Ladislav Klíma

VELKÝ ROMAN

Nakladatelství Torst, 1996.

Kniha vychází za laskavé pomoci

Central & East European Book Project, Amsterdam

a Ministerstva kultury České republiky

ÚVOD

Velkým romanem zahajujeme souborné vydání spisů Ladislava Klímy,

rozvržené do šesti svazků, které by měly vycházet v tomto pořadí

: I. Mea (deníky a cogitata ; intimně filosofické zlomky

z pozůstalosti) ; II. Hominibus (dopisy psané - "(po abecedě)

hlavně" - Franzi a Marii Böhlerovým, Otokaru Březinovi, Arnoštu

Dvořákovi, Aloisi Fiedlerovi,1 Marianně Hellerové, Emanuelu

Chalupnému, Marii Kösslové, Antonínu Křížovi, Kamile Lososové,

Antonínu Pavlovi, Miloši Srbovi a Josefu Zlámalovi) ; III.

Philosophica žurnalistica (Svět jako vědomí a nic ; Traktáty a

Diktáty ; Vteřina a Věčnost ; časopisecky vydané články ;

rukopisné statě a náčrty z pozůstalosti) ; V. Romanetta a novelly

(Český roman ; Skutečná událost, sběhnuvší se v Postmortalii ;

Der Gang der blinden Schlange zur Wahrheit ; Utrpení knížete

Sternenhocha ; Slavná Nemesis ; časopisecky vydané povídky ;

beletristické zlomky z pozůstalosti) ; VI. Dramata (oba Matějové

; tzv. "Drama o Diovi" ; Lidská tragikomedie ; Jednoaktovka ;

dramatické zlomky z pozůstalosti ; překlady ; varia). Vydání se

bude zásadně opírat o rukopisy, jež hodláme tisknout bez jakékoli

jazykové či výkladové úpravy, jen s minimálním komentářem

nezbytným k jejich pochopení. Protože však přichází ve značně

zmatené situaci, zaviněné jak dlouhým přerušením ve vydávání

Klímova díla, tak i porevolučním bujením tzv. "čtenářských

vydání", jež z nezaujatého pohledu hraničí, ne-li přímo s

padělky, tak alespoň s paskvily, soudíme, že nebude nevhod,

přetiskneme-li zde výjimečně svou předmluvu k francouzskému -

prvnímu úplnému - vydání Velkého romanu z roku 1991. Text jsme

v překladu mírně upravili vzhledem k českému publiku a upřesnili

přihlížením k nově objeveným dokumentům.

ń

"Na počátku byl nesmysl a nesmysl byl u slova,

a slovo bylo nesmysl..."

Svět jako vědomí a nic, I. vyd., str. 111.

V dopise Aloisi Fiedlerovi ze 16. listopadu 1918 Ladislav Klíma

označuje Velký roman jako "hlavní produkt" půldruhého roku

"zuřivého" psaní, prožívaného jako svým způsobem léčba spánkem.

Výsledek není ani tak hotový výrobek jako nekonečná hra, cvičení

v nezměrnosti, zlatý důl, z něhož filosof bude vždy znovu těžit

jak ve svém psaní a myšlení, tak i v každodenním žití. Ze všech

jeho spisů se gigantický cár Velkého romanu právě touto svou

vnitřní rozporností nejspíš blíží veledílu ("jediná velká kniha,

v níž bych byl celý já, v níž bylo by vše, tak dokonale a cele,

pro vždy platné a diktatorské, jak jen člověku možno"), o němž

můžeme s autorem jen snít. Zmíněný dopis jej blíže shrnuje takto

: "velký roman, nazvaný provisorně (a špatně) ‚Lidská tragedie a

Boží komedie'.2 Hlavní osoby : Dios (v prvých dílech zvaný

Cesare), Riccardo, Edgar, Fabio, Ippolito, Pietro, Ziata, Porcia,

Eura (Argestea), Editha, Alzira (zprvu Fatima), Lesbia, Hedona,

Roxana. Projektováno 7-8 dílů, napsány čtyři (asi 4000 str. mohly

by obnášet). Psáno vesměs tužkou. Z prvu zamýšleno jako pouhý

napínavý, krvavý roman ; pozvolna transmutovalo se to v něco víc

a více spirituellního, non plus ultra kuriosního (Cesare byl

zprvu jen něco à la Mayův Old Shatterhand nebo Sternan (‚Kníže

skal'), pak Napoleon, po té cosi jako ‚nejvyšší člověk', jak jej

ve ‚Světě jako věd. a nic' portraituju, - konečně stal se z něho

egosolistní Člověko-Bůh... Přečetné nesrovnalosti v díle tom

nesmí Vás zmást ; přes svou hibriditu zůstává v podstatě něčím

velikým, mně velmi drahým. Ovšem mám na zřeteli víc to z něho, co

zůstalo mně jen v hlavě, čemu okolnosti nedovolily vzít na sebe

dosud tělo -"

O okolnostech později. Nejprve několik slov k "nesrovnalostem",

vzniklým nejen vnitřními proměnami vůdčí myšlenky, ale též dvěma

(pravděpodobně i více) etapami její písemné transposice. Klímovy

vlastní údaje v dopise Fiedlerovi ("od r. 1906 do 1909") se

vztahují pouze na první z nich, totiž na prvý náčrt prvních tří

dílů, kvaltem "vychrlených" spolu s třicítkou fantastických

novel, dvěma dramaty a osmi dalšími romány, patrně všelijakými,

jež autor po paměti charakterisuje tu jako "slabé", "nezdařené",

"moralní dokonce", tu jako "znamenité", "féerické",

"bláznovstvím, hnusností, smělostí předstihuj[ící] vše, co tu

bylo". Rukopisy šesti fragmentů čtvrtého dílu (odjezd žen

z Benaresu a jejich usídlení na strašidelném hradě Ďáblův Roh ;

veršovaný dialog s některými z tamnějších přízraků ; výlet Argy,

Ziaty, Dity a Aly do podsvětí a vše, co se jim tam po Fabiově

apotheose přihodí), jednoho z druhého dílu (návrat Edgara a Argy

z království bohů do přízemní Francie) a jednoho z prvního dílu

(poprava Luigiho) jsou naopak datovány od 3. července 1913 do 16.

