvola. Nejlépe se vyjímala

její černá a vrásčitá mravenčí tvář, která tu plula v sněhobílém

mléčném moři, jako by byla oddělena od těla.

„Těžce jsem se prohřešil a svůj těžký trest jsem si zasloužil…

Má nejmilostivější, má snad váš hněv trvat věčně? Nikdy mi

neodpustíte? Spatřím ještě někdy, kterak na vašich měkkých

purpurových rtech vykvétá líbezný úsměv jako dříve?“

A opět mlčení – mlčení naprosto neobvyklé u ženy, která jinak

mlčením velmi šetřila… Monarcha byl vyveden z míry… Usmíření

s královnou bylo základní podmínkou pro zdar jeho plánů. Vynesl

tedy poslední kartu:

„Jsem dokonce kajícně odhodlán podrobit se ještě jednou

stejnému trestu – ovšem až večer, protože odpoledne mám důležité

státnické záležitosti… – – A svatosvatě vám slibuji, že – že – se od

nynějška budu chovat vždy náležitě…“

Hrobové ticho… Krále se počala zmocňovat hrozná předtucha.

Rozhlédl se kolem. Jeho gardisté se záludně, bez jakéhokoli

respektu usmívali a drze vydrželi jeho královský pohled. Zvenčí

sem doléhal jako horečnaté, horké bzučení ve včelím úlu zvuk

tichých kroků mnoha lidí… černá hlava plula na bílém povrchu

nehybně, přízračně… Zdálky, takřka neslyšně sem doléhalo polední

vyzvánění – smutně a temně a skomíravě jako nářek umíráčku

a splynulo s poledním tichem, pobzukujícím s šílenou

monotónností, v infernální marche funèbre. Žlutí duchové polední

hodiny – hrůznější sestry hodiny půlnoční – se vznášeli kolem. Svět

48

se na vrcholu života na pokyn hrůzné čarodějky přírody proměnil ve

zkamenělou mrtvolu.

Král ze sebe setřásl své ochromení. „Já teď odcházím a doufám,

že vás tu za půl hodiny najdu ve veselejší náladě. Ještě jednou vás

prosím, abyste se opět stala mým paprskem slunce, čehož je mi

dnes zapotřebí víc než kdykoli jindy, protože mě odpoledne

očekávají mimořádně důležité vladařské zástoje.“

A odešel. Tu se však za ním ozval smích tak strašlivý jako

zvuky, které vydává velikonoční řehtačka. Dech zamrzl

v panovníkově hrdle, vlasy se mu naježily… »Tak a právě tak se

směje mrtvola!« projelo mu myslí. »Snad je to opravdu jen

useknutá hlava, co tam pluje ve vaně.«

Jeho duší se prohnala vlna radosti… Ale v tu chvíli se otevřela

protilehlá stěna stanu a dovnitř zcela neslyšně vklouzla J. E.

Mizeranděl – královnin zpovědník a favorit, který vlastně ve

skutečnosti řídil stát, jakýsi druhý Richelieu. Nový úlek – a tahy

králova obličeje se zkřivily nenávistí a odporem. Plovoucí hlava se

však pohnula, zvedla se výš, nestydatě se vynořily zvadlé prsy;

královna zůstala sedět v koketní pozici.

„Sedněte si, Vaše Veličenstvo!“ poručil kněžour a pokynul

pretoriánům, aby odešli ze stanu. Král poslechl a poslechli

i pretoriáni. A kardinál se jal mluvit:

„Tolik dobrého svědomí doufejme zbylo ve vaší temné duši,

abyste byl schopen nahlédnout, že národ, který Bůh vložil do vašich

rukou, musí váš způsob života dovést k nevyhnutelnému zániku.

Byl byste největší ze všech lidí, kdyby se vaše ctnosti, které vám

nechci upírat, i když je na vlastní oči nevidím, rovnaly vašim

neřestem, z jejichž pestrého věnce vyzvedávám jenom pijanství

a obžerství všeho druhu, ukrutnost a nemraveneckost,

lehkomyslnost a šílenou náladovost, volnomyšlenkářství

a bezbožnost. Je vlastním zdrojem všech těch hanebností opilství?

Nevím – ale když vás sleduji s odstupem, vždy se mi jaksi zdává, že

hlavní cíl vašeho života spočívá v tom, že usilujete uhasit v sobě

božskou jiskru rozumu kořalkou – a opravdu! musím se vší úctou

přiznat, že směřování k této metě věnujete značnou energii. Vaše

49

vášně by bylo třeba označit jako zavrženíhodné a ostudné, kdyby

šlo o občana, strašlivě ďábelské však jsou, jde-li o toho, kdo je

zodpovědný za blaho milionů. Když chlastá král – chlastá celý

národ; když žije jako dobytče král – celá země se stává chlévem. Ó

má drahá Všivácie! Jak tě musí zřít opilý zrak tvého syna…

Jako Večernice mezi hvězdami, tak by ses měla skvět mezi

všemi národy – na pranýři bezejmenné potupy se skvíš před zraky

těch, kdo se hrubě posmívají! Jako malomocná tu ležíš na zádech.

Všecko, úplně všecko v tobě roste křivě, všecko v tobě zahnívá,

dříve než to zajde, proti tvému puchu je i nebe bezmocné. Všivák

a darebák se ve všech jazycích stali synonymy. U nás se nenajde

žádný neúplatný úředník, ani jeden právník, jenž by už nebyl

trestán; žádný lékař, který by ve svém obvodu záměrně nerozšiřoval

infekční bacily; jediný profesor, kterého by už jeho žáci

nezpolíčkovali, jediný důstojník, kterému by jeho mužstvo

neztřískalo zadek holí; není u nás jeden jediný generál, který by

nebyl pederastem, jediný sluha Boží, jenž by neměl špatnou pověst

prznitele dětí; není jediný poslanec, kterého bys zahlédl

v parlamentu, s výjimkou dnů, kdy se vyplácejí diety; není jediný

ministr, který by nebyl zářným příkladem kretenismu. Zatímco

zhovadilý sedlák zvrací, jeho dobytek hyne hladem…; pole

přinášejí rok co rok bohatou sklizeň pýru, kopřiv a bodláčí. Ze

všech odvětví průmyslu vzkvétají jenom dvě: pivovarnictví a pálení

kořalky – a i ty jsou v rukou židů. Merkantilita odvážně odhodila

svou masku a zbylo z ní jenom to nejhlubší jádro: obyčejná

zlodějna. Ovšem krade se jenom z dříve už nakradeného – z tohoto

druhu podnikání však může být živa společnost jen jako někdo, kdo

pojídá vlastní fekálie. Hlavní činností mužů je bičování vlastních

žen – a jejich hlavním zaměstnáním je zasloužit si bič tím, že se

z nich staly běhny. Slabomyslný mor pantheismu se vplížil i do těch

nejubožejších chatrčí; v chrámech se hemží sotva jedna či dvě duše;

chudáci duchovní musí provozovat všelijakou nezdobu, aby žili

spořádaně. Národ zvolna vymírá: hlad, epidemie, lékaři,

potratářství, vraždy mezi ním řádí bezmála stejně jako vaše

nesmyslná krutost. Samozřejmě byly naše oddíly ve všech válkách

50

na hlavu poraženy, – nejenom vojsky Malé Skotáčtiny a Velké

Nesmyslie, ale i armádou Močálie, která donedávna byla vazalským

státem Všivácie! Už dávno by nás byla Stupidie úplně anektovala,

anebo by si nás spolu s Velkou a Malou Skotáčtinou a Velkou

Nesmyslií počtvrté rozdělily, rozčtvrtily, kdyby se nebály

Pahrbkovatiny a Kanálie, Ješitie a Země žlutých opic.

Jenom cizí bídnosti vděčí naše bídnost za to, že tu ještě živoří.

Ale jak dlouho může takový nepřirozený stav vydržet? Co chřadne,

musí nakonec zemřít. A za dveřmi už je den, který bude znamenat –

konec Všivácie! Ó, má nejdražší, nejubožejší, nádherná a svatá

Všivácie! Povstala jsi jenom proto, abys opět, tentokrát s konečnou

platností, zemřela! Běda, běda, třikráte běda!…“

Hluboce dojat Mizeranděl domluvil a přikryl si tvář dlaněmi –

ale zároveň špicoval své dlouhé uši…

„K čemu všechny ty žvásty?“ pomyslel si monarcha a zívl. „Je

tohle preludium k výprasku vždy tak nutné? Co je mi do mizerné

Všivácie! Myslí si snad ten drzoun, že jsem tu jen kvůli Všivácii?

Taková nestydatost!“ ale rozumně udržel svou zlost na uzdě

a důstojně odpověděl s žoviálností:

„Milý kardinálku, v přehnaném obraze, jak jste ho právě o mém

státě načrtl, je špetka pravdy. A také dobrovolně a svobodně

a s úsměvem přiznávám, že jsem jenom slabé a hříšné dítě člověka;

ale i tak jsem prost hříchu ze všech největšího, to jest

moralizování – i když jsem v předchozí kapitole hrál vůči hadovi

úlohu opravdového moralisty. Přetvářka je však virtus regia –

a nikdo jiný než král nemá právo na velkolepou prolhanost všeho

druhu…; a to nejenom král ve smyslu politickém, nýbrž i král ve

smyslu intelektuálním… Ale pomlčme o tom! – Jsem lump, přesto

však rozhodně protestuji proti tomu, že na mně spočívá veškerá

vina – že jenom na mně ulpívá veškerá nezměrná špinavost

Všivácie, hahaha! Vaše Eminence, prohnilá není jenom Všivácie,

ale veškeré mravenectvo –, a to po nejprohnilejším ze všech mírů,

po nevalném závěru světové války, v níž zvítězila napůl Stupidie,

napůl chátra všech zemí. Napůl – matematikové vědí, že půl je

méně než nic… Po tom svinském míru šlo všechno do…; hnusný

51

a ještě hnusnější se stal celý tenhle vyčerpaný svět; místo vzduchu

dýchal jenom popel; nepovstal tu žádný heros. Já – prase – jsem ze

všech panovníků ten největší heros –, přičemž mi napadlo, že

německé slovo »Herr« – pán vzniklo z řeckého »heros«, pokud to

ovšem nebylo naopak… Jsem snad ožralý? anebo je ožralý

psohlavec? Je to jedno – nezáleží na tom, kdo říká nesmysl, hlavní

je, že byl nesmysl vysloven, jak by řekl Voltaire, kdyby pochopil,

že i ten nejgrandióznější nesmysl může být největší pravdou… Kde

mám láhev rumu?… Ještě je v ní kapka!“

„Možná, že je tahle kapka poslední, kterou jste ve svém životě

vypil,“ řekl kardinál, ale ihned se zalekl a našpicoval své oslí uši

ještě víc…

„Říkáš »poslední«, Fialový kardinálíčku, já tomu dobře

rozumím, já vím všechno, přesto se dle královských způsobů hned

zase budu přetvařovat a budu hrát psa – vždyť pes a král je jedno

a totéž. Ať si nikdo nemyslí, že můj autoportrét, podaný v předchozí

kapitole, byl upřímný – ve skutečnosti jsem Napoleon, Sokrates

a psohlavec v jedné osobě. Jsem anarchie, která se stala zákonem

a zákon, který se stal anarchií. Poslední kapka? Podívej se!“

a z druhé kapsy u kalhot vytáhl jinou láhev plnou rumu – a vypil ji

ex. „Tak, ty hňupe! A stejně jako se naplnila tahle tvá věštba, – tak

dopadnou všechna tvá přání, ty červe, který jsi pořád ještě

nepochopil velikou pravdu, že i ten božsky nadaný slouha je nižší

duch než ten nejblbější král, a že král a génius jedno jsou. Osud se

mnou kráčí železnou cestou, pamatuj si to, kněžoure. – A teď zas

s trochou rozumu! – Mizerie Království Všiváckého je vlastně

jenom zvláštním případem všeobecné stagnace mravenectva po té

pochybené světové válce!“

„Žádný národ však nestagnuje tak strašlivým způsobem jako

národ všivácký!“

„Žádný národ v dějinách světa neměl tak skvělé vlohy ke

stagnaci a zahnívání jako právě všivácký!“

„A to proto, že měl vždy to neštěstí, že mu vládli líní králové

a zhovadilá šlechta!“

52

„Zaměňuješ causu s efektem! Špatné panovníky měl proto, že

byl sám k ničemu! Každý národ má takové hlavy, jaké si zaslouží.

Ryba páchne od hlavy!“

– – V tu chvíli odněkud zazněl kavčí skřek… Kardinál

a královna se schoulili a přes královninu tvář přeletěl záblesk

radosti. Ale Richelieu teď promluvil změněným, takřka hulvátským

tónem:

„Nuže, aby tedy bylo uchráněno před nákazou a rozkladem, co

se snad ještě uchránit dá, – – bude dnes zapáchající hlava uťata!“

Král zbledl jako stěna a téměř klesl k zemi…

„Vaše Veličenstvo se nemusí znepokojovat!“ usmál se kněz se

škodolibým zadostiučiněním. „Vůbec tu nejde o to useknout vám

hlavu – hehehe! Budete prostě zbaven svých panovnických

starostí – a národ bude zbaven vás!“

V královi se probudil král. „Tak ty mě chceš zbavit trůnu, ty

mizerný pse!“ zařval, až mu selhal hlas.

„Mlč už, ty královský šmejde!“ vykřikl ženským hlasem kněz.

„Ten tam je čas, kdy ses ještě mohl rozkřikovat!“

„Neopovažuj se urážet svatého muže, ty ožralé hovado!“

přiskočila svému milci na pomoc královna.

„Sejane! ke mně! Kupředu, moji věrní pretoriáni! Chraňte svého

krále před lotrovskými rebely!“ a monarcha se vrhl ke vstupu do

stanu, – tam však zůstal stát jako bleskem zasažený. Místo

pretoriánů, které před stan postavil, než do něho vstoupil, uviděl

před sebou jenom bílý řetěz těl: vojáky Liliové gardy – tělesné

stráže jeho ženy a kardinála, jež tvořila protiváhu jeho pretoriánů;

po zelených uniformách jeho gardy tu nebylo ani stopy.

„Zrada!“ vykřikl a vyběhl ze stanu. „Ustupte, psi! To vám

poroučí váš král! Hej, kde jste, moji pretoriáni!“

„Zpátky!“ rozkřikli se na něho ti bílí, – a když se panovník

pokusil prorazit jejich řetězem, poprvé v životě poznal na vlastním

těle, jak silné jsou pěsti jeho poddaných… Po delší snaze, nepříliš

důstojné krále, se vrátil zdrcen do stanu. Ale běda! – co ve stanu

uviděl?

53

Stan byl přeplněn lidmi, dá-li se ještě použít slovo „lidé“ pro

polobohy – výkvět a kvintesenci národa. Stáli tu arcivévoda Ješita,

korunní princ Caesar; premiér Býkomlík, ministr zahraničí

Stydkost, předseda parlamentu Uslintaný, vrchní dvorní maršálek

Bourec, dále ředitel Státní banky Aron Prdeles, generalissimus

Sketides, velitel Liliové gardy Narcis a – – Sejanus; poněkud

zvetšele se v téhle skvělé společnosti vyjímali dvorní filosof

Mlhavý a dvorní poeta Uslzený. Královna seděla ve vaně, hubené

tělo měla cudně ovinuté ohnivě červenou, přilnavou osuškou

a pošilhávala po mladších členech politického ansámblu, kdykoli

k ní zabloudily jejich pohledy; bujně i nonšalantně, podobna

Messalině, se povalovala v bělostném rybníku…

Král se sesul na židli. „Jsem ztracen!“ naříkala celá jeho duše.

»Oloupen v několika okamžicích o veškerou moc – snad i zatčen,

uvězněn – – možná mě čeká i poprava… V každém případě je můj

velkolepý plán ten tam – jak bych mohl teď, v tuto hodinu, v téhle

situaci dát sklapnout své pasti…? A kdyby se to přece jenom

podařilo, – zrádce Sejanus určitě už dal zprávu mým nepřátelům, že

jsem se v Pekelných horách setkal s hadem, a je pak ani nenapadne,

aby tam jeli! Adieu, můj krásný veliký sne! Ach, jak je můj osud

strašný: právě těsně před branou k výšinám nejvyšším být svržen do

nejhlubší propasti! Ale je to moje, jenom moje vina! Proč jsem

včera svou ženu před svou nevěrnou gardou potupil a proč jsem se

potom tak svinsky ožral! To uspíšilo můj pád – ach kdyby jen k té

katastrofě došlo o tři nebo aspoň o dvě hodiny později!« a jeho tvář

se zalila slzami lítosti.

Předstoupil premiér s listem bílého papíru. Nastalo slavnostní

ticho plné očekávání. Začal číst.

„Chichichi! To je ale legrace!“ zazněl najednou příšerný

chechtot 19letého korunního prince Caesara; až do té chvíle byl

potichu, protože se zabýval šťouráním v nose a pojídáním jeho

obsahu. „Chichichi, hudry hudry hudry!“ napodobil znamenitě křik

krocana, vyskakoval přitom do výšky a plácal se do zadku.

„Mlčte!“ poručil přísně kardinál, ale princ mu tvrdošíjně

ukazoval holou zadnici, na níž byly patrné stopy po ranách holí…

54

„Koukej, ať už jsi pryč, dobytku!“ vykřikla královna a vyskočila

z vany rovnou ke svému potomkovi.

Korunní princ vyrazil ze stanu a přitom zdařile napodoboval

křik vyplašené koroptve…

„Hip, hip, hurá!“ zařval arcivévoda Ješita. „Bravo, synu mého

srdce… Ty jsi přece jenom jiná hlavička než všichni ti hňupové

tady! Takový znamenitý chlapík jsem byl zamlada i já a dodneška

dokážu lecjaký kousek. Podívej se, jen se podívej!“

Potom se vydrápal na stůl jako kohout na hromadu hnoje,

otevřel svou hroší tlamu a: „Kikirikí!“ zaznělo pronikavé kokrhání.

Skvělý talent k zvířecím jazykům se nedal oběma idiotům upřít.

Královna se mezitím velmi zvolna vrátila do vany; při honičce

se její oděv, asi nikoli bez úmyslu, vzadu rozevřel a odhalil její

vyzáblou zadní tvář celému shromáždění. „Trochu víc mravnosti by

neuškodilo,“ zašeptal jí do ucha Mizeranděl zrudlý zlostí. „Vaše

Výsost,“ obrátil se ke starému arcivévodovi, „by nás snad mohla

povznést svými uměleckými kousky zasluhujícími uznání při

vhodnější příležitosti. Uklidněte se,“ zasyčel na něho, když stařec

začal znovu nadouvat líce, „sice všechno pokazíte a nedostane se na

vás později ani slepičí prd!“

Poslední kardinálova slova měla strašlivý účinek. Idiot sebou

trhl, přikrčil se jako bitý pes a pomalu, vyrážeje ze sebe

neartikulované zvuky, ustupoval s vytřeštěnýma očima do rohu –

kde ztichl jako pěna.

Potom se premiér pustil do čtení své deklarace. Co obsahovala,

to už čtenář ví, protože si snad náhodou přečetl promluvu kardinála

ke králi.

Ale její konec zněl takto:

„Quam ob rem,12 v důsledku těchto závěrů, vysvětlení,

dokumentací a demonstrací se cítíme být s bolestí, hořkostí, zlobou

a zoufalstvím donuceni vytrhnout J. V. králi Všivácie otěže vlády

z rukou, id est odejmout panovníkovi království jeho pouvoir. J. V.

král Všivoslav bude však nadále užívat svého titulu Jeho

Veličenstvo a nadále dostávat i svou apanáž, item výnosy z jeho

latifundií a další bonusy zůstanou nezkráceny. Bude rovněž moci

55

neomezeně užívat svobody a holdovat svým náchylnostem a užívat

jich, dokud se bude držet stranou státních záležitostí.

Královskou moc tímto předáváme Jejímu Veličenstvu královně

Kordule až do doby, kdy dosáhne Jeho Výsost následník trůnu

Caesar plnoletosti. Kdyby však Její Veličenstvo do toho dne

darovalo zemi dítě mužského rodu, stala by se tato Výsost

právoplatným dědicem trůnu.

V opačném případě připojujeme naše důrazné a důtklivé přání,

aby její Veličenstvo královna Kordula vždy neochvějně využívala

osvědčené státnické moudrosti kardinála Mizeranděla, jehož nám

seslal Bůh.

Nechť tak se stane a nechť je stále ad maiorem Dei et Všivácae

gloriam!

Podepsáno námi:

Kardinál Mizeranděl

Caesar, následník trůnu

Duc de Ješita

Vévoda Býkomlík, předseda vlády

Hrabě Stydkost

vrchní dvorní maršálek Bourec

Markýz z Narcisů

Kníže Sejanus

Hrabě Sketides

Baron Prdeles

Hrabě Uslintaný

Pan Mlhavý

Pan Uslzený.“

Následníkovi trůnu při podpisu vedli ruku. Choval se přitom

vzpurně, ale nechali ho být a jeho alotrií si nevšímali. Proč?…

Vysvětlení spočívá v jisté větě deklarace.