ledna 1915. Na dvou po sobě následujících rukopisných arších,

z nichž první nese datum z července 1913, vpád nahého Edgara a

Argy do mariánského procesí bezprostředně sousedí s homosexuálním

znásilněním Ippolita v Hrobě a s předehrou ke zmrtvýchvstání

Ziaty v druhém dílu ; zakončení této poslední episody nacházíme s

datem ze srpna téhož roku na listu, který pak přeskakuje

doprostřed čekání na poslední veřejné vystoupení Fabia coby

posmrtního profesora morálky v dílu čtvrtém. Jak vidno, nový

začátek se neomezuje na přidání dalšího dílu ke třem už jakžtakž

existujícím. Odpovídá spíš celkovému znovupromýšlení, jakých

Utrpení knížete Sternenhocha, nejdelší z původních novel, prodělá

v letech 1919-1926 dokonce několik. Návrat k napsanému je v obou

případech stejně pohrávavý, "po všem poskak[ující] pel mel",

desultorní a improvisační, volný a alogický. V případě

k publikaci odsouzeného Sternenhocha se podřizuje dvojímu

imperativu zeslušnění a slepení fragmentárního podkladu. Zde, jak

se zdá, chce naopak napravit nedostatek "nemravnosti, zlotřilosti

a bláznovství", který autor snad svému tehdy ještě intaktnímu

prvnímu náčrtu retrospektivně vyčítal. Tam, kde chybějí

orientační body datace, se časový odstup prozrazuje dvojí sérií

jmen, která se střídají u hlavních protagonistů. Do let 1913-1914

lze tak umístit rovněž vznik kapitol XXI. a XXII. a jednoho

fragmentu kapitoly XXX. třetího dílu (setkání Pietra s nymfami

Hrobu a příběh mistra Theofila ; Ziatina příhoda s tajnou

skříní), jakož i celý díl čtvrtý, včetně dvou drobných zlomků,

které se k němu pojí a jež uvádíme v příloze.3

Původně zamýšlený, jak se patří žánrově pokleslý krvák se točil

kolem krevní msty, jež v šedesátých letech minulého století

zuřila - neví se už proč - mezi dvěma italskými šlechtickými

rody. Zůstával v zajetí brakového (příliš lidského) usu natolik,

že dokonce uznával polaritu hodných a zlých. "Hodnými" byli

markýzové Ottajano - Cesare, Riccardo a Edgar ; "zlými" hrabata

Rapini - Fabio, Ippolito, Pietro a jejich otec Mateo. Ženy -

Annunziata Ottajano, její matka Maria a sestry Livia a Porcia

Rapini - se těmto přihrádkám vymykaly, ne že by se stavěly mimo

dobro a zlo, ale jakožto pouhé ozdůbky a záminky k zápletkám,

otrokyně předsudků biedermeierovské epochy, páchnoucí tedy

"bahnem konvenčnosti" stejně jako všechny postavy, které

vystupují ve dvou zachovalých fragmentech první verse prvního

dílu - Fabio, rádoby otcovrah postižený až hamletovskou

opatrností ; Mateo, rozplizlý alkoholik ; Edgar, plachý milenec.

Jedině Ippolito se objeví hned v podobě karikatury, jíž zůstane

při nevyhnutelné nadsázce věrný až do konce.

Ovšem "konec" sotva co znamená u díla, jež dokončeno nebylo.

Podstata věci vězí koneckonců spíš v nepřetržitém proudu

metamorfos, které konkretisují nová jména z roku 1913. Markýzové

Ottajano jsou povýšeni na knížata di Aquilla a hrabata Rapini na

vévody Lionelli,4 zatímco Livia se překřtí na Argesteu (Argu) a

ze Cesarea se tímže kontradikčním obratem stane Olympan Dios.

V podstatě však ani konkretisace ještě neznamená konec, ba

vlastně ani začátek. První vybočení z verbálních totožností

zahajují totiž svou podvratnou činnost už v prvním fragmentu

druhého dílu, když Livia nejdřív začne z ničeho nic slyšet i na

jméno Eura (podle svého "otce" Eura, starořeckého boha východního

větru, zosobnění šíře nebo též - pod alternativním pojmenováním

Argestes - vzbouření a vyjasnění). Otvírá tím románový prostor

k nadsvětí, jež se vzápětí symetricky doplňuje důkazem

prostupnosti tartaru, jejž poskytuje zmrtvýchvstávající Ziata

(účinkem zdrobněliny derealisována, odkřesťanštěna a osvobozena

z místního koloritu, jemuž byla poplatná počáteční Annunziata).

Současně se, byť zprvu jen pod rouškou snu, začíná rýsovat

ekvivalence protikladů, která v třetím a čtvrtém dílu, až se

filosoficko-fantastická hra rozbují naplno, vrcholí v prohlášení

zrušení zákonů za jediné blaho lidstva a morality za nejvyšší

imoralitu, a není divu - vždyť "pravdou [jest] jen svět nejsoucí

jsoucnosti, jíž říkáme z idiotského svého stanoviska nesmysl !"

Od konce druhého dílu jsme pak svědky pravého křížového tažení

proti principu identity, které se odehrává podle vrtochů naprosté

"spekulativní insouciance", s místy až sadovskými přídechy,

kapkou "skvostné české drsnosti" (jediná positivní vlastnost,

kterou Klíma přiznává literatuře svých krajanů) a lehounkou

(nejspíš parodickou) dekadentní patinou, v návaznosti na hlavní

thesi klímovského ludibrionismu, jež teprve plně osmysluje výše

citovaný pastiš Janova evangelia : svět jest absolutní hříčka Mé

absolutní vůle. Jinými - stále a stále opakovanými - slovy, dle

zápisů z 23. května 1921 : "Svět nebyl stvořen, stále se tvoří.

Přistoupím k úloze tvůrce světa" ;

a ze 7. června : "Jsem výrobcem světa, toť má jediná funkce,

služba" ;

a ze 14. června : "Tvoření (světa), - supremní forma Hraní" ;

a z 22. června : "Já musím v praxi V[ictoriae] A[eternae]

stvořovat stále světy. [...] Podat resultáty, svět, jak jsem si

jej právě stvořil" ;

a ještě ze 6. února 1922 : "Není tu žádný podklad pro Mne ;

jakoukoli bublinu si stvořit !"