56

Když četl jména „Narcis“ a „Sejanus“, ozvalo se skřípění

zubů… Když však tiše a ostýchavě zazněla jména „Mlhavý“

a „Uslzený“, přejel jenom stín, jakýsi prchavý oblačný beránek na

májovém poledním nebi, po úchvatně nadšené tváři dvorního

poety… Poprvé totiž, co svět světem stojí, se ve Všivácii

duchovním reprezentantům národa, jeho géniům, dostalo cti podílet

se na osudu země spolu s pozemskými bohy…

Ale i králova duše, která po druhé láhvi rumu už byla snadno

přístupná radostem života, se neobyčejně rozveselila. »Zůstane mi

svoboda, spousta peněz a k tomu ještě – titul krále! To jsem

nečekal! Kardinál je přece jenom ťulpas! Cožpak neví, že titul ›král‹

znamená také pouvoir, a to dokonce nejvyšší? Ze když jsem král

podle jména, zůstal jsem jím de facto i ve skutečnosti? Myslí si, že

mě zbavil všech zbraní; ponechal mi však tu nejmocnější – a s její

pomocí získám nazpátek všechny ostatní. I monarcha zbavený trůnu

zůstává přece strašným, i kdyby to byl ten největší ťulpas: aureola

bývalého majestátu však od něho nedokáže vždy odvrátit všechny

hloupé pozemské rány. Z dobrých důvodů byl zavražděn

Ludvík XVI., Karel II.?, Mikuláš II. … Popravdě řečeno se moje

situace tou dnešní komedií podstatně nezměnila. Ani doposud jsem

neměl skutečnou moc: měla ji tahle běhna tady, Mizeranděl

a Sejanus… A stejně jako ji měli oni, mohl bych ji mít

v budoucnosti já, i kdyby mi ukradli zvučný titul ›Vaše

Veličenstvo‹, kdybych se ovšem víc než rumu a geniálním

pošetilostem věnoval státním záležitostem. Ale to všechno je v tuto

chvíli vedlejší: hlavní je, že mi znění téhle hloupé deklarace

umožní, abych dnes odpoledne… Ó, ty božský hade! Teď,

uprostřed těchto odporných ničemností začínám poznávat, co pro

mne znamenáš!…«

Opět vystoupil kardinál a v ruce měl jiný arch papíru. „Soudě

podle zářivého výrazu Vaší tváře, Sire, jste schopen naši

velkodušnou a nezaslouženou dobrotu ocenit. Jsem si tudíž jist, že

nebudete působit potíže a podepíšete tuto listinu, jíž se odříkáte

svých dosavadních panovnických práv. Je to vlastně jen pro

pořádek. Nuže… – – prosím!“

57

Pak položil listinu před panovníka a ukázal mu místo, které bylo

určeno pro jeho podpis.

„Dobrá,“ řekl Všivoslav, vzal listinu, rozevřel ji – –. Ale vzápětí

mu ji vytrhli z rukou. „Sire, naprosto není nutné, abyste to četl,

zcela postačí, když to podepíšete! Nemáme teď právě dost času – –“

Král opět smrtelně zbledl. Stačil zahlédnout jedno strašlivé

slovo: Sans-espoir…13

„Mám podepsat něco, co jsem ani nečetl?“ vykřikl šíleným

hlasem. „To je naprosto neslýchané!“

„Přestaň si na mě otvírat hubu jako dřív!“ rozkřikla se královna

nenávistně a dryáčnicky, když si náhle vzpomněla na nepodařené

soulože. „Ten čas už je ten tam, ty odporný chlape!“

„Vy mě pak chcete zavřít!“ vykřikoval nešťastník, „zavřít do

Baštily, do zámku Sans-espoir! Viděl jsem to, ano, já jsem si to

přečetl! To mi nevymluvíte! To všechno je jenom past, kardinále, ty

největší lháři pod sluncem!“

„Haha!“ rozesmál se kněz. „Strach a zlé svědomí mají velké oči.

V téhle abdikační listině je sice řeč o zámku Sans-espoir. Ale ne

vy, Sire, nýbrž někteří vaši rádci tam budou uvězněni! Nebojte se

a podepište!“

„Nevěřím vám! Chci si to přečíst!“

„S radostí bych vám to dovolil, ale nemohu ztrácet ani vteřinu!“

Zatleskal; vstoupili tři členové Liliové gardy, – jeden z nich držel

v ruce řetěz… „Buďto okamžitě podepíšete – a čeká vás

bezstarostný, krásný, královský život – anebo vězení, proces – –

a popraviště! Bůh ví, že to byla jenom moje pošetilá dobrota, jež mě

přiměla, abych s vámi jednal tak shovívavě, proti hlasu rozumu,

který hlasitě volal: »Zneškodni jednou provždy toho špatného krále,

toho škůdce země!« V podstatě bych uvítal, kdybyste to

nepodepsal…, – tak se tedy rozhodněte, a to okamžitě!“

Muž s řetězem v ruce přistoupil blíž, řetěz zařinčel – a král

podepsal.

„Nejspíš mluvil pravdu!“ zahučel si pro sebe. „Ano, jasně. Ten

hloupý strach. Bezstarostný, krásný život. Titul Vaše Veličenstvo.

Ano, je to jasné –“

58

„A nyní,“ promluvil zářící kardinál slavnostně, – „ať žije naše

nejmilostivější, nejctnostnější, křišťálově čistá, věčně mladá

a krásná panovnice Kordula. Vivat!“

Potom padl před vanou na zem a za ním i ostatní. „Vivat

Kordula!“ zahřmělo to ve stanu. Byl to vznešený okamžik!

Královna si zakryla obličej kapesníkem…

„Děkuji vám, děkuji!“ řekla přerývaně. „Slibuji, že budu svému

národu – vždy starostlivou – věrnou – matkou –“ ukončila větu

v pláči. Pan Uslzený, který klečel v nejzadnější řadě vedle pana

Mlhavého, začal výt jako pes, kterému zemře pán. Mlhavý tloukl

svou holou lebkou zběsile do podlahy. –

„Uííí, uííí, uííí,“ zachrochtalo před stanem prase.

„Drž tu svou tlamu, dobytku!“ vykřikla královna a kardinál jí

musel položit ruku na rameno… Pak se z kouta stanu ozval koroptví

křik a po něm znenadání i smích – z míst, kam se předtím uchýlil

arcivévoda Ješita a kde dosud ležel v polospánku. „Bravo, synáčku

srdce mého! Ty jsi úplně jiný chlapík než všichni tihle

ťulpasové…,“ vykřikoval. „I já jsem byl zamlada fešák a ještě dnes

dokážu ledajaký kousek! Podívej se, jen se podívej!“

A vylezl na stůl – a teď si milá čtenářka může přečíst, co už stojí

psáno na jedné z předchozích stránek…

„Ani slepičí prd!“ okřikl ho Mizeranděl. Arcivévoda se vylekal

a zalezl do svého kouta.

V tom okamžiku zaznělo hlasité „Mňau, mňau!“ a pak bolestný

výkřik. Byl to korunní princ, který přilezl po čtyřech do stanu

a napodoboval mrouskaiícího se kocoura, skočil zezadu na

Mlhavého, který tam ještě pořád klečel, zakousl se mu do krku,

popadl ho za ramena a s divokou rychlostí pohyboval dolní částí

svého těla s odhaleným, ztopořeným penisem a hekal a prskal

přitom…

„Běda, běda!“ volal starý filosof. „Můj nejvznešenější pane –

slitujte se nad svým nejponíženějším sluhou, au! – au! – strašně to

bolí, – – Ale ne, je to rajská rozkoš; ouvej! Pusťte mě přece – Ale

ne! kéž by to trvalo celé věky – slitování – ty nebeská květinko –

59

nejmilostivější – anděli – jenom mi přitom nevyškrábejte mé ubohé

oči –!“

„Ani slepičí prd!“ vykřikl kardinál na Ješitu a zároveň se

pokoušel královniny vnady udržet pod hladinou mléka…

„Ha!“ zaječel králův strýc, vrhl se na svého synovce, popadl ho

a častoval ho strašlivými fackami. „Ty zlosyne! Ty nebezpečný

zločinče! Temný velezrádče! Ven! Pryč odtud, ty zplozenče

pekla!“ –

Bolestný řev přešel venku ve psí vytí. Holdování skončilo. –

A kardinál se konečně obrátil ještě jednou na krále, který nabyl opět

růžovou náladu:

„Sire, naprostá svoboda je vám zaručena. Jistě však pochopíte,

že po takovém státním převratu by vaše přítomnost mezi lidem

mohla zavdat příčinu k nejrůznějším výstřelkům, které by se daly

nesprávně vyložit; z toho důvodu dáte jistě nejenom dobrovolně, ale

nepochybně i s radostí svůj souhlas k tomu, že vás pro následující

dny dám odvézt na bezpečné místo, kde nebudete ničím rušen, – –

a že vás nyní,“ – a v tu chvíli předstoupili tři členové Liliové

gardy –, „– neboť – cestou by se mohlo přihodit ledaco, – – dám

spoutat a dostanete roubík.“

„Pouta – a roubík –?“ král, byť podnapilý, zápasil s mdlobou.

„Králi – –, kterému jste slíbili absolutní svobodu, ty lháři! Ty

tisícinásobný lháři, ty ničemo, ty bídáku!“

„Ticho, opakuji, že jde jenom o dva tři dny!“

„Tobě, právě tobě bych měl uvěřit? Říkáš tři dny – dost možná,

protože pak už asi nebude má hlava na svém místě, ty duše zrádná!“

„Dost už! Muži, svažte ho a dejte mu roubík!“

A v tu chvíli se nešťastník uchýlil k odvážnému činu, který byl

stejně nedůstojný jako chytrý: padl na kolena před svou ženou, před

svou popravčí, která byla ještě mnohem nelítostnější než sám

Mizeranděl.

„Má nejdražší, slituj se nade mnou! Dej mi čas aspoň do zítřka –

nebo jenom pouhé tři hodiny! Pak půjdu bez odporu třeba i na

šibenici, dopřej mi jenom hodinku na rozhovor s tebou, ty má

nejspanilejší! Jenom ještě jednou s tebou pojíst, nic jiného si už na

60

tomto světě nepřeji! Miloval jsem tě nadevšecko, ještě pořád tě

miluji víc než svou vlastní duši. To vše, co mezi námi bylo

v posledních letech, není nic než nedorozumění! Vždyť máš srdce

nejšlechetnější ze všech – není přece možné, není možné, abys

svého manžela, krále, mohla takhle vydat napospas! Jenom si

vzpomeň na všechno, co bylo, na naše polibky, na jarní večery, na

noci!…“

Královna si zakryla šatem tvář… Ženy přece jenom mají srdce

anebo přinejmenším něco srdci podobného; jisté je to, že se to

nachází v jejich vagíně. Vzpomínka na dávno minulé noci ji

ovládla…

Kardinálovi neušlo její zaváhání a myslel si, že musí energicky

zasáhnout:

„Sire, žadoníte marně! Je naprosto nemožné splnit vaši prosbu. –

Svažte ho!“

Jeho velitelský tón však vyvolal pravý opak toho, co zamýšlel.

Hluboce pobouřil královnu, která už dávno dospěla k názoru, že si

nesmí nechat od kardinála nadměrně poroučet, tím spíš, že jí jeho

55leté tělo už dávno moc nechutnalo – ale rozhodně ne kvůli jeho

potenci!… Chopila se příležitosti, aby ukázala kněžourovi svou

moc i vůli a odpověděla tónem ještě příkřejším:

„Naprosto nemožné, Eminence? To sotva, pokud si to nepřeji –

a já si to opravdu nepřeji!“

„Přišla jste o rozum?“ vykřikl kněz a zbledl. Ale ihned se

vzpamatoval a zašeptal jí do ucha:

„Prokrista – já tě nepoznávám, má nejspanilejší, – to snad někdy

jindy! Copak si neuvědomuješ, jak je naše situace nebezpečná? Že

sedíme na bedně dynamitu? Tvůj muž má mnoho přívrženců

v armádě a ještě víc mezi lidem – a ani ne tak z lásky k němu, ale

z nenávisti k nám, klerikálům. A právě proto, abych nebouřil city,

ponechal jsem mu v deklaraci titul »J. V.«. Když zůstane tady,

přijde do styku s nějakým vojákem – necítíš – – protože ženy jen

cítí, nemyslí – že se to může stát jiskrou, která zažehne bednu

dynamitu?“

„Nikdo s ním nebude mluvit – dáme ho přísně střežit!“

61

„Zvěsti o tom, že se tady zdržuje, nás všechny mohou zničit!“

„To je k smíchu! Když budeš dost chytrý, nemohou takové

zvěsti vzniknout. Můj milý, při vší genialitě mi připadáš pořádně

nahlouplý. Nech odtud prostě odjet kočár a rozhlas, že král,

unavený panovnickými starostmi, se odebral na své venkovské

sídlo – a že tam pěstuje řepu a chová ovce na vlnu! A vůbec,

Benedikte, nezahanbuj mě před lidmi, nezapomínej, že já jsem

královna, nikoli ty… – zapamatuj si to – a neskřípej zuby – nejméně

třikrát za noc by se ti musel pořádně postavit a vrásčitý obličej by se

ti musel vyhladit, abych si od tebe něco takového nechala líbit

miláčku. Ano, ano – a neztrácej barvu, fuj! Já jsem královna! – a co

jsi ty? Syn kožešníka! A jak se teď tváříš – hahaha! Teď ti něco

povím: finanční, agrární a školské záležitosti, či jak se všechny ty

sviňárny jmenují, ty ti s radostí přenechám – a politiku si můžeš pro

mě za mě vzít třeba do postele, ale vládní záležitosti, důležitá

rozhodnutí, vyhlášení války a – a – zkrátka všechno, co má nějaký

význam, bude moje starost – to si laskavě uvědom! A nejméně si od

tebe dám poroučet ve svých soukromých a rodinných

záležitostech!“

„Má – spanilá, ty – ty –.“

„Raději mlč! V životě jsem neviděla trávu tak zelenou, jako je

teď tvůj obličej, haha!“

„Přestaň už! Tohle šuškání nás kompromituje! Nejdražší moje –

ty, jako všechny ženy, jsi, pokud jde o politiku, barvoslepá. Mám si

vzít do postele veškerou politiku a do záležitostí vlády a vyhlášení

války se nemám míchat? To je prostě hrůza! Ty doopravdy věříš, že

to není politická záležitost, ale soukromá věc, když tady král

zůstane?“

„Milý Benedikte, dokážeš se jenom zesměšňovat. Myslíš, že je

to politická záležitost, když dnes poobědvám se svým manželem?

Chacha! Všichni muži jsou přece jen – skoro slabomyslní! Zkrátka

a dobře – můj muž se mnou v poledne a večer zasedne ke stolu –

a v noci se mnou bude naposledy spát – a neškleb se tak –, dokáže

to pořád ještě líp než ty!“

62

Smrtelně bledý, s myšlenkami na úkladnou vraždu, jed

a podobné užitečné pomůcky, se od ní kněz odvrátil a srazil se

s panem Mlhavým. „Jsi snad slepý, dobytku!“ zařval na něho. Ale

vzápětí naladil tvář do podoby ledově klidné masky a řekl mírně:

„Tak si to přeje Její Veličenstvo – a největší radostí jejích

poddaných je uposlechnout. I když to snad není politicky moudré –

po lidské stránce je královnino rozhodnutí nanejvýš ušlechtilé. Co je

ušlechtilé, je v poslední instanci i moudré a rozumné: neboť světu

vládne Bůh. –

Vznešené shromáždění! Šlechetní arcivévodové a vévodové,

knížata, hrabata, markýzové, baroni a rytíři! Dobrý Mlhavče a věrný

Ubrečený – nebo snad Uplakaný? – jak se vlastně jmenujete?“

„Uslzený, dovoluji si poníženě oznámit.“

„Dobrá, Ukňouraný! Tedy – vykonali jste veliké dílo – ovšem

polovina práce stále je ještě před námi; neboť obtížnější než získat

je získané udržet. Každý ať bez váhání koná, jak umí nejlépe!

Vévodo z Býkomlíka, vy především vydejte proklamaci k národu!

Slibte lůze všechno možné – nižší daně, středověké nízké ceny,

šestihodinový pracovní den, generální amnestii a tak dále. Hrabě ze

Stydkosti, dejte na vědomí Stupidii, která pořád jenom baží po

územních ziscích, že bych byl ochoten odstoupit jí významné

distrikty v pohraničí Všivácie v případě, že uzná nové uspořádání

naší země; Velké Nesmyslii a Malé Skotáčtině sdělte, že jsme

ochotni úředně prohlásit, že menšiny Všiváctva, které žijí

v Transvšivácii a v Příbřežní Všivácii vlastně nejsou naši kmenoví

bratři. Velké Skotáčtině dejte na vědomí, že bych nebyl proti jejímu

protektorátu nad Všivácii, kdyby uznala náš státní převrat. – Kníže

z Bourců, vypracujte seznam lidí blízkých dvoru! Především slibte

vévodovi Janovi ze Sektu, že jeho bratra zavřeme do blázince a že

jemu, Janovi, svěříme do správy všechny jeho statky; a princi slibte,

že královna dá souhlas s jeho mesaliancí s tou děvkou z opery; ale

toho bohaprázdného traviče, který se nezastaví před ničím, prince

Luciána, toho dejte ještě dnes otrávit! – Hrabě Sketidesi – všem

vyšším důstojníkům, kteří se ještě pro nás nevyslovili, nacpete do

chřtánu buď zlato, nebo olovo. Vojákům naznačte, že mají naději na

63

větší množství markytánek a kořalky, na rabování rebelantských

měst – i na věčný mír a vyšší žold. – Barone z Prdelesu, nešetřete

státními prostředky – a ani svými vlastními! Stát i vás odškodníme

vyššími daněmi, konfiskacemi, monopoly, výsadami a výhodami,

vzniknou nové trusty a syndikáty a budou se tisknout miliardy

papírových peněz; čeká na Vás hraběcí a později knížecí titul! –

A on, Mlhoune – nebo jak se vlastně jmenuje?“

„Mlhavý, dovoluji si odpovědět co možná nejponíženěji.“

„Správně, Mlhovne! On tedy přednese ještě dnes ve spolku

volnomyšlenkářů přednášku na téma »Věčný kategorický imperativ

přikazuje úctu ke každé vrchnosti, ať je jaká chce«. A když snad

posluchače nepřesvědčí, uspí je, – a i to má dnes pro nás výhody.

A on, Uslzený, aby nežral svůj chleba zadarmo, ihned složí ódu na

královnu a na mne a budou ji deklamovat před každým

regimentem! – A vy, hrabě z Patolízalů, budete rozšiřovat pověsti,

že mám v úmyslu vypsat nové volby – to by mělo plně postačit

k tomu, aby se z vaší povedené bandy stali naši služebníci. – A vy,

markýzi z Narcisů, ujistěte se –“ a v tom okamžiku hlas kardinála

poněkud znejistěl – „věrností pretoriánů; a disponujte tímto oddílem

podle vlastní úvahy! Většina vašich důstojníků sice stojí na naší

straně, ale někteří, a také mužstvo, nejsou zcela spolehliví. A vy,

kníže Sejane, věrně poslužte Narcisovi svou radou!“

„Slyším dobře?“ zvolal Sejanus. „Mám věrně posloužit svou

radou –? Jsem snad jeho vazal? A on má disponovat pretoriány?

Hrom a peklo! Vy jste už asi úplně zapomněl, kardinále, že jste mi

slíbil vrchní velení nejenom nad pretoriány, ale i nad Liliovou

gardou, když zradím krále? Proklatě – taková ničemnost!“

„Nekřičte tolik!“ ozvala se královna z vany, „nebo se s vámi

nebudeme párat!“

„Kníže,“ odpověděl jezuita, „to vrchní velení jsem vám sice

slíbil, jenomže – vybavte si to v paměti! copak jsem vám někdy

řekl, kdy se vám ho dostane? K tomu může dojít v budoucnosti –

její lůno je nezměrně bohaté. Kdyby k tomu ale došlo už teď,

povězte mi upřímně, co byste si asi pomyslel o mé chytrosti?

Pamatujete na svou minulost? Na své zuřivé nepřátelství vůči mně?

64

Na urážky samotné královny? A jak jste zradil krále – stejně byste

to mohl provést i s námi. Přesto chci věřit, že nevěrnost není

základním rysem vaší povahy. Chceme se o tom přesvědčit – a pak

se uvidí!“

„Ty – kněžoure – ty ohavný – – ne, raději budu mlčet!“ rozkřikl

se zuřivě voják. „Ale – jen počkej, počkej!… Ech, kdybych to byl

věděl dřív!“

„Kdyby, kdyby – to není řeč důstojná muže! Rozmyslete si to –

vaše urážky tentokrát ještě zapomenu – zda mi nemáte věrně

sloužit. Dobře víte, že už nemůžete ani pomyslet na to, že byste

ustoupil. – Dosáhl byste tím nanejvýš toho, že by vás vaši vlastní

lidé zmasakrovali. – Nuže, kníže?“

„Budu věrně sloužit královně!“ zasípal po chvíli Sejanus.

A vzápětí zaznělo skřípění zubů…

„Otrokyně! Přineste šaty!“ zvolala královna, zvedla se a pomalu

vykročila z vany – červenou osušku přitom ovinula těsněji kolem

svých kostnatých půvabů. „Pánové, přeji vám dobrou chuť!“

S hlubokými poklonami hodnostáři, jeden po druhém, opouštěli

stan. Sejanův pohled se zastavil na králi – tak výmluvně

a významně, že se Jeho Veličenstvo zachvělo potěšením.

»Už zase patří mně!« řekl si král, když v přísně střeženém stanu

osaměl. »Když dosud nežvanil o mé dnešní konferenci se slepým

hadem – zachová mlčení i nadále. Všechno se ještě může – musí

podařit. Musí se sklapnout má past. Znám přece svou ženu… Ach,

ty tisíckrát ničemná obludo! co mi vděčíš za všechno – a teď se

mnou jednáš takhle! Já tě uškrtím… Ale kdo ví, k čemu byla tahle

palácová revoluce užitečná? Ano, teď už to vidím jasně: poslouží

jenom mému vítězství, mé budoucí hvězdné velikosti! Muka, která

na mě seslala, tu byla jen k tomu, aby mě zocelila a posílila! Neboť

jasně cítím, že bych neměl v rozhodující chvíli dostatek síly dát

trubači na buccinu povel! Po celé dopoledne jsem měl ten temný

a hrozný pocit, ačkoli jsem stále sám sebe přemlouval, že to

půjde… snad dokážu chladnokrevně jako chlapec, který utne

makovici, dát zardousit stovky obyčejných lidí; ale královnu – svou

ženu – a toho satana kardinála? Stejně tak dokážou obyčejní lidé

65

bez váhání povraždit nespočet zvířat, ale k zavraždění člověka má

dost odvahy a velikosti jen zřídkakdo. – Teď však vím, že to dnes

půjde v Pekelných horách s hravou lehkostí. A když už to nebude

hněv a pomstychtivost – pak mě požene aspoň myšlenka, že se to

musí stát, protože žádná cesta zpět pro mě není! Tedy žádné iluze!

Dříve či později bych určitě nalezl smrt ve spárech Mizeranděla,

a té své megery! – – to pomyšlení ze mě musí udělat hrdinu!

Myslím, že už hrdina jsem! Popraviště nebo zářivá budoucnost, jaká

dosud nekynula žádnému smrtelníkovi – tak jaképak váhání? Vy,

psi prašiví, myslíte si, že si budujete cestu do nejvyšších výšin

a zatím si kopete hrob! Bože, třesu se před nezměrnými hlubinami

tvé prozřetelnosti!… Odvahu, jen odvahu! Nenechat se odstrašit

žádnými pochybnostmi, nekalostmi a hrůzami, nezaleknout se

a necouvnout před tíhou myšlenky, že to nepůjde – v tom spočívá

veškerá moudrost, mystické jádro světa! Všechno na světě by se

dařilo, kdyby nebylo té proklaté myšlenky, že ›se dílo nepodaří‹.

Nezdar tedy patří jenom do říše iluzí. Vzhůru – za velikostí, za

výšinami, za slepým hadem. Za slepým hadem!« –

• • •

Za malou chvíli už pak seděl vedle své manželky u oběda.

Kromě manželů tu byl už jen kardinál – a Sejanus. Mizeranděl se ho

přece jenom bál, litoval, že ve své bezohlednosti zašel příliš daleko

a pokoušel se nyní usmířit si ho vychvalováním. Kamenný obličej

starého válečníka však byl neochvějně pochmurný – jako sama

smrt…

Královna se ke svému manželovi chovala roztomile, jak to za

poslední léta nepamatoval. Bylo to ze soucitu? z pocitu hanby, ze

zlého svědomí? z oné zvláštní shovívavosti, jakou mravenci

uplatňují vůči nepřátelům, které pokořili? či to bylo z opatrnosti?

Chovala snad černé myšlenky, že by ještě někdy mohl nastat

okamžik, kdy bude závislá na jeho milosti? Samozřejmě ze všech

těch důvodů – i ještě z dalších nevyslovitelných příčin.

Králova odvaha opět opadla. »I když Sejanus nic nevyžvanil

o mém setkání v Pekelných horách, čtyři sta vojáků mě vidělo se

66

slepým hadem a slyšelo část našeho rozhovoru,« uvažoval. »Ti

všichni určitě nemlčeli – ví o tom už celá armáda a samozřejmě

i vševědoucí kardinál. A jestli to doopravdy vědí, za žádnou cenu se

dnes nenechají vylákat do Pekelných hor. Ne, ne, jsem přece jenom

ztracen!« – Minuly už dvě hodiny, nešlo ztratit ani okamžik –

a zcela zmatený panovník, jenž sotva dýchal, nevěděl, jak se do věci

pustit, jenom cítil, že chvat by ho mohl zradit.

Naštěstí mu však královna vyšla vstříc:

„Mohl byste mi, pane manželi, povědět, jaký cíl měla vaše

dnešní cesta?“

„Hledal jsem slepého hada!“

„Hleďme!… A smím se zeptat, proč jste ho hledal?“

„Chtěl jsem jenom nabýt klidu. Když jsem se probudil, zmocnila

se mě hrůza, že se znenadání objeví a promění v trosky celé

království. Asi se mi o něm zdálo něco děsivého. Také jsem mu

chtěl říct – kdybych ho našel – aby nebral vážně slova, která jsem

mu včera řekl v opojení, a že by měl co nejrychleji prásknout do

bot…“

„Dnes mluvíte velmi rozumně… A – našel jste ho?“

Rozhodující okamžik!… Král vrhl ještě jeden pohled na své

spolustolovníky. Výraz kardinálovy tváře byl naprosto lhostejný;

zdálo se, že nemyslí na nic jiného než na koroptev, kterou právě

pojídal; také královnina tvář neprozrazovala nic, ba ani větší míru

zvědavosti. Zato Sejanus králi významně pokynul – a J. V. se zdálo,

že z jeho pokývnutí může jasně vyčíst: „Jen do toho, nic se neboj,

nevědí vůbec nic!“… „Nenašel jsem po něm ani stopu!“ odpověděl

pevně.

Výraz obličejů jeho nepřátel zůstal zcela klidný. »Hurá!«

zajásalo to v králově duši, »dobyl jsem už polovičního vítězství!

Jakýmsi božím řízením nevědí vůbec nic. Kdyby ta moje megera

něco věděla, z jejích mločích očí by teď doslova stříkala spousta

jedu! A také tchoří obličej toho kněžoura by se aspoň maličko

protáhl – je příliš zlomyslný, aby dokázal být dostatečně chytrý

a nedal na sobě absolutně nic znát.« A tak tedy král spokojeně

vesloval ke svému cíli: „Na vrcholu jednoho kopce v Pekelných

67

horách jsem se ujistil, že ta nestvůra opustila zemi. Pravděpodobně

zalezla do pekla jednou z těch děr, které vyhloubili pekelní psi.“ –

„Myslím si, že se spíš rozplynula ve vzduchu,“ poznamenala

královna, „protože není ničím než přeludem, strašidlem…“

„Z materiálního hlediska to bylo strašidlo asi tak, jako jsme

strašidla i my,“ poznamenal Mizeranděl. „Strašidelné je jenom to,

co Vaše Veličenstva svou fantazií do něj vloží!“

„Velice trefné, pane kardinále!“ rychle odpověděl šťastný král.

„Zkrátka nebylo ho nikde vidět od Himálají až po oceán Zambezi,

od Lví země až po Strnulou zemi… Ale místo toho jsem objevil

cosi podivuhodného, cosi s ničím neporovnatelného,“ a najednou se

zarazil a předstíral hluboký úlek…

„Co jste objevil? A proč ty rozpaky?“ zeptala se královna

s napětím.

„Já – já jsem si umínil, že vám o tom nic nepovím – a – přesto

mi to vyklouzlo ze rtů –“

„Proč to tajnůstkaření před vlastní manželkou? Mluvte,

poroučím vám to!“

„Když poroučíte, – pak musím váš rozkaz splnit! Ach!…

Zkrátka – na vrcholu toho kopce jsem našel poustevníka. Bydlí tam

v jeskyni a pojídá jenom mech, ještěrky a brouky. Když jsem tam

dorazil, kázal právě skupince věřících posluchačů o nádheře Boha

a o nebeské blaženosti těch, kteří zemřeli v Pánu. Naslouchal jsem

mu a zíval přitom – mé tělo ještě vrhalo dlouhý stín – – – – – –

a najednou jsem uviděl, že se můj stín zkrátil a bezmála úplně

zmizel! Tři hodiny mi utekly, jako by to byl pouhý okamžik – ale

během toho okamžiku jsem proletěl celým nebem jako Mohamed…

Promiň mi, moje nejdražší, že se to neodvažuji vylíčit podrobněji,

ale je to nad lidskou sílu… Až do té chvíle jsem netušil, co je to

kazatel, co je to světec, veliký muž… Je prostě nemožné naslouchat

tomu anachoretovi a nestát se světcem… Ó, kdybys jen viděla, jak

se chovalo celé to shromáždění! Všem proudily z očí řeky slzí,

mnozí se svíjeli na zemi jako hadi a vykřikovali v extázi – dva

z nich dokonce potkala blažená smrt –“

68

„Toho člověka musím slyšet!“ zvolala královna vášnivě. „Jak

jste se mohli odvážit tak dlouho o něm mlčet? Vždyť přece víte

o mé zbožnosti!“

„Ach, když ale – ale o tom si promluvíme později. Když ukončil

kázání, přistoupil ke mně – a já, ač král, jsem před ním poklekl.

Jeho pohled pronikl do nejniternějších hlubin mé duše. Bylo mi,

jako by mě můj vlastní duch opustil a jiný, zářivější, vyšší,

vznešenější vstoupil do mého těla. »Dobrý, ubohý, ubohý králi,«

promluvil nebeským hlasem, »jak těžká zkouška tě ještě dnes doma

očekává. Čtu tvůj osud ve tvých očích –.«“

„Podivuhodné!“ vykřikla královna zcela unesena.

„»– ve tvých očích… Ano – neštěstí, jak tomu lidé říkají, na

tebe číhá, – ale tvá věčná duše bude skrze ně zachráněna.«

A zkoumal pak dále mou duši a do očí mu vhrkly slzy–: »A ta

nebesky laskavá, andělsky krásná žena – tvoje manželka!« vzdychal

dále. »Ó, kdyby tak tušila, co ji očekává!«“

„Ježíši Kriste – co?“ vykřikla královna a zbledla.

„I já jsem se ho zeptal, ale nechtěl mi dát odpověď. Řekl jen:

»Něco příšerného!« – Nechci tě vyděsit. Možná se i tento veliký

prorok stal obětí omylu.“

„Ne, ne!“ věděla královna všechno lépe. „Mluvte, jinak se

budete muset obávat mého hněvu!“

„A pak už se z něho linula jenom nějaká nesouvislá slova:

»Dříve než měsíc třikrát odloží své hroty… šedá mořská příšera

vystoupí na pevninu – hrobka – netopýři – skopec se třemi varlaty –

modrá oprátka.« – to bylo asi všechno…“

„Bůh se slituj nad mou duší! Měl pravdu, i mně se na dnešek

zdálo o hrobkách, o pozvolném rozkladu mého těla; a také

o skopci – jen nevím, jestli měl tři varlata… možná to byla jenom

ovce, a když ne ovce, pak nějaké jiné zvíře! Proroci se nikdy

nemýlí. Ach, Kriste Ježíši!“ a zoufale zalomila rukama.

„Uklidni se, nejspanilejší – snad je možné ještě tě zachránit.

Poslyš: »Bůh mi nedovolí odhalit ti celou budoucnost!« řekl dál ten

poustevník. »Ale možná, že není vyloučeno – že kdybych mohl číst

v očích samého Jejího Veličenstva – že bych jí mohl prozradit něco,

69

co by ji ještě mohlo zachránit – – před věčným zatracením. Neboť –

v knize osudu stojí psáno, že tato velice zbožná žena zemře náhlou

smrtí bez zpovědi a posledního pomazání!«“

Panovnice klesla na zem, rvala si vlasy a strašlivě naříkala…

„»Ale boží rozhodnutí se snad ještě může změnit!« pokračoval

pak eremita a jeho spasitelské oči se svatě rozzářily, »kdyby mě

královna ještě dnes navštívila – ve 3 hodiny 17 minut a 13 vteřin

totiž musím tuto jeskyni opustit a odebrat se do Stupidie –, ji a její

věčnou duši bych s boží pomocí zachránil!« – a při těch slovech

jeho postava zázračně narostla, až dosáhla velikosti obra.

»V případě, že by se k tomu odhodlala, přijď nejdřív ke mně sem na

tento kopec a oznam mi to, abych mohl svou duši k tomu velikému

činu ještě posílit modlitbami a –«“

„Kočár! A ty nejrychlejší koně!“ vykřikla královna divoce. „Ó,

můj nejdražší manželi, jestli se to podaří, dokážu ti svou vděčnost.

Budeš mít rumu co hrdlo ráčí a kardinál ti už nikdy nezkřiví ani

vlásek na hlavě!“

„Vaše Veličenstvo,“ vmísil se do této záležitosti kněz, „zvažte tu

věc s chladnou hlavou! Celá ta historka zní až příliš románově –

takříkajíc podezřele. Samé zázraky – nebudí to ve vás trochu

nedůvěry?“

„Taková řeč příliš nesluší sloupu církve!“ zvolal král triumfálně.

„Co jiného je život Kristův, apoštolů a světců než řetěz zázraků?“

„Správně!“ přiskočila mu královna na pomoc. „A připadá mi to,

milý kardinále, že vaše zbožnost je vůbec jenom pláštík a že jste

v podstatě ten největší atheista na světě! Nepřejete mi, abych byla

zachráněna? Je to proti vašim záměrům? Cože? Proč se tak

ďábelsky smějete? Ech – i bez toho vím, že usilujete o můj život –

a ten světec možná předpověděl mou úkladnou vraždu vaší rukou!“

„Byl bych pošetilejší než dítě, kdybych na to všechno odpovídal.

Uvažte jen, zda tu snad nejde o úklady? Byla by taková myšlenka

tak vzdálená králi, který byl právě zbaven moci?“

„Co si mám, já ubohý, počít?“ řekl král s tichou pokorou. „Já,

jenž jsem ztratil podporu, já, váš zajatec, muž přísně střežený,

kterého jste dokonale překvapili, takže mu nezbyl čas a příležitost,

70

aby zosnoval nějaké komploty. Jsem ztracen – myslím teď jenom na

spásu vlastní duše – a na blaho drahé osoby, která mi byla

nejbližší…“

„A přesto jste této osobě nechtěl dobrovolně vyprávět onen

příběh – musela vás k tomu takřka donutit!“ posmíval se kardinál.

„To je pravda!“ zvolala královna. „Mlčel jste tak dlouho, až

bylo skoro pozdě. – Vůz, koně – rychleji! Bože, jestli tam dorazím

pozdě – pak… jen počkej, počkej, ty darebáku! Proč jsi tak dlouho

mlčel? Mluv!“

Král klesl na zem a hořce plakal. „Ach, člověk je slabý! Podlý

a zavrženíhodný! Vždyť bych byl tebe, svou nejdražší, obětoval své

ješitnosti!… Jsem snad tak absolutně špatný?… Podívej se, mé

slunce: bál jsem se, že pro mne budeš ztracena, když půjdeš za tím

poustevníkem! Ne proto, že bys mi byla nevěrná – až příliš

důkladně znám tvou chlípnou, čistou cudnost! Ale bál jsem se, že

obraz tohoto svatého muže utlumí a vytlačí z tvé duše obraz můj

jako slunce sinavou záři měsíce z orosené tváře země. Můžeš mi ten

ďábelský egoismus odpustit? Ach, kdybys věděla, jak tě navzdory

všem nedorozuměním stále a stále miluji a budu milovat navěky!“

A z králových očí se vylily nové slzy jako Niagarský vodopád.

Královna si také otřela oči a snad litovala toho, co učinila…

„Nono,“ vzlykala, „já – já – –, ale – jak ten emerita vlastně vypadá?

…“

„Ještě je mladý – asi 35 let. Má pohádkově krásnou tvář,

imponuje jako Bůh, – Apollón belvederský je jeho karikatura.

Postavu má velkou a mohutnou – musí být velice silný – – ve všech

ohledech…“

Královna prudce vstala a strhla ubrus, takže všechny talíře

a sklenice, veškeré omáčky a pečínky spadly na zem. „Ještě není

připravený vůz? Otrokyně – ke mně! Rychle mě učešte! Sem

s líčidly! Vycpávky ňader! Honzíky!“

Kardinál viděl, že všechny řeči jsou tu zbytečné, že tu pomůže

jenom rázný čin. „Tři pretoriáni do stanu!“ poručil, „postupně –

jeden po druhém!“

71

Vstoupil první. „Viděl jsi v Pekelných horách toho slepého hada

ze včerejšího dne?“ zeptal se ho znenadání a postavil se mezi něj

a Sejana.

„Toho obrovitého hada?… Ne – ne – nic jsem neviděl –“

„Svou nedůvěřivostí se opravdu zesměšňujete!“ řekla královna,

zatímco krále se bezmála zmocňovaly mdloby.

„Ven! Druhý muž!“

„Kočár je připraven!“ hlásil komorník.

„Já také – závoj – voňavku do klína, tu hřebíčkovou – rychle.

Rány Ježíšovy, je už ½ 3!“

„Řekni mi přesně,“ řekl kardinál, „kdy dnes mluvil král s obřím

hadem?“

„Kdy…? Cože? Kdy? Jakže?“

„Jsi snad blbec, že nechápeš tak jednoduchou otázku?“

„Vaše Eminence, žádného obrovitého hada jsem dnes neviděl.

Možná jiní – ale já ne!“

„Zdá se, že trochu žárlíte,“ zasmála se královna. „Žárlivost

nedodává moudrosti, jak figura ukazuje. Nu,… chcete teď jet

s námi, anebo se hodláte vyptávat všech pretoriánů po pořádku?“

„Velice by mě těšilo, kdybyste jel s sebou!“ řekl král. „Setkání

s poustevníkem by pro vás bylo nepochybně velikým ziskem.“

„Pojedu s sebou, jenom proto, že jsem odpovědný za vaši

bezpečnost, madame – a není zcela jisté, že nebudete vystavena

nebezpečí. Dej, Bože, aby moje obava byla přehnaná!…“ Narcis se

dvěma setninami Liliové gardy, Sejanus s jednou setninou

pretoriánů a Sketides s jedním plukem své první divize nás budou

co nejrychleji následovat! A kardinál naskočil do kočáru, kde už

seděl král s královnou. Rychlostí blesku se rozjeli na západ –

k modravě se mihotajícím Pekelným horám. –

Věci se vyvíjely tak dobře, jak jen si mohl král přát. Kromě jeho

dvou úhlavních nepřátel – manželky a kardinála – vyrazili na cestu

všichni, kdo mu mohli být větší měrou nebezpeční. Narcis, sice

hloupý, ale vlivný, a jeho zuřivý nepřítel Sejanus, sice opět jeho

spojenec, ale pro svou aktivitu v budoucnosti stále nebezpečný,

a Sketides, vůdce buřičů ve vojsku. Huspeninové povahy knížete

72

Býkomlíka, služebné dušičky Bource a dalších se nemusel obávat,

když budou sťaty hlavy nepřátelské strany. A strýc Ješita

a následník trůnu nestojí vůbec za řeč. –

A jak se mohlo stát, že oba pretoriáni popřeli, že viděli krále, jak

rozmlouvá s hadem, ačkoli Sejanus neměl možnost ani čas po

výstupu s kardinálem se spojit se svými vojáky? Naprosto

jednoduše: už na zpáteční cestě z Pekelných hor se Sejanus rozhodl,

že zradí – a svým podřízeným zakázal, aby se o té záležitosti

zmínili byť jen jediným slovem: měl v úmyslu ve vhodnou chvíli

odhalit tu věc sám a prokázat tak svou významnost. Byl by to udělal

při odchodu z královského stanu, kdyby ho byl kardinál neponížil –

a Orbis terrarum by pak vypadal naprosto jinak…

Geniální kněz jednal chytře, ale ne moudře; protože moudrému

je jasné, že veškerý rozum, natož chytrost před boží tváří neobstojí

a že metání kotrmelců je jediná dobrá a moudrá činnost a základní

princip morálky. Kdyby se byl místo svého proslovu k Narcisovi

hlasitě ubzdil – anebo kdyby byl jako geniální korunní princ skočil

jako kocour Sejanovi na krk a ještě se přitom zplna hrdla smál –,

ach, co by se pak stalo!…

Ale nevyvozuj z těchto slov, milá čtenářko, závěr, že pád jeho

a královny Korduly už je zpečetěn, – že budou hadím horstvem

v následující kapitole rozdrceni! – Právě naopak! Spíš si vezmi

k srdci, že tento román od začátku do konce nemá v úmyslu nic

jiného, nežli balamutit – tak jako Bůh nebo svět nebo tvá

nejvnitřnější božská podstata po celou věčnost jen bezmezně

balamutí, balamutily a balamutit budou. –

73

Čtvrtá kapitola

Pekelné hory narůstaly; zprvu modré – později zešedly. Zšedlo

bezmračné, dopoledne čistě modré nebe, jako by se proměnilo

v popel, jako by se po celé jeho ploše tenounce rozlilo bělostné

slunce. Dusná a tichá, hrozivá a těhotná neblahou předtuchou

příroda strnula; v jejím nejniternějším, mystickém lůně bez prostoru

se usadila šedá smrt…

„Je mi tak podivně,“ šeptala královna. „Bojím se, bojím… Je mi

chladno, jako by byla noc. Chlad jako v hrobě… temná noc jako

v hrobě… Br! Br!“

„I já pociťuji cosi podivného, naprosto neobvyklého,“ řekl

kardinál. „Snad to není předtucha velikého neštěstí, jež nás čeká!“

„A já rovněž cítím něco podobného!“ zvolal král. „Neměli

bychom se raději vrátit, milá manželko?“

„Fuj, ty zbabělce! Ale ty lžeš: to jen tvoje žárlivost se chytá

každé příležitosti… Ježíši, jsou už skoro tři hodiny! Rychleji!