Nebo i více. Na způsob žen, které se v románu zároveň rozmnožují

i démonisují, jedna masochističtější a vražedničtější,

zlodějštější a paličtější, lesbičtější, krvesmilnější a

cizoložnější než druhá, pod vedením bubliny Ziaty, hravě právě

přetvořené z původně zamýšleného "anděla dobroty" v právoplatnou

osobnost - "nejnemravnější, nejspustlejší zvíře na celé zemi".

Fabio, "dokonalý démon zla", potenciální "psí hovno" a přitom

"jeden z nejneobyčejnějších lidí, kteří žili", se už nemusí

starat o nepředvídané okolnosti, které přivodily takřka zkázu

rukopisu prvního dílu a tím navždy zastřely motivaci jeho

integrálního nihilismu ; "aktivní nenávist k mimojá", "vášnivé,

černé nepřátelství k zevnímu světu", jimiž Klíma později vysvětlí

tajemství osobnosti Napoleonovy, více než dostatečně odůvodňují

vyhlazovací kampaň, kterou vede bez výjimky proti všem svým

spolupostavám. Mladší bratr Cesarea a milenec Porciin, filosof

Riccardo, který byl zlikvidován příliš brzy na to, aby mohl

v reálném světě dosáhnout stejného stupně zajímavosti jako

ostatní, se aspoň v podsvětí stává sebeironickým ztělesněním

křečovitého myšlení, v němž spočívá specifická "nemoc" jeho

autora. Básník Edgar (podle Poea), též oddělán, ale milenkou

povznesen do království bohů, v něm realisuje ideu umělce, kterou

Klíma vyloží 28. října 1913 v dopise Antonínu Křížovi : "železný

legislator ducha a přírodních zákonů", tj. stává se z něj svůdce

ex machina a pořadatel pobytů v pekle. Bezhlavý obr Pietro, až do

konce druhého dílu poslušný nástroj ve Fabiových rukou, nastupuje

po přestupu na kult Cesarea-Dia cestu stejného "kompromisu [...]

mezi Deoessencí a animalním životem", k němuž se roku 1912 uteče

i nepodařený Deus, v jehož kůži se Klíma ocitá, pravda za cenu

drobného sebeklamu, který zaměňuje vzestup a pád. Pád je přímo

závratný a též míru neznající u obou groteskních postav Matea a

Ippolita, které lze považovat za "personality", ba "genie" -

dokážeme-li je nahlížet prismatem klímovské definice určující

genia jako "sbírku rudit, znetvořenin, chorob, fragilit,

bláznovství, idiotství, nečistot" - anebo je přijmout jednoduše

jako shakespearovské šašky, přepravené prostředky neexistujícího

ještě expresionismu do nejspodnějších hlubin skatologického

pekla, jemuž bohyně Livia-Eura-Arga slibuje zářnou budoucnost.

Nezměrnost překypuje přes hranici "reality" a fikce a Klíma sám,

"otec a milenec" řečené Argy, se stane postavou ("ohavnou velice

velmi", "ctnou a pobožnou" a "všeho schopnou") vlastního románu, který se tak, čten a komentován vlastními protagonisty, mezi nimi

panenkou Marií a pánem Ježíšem, propadá do nekonečného zrcadlení.

Jen nemyslitelné alter ego svého solipsistního autora,

Cesare-Dios, nás svými metamorfosami zklamává : ať ve své původní

brakovosti, váhající mezi Robinem Hoodem a Lawrencem z Arábie,

pak jako "nejzázračnější člověk" a "vtělená dokonalost" nebo i ve své konečné podobě praktického egosolisty a indického krále,

nikdy se nezbavuje jisté pachuti kašíru. Jakoby naschvál. Dlouhý

nos.

Dopis z listopadu-prosince 1916 : ",Geniálním' sebeklamem je svět

; a je nejvyšším šílenstvím, milionkrát větším, než každé, s nímž

se u lidí setkáváme ; v tomto nezměrném stupni právě jeho

nejúžasnější hodnota."

Přičemž se rozumí (deníkový záznam z 9. listopadu 1914), že "si

‚mundus' dico, ‚ego' hoc intellego".

Závěr pak vyvozuje poznámka z 8. května 1921 k nikdy nedopsanému

traktátu o ludibrionismu : "Hra s Sebou na konec - Hra = ničení -

řetěz sebevražd."

... a tak dál do nekonečna. Jde o tentýž zrcadlový postup, který

už na první stránce Světa jako vědomí a nic vede od zásady důvodu

přes důvody další a další a navždy nedostatečné až k božskosti

nesmyslu : "Odkud filosofie vyjde je lhostejno : - Nepopiratelné

základní pravdy není, protože není ‚první příčiny' : kausalita je

podstatou svou nekonečná, logika alogická, svět bludný kruh",

skandován interpunkčními znaménky zamlčení, jehož synkopická

ozvěna, odrážející se hned průtrží logického tkaniva, hned

proteovským únikem, zachycuje nejvlastnější pohyb fragmentu : pád

do propasti, který je jedním z leitmotivů Velkého romanu vůbec.

V tom smyslu nalezneme již v Klímově prvotině též podstatnou část

scenérie díla, jež nejpřiměřeněji vyjadřuje jeho nemíru :

"Vskutku uměleckým stavitelstvím, třeba ne pro pygmejské lidstvo,

bylo by stavění hor : - hor, jaké vidíme ve snu, - proti nimž

jsou Alpy právě tak krotké, jako středočeské chlumy proti Alpám..

- : Nesmírné, černé propasti, rozšklebené tak hrůzně, že pohled

do nich vyvolal by tentýž pocit děsu, jako zjevení ducha ; deset

tisíc metrů vysoké, skoro kolmé, černošedé a černomodré skalní

stěny.., s boky tak strašlivě rozervanými, že působily by jako

hlava Medusy... ; - s ohromnými, přečnívajícími, každou vteřinu

sesutím hrozícími vrcholy..., - zakrývajícími kalně ocelové nebe

až na úzké pruhy, nutné právě ke vhodnému osvětlení celé této

strašidelné scenerie..."

S patřičným návratem k sobě, oklikou přes dopis z 30. června 1914

a prosaičtější naříkání na sennou rýmu : "jen jedno je horší, než

udusit se : pád do propasti ; vlastně obé blízce příbuzné ;

člověk, jenž by obé pociťoval s převládající rozkoší - toť cíl.."