Pobídněte koně do cvalu, i kdyby se měl kočár rozsypat!“ –

Řetěz Pekelných hor se tyčil stále výš k nebi a byl stále

strašlivější, jako drak, do jehož chřtánu se šíleně vrhají ubohé oběti.

Už se daly dobře rozeznat divoké skalnaté svahy, hrůzostrašně

zbrázděné a rozryté jako tvář satana zrůzněná bolestí, zlobou,

výsměchem, hnusem, hněvem a žalem. Krajina, doposud ještě

pokrytá bujnou vegetací, byla náhle pustá a mrtvá. Mrtvé dusno

bylo vražedné; nad severozápadním obzorem se však objevil jako

nějaký přízrak sotva viditelný mrak – –

„Otče náš, jenž jsi na nebesích,“ ozvala se v kočáru modlitba

a jektání zubů.

„Jakže? Stále jsi ještě nedokázala potlačit strach, má nejdražší?“

„Roste a roste nevysvětlitelně. Všechno, úplně všechno mě

leká… Z vašich tváří jako by se šklebili ďáblové, trýznící mě

v pekle. Rachot kočáru mi připomíná hroudy, které dopadají na

rakev – na mou rakev; dokonce i můj hlas mě děsí, jako by to byl

hlas nějakého cizího strašidla. A v uších mi bez přestání zní příšerná

melodie, kterou jsem už jednou v dětství slyšela, když se mě dotkl

anděl smrti. Dávno jsem ji zapomněla, ale teď, právě dnes

75

vystoupila z hrobu… Ach, jaká trýzeň! Ach smrt! Hrůza všech

hrůz!“

„Má nejspanilejší, nejspíš to bude jednak účinek toho

přízračného dusna, jednak následek dnešního snu o hrobce,

o skopci, nebo ovci, anebo jiném podobném strašném zvířeti!“

konejšil ji manžel celý rozechvělý vzrušením.

„Vida, ty se třeseš! Nemáš snad špatné svědomí?!“

„Jestli je zločin třást se strachem o tu nejdražší osobu, která se

rovněž třese, pak jsem tím největším zločincem! Ale vraťme se, je-

li ti špatně!“

„Já si myslím totéž, má královno!“ řekl Mizeranděl – sám byl

také celý roztřesený.

„Jste zbabělci! Oba dva! Byla jsem skoro v pokušení dát obrátit.

Ale zbabělost mužů dodává ženám někdy odvahu! Ať se stane, co

se stát má – kupředu! A rychleji!“ –

Pekelné hory duněly vzhůru k nebi, jejich takřka kolmé stěny se

příšerně chechtaly jako Moloch při pohledu na zástup dětí, které mu

přivedli. V tu chvíli zaznělo zdálky temné zahřmění. Vůz objel

výstupek skaliska – pak s trhnutím zastavil a silně se zakymácel.

Kočí vyděšeně vykřikl.

Kardinál vyskočil z kočáru, v tom okamžiku se o královnu staral

pramálo. „Co se stalo?“ zvolal smrtelně bledý.

„Nevím,“ odpověděl kočí. „Koně nechtějí dál. Hrozně se něčeho

polekali a vzpínají se. Určitě se nám postavil do cesty nějaký duch!“

„Nesmysl!“ – „Ježíši Kriste!“ vykřikla královna, „vidíte to?

Vidíte? Je to příšerné!“

„Co vidíš – já nevidím nic!“ zvolal král.

„To není možné! Hrozná obrovitá postava, napůl kostlivec –

maso mu odpadává od kostí –, tak vypadá mrtvola, která ležela dva

měsíce v hrobě, – stojí před námi s rozpaženýma pažema – je to – je

to smrt, ano, sama smrt! Podívejte se, – teď – teď se rozplývá – a už

zmizela, ach!“

Královna klesla na zem posetou velikými kameny. Byli totiž už

na okraji kamenité plošiny pod horou, kde se dopoledne rozhodlo

o královnině záhubě…

76

„Byly to jenom halucinace!“ pokoušel se král svou choť utěšit.

„Jenomže stejnou halucinaci měli i koně!“ řekl kardinál. „Všechny

ty pocity jsme neměli nadarmo! Jestliže pojedeme dál, královno,

určitě nás čeká smrt. Možná tu nedaleko stojí vojenské oddíly

Stupidie, na popud J. Veličenstva – –“

„Ano, ano, obraťme – a to ihned!“ zvolala královna a vyskočila.

„S největší radostí!“ řekl král vesele. „Ale dovolte mně, domnělému

zbabělci, několik slov. Především si lze docela dobře představit, že

se mimořádně veliké královnino rozčilení mohlo přenést i na koně

a vyvolalo u nich stejné mámení smyslů jako u ní – zvířata jsou

pasivnější, jsou více vystavena vnějším podnětům a více jim

přístupná než mravenci. Ale i kdyby tato vise měla nějakou

skutečnou podstatu, vysvětluji si tu záležitost takto: temné síly,

které hodlají do tří měsíců způsobit královninu smrt, dělají všechno

možné, aby zmařily její setkání se světcem a kreslí jí před očima

okamžitou, falešnou smrt, aby tak přivodily smrt pozdější, avšak

jistou – a počítají přitom s její ženskou slabostí. –“

„Ano, zřejmě jsem byla slabá,“ promluvila energická královna.

„A pokud jde o vojska Stupidie, to myslíte vážně, kardinále, že by

tady rozbila ležení jen proto, aby zabila královnu? Něco takového

by bylo v celých novodobých dějinách neslýchané. Nanejvýš by ji

zajali. Stupiďané jsou všude vyhlášení jako barbaři a o to víc se

snaží vystupovat jako kultivovaní mravenci. Jinak víte líp než já,

kdo z nás dvou byl vždy náchylnější k paktování se Stupiďany;

a víte také, že jsem se nikdy nevyšvihl na takovou výši úvah, abych

jim odstoupil svá pohraniční území. A víte dobře, zda jsem persona

grata u dvora ve Stupidii spíš já, nebo moje paní. Vzpomeňte si

laskavě na své intriky namířené proti mně před třemi roky

a udržujte na uzdě svůj strach, který není státníka zcela důstojný,

a uvažujte rozumně!“

„Pokud tedy nejde o armádu Stupidie, – může to být přece

jenom slepý had.“ Místo odpovědi se král hlasitě rozesmál a obrátil

se ke své ženě:

„Ačkoli je stále mým nejvnitřnějším, nejubožejším přáním,

abychom se vrátili, můj smysl pro povinnost a láska k tobě mi

77

přikazují, abych ti poradil: dál! Už jenom několik kroků – a budeš

zachráněna! Vidíš tu horu přímo před sebou? Na jejím vrcholu na

tebe toužebně čeká tvůj spasitel! Až ho spatříš, okamžitě se

rozplynou i ty poslední strašáky v tvé duši jako noční fantomy

v paprscích slunce –“

„Já ho vidím! Já ho vidím!“ zvolala náhle extaticky královna.

„Jako obr vyčnívá jeho postava nad vrcholky skal – teď zmizela –

ale i na dálku působí na mou duši léčivě! A co teprve, až se k němu

přiblížím! Rozhodla jsem se!“

„Podívejte se!“ vykřikl Mizeranděl a ukázal na západ.

Tam právě nad lesem stoupal obrovský modrý mrak kouře

a vzápětí pod ním druhý, ještě větší… Nové zahřímání. Zadul

čerstvý vítr a s přízračnou rychlostí hnal dým směrem

k Veličenstvům…

„Ve Stupidii hoří nějaké velké město nebo les,“ poznamenala

královna beze strachu.

„Pokud to ovšem není nějaký signál,“ odpověděl kardinál.

„Anebo nás chtějí upálit… A ten kouř už je tu – – tisíc láter, vždyť

je to dým z tabáku!“

„Čistý tabákový kouř z knastru!“ podivila se královna. „Jaký

strašlivý obr může tam za lesem kouřit?“

„Co když je to slepý had!…“ řekla Jeho Eminence.

„Milý kardinále,“ zasmála se královna, „vidím, že jste se

rozhodl převzít pro dnešek roli mého dvorního blázna. Jak by si

mohl bezruký had nacpat dýmku a zapálit si?“

„A jak by bezoký had mohl žít 30 000 let?“ odvětil kardinál.

„Svinskej had,“ vztekal se v duchu král. „Přes můj výslovný zákaz

kouří ve 3 hodiny! Takový naprostý nedostatek respektu se musí

potrestat! Už dávno jsem si všiml, že nemá žádnou disciplínu

a poslušnost – vždycky si dělá, co se mu zachce – ale to si doposud

nikdy nemohl dovolit ani žádný král. – A přesto mě vnitřně potěšilo

tohle znamení života mého spojence! A neméně i skutečnost, že

trubač na buccinu je na vrcholku hory. Strašně jsem se obával, že

mu Sejanus tajně přikázal, aby odešel – pak by bylo všechno

ztraceno! Ale byl to právě on – bezpochyby! Mezi mými válečníky

78

žádný jiný není tak kolosální! Haha! Pohled na vlastního kata dodal

mé megeře sílu a nadšení…!“ A král řekl nahlas:

„Pravděpodobně hoří ve Stupidii veliký sklad tabáku. Je tam teď

v módě názor, že za všechny trampoty mravenectva může jen

nikotin, a protože je Stupidie, jak známo, země reforem – opravdu

je tam třeba všechno reformovat – odsuzují tam zjevně delikventy

ke smrti upálením.“

„Tak stupidní tam přece jenom nejsou,“ řekl Mizeranděl,

„prodávali by hlavního nepřítele lidstva svým sousedům, a tak by

zabíjeli dvě mouchy jednou –.“

„Dost už toho žvanění,“ skočila mu Kordula do řeči. „Můj choti,

jděte teď co nejrychleji za poustevníkem, když to poručil – a já na

vaše znamení přijdu za vámi. Zatím tady počkáme – pokračovat

v jízdě po tom poli kamení není možné. Rychle, rychle, ať nám

neodejde – a ať mě bouřka zastihne už v jeho jeskyni!“

Jeden blesk teď následoval za druhým, nebesa bez přestání

temně, ale ještě pořád slabě brumlala; pak náhle slunce zmizelo za

šedou pokrývkou mraků – a Kordula se opět roztřásla. Mezitím

doprovodné oddíly dorazily ke kamenité planině a zaujaly místo

opodál; jenom Sejanus, Sketides a Narcis postoupili na kardinálův

pokyn dále na kamenitou planinu.

„Čtyři oddíly po třiceti mužích se rozestaví jako hlídka na všech

světových stranách! Padesát nejrychlejších jezdců ať prozkoumá

původ toho kouřového mraku! Obkličte kopec před námi! Dva

nejobratnější a nejsilnější členové Liliové gardy doprovodí krále na

vrchol!“ Tak zněl kardinálův rozkaz – a král zbledl. Dosud doufal,

že mu bude dovoleno, aby na horu vystoupil sám. Doprovod vojáků

mohl totiž zmařit veškeré jeho plány prostě z toho důvodu, že při

výstupu na kopec nutně musí uvidět hada a pozorování budou

signalizovat kardinálovi dole ještě dřív, než on sám dorazí na vrchol

a dá odtamtud trubačovi pokyn, aby zadul na polnici. Věděl, že už

z výše 50 M-m je vidět hadí ocas a z poloviny svahu lze spatřit

skoro celé dlouhé tělo. Jenomže hora byla 250 mravenčích metrů

vysoká, což je – opakuji to pro osvěžení paměti laskavé čtenářky –

25 lidských centimetrů.

79

„Poustevník řekl, že za ním mám přijít sám,“ řekl ostře.

„Zatím ještě poustevník ve Všivácii nerozhoduje. To je šílený

nápad, že bychom J. V. mohli dovolit, aby se od nás vzdálilo beze

stráže,“ – tak to řekl královně –, „a to do míst, kde je množství

roklí, doupat, jeskyní a kde jsou možná i tajné podzemní chodby!

Dnes by král zmizel – a pozítří by se mohl vynořit jako vůdce

kontrarevoluce – a do týdne by nám usekli hlavy – a váš sen by se

tak mohl naplnit!“

Královna souhlasila. Ale král se ještě pokusil oponovat. „V téhle

hoře nejsou žádné jeskyně a chodby. Dávám své čestné slovo, že se

vrátím. –“

„Místo dvou vás doprovodí – čtyři gardisté Sire! To, že trváte na

svém, je nanejvýš podezřelé!“

Král mlčel a v duchu už dával všem svým nadějím sbohem.

„Nedovolte králi,“ zašeptal kardinál gardistům, „aby se od vás

vzdálil víc než na tři kroky. A když to bude nutné, použijte proti

němu zbraně! Kdybyste pozorovali něco podezřelého – především

toho obrovitého hada ze včerejška – volejte okamžitě do údolí!

Ručíte mi za krále svými životy! – A teď můžete jít, Sire! –“

Monarcha rychle vykročil po planině pokryté obrovskými

skalnatými bloky, z nichž některé byly veliké jako zrnka žita, a po

jeho boku kráčeli čtyři strážní andělé. Vítr se znenadání utišil,

bouřkové mraky zůstaly stát, hromobití téměř ztichlo. Slavnostní

uctivé ticho předcházelo veliké události, a bylo to ticho tak hluboké,

že v něm bylo slyšet bušení královského srdce…

Začali šplhat na strmou horu. V téže chvíli zmizela v lese

kavalkáda, kterou vyslal kardinál, aby vypátrala příčinu kouře…

„Těch se nemusím nijak obávat!“ uvažoval král. „Než ti se vrátí,

nejméně šestkrát budu nahoře a nejméně šestkrát mohu dát pokyn

trubačovi. Nebezpečí hrozí jenom od těhle liliových mizerů. Ale co

udělat, abych odpoutal jejich pozornost od hada? Musím hodně

mluvit – pořád jim ukazovat něco, co leží opačným směrem. –

Jenomže to sotva pomůže… Mají dohromady osm očí… V případě

nouze se pokusím jim upláchnout, nebo je propíchnu svou dýkou…,

… ale co zmůžu já, slabý stařec, proti čtyřem mladým obrům!…

80

Jsem ztracen pouhý krůček od cíle! Za pár vteřin už uvidí ocas

hada, zastaví se a budou řvát dolů do údolí: »Za lesem je had!«

A pak na kardinálův rozkaz sejdou dolů i se mnou. Pak bude

následovat královnin hněv – řetězy – roubík – popraviště nebo

hladomorna, případně cyankáli. Jsem ztracen!“ a spustily se mu

slzy – – –

Když chce člověk vystoupit na vrcholek kopce vysokého 250 m,

aniž by se nadměrně namáhal, potřebuje k tomu aspoň půl hodiny;

mravenec takovou cestu urazí hravě za půl minuty. Jenomže král šel

mnohem, mnohem pomaleji, protože mu jednak věk a tloušťka,

jednak rozčilení, pro něž sotva stál na nohou, znemožňovaly

rychlejší postup – a také pokládal spěšnou chůzi za nedůstojnou

panovníka…

Padesát metrů. Král začal své průvodce horlivě poučovat

o geografii Velké Skotáčtiny a Blátošlapie; pozoroval však, že se

jejich pohledy přesto stáčejí spíš směrem ke Stupidii. I on tím

směrem vrhl pohled naplněný obavami – – ale hadí ocas neviděl!…

Jak jen to bylo možné? A nevěděl, jestli se z toho má radovat,

nebo rmoutit. „Ale co, je hloupost nad tím dumat! Všechno je

v rukou božích – je-li to jeho vůle, podaří se mi to všemu navzdory,

a když to jeho vůle není, musím se smířit s tím, když se to

nepodaří!“ A snažil se jít co možná nejpomaleji.

Sto metrů. Po hadovi zatím ani stopy!… „To hovado svévolně

změnilo místo a nenajde správný směr! Ach, – tak jako tak se to

nemůže podařit!“ lamentoval v duchu král.

Sto a padesát. Pořád ještě nic! „Asi je pryč, opustil mě, hanebně

mě zradil! Ale přece pořád ještě kouří, těsně u kraje lesa! Možná

jenom podpálil pytlík s tabákem, než utekl, aby mě ošidil!“…

Dvě stě. Had se pořád ještě neobjevoval, zato pod mračnem

kouře bylo vidět cosi podivného. Mrak se sice rozprostíral až

k zemi, ale dole byl řídký a protrhaný a tímto závojem prokmitávalo

něco velmi vysokého, kulatého, zelenavě, zlatavě a hnědě

kropenatého. Vojáci to hned zpozorovali.

„Je to kupa sena!“ řekl voják A. „Nějaký tulák ji zapálil –

jenomže seno je mokré a jenom se z něho kouří!“

81

„Jaké kupy sena mají ve Stupidii!“ vykřikl voják B uchváceně.

„Žijí si tam mnohem líp než v téhle všivé zemi!“

„Brzy se se Stupidii spojíme, psssst!“ řekl voják C „Jeho

Eminence ví, co je nejlepší.“

„Podívejte se! Jen se podívejte!“ vykřikl A, „ta kupa sena se

hýbe, točí dokola, – už jste někdy něco podobného viděli?“

„Ona se – abych tak řekl – hýbe, protože, abych tak řekl, je v ní

oheň, je to oheň, abyste věděli – elektrodynamický, therapeutický

jev!“ řekl D.

„Možná, že to byl jenom optický klam!“ řekl C.

„Chtěls říct akustický klam!“ namítl D. „Abych tak řekl.“

»Optický«, se dá říct stejně dobře jako »akustický«! bránil se C.

„Říká se to přece tak i tak.“

„Jenomže »optický« se říká běžně a »akustický« jen málokdy –

a člověk má používat běžnější slova! Fyzika je moje specialita,

kamaráde!“

„Já vím všechno i bez tebe a nenechám se od nikoho poučovat –

a od tebe nejmíň!“

Takhle si povídali a dorazili přitom skoro až na vrchol kopce.

„Ach, božský hade,“ modlil se v duchu král a jeho srdce přímo

nebesky jásalo. „Chvála, slávy více a slivovice tobě na věky věků.

Kdybys byl poslušný a nesvinul se, byli by tě viděli už dole,

a kdybys nekouřil, tak by tě jasně rozeznali teď. Ó, už pouhých

dvacet kroků – a zvítězil jsem! – A jak často bylo dobyto vítězství

v obtížných podmínkách? Vděčím za to sobě, řeknu ti pak

velkomyslně jako Fritz Seydlitzovi po vítězství u Zorndorfu14 –

a jako on i já ti milostivě odpustím tvou neposlušnost… Ty milé

hovádko! kupodivu se vždy chováš špatně a rebelantsky – a vždy

dobře sloužíš mně; jsi součástí oné síly, která si pokaždé přeje

nedobré a pokaždé dosáhne dobrého… Neboť o tobě platí, co řekl

Schiller: »S géniem je příroda ve věčném spojenectví…« A já už

nyní vůbec nepochybuji, že se veliký čin skvěle podaří, už nevidím

žádnou překážku, pokud se nestane, že nenajdeš správný směr, kudy

postupovat, protože jsi své přímé tělo stočil do kruhu. Ale ty přece

82

najdeš ten nejvhodnější způsob, ty prozíravý, třicet tisíc let starý,

– – konečně na vrcholku!“

– – – – – – –

V tom okamžiku však ráz naráz došlo k celé řadě

nejstrašlivějších, nejpodivnějších událostí. O čem nyní bude řeč, to

vše se odehrálo v jediné minutě. Když na to vše později král

vzpomínal, nechtělo se mu ani věřit, že se to opravdu odestálo; spíš

mu to všechno připadalo jako sen o snu, který se mu zdál

v nezměrně dávné minulosti. –

Právě ve chvíli, kdy jeho noha spočinula na vrcholku hory,

zaznělo z dálky ohlušující zívnutí – pak slova: „Tohle prašivé

čekání! Kouření je na prd, když je jeden slepý! –“ a poté se ozval

strašlivý třesk, takže se celá hora zachvěla ve svých základech…

Rozzuřený had totiž mrštil dýmkou proti kopci, kde se roztříštila na

tisíc kusů. Kouř kolem hada se rozptýlil a –

„V seně byl had!“ vykřikl naivní A. „Podívejte se na jeho hlavu,

na ty bílé oči beze světla –“

„Slepý had!“ vykřikli ostatní tři. „Musíme to ihned ohlásit

kardinálovi!“ Pak se přihodilo to nejstrašlivější. Znenadání před

nimi stanul obrovitý muž v mnišské kutně, krásný, majestátní a ještě

mladý –

„Eremita!“ zvolal král, zavrávoral a vlasy na hlavě mu vstaly

hrůzou; protože to zjevení – anebo to byla skutečnost? – bylo

naprosto stejné jako obraz v jeho fantazii, který si v duchu bezděky

vytvořil, když líčil královně poustevníka. Nikdy předtím neslyšel,

že by v Pekelných horách nějaký světec žil – a teď – –

Mimoděk padl na kolena; gardisté také…

„Ty hanebníku, ty vyvrheli svého národa!“ vykřikl obr

strašlivým hlasem, „netřeseš se před nevypočitatelností boží? Tvé

šípy se v letu obrátí zpět proti tobě, vlastní hrob sis vykopal, tvůj

pád předpoví skopec se třemi varlaty, už brzy tě očekává zatuchlá

náruč hrobu, upleten je už modrý provaz, který tě zardousí…“

Děsivý blesk v bezprostřední blízkosti přerušil neblahou věštbu

světcovu. Současně ho doprovodila pekelná hromová rána. Krále

opustily smysly – –

83

Když se opět probral, – přízrak byl pryč… Náhle však zadul

uragán a vrhl ho i s jeho průvodci na blízký útes –; jemu a dvěma

gardistům se podařilo chytit se skály; gardisty B a C vichřice hnala

dál a svrhla je do propasti…

„Běda, ten všivý vítr mi urve prdel od hlavy!“ zaslechl král hlas

A. „Vlastně to, abych tak řekl, ani není vítr, ale, abych tak řekl,

vzduch, který proudí do prostoru, odkud blesk, abych tak řekl,

vypumpoval vzduch. Na vysokých horách, jako jsou tyhle, máme

totiž velmi blízko k dynamoelektrickým jevům, jako je blesk, – sto,

abych tak řekl, možná sto pět, možná i sto šest metrů.“

„Poslouchej, ty hlupáku,“ řekl druhý voják, „ještě jsme J. E.

nehlásili, že v seně byl had, jak nám to nařídil!“ A pak stentorským

hlasem15 zařval dolů do údolí:

„Vaše Eminence, v seně leží had! Já jsem ho viděl první!“

„Byl to, abych tak řekl, akustický klam!“ zařval ještě D.