Děj Velkého romanu, jak jej můžeme dle 153 zachovaných listů

rukopisu rekonstituovat, se zakládá na postupném vyhubení všech

postav. Uvážíme-li osmotické vztahy, jež Klíma udržuje s

"rozmilými děťátky svojí fantasie", mluvčími jeho nejintimnějších

filosofických reflexí a "perplexí", lze v této genocidě vskutku

spatřovat "řetěz sebevražd", který by byl ilogicky logickým

dvoršením stvoření (nesmyslu - dvojí zápor - jenž by nebyl vnucen

zvenčí) jako hry absolutní subjektivity se sebou. Poslední (jak

bychom se mohli mylně domnívat) "metamorfosismus" smrti je

nastolen Fabiem, "vůbec nebezpečným člověkem", jehož masku si

Klíma navleče ještě roku 1924 ve svém Vlastním životopise. Právě

Fabio je hybnou silou prvního dílu, tvůrcem řetězu vražd napřed

na jeho otci Mateovi, pak na Marii Ottajano a na ukončení (nebo

spíš na posměch vší konečnosti) na Annunziatě a Riccardovi, které

nechá zajít v "nejnepředstavitelnějších" mukách. Muka jsou na

konci druhého dílu tatáž. Pouze místo činu se přenese z Itálie do

Španělska a z Čertova Hrbu do Myší Pasti, a změní se oběti :

Edgar, Livia, jejich novorozená dcera a Porciin a Riccardův

pohrobek, při současném, nic dobrého nevěstícím vyváznutí Porcie

a zmrtvýchvstalé Ziaty. Svévolnému vraždění se v třetím díle už

oddávají všichni. V závěrečném mučení přijde o život jen pět

nemluvňat, jež v nepřímém důkazu nauky o věčném návratu znovu

vyprodukovaly čtyři Cesareovy ženy, a Fabiovi, zbavenému svého

raison d'etre, nezbyde než sám odejít na věčnost, kam je

předcházen a následován svými pomocníky Ippolitem a Pietrem.

Čtvrtý a poslední napsaný díl se stane pak doménou strašidel a

jiných vývratků propasti, jejichž řádění ale vyjde nastejno (viz

nepřetržitý sled posmrtních existencí Bohorodičky-bordelářky),

vyzní týmž "a tak dál do nekonečna".

Poznámka z 24. ledna 1922 : "Vše = všemu. Není rozdílu. T.j. jest

jen nic = nic jest."

Na rozdíl od nedokončeného veledíla Sadova, 120 dní Sodomy, jehož

koncepce si může právem dělat nárok na určitou všeobsáhlost,

zůstává ve své nemíře na pokračování konec Klímova Velkého romanu

bytostně nemyslitelný. Smrtí není konec, nýbrž jen další propad

v zrcadlení. Stvoření světa, jež si myslitel předsevzal, aby

dokázal vlastní božkost, nemožnost množného čísla, naprosté

nebytí čehokoli mimo jeho já, se zvrací v proliferaci do sebe

zasouvacích světů a časů : ne už jednoduchý circulus, ale bludná

spirála, jejíž rozluštění najdeme opět v aforismu ze Světa jako

vědomí a nic : "Zde je nejvnitřnější hrozné tajemství tohoto

světa-fantomu : Vše snaží se a plahočí, touží a děsí se, doufá a

zoufá, jásá a naříká pro něco, co nejen theoreticky ‚jest' ničím,

ale co prakticky v nic se paralysuje..."

"Nihilismus je podmínka poesie", praví (německy) koncept

nedopsaného traktátu z roku 1919, který můžeme doplnit pasáží

z Filosofické zpovědi publikované na pokračování v květnu a

červnu 1925 : "Krása [spočívá] v čarovnosti ; čarovnost

v strašidelnosti, strašidelnost ve jsoucnosti toho, co není, - -

v kontradikci : kontradikce je zřídlo veškeré poesie..." Jež, dle

nedopsaného zas, by nebyla ničím jiným než zastavením uvnitř

reflexivního zdvojení : "Kdo o světě myslí, stojí již mimo něj ;

současně v něm. Existence tohoto druhého světa je f[éeričnost]."

Je jakoby románovým přestrojením tkvícím v samé podstatě myšlení,

jež vždy již visí nad vlastní propastí. Ledaže - nezapomínejme na

sebevraždu, od níž jsme vyšli - by toto víření bludného kruhu na

místě bylo jen způsobem, jak nezvratné napořád odsouvat na

příště.

V letech 1907 či 1908, kdy črtal první poněkud bledé vrstvy tehdy

ještě netušeného budoucího palimpsestu, žil Klíma

v bezstarostnosti, jež přímo vybízela k tomu, aby nechával

"krásnou svou duši vykračovat pohodlně in puris nebo impuris

naturalibus". Paroxysmus nepoměrně pokročilejšího "bláznění" a

"zběsilosti", jímž se vyznačuje pokračování ve psaní roku 1913,

ho zachvátí za okolností zcela jiných, po pětileté filosofické

praxi spočívající především (nehledě k objevu Deoessence,5 13.

srpna 1909) v "neslýchaném znásilňování myslecích procedur",

které od roku 1912 vyvažuje nemírným užíváním alkoholu. Přijde ve

chvíli, kdy se na obzoru vynoří, vedle nijak zvlášť

odstrašujícího přízraku bídy, daleko děsivější (pro někoho, kdo

se mohl domnívat, že se jednou pro vždy zbavil "genu" lidského

spolubytí, když byl ve svém sedmnáctém roce vyloučen ze všech

předlitavských učilišť za zločin urážky dávno zesnulého

Veličenstva) hrozba nezbytného sociálního zařazení. Ve chvíli,

kdy si tedy udělí poslední odklad a uchýlí se či snad spíš vnutí

k nevlastní matce do Horoušanek u Úval, do prekérního

trojúhelníku, v němž musí počítat ("a Bůh chraň, abych [...]

spočítal něco dobře") i s budoucím manželem své bývalé milenky. A

ve chvíli, kdy mu začne v hlavě strašit myšlenka na sebevraždu,

která by se už nekonala jen v třetí osobě vyprávěcí, ale jejíž

písemný recept, vždy znovu obměňován a odročován v deníku z let

1913 a 1914, znázorňuje jaksi ve zhuštěné podobě synkopické

zvraty pomyslného regressus in infinitum románu, a jejíž přípravy

do jisté míry vysvětlují fragmentárnost rukopisu. Což nás snad

opravňuje k malé digresi, totiž k výseku bezprostřednější reality

z prosince 1913, který souzní s posledními fragmenty čtvrtého

dílu :

(18./12.) Proch. tmavočernou nocí (opilec u cesty) - v blátě

kouř. Doma s pí O.6 dlouho a pořádně "žertoval". Ne upejpavá -

její tělo působivé. Jarý dost, pak i žárlivý.

Dobrý spánek. Nálada dnes téměř excellentní. V rozhodnutí ještě

více upevněn, vše pod střechou, obstojná jistota už.. Den jasný,

nálada též - ulehčení - jen s radostí, bez sebe menší stopy

strachu myslím na vysoký čin.7 Včera v lese rozhodnuto : Pokud se

nestane, než začnu s pálením, něco velmi příznivého, - zcela

určitě ! (to "v.p." instinktivně, ale přísně posuzovat !) Kdyby i

po té mělo být rozhodn. změněno, musilo by se ale stát (po

2. hod. 19. (pátek) něco zcela mimořádně příznivého ; jinak možna

prokrastinace, ale jen pr. - přihodí-li se něco potěšitelného,

ale nepříliš důležitého a rozhodujícího -

Přípr. : 1) Boty (už - 21. vylešt.) 2.) Ponož. (vzít, jiné) 3.)

Umýt si nohy 21. 4.) Vykartáč. kalh. 21. ; ost. šatstvo též 5.)

Kloub. 19. 6.) Prádlo 20. 7.) Krav, límec 20. 8.) Prohléd. pap.

19, 18 9. N[ůž] 21. 10.) Rev[olver] 19. 11.) Vlasy 18. 12. Těl.

20. 13. Přečíst dřív. pozn. 18. 14) Uklid. 21. 15. Ced[ule] 21.

20./12. Předevčír, než jsem vyšel, nepříjem. s [ ?]8 Zkazilo to

mnoho, celý den. Proch. do lesa u Ouv, krátká jen. Stav ohavný,

však s-v.9 s tím neměla co dělat - jen největší chaos, oscill....

Přes to více přípr. s úsp. - Včera rovněž stav špatný, teprve

večer lepší, silnější. Asi proto i určité kolísání v rozhodn. -

ale povrchní jen. Proch. k Tlustov. - zas pěkný den, teplota na

0. Dnes táž proch, jen po silnici přes Ouv. Tam na kopci jsem v 1

hod. kouřil - slunce nádherně hřálo. Výstřel do země ; kule se

odrazila od kamene. Stav špatný, ale žádný strach, povrchn.

oscill. stále větší - pryč s tím ! Staň se v pondělí10 a dost !

Co se týče pál. všech pap, začnu až zítra ve 2 hod. - vždy času

dost ! Zabýval jsem se stále tyto dny sch. S11 - skoro sistuje, -

neboť vše mne tíží, brzdí, zraňuje jako nikdy dříve. - K večeru

lépe - jako po celý tento čas ; psáno na rom. a afor. Pí Ob. celý

večer u mne. Hodná dívka - - Dobře spal -

21./XII. Ráno, jako vždy teď, zkaženo, přes velmi zdravou nál.

z počát. Příčiny sice dost nicotné, ale takový už teď jsem.

Vehementní scena s A.12 Já nadával jako sám pánbůh na všechny

strany - na konec řekl jsem jí, oč jde - delší fil. debata s ní.

Dobré následky - stav proti posledním dnům ku podivu dobrý a

silný. Nálada vítězná ; tento život stejně dráždivý jako

(tm)xagwg»13

Teď skoro 1 hod ; po 1 1/4 hodině definitivní deliberace a

rozhodnutí, než přijde listonoš ; pak : 1.) S. 2.) a) s-v

b. čin14 b.) j. v. en.15 3.) Fysické přípr. 4.) Psaní. Počasí

studené a chmurné. Rozhod. zítra odp. něco v Praze prodat a večer

provést akt. Nem = 0, nerv. velmi málo X>; # ; V = +++ v - .16

To, čeho by bylo teď především zapotřebí : la gaya energia.

Zatemnělost mou hlavní "vadou" - znamením, znakem posledních let.

Je pošetilé takto odejít.. - ? Bez plodů ? s rostoucími silami ?

aniž jediná naděje přišla v niveč ? ze základu zdravý, nemocen

jen "vyjímečně" ? Cítím ohromnou žízeň.. A statečnost ; třebas

zle stižen a ne valně spokojen, nejsem "nešťastný" ; člověk může

snésti desetkrát více, než mně je snášet.. - A tak dále - Ale toť

nejapné, chátry hodné pochybnosti !

13./8. 1909 (pátek - dvojí zápor tím silněji klade - ?) - asi

největší den (psáno tenkrát na "fat. kap.17 č. 2.) Ještě léto 10

na výši.. Vítězství koncem října (Braník)18 doznění.. Od té doby

vládne nemoc se všemi svými evolucemi a formami. Vrchole už

dosaženo ?.. Těžko říci - Něco se lepší, jiné horší - Přerušit

celý process - snad process ozdravování ? přestřihnout v jádře

snad zcela dobré vlákno ? Však nejvyšší životní moudrost zní : Je

k usmání lhostejno, co se tu děje, co člověk činí -

Nesrat se se životem : moudrost budoucna.. Všichni lidé serou se

s ním. To zůstává opovržení hodným za všech okolností -

Došel jsem výše, kde stojí se mimo prospěšno a škodlivo - pro

celou věčnost. Věčnost a každý okamžik jsou u mne vlastně

identica ( ?)

Kam to cílilo ? co to znamenalo ? Pryč se žebráckými drobty

poznání ! Brzo uvidím vše v celosti. Sbírání drobtů je maření

času ; sbírání drobtů - toť animalní život -

[...]

Důležitá distinkce : sestávám teď většinou ze čtvrtin vítězství.