„Cože? Had?“ dolehl k nim sotva slyšitelný hlas kardinála… –

„Právě teď nadešla pravá chvíle k činu!“ mihlo se královým

mozkem. „Kordula, Mizeranděl, Narcis, Sejanus a Sketides stojí

právě uprostřed planiny – je to skvělé! Stačí dvacet kroků doleva –

a odtamtud mohu dát trubačovi s buccinou znamení. Ale možná, že

tu není, možná, že ta obrovitá postava, kterou jsme viděli z údolí na

vrcholku hory, byl opravdu jenom příšerný fantom poustevníka.

Teď však není čas na meditace, ať je to tak nebo tak, musí se to stát,

není žádná cesta zpět. – Všechno je jedno – do toho!“ A vrhl se

k okraji vrcholu, šlo to – – první divoký nápor větru už pominul…

„Ručíme za něho svými životy!“ zvolal A a oba vojáci se vrhli

za králem. A ho uchopil – a zasažen královou dýkou do srdce se

zřítil. Panovník se s berserkrovskou16 zuřivostí obrátil proti

fyzikovi – a ten mu ukázal záda… Král ho nepronásledoval, ale

vyšvihl se na skalnatý blok na okraji horského temene…

A vztyčil do výše pravici – – –

– – – – – – –

Vraťme se zpět ke královně a ke kardinálovi!

84

„Už zase,“ promluvila královna, když král začal stoupat na horu,

„se mrtvola, která povstala z hrobu, dere pochodem smrti

k hroznému životu.“

„To všechno je tvá vina, moje nejdražší!“ odpověděl kardinál

jektaje přitom zuby. „Ach, kéž bychom byli doma!“

Ticho – –. „Strach ve mně roste jako lavina… Co to má

znamenat? Ach, Benedikte – neměli bychom z této hrůzostrašné

pustiny hned co nejrychleji jet domů a nestarat se už o svatého

muže a o krále?“

„Ano, ano – vlastně – krále tu nechat nemůžeme. Ave Maria.“

Ticho – –. „Vítr ulehl právě teď, když máme mraky už přímo

nad hlavou. Ale já mám děsivý pocit, že se nad námi vznáší něco

ještě hroznějšího, že se na mě každým okamžikem zřítí cosi

nekonečně strašlivého, že se to na mě musí zřítit! Bojím se, já se

velice bojím, Benedikte, – chraň mě, chraň!“

„Klid a odvahu! Ale ta příroda kolem opravdu nahání hrůzu.

Polovina nebe je černá jako peklo a ta druhá se šedavě blýská a je

tak přízračně průhledná. Mrtvá země má mrtvolnou barvu; bílá

a černá – dvě barvy smutku, smrti a noci se v tomto okamžiku

objímají. To mračno číhá jako černý tygr připravený ke skoku. Kdy

to začne?“ –

„Naháníš mi nový strach, místo abys ten starý rozptýlil!

Nestůjme tu, pojďme blíž k té hoře, chůze nás aspoň rozptýlí!“

„Dobrá – Sejane, Narcisi, Sketidesi, doprovoďte nás, prosím!“

Došli až doprostřed kamenitého moře. „Tady zůstaneme stát,

abychom viděli, co se bude dít na vrcholku,“ řekl kardinál. „Už tam

skoro došli – –“

Ticho. „Strach narůstá do obludných rozměrů, doslova mě

rdousí!“ vykřikla náhle královna. „Teď, teď se musí stát to

nejděsnější. – Jasně to cítím –“

Zdálky se ozvalo zahřmění, hrozivý hukot připomínající lidský

hlas – a pak uši rvoucí prásk! Obrovské kamenné bloky se řítily

z hory – –

„Konec světa! Zachraň se, kdo můžeš!“ vykřikl Mizeranděl

a hlava nehlava prchal křovím a kameny ke svým oddílům. –

85

„Fuj! Styďte se, Vaše Eminence!“ zavolal za ním Sejanus.

„Světec!“ zvolala takřka zároveň královna uchváceně –

„Pohleďte na něj – král už před ním klečí – jsme zachráněni! –“

Zahanbený kardinál se zastavil. „Ten třesk snad doprovází

světce pokaždé, když se objeví,“ zakoktal k útěše sama sebe…

„Pohleďte, žehná králi – a kývl na mě, abych šla za ním – –

Ježíši – Bože, stůj při nás!… Jsem ještě vůbec mezi živými?…

Světec zmizel – – držte mě! Já letím! Já se vznáším! – –“

„Nahoře pravděpodobně běsní vítr ještě zuřivěji,“ poznamenal

chladnokrevně Sejanus. „Jen se podívejte, dva lilioví hrdinové letí

sem k nám tak rozkošně, jako by jim už teď narostla křídla, ha-ha!“

„Letí asi stejně rychle, jako utíkají pretoriáni před nepřáteli,“

oplatil mu Narcis jeho výpad.

„Poslouchejte!“ zvolal Sketides, „neslyšíte – nějaká slova?“

„Ano – zní to jako had, had – slyšíte? Moji gardisté objevili

hada!“ jásal Narcis.

„Copak jsem to znovu a znovu nepředpovídal!“ vykřikl

Mizeranděl a opět si vyhrnul dlouhý kardinálský plášť, aby se mu

lépe prchalo…

„Utíkejme co nejrychleji k mým oddílům!“ křičel Sketides.

„Nebojte se, Vaše Veličenstvo, vaši bojovníci –“

„Spíš uteče želva před bleskem,“ poznamenal jízlivě Sejanus, „a

ani všechna vojska Velké Skotáčtiny a Stupidie dohromady nás

před hadem neuchrání –“

„Podívejte se,“ zvolal Narcis. „Král utíká! A za ním moji

vojáci… podívejte se – už ho dohonili – jen do toho, jen do toho,

moji stateční! – Ó, blýskla se tam dýka! –“

„Já jsem to všechno předpovídal!“ naříkal kardinál. „To je

konec mým nejkrásnějším nadějím a plánům, které jsem po dlouhá

léta –“

„Jenom se podívejte, jak ten bílý hrdina utíká před starým

podágristou!“ rozesmál se nadšeně Sejanus. „Drž se, Sire!“

zahulákal, zapomínaje přitom na veškerou svou mazanost.

„A teď právě král zvedl ruku do výšky!“ zabědoval kardinál.

„Co hrozného to asi má znamenat – – – –“

86

Trara – raa – rara – tartarara – raaa – –

Všichni, až na Sejana, při těch hrozných zvucích padli na zem.

„Blíží se slepý had!“ s jasnozřivostí pronikavě zaječela královna.

„Jímá mě nejděsivější děs – hrobka a – – –“

Přízračně sem odněkud dolehlo harašení a hučení, rachot

vznikajícího hromu. Ačkoli ztlumeno vzdáleností, bylo to

ohlušující. Přicházelo to zdáli, jak cítili s pekelným děsem, –

a přece to bylo přítomné svou smrtící silou: „Co nestvůrného to

jenom může být?“ zněla otázka v srdcích, která se zastavila.

A všichni spojovali ony zvuky s černým satanem, který se najednou

vynořil na obzoru a jehož postava se tyčila až k slunci. Podobný

účinek na lidi by asi měla srážka dvou hvězd, kdyby se mohly

zvukové vlny nárazu dostat až na Zemi…

Hřmění sílilo strašnou rychlostí. Země se otřásala tak silně, že

mravenci padli na kolena. Další blesk – ale hrom v oblacích nebylo

slyšet, pohltil ho pozemský hřmot.

A náhle se nad lesem, vysoko na nebi, bezmála nad ubohými

smrtelníky, objevila hadí hlava, veliká jako katedrála, s bílýma

ohavnýma očima velikosti jezera. Na okamžik nehybně strnula –

a pak náhle vyrazila do údolí rychlostí pro mravenčí oko naprosto

nepostřehnutelnou – a za ní 10 km dlouhá masa hadího těla – – –.

Ne však na skalnatou plošinu, ale asi 1 a ½ km jižně! Ukázalo se, že

královy obavy byly oprávněné!…

Pohyb hada vyvolal poryv vichru a ve spojení se

severozápadním větrem způsobil cyklon, který ruku v ruce

s přitažlivou silou otřásající se země zaútočil na ubohé mravence.

Královna upadla do mdlob a kardinál vydával chrochtavé zvířecí

zvuky. Sketides se rozplakal a Narcis byl ze všeho tak dokonale

vyveden z míry, že objal Sejana a líbal ho. Oddíly se rozutekly jako

stádo ovcí na všechny světové strany…

Letící pohoří se rychle ztratilo za vysokými hvozdy na východě.

Krajina, kterou se proplazilo, se proměnila k nepoznání. Tam, kde

předtím byly kopce, zely nyní rokle, na místě roviny vyrostla

vysoká návrší a lesy byly jako skosené…

87

Valivý hřmot zazníval slaběji a slaběji. „Jsme zachráněni!“

zvolal kardinál. „Možná se tudy ta příšera proplazila jenom

náhodou a vůbec to nebylo na králův pokyn!“

„O tom pochybuji!“ promluvil Sejanus, který s odporem odstrčil

Narcise… „Jen poslouchejte, ten hukot zase narůstá! Ha!“

A opravdu – strašlivé dunění se zase blížilo, tentokrát ještě

rychleji než předtím. A opět se objevila ta zelená příšera, provázena

otřesy země a orkánem – vracela se bezmála stejnou cestou, po níž

se přivalila poprvé a vzápětí zmizela za lesem na západě.

„Jsme zachráněni!“ vykřikl Mizeranděl podruhé. „A teď

utíkejme!“

„To by nemělo valný smysl,“ řekl pretorián. „Vsadím se, že

přijde zas. – Copak jsem to neříkal?“

Tentokrát narůstal rachot tak strašlivě rychle, že to bylo slyšet

jako zaburácení hromu. Opět se nad lesem objevil ten nejděsivější

nebeský přízrak a opět vpadl do údolí jako zelený blesk. Zdálo se,

že promenáda hada, který se předtím tak dlouho nudil, vskutku

baví, protože jeho pohyb byl pokaždé čilejší. Pohyboval se teď

rychlostí cválajícího koně. Alespoň v literatuře jsme se mohli

dočíst, že tak rychlého pohybu je schopen hroznýš Boa constrictor.

Tentokrát však popolezl asi o 300 M-m – o šířku svého těla –

blíž k místu, kde byli mravenci! Zmizel, znovu se objevil, opět

zmizel za lesem na západě – a opět se objevil – a to o dalších

300 M-m blíž ke svým obětem!

„Teď už je to zcela jasné!“ zařval Sejanus, když se rachot opět

zmírnil. „Ten slepec neví přesně, kde jsme – a chystá se teď

prozkoumávat a zpracovat celý terén, který přichází v úvahu.

Postupuje zcela zřetelně naprosto systematicky a s velkou přesností.

Ještě třikrát se otočí – a pak – je s námi amen! Utíkat nám nic

nepomůže – aspoň koně kdybychom měli! Jediná naše záchrana je

tahle hora! Je skoro stejně vysoká jako had, a když včas dorazíme

na její vrchol, budeme tam snad před útokem v bezpečí. Ta nestvůra

se při své slepotě pravděpodobně rozjede proti svahu; doufejme, že

ten mohutný žulový masiv vydrží její nápor – je to něco jiného než

88

nízké krtčí kopečky, které na východ od nás právě zmizely

z povrchu země!“

„Ano, ano!“ zvolal kardinál, „ty jsi opravdový muž, Sejane! –

Pryč odtud! Vezměte královnu –“

Museli však ještě chvíli počkat, protože se znovu objevil had,

a museli se přidržovat útesů, aby je neodnesl čím dál tím mohutnější

cyklon. Potom se rychle rozběhli k hoře a dorazili k jejímu úpatí ve

chvíli, kdy se obrovský python počtvrté prohnal údolím – opět

o 300 metrů blíž! –

Výstup byl spojen se spoustou obtíží. Nejprve museli důstojníci

nést královnu, která omdlela, a pak starého Mizeranděla, o kterého

se mdloby pokoušely; přitom znamenaly překážku ne zcela

bezvýznamnou i metrákové kapky deště, které začaly padat z mraku

nad jejich hlavami; a nakonec se ještě museli zastavit pokaždé, když

kolem prohřměl had. Ale i tak už došli do poloviny hory, když se

had poprvé proplazil až na jižní okraj kamenité plošiny.

Oddíl Liliové gardy, dílem na koních, dílem pěšky, tudy právě

v tu chvíli bezhlavě prchal. Doslova zmizel pod pohybujícím se

pohořím. A když se přehnal, naskytl se těm, kteří vystupovali na

kopec, pohled, který je velmi překvapil.

Očekávali totiž, že lidé i koně budou vesměs mrtvi. Ale nebylo

tomu tak. – Uviděli sice na skalnatých útesech utržené hlavy,

rozmačkaná břicha a nehybná těla mravenců. Mnohem víc však

bylo těch, kteří zůstali naživu, i když většinou zle pošramoceni,

s utrženýma nohama, kulhali, potáceli se, plazili se. Ale vyskytli se

i tací, kterým se viditelně nic nestalo a čile a rychle utíkali pryč.

Někteří z nich uvízli mezi převrácenými kamennými kvádry;

bědování dalších, zcela pohřbených, se přidušeně dralo na povrch.

Zato všichni luční koníci byli buď mrtví nebo v posledním tažení.

„Možná, že by nás tam dole smrt ušetřila – a teď možná

stoupáme rovnou do jejího chřtánu,“ blesklo hlavou statečnému

Sejanovi. „Ano, je to jasné, rozdrtit může python jenom ty

mravence, které přitiskne k nějakému tvrdému předmětu, a ani ti

nemusí vždy dopadnout nejhůř. Přece se nezřídka stává, že zůstanou

naživu mravenci, které přišlápne obutá lidská noha, když je půda

89

měkká a tlak, který taková noha vyvine, je v každém případě větší,

než tlak hadího těla, neboť ačkoli Boa constrictor váží víc než

člověk, soustředí se celá váha člověka na čtvereční decimetr tvrdé

podrážky jeho boty, zatímco u hada je rovnoměrně rozložena na

celou spodní plochu. Když se mravenec dostane do štěrbiny mezi

dvěma skalisky, může z toho přirozeně vyjít bez jakéhokoli

zranění… Nu ano, milý panovníčku, jestli si myslíš – jak to tuším –,

že s pomocí hada zničíš všechny armády světa, můžeš se dočkat

nepříjemného překvapení. Tenhle pokrm se nebude jíst tak horký,

jak jsi ho ve svém alkoholickém mozku uvařil. Mravenci už

dokážou vymyslet nějaký prostředek proti tvému hadovi. Začátek

všeho je tady dole zastihl naprosto nepřipravené, a přesto had

povážlivě selhal. Co například pořídí had proti mravencům, když se

zavrtají hluboko pod povrch země jako myši – jak to statečně

praktikovali v bahně poslední světové války? Mravenci, Sire, jsou

houževnatá a tvrdá dobytčátka, havěť, kterou nevyhladíš, dokonce

i to Božské se od nich bezmocně odráží, jako když hrách na stěnu

házíš. Říká se, že mají koňskou náturu, ale není to správné, jak

dokazuje situace tam dole: ti ubozí, měkcí a dobráčtí koníčci jsou

mrtvi – a tvrdí ničemní, jedovatí mravenci – opičácký pronárod –

svěže a vesele dále poskakují a budou věčně poskakovat a žít

a smrdět!“ –

A opět projel terénem kolem nich zelený blesk – tentokrát už jen

ve vzdálenosti 200 M-m od našich hrdinů; uragán srazil Sketidese

z výše l80 M-m na kamenitou plošinu, kde generalissimus zůstal

ležet – snad s přeraženými údy? Naprosto ne! Ani malíček na noze

to neodnesl! Hned v jeho případě se potvrdila Sejanova slova o tuhé

nátuře mravenců. Mravence můžete shodit z té nejvyšší věže, jakou

kdy lidé postavili – nic se mu nestane, spadne na prdel a dál

pokračuje ve své každodenní práci, jako by se vůbec nic

nepřihodilo; a dokonce se nám zdá, že by, ačkoli to odporuje

zákonům gravitace, docela šťastně dopadl na Zemi i z dalekého

Měsíce, kdyby vůbec něco z Měsíce mohlo na Zemi spadnout –

kdyby ve vesmírném oceánu nezmrzl a neudusil se. Samozřejmě

pokud tam je opravdu taková zima a není tam vzduch – a jestli

90

vůbec existuje ono něco, čemu říkáme aether. Ale uvaž, čtenářský

čokle, co je takový nepatrný pád z Měsíce proti pádu z výšin

životních pretencí, samolibosti, nadějí, snů, božských aspirací do

věčně stejné, hrůzné pozemské žumpy? Ale i takový pád z nebes do

nejnižších a nejodpornějších hlubin s jásáním přežije ta

personifikovaná hanba jménem mravenec!

A tak Sketides tam dole vzal do zaječích, had se kolem něho

prosmýkl východním směrem a ostatní poutníci šplhali ještě výš;

Sejanus nesl královnu, Narcis podpíral modlícího se kardinála.

„Podaří se nám to, Vaše Eminence,“ utěšoval ho, „už jen 50 m

a jsme nahoře. Velmi pravděpodobně je tam ještě i král. Dovolíte

mi, V. E., abych tomu zrádnému chlapovi bez váhání vrazil kord do

jeho ničemného srdce?“

„Ora pro nobis, nunc et in hora mortis nostrae –“17

„Začínám pochybovat, jestli ten kopec odolá nájezdům toho

draka. Četl jsem jednou v Kiplingovi, že když Boa vyvine svou

největší rychlost, může úderem hlavy zabít i velká zvířata – koně

nebo býka – a že dokáže prorazit i mohutné dveře, což se nepodaří

ani třem, čtyřem silným mužům… Má opravdu nesmírnou sílu –

rozdrtí ve svém sevření i lva – a tenhle slepý had je větší než

všichni pythoni, kteří kdy byli. Ale přesto pochybuji o Kiplingově

autoritě. Ale protože málo záleží na tom, co se stane ve

skutečnosti – mnohem spíš na tom, co si usmyslí ten psohlavec –

a pro toho je pravda obyčejná děvka, s níž zachází jako se

zanedbatelnou veličinou.“

„Přestaňte už s tím strašlivým žvaněním – aspoň v hodině naší

smrti!“ zachrčel kardinál, „Ježíši, vždycky jsem byl veliký hříšník.

Dies irae, dies illa.“18

„Jakápak hodina smrti, jakápak smrt!“ zasmál se pretorián.

„Smrt – a nic dál, kardinálku, ty malý hrdino? Kněžour zůstává

v podstatě vždycky zbabělcem, i když je pro sílu svého ducha

proslulý po celém světě. To roztomilé zvířátko se zase vrátí, haha!“

Vrátilo se, a když se pak opět ztratilo z kamenité plošiny, horolezci

uviděli, že ubohý Sketides je rozříznutý vedví o ostrý skalnatý útes.