Takové zlomky jsou tím nejmocnějším ve světě - ale jsou terra

incognita - Či snad ovládá mne teď chorobná nedůvěra k sobě a

vítězstvím svým, že celá, dobrá vítězství jen křivě považuju za

částečná a mrzácká ? a že jen v tomto považování, v tomto

všeotravném lživém pocitu nespokojenosti s sebou jejich ubohost a

mrzáckost spočívá.. Ale zde jsme v interessantním recipročním

circulu, - zde leží jedno z hlavních interessantních tajemství

života ---

[...]

22./12. Včera v 1/2 2. hod. asi 60 fil. archů spáleno v přírodě

(škoda !) - doma pak po hovoru s A. (tm)xag. odložena na 6. led.

Příčiny ? ani stopa strachu - ale : 1.) Nebyl jsem hotov s přípr.

a "předběžn." - a velmi mně záleželo na dnu solstitia. 2.) Nerv.

spěch, chaos - chci ale sollenní náladu. 3. Získat čas - ještě

různá přání, naděje... 4.) "Plov."19 a A. 5. Poslední pokus -

Pav, Ch.20 - naděje do života přese vše.21

Další listy deníku den po dni dokládají postupné odsouvání jak

"Odchodu" samotného (který Klíma nazývá též "Sebesamaprobuzení"

nebo "svůdný výlet"), tak i ničení rukopisů, které s ním souvisí

jako "malá smrt" s velkou, "dráždivě a lochtavě", jako "houpání se na provaze nad propastí". 7. ledna 1914 je "skok" odložen na

desátého, ale váhavý valčík pokračuje již nazítří a Klíma

poznamenává : "Rozhodnutí zůstává ; jedná se jen o den." Devátého

je pálení stanoveno na jedenáctého a sebevražda na dvanáctého,

přitom však román nemizí z rozvrhu času, který si myslitel

diktuje pro "všechny dny" příští, a jeden list posledního

zachovaného fragmentu je datován desátým. Ve čtvrtek patnáctého

se dočteme : "Tento týden mnoho psáno - Cogitata (C4) a romány

(#)", o pálení se už nemluví a sebevražda je odložena na

dvaadvacátého. Pět dní po vypršení zas této lhůty Klíma - stále

ještě mezi živými - programuje svůj ohníček na "zítřek", ale

dvacátého devátého přiznává, že jej znovu odložil na neurčito a

přijímá prozatimně nabídku svých nedobrovolných hostitelů, aby u

nich ještě půl roku zůstal. Přitom se vytáčí : "Hlavní důvod :

S-v. ne tak spěšně, ve špatné náladě, jakoby k tomu dohnán -

bezectně - učinit - nýbrž z vlastního popudu, vesele, ‚pro nic za

nic', - najednou - snad už za týden ; jen získat čas !" Zapomíná

na vlastní maximu : máme jen to, co jsme ztratili. Čas, který se

získá, je už tím odsouzen k nehybnosti, převeden na strnulou

konfrontaci dvou k nerozeznání symetrických východů, z níž už

Klíma nevybředne. Ještě 2. února 1919 napíše učitelce Marii

Kösslové, jíž také nebyla myšlenka na odchod cizí a s níž po

několik let udržoval mezi Prahou a Pošumavím převážně epistolární

flirt: "T. zv. sebevražda je mi cílem člověka, posledním a

nejvyšším. Ovšem sebevražda vznešená : ne z utrpení : ze štěstí,

bujnosti, nadbujnosti ; ne utíkající, - útočící ; s veselým

opovržením tento mikroskopický život odkopávající.. Bohužel

připouští nynější můj psí stav jen chvilkově taková vzplanutí, -

rychlá, spěšná ‚sebevražda' v takových okamžicích měla by mnoho

forcovaného, theatralního, fraškovitého. Kdybych se na výši

takové udržel aspoň půl hodiny, beze všeho bych se s nejlepším

svědomím a radostí zabil, - t.j. začal žít."

Než k tomu dojde, upomínka z 31. ledna 1914 : "Dispos. : I (nutná

vnější činnost) 1.) Všemožné práce 2) Styk.. 3. Myslit o akcept.

psaní 4.) Všemožné nutnosti - en détail - volně II (Případ s-v) :

1) Myslit volně o s-v 2.) S-v je bož. akt III (Prakt. filos.) :

1. V.m.v.v.p.22 2.) D.s.23 3.) Vznešeně myslit IV. (Intellekt.) :

1.) Poznávání, - povznes. - afor. 2) Rom. (bitva u Kalkutty) (Nad

a přede vším ovšem : S !)"

Sebevražda tedy uvázne u pouhé hypothesy, zatímco "pravý" život,

živoucí smrt řádí dál na stránkách Velkého romanu, jehož

"hibridita" skvěle odpovídá "hermafroditní existenci", kterou Klíma líčí v dopise ze 4. února 1914 : "Kolébám se teď s nohy,

stojící v cismortalii, na druhou, stojící v transm., - a nehýbám

se s místa." Bitva u Kalkutty, kterou Dios předpovídá v třetím

fragmentu čtvrtého dílu, patří, či vlastně už nepatří, mezi

ztracené listy románu, podobně jako nová verse závěrečného mučení

druhého dílu, kterou Klíma zmiňuje 20. května 1914 v "2. aktu"

monumentálního, navýsost obojživelného dopisu Antonínu Pavlovi,

jenž by se mohl k Velkému romanu připojit jako návod k upotřebení

nebo diář, zachycující na rozhraní fikce a filosofie, přetvoření

a zpotvoření, sestup do "neznámých dosud pekel" myšlení, jež

hodlá myslitel regírovat právě tak despoticky jako svá románová

fantasmata. Vůči důsledně žitému solipsismu, o nějž usiluje, se

tak tyto smyšlenky ukazují zároveň nedosažitelným ideálem i

východiskem z nouze. Vzorem jazykového vtělení věčného

ztroskotání ("a nesmysl byl u slova"), jež vždy znovu povstává ze

svého popela už tím, že se sepíše.

K popelu právě si Klíma 12. listopadu poznamenává : "S pálením

jsem už začal." Pak, osmnáctého : "Vše odevzdáno plamenům." Ale

téhož dne : "Časté a velmi příjemné teď fantasie o mém ‚intimním

romanu'. Sybaritsky chtěl bych se dát do psaní..." Jak vidno,

kontradikce se svou průvodní nadsázkou nijak neubývá. Důkazem, že

se vše přece jen nerovná všemu, je to, že se dodnes zachovaly

(odhlédneme-li se od "30 fantastických novell", jejichž konečný

počet je mnohem skromnější a pravdě snad bližší) trosky všech

literárních pokusů uvedených v přehledu ze 16. listopadu 1918.

V případě Velkého romanu jde dokonce o trosky dost vydatné.

Jejich 153 rukopisných listů, zde poprvé v úplnosti předložených

českým čtenářům, by mohlo při hrubém odhadu obnášet asi čtvrtinu

nedokončeného celku, rozhodně více než nepatrných 3,8%, které

bychom vyvodili z Klímova tvrzení o "asi 4000" napsaných

stránkách. Zda číslo 4000 nadhodil jen tak, aby naznačil

skutečnou enormitu díla, či zda vyjadřuje složitý přepočet,

kterým převáděl velké, tužkou hustě popsané archy na inkoustem

kaligrafované čtvrtarchy méně provokativních výtvorů určených pro

publikaci, na tom koneckonců nezáleží. Ať je jejich přesný rozsah

jakýkoli, ztráty jsou nesporné. Fáma praví, že za ně může Klíma

sám, že se nezřízeným praktikováním soběstačné filosofie,

usilující o dokonalé odlidštění, o bytí-Bohem, které se

v nepřetržité halucinační výměně vnitřku a vnějšku rovná nakonec

Ne-bytí, natolik pomátl, že už nevěděl, co vlastně ohni

odevzdává. V dopise z 29. srpna 1916 sice líčí svůj stav jako

"dočasný ohromný chaos", "zkalnění, infernalní zpotvoření i

oslabení celého instinktivního intellektualního života". Daly by

se uvést i jiné po libosti hyperbolické nářky (Klíma patrně

sdílel rozkoš svých ženských postav "chlubit se svými výprasky"),

ale fámě nelze vždy věřit a konkrétní osud rukopisů po létě 1915

nevylučuje - výjimečně - logičtější vysvětlení.

Když už v Horoušankách déle být nemůže, Klíma se vzdá i myšlenky

na nebytí24 a 10. července 1915 se usadí, stále ještě "prozatím",

ve Vysočanech, v hotelovém pokojíku, kde zůstane až do konce

života. Rukopisy přitom zůstanou u jeho mezitím znovu provdané

nevlastní matky, spolu s neprodanými výtisky Světa jako vědomí a

nic a, zdá se, vůbec se všemi Klímovými vezdejšími statky, jako

záruka za zaplacení dluhů, které během pobytu v Horoušankách

nadělal. Jelikož dlužník vede i nadále, byť "za absolutního

nedostatku peněz", život "podivný a skandalosní" a o nic se

nestará, k vyplacení dojde teprve o tři roky později

prostřednictvím budějovického Fiedlera, dvaadvacetiletého syna

koláře a obchodníka s vozidly, kterého v srpnu 1918 napadne, že

by mohl vzít do prodeje zbylé exempláře Světa. Klíma nadšeně

souhlasí. V dopise z 9. září ho žádá, aby vyzvedl i rukopisy,

"nezmizely-li zatím" ; vysvětluje, že se jedná hlavně

o "belletristní věci", "fragmenty náhodou ohni ušlé", které

nechal dále žít "ne k vůli ‚ceně' jejich, ale k vůli vzpomínkám a

jiným subjektivním momentům". První balík odeslaný z Horoušanek

v říjnu se cestou do Budějovic ztratí. Ví se jen, že vážil deset

kilo (kolik tisíc stran ? nešlo-li ovšem o zásilku knih).

Nedočkavý Klíma Fiedlera podvakrát upomíná a - aby si nezadal -

současně se ohrazuje, že rukopisy "nestojí ostatně za urgování

jich". Konečně 9. listopadu mu přítel oznámí, že v předvečer

převratu obdržel balík papírů tak "pomíchaných, že se sotva to dá

uspořádat, jak to souvisí poposobě [sic]", nicméně že si v nich

čte a že se "jaktěživ necítil nebesštěj". Týž dopis obsahuje

inventární odhad, který v Klímovi vzbuzuje podezření, že

"neobdržel jste vše, co jsem v H. zanechal". Následuje tedy

přehled ze 16. listopadu, načež Fiedler posílá 7. prosince

podrobnější soupis, který zhruba odpovídá tomu, co po Klímově

smrti připadne Kamile Lososové. Klíma týden váhá. V deníku se

nabádá k "energii", ale v odpovědi se nakonec omezí na výzvu

příteli, aby si rukopisy nechal "na památku", s omluvou, že mu

nedává "nic lepšího". Jde snad o resignaci tváří v tvář

katastrofě mnohem větší než předpokládal ? Jsme zde odkázáni na

domněnky a - při pomyšlení, co si mohla počít za dlouhých zimních

večerů válečných let s haldou zdánlivě bezcenného starého papíru

osoba, která už pisatele v přílišné lásce nechovala - můžeme

připustit i ty nejčernější.25

Je-li tu resignace, pak rychle ustupuje zvědavosti, ne-li již

rozhodnutí využít trosek někdejších románů v "rychlém" a rádoby

"líbivém" výdělečném psaní, které Klíma zamýšlí pro "žurnaly".

V korespondenčním lístku z 26. dubna 1919 si Fiedlerovi stěžuje,

že "ani ty rukopisy, které jste byl hotov půjčit", stále

nepřicházejí. Fiedler v odpovědi oznamuje, že je svěřil příteli,

který mu je při cestě do Prahy odevzdá, a omlouvá se za zpoždění,

způsobené prý tím, že "nejpřípustnější část" měl půjčenou a jen

stěží ji sháněl. Dodává, že nenasytní horoušanští věřitelé žádají

- podle všeho bezvýsledně - "ještě něco za starý dluh" (ještě

zastavený zbytkem rukopisů ?) a k tomu sto korun "za uschování".