91

Obě polovice se ještě pohybovaly a ta přední příšerně křičela:

„Pomoc! Pomoc!“

„Ještě se nenarodil krejčí, který by tě sešil dohromady!“ houkl

na něho se smíchem Sejanus.

„Ty už to máš za sebou, věrný muži!“ naříkal Mizerandělíček.

„Na mě to teprve čeká – hrůza smrti, hrůza pekel… běda!“

„Panstvo,“ řekl Sejanus, „teď už asi brzo dojde ke karambolu.

Jestli nás ta hadí tlama na tomhle skoro kolmém, hladkém srázu

přitiskne ke skále, pak je s námi na beton konec. Na vrcholek už

nám zbývá jenom 30 m – jenomže máme, můj rozmilý Narcisi, na

starosti tyhle vznešené osobnosti a ke všemu se na nás valí proudy

vody z nebe, takže už lze pochybovat, zda se včas vyšplháme

nahoru. Teď postupujeme dopředu zatraceně pomalu; a rozhodnout

může každá vteřina –“

„V. Eminence, snad byste mohl jít sám?“ zeptal se Narcis, který

sotva mohl jít, jak se třásl.

„Nemohl… Tuba mirum spargens sonum, per sepulcra

regionum –“19

„Měl bych opravdu sto chutí nechat starou královnu spadnout do

propasti. Sílu mi neubírá ani tak její váha, ale její pach!…“

A v tu chvíli otevřela panovnice oči. „Kde jsem? A kde jsem to

byla? Byla jsem v nebi, – ano – viděla jsem tam – samotného

Boha – mravence, z něhož se linulo světlo, velikého jako slunce.

Kde to jsem, proboha! Tahle hrozná skalnatá pustina, to hrozné

černobílé nebe, studené proudy deště, které do mě nemilosrdně buší.

Ježíši Maria copak jsem v pekle! Už teď v pekle? Můj sen – a co

znamená to nevýslovně hrůzné dunění z dáli?“

„To dunění vás, malé Veličenstvo definitivně dopraví do nebe –

do úplného Nic, které, jak božsky pravil Lichtenberg, »dokonale

udržuje rovnováhu věčné blaženosti«.“

V tu chvíli nebylo jeho hlas slyšet, protože se opět blížil had.

Naštěstí se obavy statečného a nikoli zcela nemoudrého vůdce

pretoriánů zatím ještě nenaplnily. Netvor se jenom letmo dotkl úpatí

hory, která se mohutně otřásla… Netvor se s rámusem odvalil.

92

„Naděje ještě neumřela!“ zvolal Sejanus. „Už nám zbývá jenom

20 m, – voňavé malé Veličenstvo – račte teď použít své

nejvznešenější nožičky… Zatracený déšť! Jsme zas o 8 m níž než

předtím! Ke všem čertům, Veličenstvo, pokuste se své vzdechy

proměnit v kroky!“

„Chováš se ke mně drze – och, jsi už ten satan, co mě trýzní

v pekle? Ó, Bože, proč jsi mě probudil? jen proto, abys mi dal

okusit smrti? Benedikte, zachraň mě! Ty svatý na temeni hory,

přijď mi na pomoc!“

„Hřmot, který pochází od hada, zcela utichl – zajímavé!“ řekl

Sejanus. „Je to vůbec poprvé! Snad si nevytřepává kamínek z boty –

nebo že by čural…? Rychle kupředu – –! Ale ne, už to začíná

nanovo…! A teď dobrou noc všem, přítelíčkové! Jsme právě na

východní straně svahu.“

V šedavé dáli se opět objevila ta strašlivá hlava a ďábelskou

rychlostí se zvětšovala – přesně směrem k mravencům, kteří pořád

ještě měli dobrých 15 m k vrcholku. Narcis opustil svého pána

a pokoušel se šplhat v prudkých přívalech vody dál. Královna

začala strašně ječet…

„Ten nudný šprým života končí, díky Bohu!“ zvolal Sejanus.

„Sláva tobě, hade, sláva tobě, smrti!“

„Smiluj se, Ježíši! Benedikte, Benedikte!“

„Quid sum miser tunc dicturus – quem patro.“20 Přiblble slepý

dobytčí pud sebezáchovy scilicet záchovy dobytka je i v těch

nejstatečnějších mravenčích srdcích koneckonců silnější než

heroismus. A tak se stalo, že Sejanus bezprostředně po svém

ušlechtilém zvolání, v okamžiku, kdy přímo před ním vybuchlo ono

zelené spektrum v celé své obrovité velikosti, skočil do propasti.

Totéž udělali i všichni ostatní, ale v zmatku to zvládli o okamžik

později než pretorián, který si stále ještě dokázal zachovávat

chladnou hlavu.

Dopadl neporaněn na kamenitou plošinu. Ty ostatní proměnil

strašlivý úder hadí hlavy v červenou šmouhu na skalnaté stěně.

Nepopsatelná rána, která otřásla celou klenbou nebes – –

a mohutná žulová hora, která vězela asi 200 M-m v zemi, se

93

vyvrátila, jako když se vytrhne zub, vyletěla do výše a o 2 km dál

dopadla naplocho do prohlubně terénu asi 70 M-metrů hluboké,

kterou přesně vyplnila, takže se tam vytvořila rovina.

Ta věčně památná hora,I památnější než Golgota, se stala obětí

své velikosti, a na místě, kde se kdysi pyšně tyčila k nebi, zbyla

jenom hluboká, temná propast, kterou navštěvovaly každý rok

miliony poutníků, kteří věřili, že se tudy dá sestoupit do podsvětí.

Ale ani slepý had z toho nevyvázl se zdravou kůží. Ačkoli –

chceme-li věřit citovanému Kiplingovi – je hlava pythona schopna

atletických výkonů, zalila se krví a hledač olověného měďáku syčel

bolestí, klel a králi nevybíravě nadával a svíjel se, přičemž bezděky

svým ocasem odmrštil prchajícího Sejana daleko do Stupidie. Byl to

zasloužený trest pro chladnokrevného vraha královny! Využíváme

této příležitosti, abychom těm, kteří snad viní tento příběh

z nemorálnosti, slavnostně dali na vědomí, že odsuzujeme

královraždu a hlásíme se k morálnímu naučení: »Slepí hadi,

nevražděte královny, aby Vaše tlamy nebyly zbroceny krví!«

Tvé srdéčko, milá čtenářko, se nepochybně chvěje strachem

o dobrého krále Všivoslava a jistě bys ráda slyšela, zda přežil zánik

té hory. Budu ti to také vyprávět za podmínky,II

– – – – – – –

„Z tvého monologu,“ řekl had, „jsem pochopil, že tvoji

nepřátelé jsou mrtví a mé dílo se podařilo. Teď se tedy můžeme

pustit do něčeho důležitějšího: budu ti vyprávět o modrém psu,

o bivaginální sliznici a olověném měďáku – a ty mi, jak jsi slíbil,

dáš moč ohnivého draka, aby v mé duši opět rozkvetly skvělé

symfonie a rozezpívaly se v ní rajské krajiny. A nepohrdnu ani

králíky, ačkoli jinak po takové hostině, jako byla ta včerejší,

I

Abychom splnili povinnost zpravodajce, uvádíme, že

někteří mravenci byli toho názoru, že tuto horu – úzký,

plochý kámen dlouhý celkem 45 lidských cm, zasadili do

země chlapci Zulu, aby jim sloužil při hrách jako

útočiště.

II Na tomto místě chybí v Klímově rukopise i v pozdějších

přepisech dvě stránky původního textu. (Ed. pozn.)

94

nemívám celý týden hlad, po posledním několikaměsíčním půstu se

však hlásí můj žaludek už teď.“

„Ech, ty stonásobný blázne!“ řekl král, „teď mám na práci něco

mnohem důležitějšího. Myslíš si, že jsem před takovým rabiátským

hulvátem měl utéci s galony rumu a králíky po kapsách? A místo

abych se zabýval tvojí hloupou mincí, musím se teď starat o svůj

trůn. Vždyť ty ještě nevíš, co se stalo, když jsem se vrátil v poledne

domů. Musel jsem Mizerandělovi podepsat abdikační listinu. Co se

teď děje v armádě a v mém hlavním městě, to ví jen sám ďábel.

Možná tam zuří palácová kontrarevoluce. Musím se tam osobně

objevit a hbitě nasednout na vládního koně. Ty nejnaléhavější

záležitosti mi zaberou nejméně týden, teprve pak mohu myslet na

tvého modrého psa! Ale teď se musím posílit,“ a vypil láhev rumu

na ex.

„Tak mi pro dnešek dej aspoň spiritus sanctus; a jestli ho nemáš

po ruce, doprovodím tě do tvého tábora, tam ho snadno dostaneš.“

„To nejde, můj milý, aby ses dnes ožral, protože tě ještě dnes

budu potřebovat!“

„A ty se můžeš ožrat? Myslíš si, že tady necítím Ducha svatého?

Právě před chvilkou jsi ho tu pil.“

„Milý příteli, co smím já, to ty nesmíš. Mně to v očích mého

národa neuškodí, když jsem ožralý. Zaprvé přitom vždycky, i když

se chovám jako dobytek, zachovávám královské způsoby; jak ty ses

ale včera choval, když jsi byl ožralý – hanba mluvit! Za další mě

ještě nikdo z mých poddaných neviděl střízlivého; následkem toho

si myslí, že jsem střízlivý, když jsem opilý – a kdybych byl

střízlivý, mysleli by si, že jsem opilý. A konečně králi neuškodí nic,

absolutně nic: Oslňující záře jeho transcendentálního majestátu

dopadá na všechno, co dělá, tak silnou měrou, že proměňuje

veškeré stíny v lesk. Nepociťuješ i ty něco z této mé vznešenosti,

z toho, že se cítím jako král? Čerta starého pociťuješ! Ty jsi lid, »lid

s blbýma očima«, jak pravil Nietzsche. Co byl tvůj otec? Hokynář?

A tvoje matka leda hadrářka.“

„A mně se zdá, že je z tebe hovado. Ale to je jedno: slíbil jsi mi

dnes kořalku a jsi povinen své slovo dodržet!“

95

„Milý synáčku, nemyslel jsem si, že jsi tak naivní! Nemůžeš

přece být tak zaostalý a myslet si, že král je povinen dodržovat

slovo! Dodržovat slovo je nepochybně ctnost lidu, jedno z pout,

které ty voly udržuje pod jařmem, a tím způsobem mu pomáhá

ovládat malé, jenom jemu vlastní ctnosti. Ctnost a velikost krále

spočívá v tom, že nikdy nedodržuje slovo. A já sám jsem v životě

doposud nikdy slovo nedodržel – v tom spočívá moje hrdost, moje

vlastní velikost!“

„Máš můj vřelý a upřímný obdiv a – adieu!“ A had se dal do

pohybu.

„Stůj! Stůj!“ zařval král, kterého to nesmírně vyděsilo.

„Všechno se přece musí brát cum grano salis, ty hlupáku! Snad

jsem slovo tu a tam dodržel, například když jsem věděl, že

v případě, že je nedodržím, bude to mít za následek výprask od

blaženě zesnulých! Stůj! Ještě dnes dostaneš kořalku a žrádlo!

Jakmile bude odbyto to nejdůležitější, k čemu je tě nutně zapotřebí,

můžeš chlastat a já si dokonce poslechnu tvé opilé pohádky.“

„Kdy to bude?“

„Asi za – 3 hodiny. Hodinu potřebuji k tomu, abych se dostal

k své armádě.“

„Nesmysl! Můžeš tam být za šest vteřin, když nasedneš na mě!“

„Nastoupit na tebe…?“ Zarazil se viditelně vyveden z míry – ne

však nepříjemně… V jeho mravenčí duši vznikaly nové kolosální

myšlenky. „Ano, to bych mohl udělat. Je to sice poněkud o strach –

ale tím vznešenější. Ó, jak nesrovnatelně imponující to bude pohled,

až se před svou armádou najednou objevím na hadí lebce ve výši

100 M-m! Jakou mi to získá prestiž! Kdo by si pak ještě troufl

bouřit se proti mně? Ano – se všemi případnými rebeliemi bude

konec, až mě uvidí na takovém koni! Sketides a Bourec a další

podobní mi pak mohou být sakramentsky lhostejní. Veniam,

videbo, lépe řečeno videbor, vincam.21 Pronesu jenom smělý

proslov, jako nějaký Zeus, – a všechno se urovná! A pak se hned

mohu i se svým koníčkem opít do němoty a oslavit tak ten veliký

den. A také v budoucnosti na něm mohu vždy jezdit při svých

dobyvatelských taženích světem a šeptat mu své povely do ucha.

96

Bude to tak tisíckrát praktičtější nežli udělovat příkazy

vytrubováním na polnici! – Ovšem na hadí hlavě by to bylo na

pováženou – ale vždyť mohu sedět na hřbetě, uprostřed jeho těla

a dát zavést k jeho uchu telefonní linku. Mohu si tam dát postavit

velikánský palác ze železobetonu, vedle něj obrovskou zahradu

a v ní skály, vodopády, jezera s krotkými i divokými zvířaty

a s letohrádky, kde mi budou sloužit jako podušky ty nejkrásnější

bajadéry, – protože tam, 300 m nad hlavami smrtelníků, bude určitě

občas nízká teplota… Ale dost snění: jenom činy mi přinesou to, co

jsem si vysnil!

Kupředu! Jmenuji tě králonošem!“

„Vylez si na mě!“ odpověděl had kysele. „Můj děsivě komický

úděl tomu chce, abych já, který se vezu na vesmíru, čase, bytí, na

sobě samém, se musel stát koněm nějakého krále! A ačkoli si říkám

a ačkoli vím, že právě tato groteska je tím nejbožštějším, pořád se

do ní nemohu nějak vpravit. Ale to všechno se děje podle mé dávné

boží vůle – a má vůle buď na věky věků!“

Nebojácně si veliký Všivoslav vylezl na kopec-hadí hlavu

a nařídil i trubači na buccinu a luční kobylce, aby udělali totéž. Pak

zavolal: „A pohybuj se pomalu. Tvá rychlost by mohla být pro můj

stát osudná!“

Kolem něho se zvedl uragán: had se začal pomalu pohybovat. –

• • •

Bouřlivý vítr, opojení vítězstvím, gigantické naděje a duch

rumu, to vše uvedlo krále do stavu, jaký doposud nikdy nezažil

a jaký neměl prožít ani nikdy v budoucnosti. Krátká chvíle, co se

tak vezl – jedna lidská minuta, což se rovná pěti mravenčím

minutám, jak právě lidstvu prozrazujeme –, stala se vrcholným

bodem jeho života. Neviděl ani mrtvoly, ani mrzáky – vojáky

Sketidesovy a Narcisovy, postižené předchozí strašlivou hadí

procházkou, neviděl ty, co unikli smrti a prchali do tábora – a při

pohledu na netvora, spustili znovu strašlivý řev; neviděl

bleskurychle se blížící ležení armády.

97

Ta se dala na zběsilý útěk, když uviděla nestvůru. Rozčlenila se

na dvě oddělené skupiny – tu menší tvořili královi přívrženci.

Vojsko ještě nevědělo nic jistého o státním převratu, ale přesto se

ledaco šuškalo a antiklerikálové už zaujali k hypotetickému puči

stanovisko. Premiér Býkomlík ještě svou proklamaci nevyhlásil,

protože čekal na návrat kardinála. První zprávy o strašlivých

událostech v Pekelných horách už se ve vojsku rozšířily a narůstalo

v něm horečné vzrušení.

Zpočátku si vojáci krále vůbec nevšimli, ačkoli člověk

zpozoruje jiného člověka vždycky nejdřív, a to i mezi věcmi, které

jsou stokrát pozoruhodnější. Prchali. Král si teď uvědomil vnější

svět.

„Stát!“ nařídil. „Trubači trub!“

Troubení zprvu útěk jenom urychlilo. „Foukej ze všech si!“

zavolal král na trubače. „Ať zůstanou stát a ničeho se nebojí, že

jsem to já, kdo přichází – a nikoli had!“ Zapůsobilo to. Pomalu se

vojsko zastavilo a uvidělo na hadí lebce purpurové roucho svého

panovníka. A tu padla na kolena nejenom ta část vojska, která mu

zůstala věrná, ale i kardinálův průvod – nepopsatelný obdiv,

nadšení, hluboká úcta a strach se zmocnil všech při této senzační

velkolepé podívané!

Jestliže, milá čtenářko, zatímco si živě představuješ, jak se asi

mravenec – a to mravenec, který patří k těm nejmenším svého

druhu – vyjímal na výšinách hadí hlavy, a s hlasitými kletbami

chceš upřít onomu představení jakoukoli vznešenost, pak jenom

předvádíš, že tvůj důvtip je schopen ještě dalšího růstu. Jenom si

představ, že by se před tebou takto objevil Napoleon – a pochop

jednu z hlavních myšlenek této knihy: že mravenci jsou v podstatě

totéž, co lidé; ale to jsi asi už pochopila, neboť jinak by se tě

dosavadní osudy krále, královny, Sejana a tak dále nedotkly, pokud

jsi ovšem hanebně nelhala. Zajisté by byl Napoleon na takovém

koni také směšný, jaksi du sublime au ridicule n’est qu’un pas22, ba

dokonce víc: vznešenost a směšnost mají vlastně stejné kořeny,

neboť to první je kvintesencí všeho bláznovství – a smích

a šaškovství jsou prapodstatou světa.

98

Chceš-li tedy být velice moudrá, zde a všude se smíchem

poklekni a klečíc se směj – anebo si dej zavést svým milencem

klystýr s ledovou vodou!

„Přistupte blíž!“ zařval buccinista na králův příkaz. „Promluví

k vám král. Udělejte kolem hadí hlavy půlkruh! Oddíly, které se

budou zdráhat, had okamžitě rozdrtí!“

Všichni s chvěním poslechli a několik málo poznámek, že jim

král už nemá co poroučet, zůstalo bez povšimnutí. Za chvíli už

ležela celá veliká armáda v srpovitém útvaru na bříškách pod

velkým králem.

A král k nim pronesl tuto alokuci v dějinách světa zcela

ojedinělou:

„Moji milí poddaní, vy mrchy psí! Mizeranděl, moje stará

a ještě další lumpové dnes v poledne zinscenovali komedii, při níž

prohlásili, že jsem zbaven trůnu. – Slyšíte dobře? Nechtěli, aby váš

milostivý pán, otec vlasti, zástupce Boha na zemi a hlava

pomazaná, nadále seděl na svém trůnu – a mnozí z vás, vy sebranko

darebáků, s nimi táhli za jeden provaz; dobrá – teď z něho dostanete

oprátky. Především Býkomlík, Stydkost, Prdeles, Patolízal, Uslzený

a Mlhavý. A nemyslete si, kamarádíčkové – já dobře vím, že chcete

prásknout do bot! Chyťte je a spoutejte, a já vám předvedu mučení,

jaké ještě svět neviděl!“

Nešťastníci, jejichž příšerný křik otřásal nebesy, byli svými ještě

před malou chvilkou nejvěrnějšími služebníky spoutáni.

A Všivoslav pokračoval dál:

„Dlouho určovalo mé chování jenom mé zlaté a dobrotivé srdce,

byl jsem ke všemu tomu hmyzu shovívavý, takže jsem se leckomu

jevil jako slabý – ale všechno má svůj konec, jitrnice dokonce dva.

Dlouho dráždili lva, a on jenom velkomyslně a ospale mručel, ale

dnes konečně zvedl mocnou pracku – a pohleďte!“

A hodil dolů do řad vojáků kardinálův plášť a purpurový šat své

manželky i s jejich krvavým obsahem. Zazněly zděšené výkřiky

a šířily se dál od muže k muži – až po obzor – – –.

„Dobrotu jsem odhodil, od této chvíle nechť o pozemských

osudech rozhoduje jenom krutý rozum a má ukrutná vůle. Má

99

slunečná vůle dlouho dřímala – nyní však povstala z hrobu, v němž

spala spánkem těch, kteří se chovají s božskou laskavostí. Chci teď

řeč našich smrtelných nepřátel pokazit a sepsout, – opravdu! Žádná

území Všivácie neodstoupím Stupidii jako ten fialový mizera! –

Zkrátka…, co jsem to chtěl říct… začínám být ožralý pod obraz.

A všechno je nesmysl – já jsem nade vším – a nejenom nad

národem, ale i myšlenkami a logikou – a co řeknu já, i kdyby to byl

bohaprázdný nesmysl, bude to vždy božské, je vám to jasné, vy

ničemové, vy špinavci?“

„Král je nade slunce!“ zaburácelo to panovníkovi vstříc,

„… a vy jste míň než prd, vy červi! Když jsem se změnil já, změní

se vůbec všechno! Má probuzená gigantická síla si vytyčila

gigantické cíle. A vás pokládám za hodné, abych je před vámi

odhalil… pryč se vším pokrytectvím, s hrou se zakrytými kartami,

vojáci. Co jsem měl ze své caesarské moci, když jsem se musel

schovávat jako myš? Chci teď napomáhat tomu, aby platila

myšlenka práva národů na sebeurčení; za tím účelem dobudu celou

zeměkouli a budu o ní rozhodovat! Tak je to, vy šibeničníci, jděte

a říkejte to všude ve Stupidii a ve Velké Skotáčtině – že z nich mám

strach asi jako z mšic! – Ale nejdřív zavedu ve svém státě nový

pořádek a udělám to hned, v tuhle chvíli! Poslouchejte, vy oslí uši!

Své říši dám nové zřízení: radikální despotismus! Všechno ve státě

jsem já, já! Vy jste jenom štafáž, jenom pozadí, jen jakási

dekorace – pokud lze takové strašáky nazvat dekorem, moje slepé

střevo – řečeno zlovolně: já jsem pes a vy jen moje oháňka! Pes

může žít bez oháňky, ale oháňka bez psa nikoli. Když se nebudete

chovat, jak se na oháňku sluší, odseknu vás hned u své prdele, ze

které jste vyrostli. Budete se vrtět jako psí ocas – vrtět přede mnou!

Já se nevrtím před nikým, jenom před Bohem! Lépe řečeno ani před

Bohem! Jako kluk jsem s ním pásal prasata; on se stal vládcem na

nebesích, já na zemi – a to se navzájem rovná. Či spíš se to ani

navzájem nerovná. Protože nebe je jenom vzduch nebo prázdný

prostor, zkrátka modravé hovno; země je také hovno, ale aspoň se

lepí na boty. Bojím se, že ten modrý Bůh ve své říši Nicoty se

nakonec sám rozptýlí v Nic. Ať už tak či jinak, zruším konstituci.

100

Myslíte si, vy poslanečtí lumpové, že nemůžu vládnout bez oklik:

bez vašich úplatných hlasů? Dobře víte, že jsem vždycky prosadil

svou vůli, že systém zástupců lidu je pitomý humbuk, který slouží

jedině tomu, aby napomáhal různým příživníkům k odpornému

parazitování na těle národa a neužitečně komplikoval, zdržoval

a ztěžoval vládní záležitosti. Už samo slovo »parlament« vám

napovídá, že v něm nejste povoláni k činnosti, ale jenom k řečnění,

t.j. ke žvanění, protože veškeré řeči bez činů jsou jen plané žvásty!

Kdybyste ve svých proslovech byli aspoň duchaplní – ale dobrý vtip

od vás člověk uslyší leda jednou za uherský rok, jako by si v mém

parlamentu dali rendez-vous všichni kreténi mé říše! Ještě dnes, vy

všiví psi, opustíte hlavní město a do týdne vrátíte státu, to jest mně,

všechno, co jste za poslední léta nahrabali na úplatcích. Dohromady

to dělá 8 000 000 všilinků – jinak se vám vaše hlavy nadité slámou

skutálejí!

A zruším i instituci ministra. V pojmu »ministr« je cosi, co

zasahuje do vladařských práv monarchy. »Vláda« se říká bandě

ministrů, jako bych vládu nepředstavoval já! Dvě vlády v jednom

státě je něco nezdravého, něco přiblblého; eo ipso – každý ministr je

rebel a velezrádce. K čemu bych takovou bandu potřeboval? To

všeobecné a podstatné, jedině zajímavé, zařídím já sám; speciální

řemeslné záležitosti naložím na nákladní mezky a tažné voly,

zkrátka na ten úřednický ksindl, kterému se ovšem nebude říkat

ministr, ale »odborník«. Místo »ministr orby« se bude říkat

»odborník na orbu«, místo »ministr chovu dobytka« – »odborník na

chov mšic«. Ministr zahraničí bude »odborník na lži« nebo krátce

»prolhanec« ale tuhle instituci brzy zruším. Ministr spravedlnosti

bude »odborník na popravy«. Činnost ministra vnitra bude

vykonávat vrchní policejní prefekt. Ministerstvo války splyne

s úřadem polního maršála, t.j.: vykonavatele řemeslných momentů

mých válečných rozkazů. Pryč s ministerstvy kultury a školství!

Všechny školy zavřít! Právě tak muzea a galerie! Z divadel se

stanou arény, z herců naděláme gladiátory! Ode dneška nebudou

vycházet žádné noviny! Ani žádné knihy! Z tiskáren ať vzniknou

palírny kořalky! Já vám dám kulturu, vy bestie mravenčí! K čemu

101

potřebujete kulturu, ptám se? Potřebujete kulturu biče, tak je to, vy

hovadští psi, vy kentauři! Jsem ožralý – každý pravý král je pořád

ožralý! Vy se smějete? Má vás rozdusat můj kůň? Ale vy se

nesmějete – vy pláčete, jste zdrceni, nebo ne?“

„Ano, ano, ó králi!“ a z desetitisíců hrdel se draly vzhůru ke

králi strašlivé stony, vzlykání a vytí.

„Jenom se podívejte jeden na druhého, vy srabové, každá

sousedova tvář je jen zrcadlem, které každému z vás vrací jeho

šaramantní obraz, protože jste všichni na jedno kopyto, vy čiré

odlitky věčné blbosti – jen mi řekněte, k čemu bychom potřebovali

nějakou kulturu? Víte, co je to pravá, jediná kultura…? Nasrat

lidem do chřtánu! Ale umělec, který by si sám mohl nasrat do

chřtánu, nebyl dosud objeven! Já vám dám kulturu! Lopata

a hrábě – to jsou knihy pro vás! U koho z vás objeví policie jediný

tištěný řádek, ten bude bezhlavý lézt po zemi a tápat rukama po své

useknuté – sit venia verbo – hlavičce! Kdo čte, je velezrádce!

Správný národ se nemá ani pokoušet o nějaké myšlení! Gramotný

národ je nejenom nemorálnější, ale i hloupější. Negramotný je

jednoduchý osel, gramotný je složitý, zmatený, přemrštěný

dvojnásobný osel. Na takových se nedá sedět, a oni sami zapomínají

nejenom nosit a tahat, ale i chodit. Inteligent je ten největší osel

z celého národa. A mít talent – je největší darebáctví. Jenom génius

je jediný, na něhož má smysl vztahovat pojem »kulturní«; a to se

netýká každého génia – jsou geniové, kteří nejsou nic jiného než

vředy v duhových barvách. Opravdový génius je nade všechno

povznesen, je identický s Bohem. Takoví géniové budou sedět po

mé pravici a budou se dokonce učit i číst. Bohužel u Všiváků takoví

nejsou; možná, že se jen nemohli v naší morové bažině skutečně

rozvinout. Právě o ně, to jest o kulturu, se postarám. Rozeznat je

dokáže jenom génius – a to jsem já. Všechny děti, které se vám

budou jevit nepochopitelně ztřeštěné, hloupé a pitomé, nemotorné

a nimravé, plaché, bázlivé, vzpurné, zlé, se zločineckými sklony,

slabé, churavé – budete posílat ke mně; já a tenhle můj kůň je na

vlastní oči prohlédneme; zda se tyto jmenované chyby skví jen

samy o sobě, nebo zda to jsou doprovodné jevy chorobné

102

geniality, – nechám je povalovat v pohoří Taygetos23; v případě, že

to budou fenomény, které se nutně objevují u Boha, jenž je nucen

protloukat se v mravenčím bahně, dám je do ústavu k převýchově.

Ta bude spočívat v naprosté samotě, v divoké přírodě, čistém

utrpení a vzácných setkáních s jinými takovými génii. S vámi

nebudou pěstovat žádné styky, nanejvýš si s vámi budou hrát

naprosto stejně, jako vy si hrajete se svými domácími zvířaty – a to

nejenom metaforicky, opravdu vás budou mít za zvířata. Až po

moje dny se kultura vyvíjela těžkopádně, s bídou a nouzí, tak, že

geniální myšlenky putovaly od jednoho génia ke druhému vaším

prostřednictvím, musely se brodit nespočetnými bažinami mozků

nejrůznějších talentů a inteligentů a chátry, aby dorazily k správným

adresátům – jaké ztráty na té cestě utrpěly! Od této chvíle bude

probíhat tento vznešený pohyb ducha bez vašeho špinavého

zprostředkování – přímo od génia ke géniovi; a vy o něm nebudete

vědět nic, protože se bude odehrávat ve výšinách nad vašimi

hlavami. Já vám dám kulturu!

Náboženství bude zrušeno, protože vaším bohem jsem se stal já.

Kněze proměním ve své osobní pacholky. Z lékařů budou rasové,

řezníci, hrobníci, popravčí a vojáci. A když tu a tam zachrání

nějakému mravenci život, nebo mu pomohou, bude to jen výjimka

z pravidla. To, co je na jejich práci podstatné a dobré, může

vykonávat každý vesnický kovář. Ostatně bude jenom dobře, když

všechno, co není zcela zdravé, vymře – a dokonce i to, co je zdravé.

Mou hlavní snahou vždy bude snížit počet poddaných; mou

ctižádostí není být panovníkem nesčetné havěti.

Stejně tak zruším i šlechtu. Šlechtici se stanou – a bude to

zajímavý experiment – těmi nejnižšími a nejšpinavějšími nádeníky.

Veškeré jejich jmění připadne mně; při této příležitosti si zvýším

svůj soukromý příjem monarchy šestinásobně. Šlechta je jen

nablýskaná a nadutá opičácká pakáž; důkazem je, jak se každý

šlechtic před králem vnitřně poníženě ohýbá. Mezi chátru nepatří

jenom ten, kdo se neklaní absolutně před ničím: jenom Caesar je

šlechtic, jenom Bůh – jenom já! Vznešenost nespočívá v žalostném

sociálním původu, nýbrž v původu metafyzickém; v aristokratické

103

transcendentalitě. A až do této chvíle nikdo nevyslechl opravdu

aristokratickou řeč a nikdy ani nebyla proslovena! Ten prohnaný

šlechtický ksindl byl až dodnes úhlavním nepřítelem krále – a stejně

tak i lidu. Kdykoli chtěl král vládnout společně se šlechtou, musel

se postavit proti lidu; cožpak jste nejásali, šlechtické vši, když jsem

dříve haněl lid? Mysleli jste si, hahaha, že vás nepočítám k chátře,

a že jsem se tak obořil na lůzu, protože chci vládnout společně

s vámi? A neraduješ se teď ty, milý póvle, že jsem sepsul šlechtu?

A že přes všechno, co jsem řekl předtím, sis z toho ve své duši

naplněné hovadskými instinkty vyvodil, že míním vládnout

společně s lidem proti šlechtě. Užasnete nad mou vladařskou

moudrostí? Všichni králové se spojovali buď se šlechtou, nebo

s chátrou, anebo se pokoušeli jít společně s oběma. V prvním

případě si znepřátelili lůzu, ve druhém šlechtu a v třetím ty i ty –

touž měrou, jakou se s nimi přátelili; neboť člověk si jednu ze stran

znepřátelí už jen tím, že řekne o té druhé straně něco pěkného –

a naopak – a pak je to skvělé! stávají se z nich přátelé, když se

druhá strana jaksepatří haní. Nejlepší prostředek, jak si někoho

získat, je uštědřit jeho nepříteli políček. Protože ale síly chátry

a šlechty se, úhrnně vzato, navzájem rovnají, takže všechny tímto

způsobem evokované pocity přátelství či nepřátelství se vzájemně

anulují a král je nakonec tam, kde byl i předtím – a to jediné, co ho

drží na výši, je on sám, to jest nimbus jeho majestátu a síla jeho

vůle, pokud ji má.

Já takové chatrné okliky nepotřebuji: potupím šlechtu –

a získám tak na svou stranu lid; ovšem zase ho ztratím, protože ho

potupím – pohaním lid – a raduje se šlechta, ale tu pak ztratím tím,

že zas potupím ji. Ale to všechno se navzájem paralyzuje naprosto

stejně, jako kdybych nadále pokračoval v těch nedůstojných

a zbytečných běžných pokusech vlichotit se do přízně té nebo oné

strany. Jednal jsem přitom božsky svobodně, nepošpinil jsem se

a výsledek zůstává stejný, jako bych se plazil před smradlavou

chátrou anebo před chátrou kolínskou vodou čpící nebo před

oběma. Ovšem podmínkou téhle grandiózní procedury je mít

104

obrovskou caesarovskou sílu a vznešeného ducha, jako mám já –

a mít slepého hada!

Tato ctihodná osoba mi dnes prokázala služby, jež rozhodně

nebyly nedůležité. Bude mi i nadále věrně sloužit, a to způsobem,

o němž vy, holomci, nemusíte nic vědět! Jednou z něho možná

udělám svého říšského kancléře, ale už teď vám nařizuji, abyste mu

prokazovali neomezenou vážnost a nezměrnou úctu!“

A tady se král zarazil. V jeho duši se počala rozlévat malátnost,

což lze přičíst následkům vypitého rumu. Aby ji zahnal, vypil na ex

další láhev rumu. Osvěžen dal se opět do řeči. Hlas však už měl

vřelejší a jeho srdce jako by změklo:

„Milé děti! Vy moji zatracení mizerové! Miluji vás, velmi vás

miluji, jako miluje otec své děti. Sice si to nezasloužíte, ale záleží

snad matce na tom, že její dítě je mrzák, nebo že je to uličník?

Umíte si vůbec představit velikost mé lásky? Především vám

nejmilostivěji dovoluji, abyste žili, ačkoli bych vás mohl

v okamžiku rozdrtit. Dovoluji vám dýchat, jíst, vidět, slyšet, šoustat,

srát i smrdět; dovoluji vám pracovat, těšit se z požehnání práce,

dokonce vám neodpírám ani tu obrovskou čest umřít za mě na

bitevním poli, vy hovniválové! Dokážou vůbec vaše škrkavčí duše

ocenit celý dosah této mé milosti? Ne! Dopřeji vám dále, abyste po

vykonané práci lenošili, abyste se spolu přiblble bavili – poněkud

přísněji vzato si obyčejný člověk zaslouží už jen za své blbě

prázdné řeči smrt. Nebráním vám dokonce ani v tom, abyste se

opíjeli, to jest přijímali Ducha svatého. Dám vám chléb, ale i hry.

Tisíce a tisíce dám v nejbližší době veřejně popravit, a to tím

nejrafinovanějším způsobem, abych potěšil a občerstvil vaše zraky

i duše. Všichni z vás, kteří se zúčastnili spiknutí, budou viset na

šibenici, povídám všichni, na něž padne jen to nejmenší podezření –

a nejspíš tu a tam i ti, co vůbec podezřelí nebudou; nikomu z vás

nesedí hlava na krku dost pevně! Nemáte už předem radost, když si

představíte takové divadlo?

Ale přesto nepochybuji o tom, že dokonce i ti, kteří při této

podívané nebudou hrát roli diváků, nýbrž herců, se na ni těší a jejich

srdce jásá radostí. Protože je naprosto nemyslitelné, že by v mé říši

105

mohl žít ničema, pro něhož by v hloubi duše nebylo slastí ze všech

nejvyšší, být poslušen každého rozkazu svého krále a v případě

zločinu nechat na sebe dopadnout rány jeho biče – a bičem

královým není nic jiného než meč! Máte-li přesto strach, že vám

useknou hlavu, uvažte střízlivě, co to vlastně znamená: jednoduchý

mechanický, banálně každodenní úkon – úplně totéž jako rozlomit

krajíc chleba – a pak se svému strachu zasmějete! – Tak vidíte, jak

vás miluji! A za všechna milostiplná dobrodiní, jejichž výčet jsem

podal, od vás žádám jenom jediné, mizernou maličkost:

poslušnost – ovšem poslušnost absolutní. Ale jestlipak jste tuhle

svou nepatrnou povinnost vždycky vykonávali? Ach, to je smutná

kapitola!“ Králův hlas se zachvěl. „Jestlipak jste mi vždy četli na

očích má skromná přání? A vykonávali mé rozkazy tak rychle, jak

jsem je vyslovoval? A udělali třeba dvakrát víc, nežli jsem žádal?

A sami přišli za mnou, když jste se něčím provinili, abyste mě

požádali o potrestání? A tak dále… Odpovězte! Už zas pláčete? No

dobrá – ale jde o to, abyste nejen naříkali, ale i neduhů se odříkali,

holoto nevděčná…! Ach, kdybyste si uměli představit, jak takového

krále bolí, když ho ani v nejmenším neposlouchají! I ta nejmenší

vzpurnost pro něho znamená infernální, nezapomenutelnou urážku,

mnohem větší než je pro vás facka! Ó, je to přímo děsivé, co musí

král vždycky vytrpět! Jak byste se mohly vy, duše služebné,

vmyslet do královské psychologie! Co pekelného trápení jsem už

musel kvůli vám prodělat, za všecku svou nebeskou laskavost

a lásku k vám, vy tygří srdce, vy všiváci!“

A hluboce dojat soucitem nad sebou samým a v obdivu nad svou

dobrotou zavyl jako šakal a po něm i celá armáda. Aby přišel na

radostnější myšlenky, sáhl opět pro svou láhev rumu – a v jeho

očích se rozjasnilo a mluvil bodře dál:

„Ačkoli jsem vám chtěl ještě ledaco říct, například, že založím

nové ministerstvo – ministerstvo pro pálení kořalky, jehož

přednosta bude mít mezi ostatními »odborníky« stejné postavení

jako dříve předseda vlády – a… a… zkrátka jsem ožralý jako

dobytek a končím: Tak jako císař Nero zvěstoval na hoře Sinaji

svému lidu deset přikázání, tak i já vám z téhle hory zvěstuji deset

106

přikázání, lépe řečeno jen jediné přikázání, protože deset přikázání

je nesmysl – všechna jsou zcela obsažena v mém jediném přikázání

a je v něm obsažena i celá lidská morálka. Zní: »Poslouchejte

krále!« Protože jenom já vím, co je dobré, já jsem neomylný, a kdo

mě poslouchá, ten tedy neustále jedná správně. Když se ale pokusíte

jednat podle vlastních skopových hlav, budete nutně jednat neustále

špatně, vy šakalové!

A teď přineste jídlo pro mého říšského kancléře, hodně rumu

a sektu, také dvě dýmky a tabák, můj říšský kancléř totiž bezbožně

rozbil mou dýmku. Dnešek musíme oslavit až do němoty. Vojsko se

odebere zpět do mého města; po dnešních velkých událostech by

bylo přece bezpředmětné pokračovat v polním tažení. Ale už brzy

vám předvedu polní tažení, proti nimž jsou všechny ty předchozí

jenom hra s kuličkami. Princi Luciane, až do mého návratu budeš

vrchním velitelem a vůbec mým místodržícím; sice jsi vzteklý

a nebezpečný pes, ale přesto tě mám rád, protože jsi upřímné,

usměvavé a ožralé prase. A máš také dost rozumu, abys pochopil,

že by pro tebe za daných okolností nebylo zdravé něco proti mně

podnikat. Pozor – a pochodem vchod, vy pakáži! A všechny kapely

ať současně zahrají marš, který bohužel nesměly hrát už řadu let:

Král Všivoslav je bůh pozemský…!“

Vojáci pak dopravili nahoru na hadí záda dvě morčata a jednu

kočku i láhve rumu a sektu a ovšem i dýmky a tabák. Vojsko ještě

jednou v sevřených řadách provolalo Caesarovi burácivé vivat a pak

odtáhlo na východ. Třicet kapel hrozivě vyhrávalo zmíněnou

hymnu, kterou snad někdy doslovně ocitujeme, až uděláme pokrok

v německém básnictví, pokud na to budeme mít chuť a pokud ji

Böhler dříve nenapíše a nezhudební.

107

Pátá kapitola

Bylo už pět hodin. Slunce, unavené shlížením na všechny ty s ničím

neporovnatelné události tohoto dne, se ospale obestřelo závojem,

jako by se podobno kokonu chtělo zakuklit a uložit k dlouhému

odpočinku. Také veliký král si oddechoval beze slova na hadí lebce

a neměl daleko k usnutí. Děsivá hudba doznívala v modravě

usínající roztoužené dálce.

„Tak co bude s tím chlastem a žrádlem?“ pronikl nenadále do

noci, která se sladce vkrádala do královy duše, hlas jeho strašného

koně.

„Cože…? Ach ano. V každém případě by bylo moudřejší,

kdybych teď spal. Ale dnešek musím oslavit až do bezvědomí,

ačkoli jsem dobrých činů už vykonal až nadmíru. Ale nejdřív

opustíme tuto končinu, svědkyni mé potupy! Odnes mě až na

hranice mé říše!“

„S radostí – celý den jsem se nesměl skoro ani pohnout.

A pohybovat se potřebuji mnohem víc, jestli ti mám s požitkem

vyprávět svůj příběh. Odnesu tě až k moři Zambezi, platí?“

„Zbláznil ses? Vždyť je to na dálku třetiny zeměkoule!

A doprostřed mých nepřátel, kteří se mnou bez milosti skoncují!“

„Za minutu budeš tam a za další, budeš-li chtít, budeš zpátky.

Copak ti od mravenců hrozí nějaké nebezpečí – na mně?“

„To je pravda – ale já se přesto bojím. Ale je to hrozná, i když

svůdná myšlenka… Kdo se kdy něčeho podobného odvážil?“

„To je postačující důvod, aby ses toho odvážil ty. Hrozné

a hrůzné je součástí zrození toho, kdo chce něco velikého. Veliký se

bojí jenom myšlenky, že by se mohl bát. Předtím jsi opravdu mluvil

krásně a jednal jsi ne právě špatně – a pravdivě! Teď už se vůbec

moc nestydím, že ti sloužím. Pochopil jsem, že dokonce i Caesar

v sobě nosí žalostné cosi ze slepého hada. Nenech to zakrnět

a možná se budeš jednou stejně jako já těšit z pohledu na modrého

psa, z vlastnictví bivaginální sliznice a olověného měďáku.“

„Jen do toho – já si troufnu! Musím ukázat, že jsem hoden svého

osudu! a půjde to snadno, protože veliký osud si žádá velikého

člověka, stejně jako veliký člověk si žádá veliký osud! To, co jsem

té lůze před chvílí nalhal, se zázrakem stalo skutečností: starý

109

Všivoslav zemřel a při svém zániku zrodil nového – zrodil mne!

A teď odložím své staré jméno a dám si nové: Geotheus! Pryč

odtud – – vzhůru do Velké Pakážie! Tam se budeš moci natáhnout

podél moře – hlavou se budeš dotýkat města měst a ocasem hory,

která chrlí oheň! Tam, kde duch mravenectva shlíží z bezedného,

vznešeného modrého nebe na sladce vonící zemi, která ve

vzpomínkách kouzelně strnula – jenom tam je místo – hodné

přihlížet naší oslavě. Obrať se vpravo, – – a teď pořád přímo

vpřed!“

Nevadí, že zrovna nemáme chuť líčit jednotlivé příhody z této

pozoruhodné cesty. Například zajímavé poměry v paradoxní Velké

Nesmyslii, nebo milé podělané dobrodružství, které potkalo slepého

hada na Pobřeží Smradu, nebo jak překonával vysoké pohoří, jež se

tyčí mezi Velkou Nesmyslií a Velkou Pakážií, nebo skutečnost, že

bezděky cestou zničil řadu měst. Tak jako tak tato cesta trvala

přibližně stejně dlouho jako tento její popis.

A řekněme si zcela obecně, že když had dorazil na místo, napil

se dosyta z velikánské louže – bylo to nejspíš rameno Zambezi,

které obklopovalo celou Velkou Pakážii – a potom pozřel kočku

a obě morčata. A pak pro hada i pro krále nadešel hlavní bod

oslavy: rum a sekt.

Sektem naplnil král dvě veliké zlaté číše, jednu z nich podal

hadovi. Jasně zazvonil leštěný kov a král zvolal:

„Na tvé zdraví, milý příteli, a aby to vznešené v tobě, co se

doposud potácelo s fatální neužitečností ve vakuu metafyzické říše

Nicoty, poznávaje sebe samo, se oběma nohama pevně postavilo na

svatou zem, pevně do ní zapustilo kořeny a obdařilo svět zlatými

květy a těžkými plody! Nicota je »nadpozemský« majestát, protože

mimo zemi je Nicota…! A hvězdy jsou také Nicota, jen vlastní

tisícinásobné odlesky v zrcadle oblohy!“

„Na tvé zdraví! A aby vznešenost, která kupodivu z tebe občas

skrovně vyrazí plamenem – věčný svit hvězd, zrcadlící se v černé

močůvce –, zbavena pozemského bláta jednou doletěla zpět do své

nebeské domoviny! Pozemská vznešenost je contradictio in adjecto;

110

neboť kromě nebe je Nicota – a země se všemi svými sestrami je

jenom sedlina, caput mortuum!“

A vypili číše. „Ale tohle je něco lepšího než ta včerejší břečka!“

zvolal had. „Dej mi ještě.“

„Až za ¼ hodiny!“ odpověděl a pil další sklenici. „Takhle se mi

rychle ožereš – a pak bys tu zaprvé mohl usnout – a musel bych

s tebou v Lumpácii zůstat po celou noc, což by bylo strašné; a za

druhé bys pak nebyl schopen mi odvyprávět své curriculum vitae –

já však, po své proměně, jsem na to opravdu zvědavý. Aspoň

½ hodiny budu poslouchat – déle ne. Delší dobu král naslouchat

nevydrží. Stejně jako poslouchat, není krále hodno ani naslouchat.“

„Déle než ½ hodiny bych ti dnes ani nevyprávěl, protože už

nesmírně toužím uvidět pohádkové krajiny a naslouchat jejich

symfoniím. Nalij mi ještě sklenici – jinak mé vyprávění nebude stát

za nic!“

„Tu máš tedy – že je to právě dnes!“ A had vypil svůj druhý

a král třetí pohár.

Slunce zrudlo a ztichlo a poklidná byla kouzelná jižní krajina.

Jako horečná vidina vyklouzl bledý měsíční mráček nad

východními horami a jako jiskra, kterou vychrlilo slunce, vypadala

denice na západě. Křehčí byly večerní vůně, jasnější zpěv cikád,

slavnostnější žabí chór v stepních močálech. Jako zkamenělý

paradox spalo první město světa vzdálené sotva 5 M-km od hadí

hlavy, na kterou král opětně vystoupil.

A slepý had začal tedy vyprávět.

111

Epilog

Deset let uplynulo. V modravém aetheru už dávno dozněly

Böhlerovy poslední prdy. Do všech konců světa roznesly mouchy

Klímu, z něhož se stal hnůj. Böhlerova zlořečená žena, která dále

věrně sloužila ďáblovi zvanému Ypsilon, klesala hlouběji

a hlouběji, až nakonec ukousala svým dětem všechny prsty

a pozřela je, pročež – a také kvůli konkubinátu s ďáblem – musela

skončit zmodralá na šibenici; Ypsilonovi teď slouží v pekle dál,

dennodenně mu olizuje modrým jazykem celé tělo pokryté modře

hnisajícími vředy, za což každé noci od něj přijímá padesát ran holí

na modrý zadek. Weber se jednou udusil nezměrným přívalem slov;

vznešený hrdina, oběť své moudrosti, která – dle výroku

Nietzscheho – když je opravdová, vždy proudí jako pramen, totiž

bohatě a neúnavně! To je požehnaný konec! Zemřel na vrcholu

obdivu k sobě samému.

A tak všechno smutně pominulo a křišťálové, modré ticho

věčnosti se tyčilo jako nezměrná hrobka nad dějištěm kdysi tak

bujně kypícího, tak slibného života. Ze všech osob, které

vystupovaly v tomto románu, zůstaly jen: olověný měďák – pamětní

peníz, jak jsem chtěl říci, dále slepý had, rovněž bivaginální sliznice

a to nejlepší nakonec – modrý pes. Ten se tu po celou tu dobu

neúnavně objevoval 7. srpna a nikdo si ho nevšímal a kluci z ulice

jemu, Všemocnému, vždycky ukazovali holé zadky.

113

Poznámky

1 Berthold Schwarz (Bertholdus Niger – 14. stol.), profesor pařížské

univerzity, jemuž je připisován vynález střelného prachu.

2 „Smysl života ztratit jen kvůli pouhému žití.“ (Iuvenalis, Satiry, VIII, 83.)

3 J. W. Goethe, Faust I, verš 328–329, v překladu Otokara Fischera, SNKLHU,

Praha, 1957, str. 76.

4 Alfred Russel Wallace (1823–1913), angl. přírodovědec a cestovatel,

zakladatel zoogeografie.

5 „Zločin porušení náboženství“ – podle římského práva.

6 Iblís – podle islámu anděl, který se stal nepřítelem Boha a člověka jako

ztělesnění všeho zla.

7 „Vtipné hříčky.“

8 Bukcína – spirálovitý, až tři metry dlouhý starořímský a středověký dechový

nástroj, užívaný hlavně ve vojsku.

9 Šákjamuni (sanskr. světec z rodu Šákjů) – archaické označení Buddhy.

10 O. Březina, Ruce, báseň Odpovědi.

11 Myrmidoni – řecký kmen, který se pod vedením Achilleovým zúčastnil

Trojské války. Původ pojmenování souvisí s řec. slovem myrmex –

mravenec.

12 „Pročež.“

13 „Beznaděje.“

14 V bitvě u Zorndorfu (polsky Sarbinowo, vesnice v severozáp. Polsku), kde

během sedmileté války dne 25. 8. 1758 pruské vojsko Friedricha II. porazilo

ruskou armádu. O vítězství se zasloužil generál Friedrich Wilhelm Seydlitz

(1721–1773).

15 Stentór – mýtický hrdina Homérovy Iliady, který dovedl křičet hlasitě jako

padesát mužů najednou.

16 Bersekr – nordický bájeslovný bojovník.

17 „Modli se za nás i v hodinu smrti naší,“

l8 „Den hněvu, den onen.“ – začátek církevního hymnu, zpívaného při smuteční

mši.

19 „Trubky divý zvuk se line přes náhrobky po krajině.“

20 „Co já ubožák tehdy bych měl říct.“

21 „Přijdu, uvidím, lépe řečeno, budu viděn, zvítězím.“

22 „Od vznešeného k směšnému je jen krok.“

23 Taygetos – úzký horský hřeben v Řecku na Peloponésu.

115

Klímova románová féerie

Českému čtenáři se poprvé dostává do rukou úplný překlad

Klímova „románu“ Putování slepého hada za pravdou, který autor

napsal německy a nazval Der Gang der blinden Schlange zur

Wahrheit. Na textu a patrně také na kompozici příběhu se zčásti

podílel i Klímův přítel Franz Böhler. Dosud se naše veřejnost mohla

seznámit pouze s úvodní kapitolou tohoto díla, která v překladu

Rudolfa Vápeníka vyšla ve sborníku Ladislav Klíma filosof-básník

(J. Pohořelý, Praha, 1948) a v témž revidovaném překladu ve

výboru z Klímova díla Vteřiny věčnosti (Odeon, Praha, 1967, 1989,

1990). Rudolf Vápeník překládal ze strojového přepisu neznámého

původu, který se dochoval v Klímově pozůstalosti (podle tohoto

přepisu byl pořízen i francouzský překlad Eriky Abramsové La

Marche du serpent aveugle vers la vérité, Éditions de la Différance,

Paris, 1990). Naše vydání je přeloženo z původního rukopisu, který

byl mezitím nalezen. Díky tomu bylo možné vycházet

z autentického textu a mimo jiné odlišit pasáže psané Klímou od

autorského podílu Böhlerova, jenž je v našem překladu tištěn

kurzívou. Rukopis obsahuje také fragment psaný na nečíslovaných

listech a zamýšlený patrně jako možné pokračování příběhu. V této

knize je zařazen jako Epilog.

Rukopis Putování vznikal za kuriózních okolností. Na podzim

roku 1917 se Klíma, který až do té doby působil jako hlídač

opuštěné továrny v Praze-Libni, stal společníkem a jediným

zaměstnancem podniku nazvaného honosně Tabak-Ersatz-

Manufaktur se sídlem v Praze II, Klimentská 1172. Založil ho

a financoval říšský Němec Franz Böhler, chemik podnikatel, ale

spíše básník, hudebník a životním stylem bohém. Podnik se měl

zabývat výrobou náhražky tabáku z jahodového a bukového listí.

Jeho nedlouhá existence skončila v létě příštího roku, kdy podle

Klímových slov „vynesla asi 500 K, sežravši asi 20 000“. Místo

výroby si oba kumpáni hleděli spíše pití a volné chvíle si krátili

spisováním příběhu o slepém hadovi. Na počátečních listech

rukopisu je zaznamenáno datum 22. 1. 18. Podle narážek v textu

v druhé polovině rukopisu na problematický mír lze usuzovat, že

Klíma v práci pokračoval – neboť celá druhá polovina příběhu je už

121

jen jeho dílem – po zbytek roku 1918, tedy ještě po skončení

hrůzného světového konfliktu.

Ve výboru z Klímova díla Vteřiny věčnosti, kde byla ukázka

z Putováni slepého hada otištěna, jsem tento text označil za

filosofické dada, vzniklé kupodivu v téže době, kdy se v curyšském

Kabaretu Voltaire předčítaly první dadaistické manifesty, aniž

o tom naši autoři měli tušení. Jestliže tvorbu dadaistů charakterizuje

ironie, mystifikace, žert, výsměch, hravost, pak to vše nalezneme

i v Putování. Kromě toho je tu sžíravý, někdy až krutý sarkasmus

expresionistického ražení, což ostatně i do dadaismu vnesli někteří

umělci zejména berlínského dadaistického okruhu (Grosz,

Heartfield), kteří prošli školou expresionismu. Klímova próza byla

vždy bez výjimky prózou filosofickou. Je jí i Putování slepého

hada. I zde Klíma vkládá do úst protagonistům příběhu své

filosofické sentence. Ale v mnoha případech sebeironickým

způsobem, takže připustí, že se i nejvznešenější pojmy jeho

filosofie stávají předmětem legrace, jak se to přihodilo

s kosmickými pojmy Všezáře a Všehudba, doplněnými do svaté

trojice – bohužel v nepřeložitelné slovní hříčce – přízemním

špiritusem (Allglanz – Allmusik – Al-kohol; český překlad se to

snaží kompenzovat alespoň veršem: „Jakápak hudba Všeho bytí,

jakápak záře Všeho bytí…! Všechno moje pití!“). To je již čisté

dada a Klíma tím mimo jiné potvrzuje svou tezi, že podstatou jeho

pojetí světa je hra. Sebeironickou hrou jsou také všechny pasáže,

v nichž Klíma dává promlouvat tu vládychtivému mravenčímu

králi, tu opilému slepému hadovi, tu zlovolné královně Kordule

terminologií své krajně subjektivistické filosofie, a jejich promluvy

dovádí pro pobavení čtenáře, ale i sebe sama k absurdním závěrům.

Těžko bychom našli druhého filosofa, který by byl ochoten

předvádět svůj systém formou nevázané frašky.

Přes všechnu legraci, s níž se Klíma s Böhlerem nad svým

textem bavil, má vyprávění některé zcela vážné tóny. Zaznívají

z nich zřetelně podstatné rysy Klímova světového názoru. Komicky

vypadající absurdní výroky románových hrdinů skrývají Klímovo

přesvědčení, že lidská existence je absurdní, a hry s protikladnými

122

pojmy, u nichž se ukazuje, jak klad snadno přechází ve svůj

protiklad, ústí v konstatování, že „žijeme a pijeme, básníme

a hodujeme v zemi Absurdii“. Klíma byl v evropské filosofii jedním

z prvních, kdo kategorii absurdity učinil předmětem seriózní

i neseriózní reflexe.

Přímo postmodernisticky vyznívá myšlenka, že se hadovo

putování za pravdou, rozumějme i cesta lidského rodu, pohybuje

v bludném kruhu, aniž pravdy dosáhne. Na rozdíl od

postmodernistů nechtěl Klíma hlásat, že by pravda byla relativní

a že nestojí za to o ni usilovat. Pravda zůstane nedosažitelná, pokud

se lidstvo bude slepě honit za různými absurdními fantomy, jako je

olověný měďák, bivaginální sliznice a modrý pes. Klíma byl ovšem

přesvědčen, že sám pravdu zná a že si ji lidstvo u něho musí hledat.

Třeba i v té fraškovité podobě.

Víme-li, že vyprávění o slepém hadovi vznikalo na sklonku

obrovského světového konfliktu, nepřekvapí nás, že jeho „hrdinou“

je mocichtivý monarcha usilující o světovládu. Jeho portrét je

karikaturou všech minulých, přítomných i budoucích dobyvatelů,

kteří pro své imperiální choutky neváhají využít jakýchkoli

prostředků. Zároveň s tím míří Klíma na všechny zkorumpované

režimy, ovládané nejrůznějšími soupeřícími kamarilami, jimž

ochotně přisluhují četní prodejní pisálkové, učenci, filosofové

a služebníci boží. Klíma nad tím vším stojí jako osamělý, neúčastný

bůh, doprovázející nesmyslné lidské hemžení jen svým suverénním

smíchem.

Překlad Putováni slepého hada se snaží přiblížit alespoň trochu

Klímově české dikci, přinejmenším co do jadrnosti výrazu.

Respektuje také osobitost jeho interpunkce, která u něj není jen

otázkou pravopisného úzu, ale zasahuje i do sémantické roviny.

Klíma se jí řídí až puntičkářský. Ze stejného důvodu volíme starší

pravopisnou podobu cizích slov, protože Klíma se důsledně snažil

psát tato slova podle znění původního jazyka a často tímto

způsobem tvořil i neologismy. Ponecháváme i Klímův způsob psaní

prostorových a časových údajů při popisu okolností románového

děje, kde všude usiluje přímo o matematickou přesnost. Má pro to

123

estetické důvody, které formuloval například v recenzi na

Chalupného Vltavu: „V neposlední řadě vděčí kniha za svou

poetičnost častým přesným údajům prostorovým, časovým atd.

Magie mathematiky je z nejjemnějších, tedy hrubými aesthety

zavrhovaných druhů poetičnosti. Čtu-li »vysoký kopec«, »nedlouho

po západu slunce«, – banální prázdnosti! má-li kopec 175 nebo

200 m, je-li 10 nebo 20 minut po západu, – dva zcela různé kopce to

a dva zcela různé světy!“

Přes několik pokusů se během osmdesáti čtyř let nepodařilo, aby

se s Putováním slepého hada za pravdou seznámil český čtenář.

Doufejme, že čas neubral nic na jeho půvabu a že si ho s potěšením

přečtou i dnešní Čechové.

Josef Zumr

124

Obsah

PUTOVÁNÍ SLEPÉHO HADA

Z

A PRAVDOU . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . . . . .3

P

rvní kapitola . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .5

D

ruhá kapitola . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . . . . . . . .2 4

T

řetí kapitola . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . . .4 7

Č

tvrtá kapitola . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .7 4

P

átá kapitola . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . . . . . . . . . . . . . .1 08

E

pilog . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . . . . . . .1 12

P

oznámky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .1 14

K

límova románová féerie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . .1 20

S Y M P O S I U M

L a d i s l a v

K l í m a

F r a n z B ö h l e r

P u t o v á n í s l e p é h o h a d a z a p r a v d o u

Z původního německého rukopisu Ladislava Klímy a Franze Böhlera

Der Gang der blinden Schlange zur Wahrheit

přeložil Milan Navrátil

Odborná revize překladu Gabriela Veselá

Doslov a poznámky Josef Zumr

Odpovědný redaktor Ladislav Dlabal

Typografie Pavel Sivko

Vydala společně nakladatelství & vydavatelství

VOLVOX GLOBATOR,

Prvního pluku 7, 186 00 Praha 8,

http://www.volvox.cz,

jako 15. svazek edice Symposium,

celkově jako svou 612. publikaci,

a nakladatelství

KNIHA, GRAFIKA, BIBLIOFILIE – KGB,

Charlese de Gaulla 13, 160 00 Praha 6,

jako svou 43. publikaci

Současně bylo vydáno sedmdesát číslovaných bibliofilských tisků

na papíře Verge, vyzdobených grafickým listem Vladimíra Kokolii

Sazbu z písma Centaur programem TEX

připravil Karel Horák

Tisk Pavel Baštář, Příbram

Grafický list vytiskl Vladimír Kokolia

Vydání první

Praha 2002

Adresa knihkupectví: Opatovická 26, Praha I

1

Berthold Schwarz (Bertholdus Niger – 14. stol.), profesor pařížské univerzity, jemuž

je připisován vynález střelného prachu.

2

„Smysl života ztratit jen kvůli pouhému žití.“ (Iuvenalis, Satiry, VIII, 83.)

3

J. W. Goethe, Faust I, verš 328–329, v překladu Otokara Fischera, SNKLHU, Praha,

1957, str. 76.

4

Alfred Russel Wallace (1823–1913), angl. přírodovědec a cestovatel, zakladatel

zoogeografie.

5

„Zločin porušení náboženství“ – podle římského práva.

6

Iblís – podle islámu anděl, který se stal nepřítelem Boha a člověka jako ztělesnění

všeho zla.

7

„Vtipné hříčky.“

8

Bukcína – spirálovitý, až tři metry dlouhý starořímský a středověký dechový nástroj,

užívaný hlavně ve vojsku.

9

Šákjamuni (sanskr. světec z rodu Šákjů) – archaické označení Buddhy.

10

O. Březina, Ruce, báseň Odpovědi.

11

Myrmidoni – řecký kmen, který se pod vedením Achilleovým zúčastnil Trojské války.

Původ pojmenování souvisí s řec. slovem myrmex – mravenec.

12

„Pročež.“

13

„Beznaděje.“

14

V bitvě u Zorndorfu (polsky Sarbinowo, vesnice v severozáp. Polsku), kde během

sedmileté války dne 25. 8. 1758 pruské vojsko Friedricha II. porazilo ruskou armádu. O

vítězství se zasloužil generál Friedrich Wilhelm Seydlitz (1721–1773).

15

Stentór – mýtický hrdina Homérovy Iliady, který dovedl křičet hlasitě jako padesát

mužů najednou.

16

Bersekr – nordický bájeslovný bojovník.

17

„Modli se za nás i v hodinu smrti naší,“

18

„Den hněvu, den onen.“ – začátek církevního hymnu, zpívaného při smuteční mši.

19

„Trubky divý zvuk se line přes náhrobky po krajině.“

20

„Co já ubožák tehdy bych měl říct.“

21

„Přijdu, uvidím, lépe řečeno, budu viděn, zvítězím.“

22

„Od vznešeného k směšnému je jen krok.“

23

Taygetos – úzký horský hřeben v Řecku na Peloponésu.

Document Outline

Putování slepého hada za pravdou

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Epilog

Poznámky

Klímova románová féerie