Kdy přesně Klíma přišel k svým papírům, nevíme. První zmínku

o nich v deníku nacházíme 3. srpna 1919. Během následujícího

měsíce se autor opakovaně pobízí k četbě z hlediska "používání

hotových zbytků", což se však protentokrát omezí na dopsání

povídky Jak bude po smrti v podobě, v níž také časopisecky roku

1920 vyjde. Narážky jsou hojnější a vyhraněnější na jaře 1920,

když Klíma po roce "lehčího žurnalisování" musí konstatovat, že

"jen poněkud upřímnější práce žádný snad dnešní český list mně

trvale uveřejňovat nebude". Z nouze se nechává zlákat bláznivým

nápadem, který se zrodil již v červnu 1914 v hlavě Otokara

Březiny, aby totiž vydával vlastní revui na způsob Krausovy

Fackel nebo Dostojevského Deníku Spisovatele. 23. března načrtává

na okraj konceptu drobné strašidelné povídky, dost "krotké", aby

došla milosti u nechápavé redakce Tribuny, seznam "sujettů" pro

tento podnik, který končí takto : "Výňatky z nespálených rukopisů

/ Ziata - tajná skříň [...] Ziata atd. o školách. Monolog Silviův

[hrdina Údolí největšího štěstí]. Irena [hrdinka Českého romanu]

o přírodovědě." Ze všech těchto projektů (včetně revue jako

takové) bude uskutečněn jen druhý. Nejbarbarštější žaláře, článek

plánovaný v srpnu 1924 a sepsaný na začátku roku následujícího,

který je pak otištěn v sociálně-demokratickém listu Právo lidu a

nakonec převzat do Vteřiny a Věčnosti, se zjevně inspiruje

"debatou o paedagogice", která se rozpřádá mezi ženami

Cesareovými v XXX. kapitole třetího dílu Velkého romanu.

Inspiruje se ovšem po paměti a původní text sleduje mnohem

volněji než drobný esej Síla slabosti - načrtnutý v dubnu 1920

pod prozatimním názvem "Povítěznost" a zahrnutý roku 1922 do

Traktátů a Diktátů - jehož první odstavce skoro doslova opakují a

rozvádějí úvahy, které Klíma vkládá do úst Pietrovi na začátku

kapitoly XXII. "Inspirace" je ostatně u Klímy, jemuž se podařilo

do nadměrné nádoby svého románu směstnat takřka celou zásobu

svých fixních idejí a tyranisujících themat, zcela relativním

pojmem, ne-li holou frasí. Bilance první zápůjčky je mizivá.

Rukopisy putují zpět do Budějovic. Klíma si na ně ještě tu a tam

v záchvatu psavosti vzpomene,26 ale na denním pořádku se znovu

ocitnou teprve začátkem roku 1925 v prvních náčrtech obsahu ještě

bezejmenné "nové knihy", z níž se stane Vteřina a Věčnost. Klíma

ji udá u nakladatele Rudolfa Škeříka, nechá si vyplatit zálohu,

pak si vše rozmyslí a v domnění, že lepší holub na střeše než

vrabec v hrsti, po bezpočtu deníkových upomínek na Fiedlera a na

to, co jeho jest, se mu konečně 12. května 1926 odhodlá psát :

"Hodlám na podzim uveřejnit knihu belletrií. K ní mohl bych velmi

dobře potřebovat mnohé z materialu, který jsi ode mne před lety

laskavě přijal. Byl bys tak hodný a zapůjčil mně mé - vlastně Tvé

rukopisy, - doufám, že je ještě máš - ?" Avšak když se 22. června

vrací v deníku k nedokončenému románu Noctigen z roku 1919, který

má vylíčit postupné zatopení reality snem (aby se neřeklo :

zatlačení nebytí pro nedostatek odvahy nazvat je pravým jménem) a

pro nějž chce vyplenit Fabiovu snovou agónii a příběh věčně

umírajícího nekrofilního milence Dity, oporou je mu znovu jen

paměť. Psaní mu nejde, Klíma zuří a do práce se nutí, upomíná

Fiedlera a průběžně dokončuje Slavnou Nemesis, než se konečně

začátkem října po nepřímé korespondenční honbě, která rozhýbe

polovičku jeho přátel a rozjede se až na francouzskou Riviéru,27

znovu dostane k "roztodivným" dokladům "minulých nálad a stavů

duše", které nyní zamýšlí vzkřísit z mrtvých a zpeněžit. Protože

chybí ještě Utrpení knížete Sternenhocha, do něhož se chtěl

pustit nejdříve, musí vzít zavděk s "Luigim", tj. s prvním

zlomkem prvního dílu Velkého romanu, jehož upravená verse vyjde

roku 1928 v nakladatelství E. K. Rosendorfa s názvem Soud boží -

novela z dob renaissance. Aby byla veřejnosti (nebo jeho

představě o ní) stravitelnější, ochotný autor proměňuje Fabia

v Cesara Borgiu a nechá Bohorodičku spáchat opravdivý zázrak :

zachrání odsouzence, který se vzápětí napraví, vstoupí do

kláštera a zemře s pověstí světce.

19. dubna svou postavu do hrobu následuje, skolen nikoli

"posledním cílem člověka", nýbrž tuberkulosou. Příští úsek

románu, který se publiku (nebo jeho nepatrné části) dostane

o deset let později do rukou,28 projde úpravou řádné pražské

měštky Kamily Lososové (1883-1951), opuštěné manželky jakéhosi

"vrchního technického rady" a oddané přítelkyně Klímových

posledních let.29 Ona se též postará o kremaci (za Bittermannovy

peníze, ale ve smutečních šatech za 970 korun, které si dopřeje

ze svého), uschová u sebe urnu a nechá ji nakonec uložit v srpnu

1949 do vlastní rodinné hrobky. Ona opatří devítikorunový kolek

na uzavření pozůstalostního řízení, jež vyčísluje majetek

v hodnotě 900,40 korun proti 2004,30 korun dluhů. Ona pověří

Josefa Zlámala, aby pořídil seznam filosofova šatstva a prádla -

10 košil, 5 spodků, 12 tuhých límců, 3 měkké, 2 páry manšet, 3

páry ponožek, 2 kravaty, 6 svrchníků, 1 trojdílný oblek, 1 župan,

1 pulover, 1 kalhoty, 4 vesty a 3 kabáty - a vše odevzdal Vaníšům

(jako definitivní úhradu dluhů ?). Ponechá si zato na památku

jeho břitvu, dýmku, skřipec a v neposlední řadě celou písemnou

pozůstalost, jíž chce "prorazit cestu k široké veřejnosti".30

Ve versi Velkého romanu, kterou vyhotovila a které razil cestu

k veřejnosti samizdat sedmdesátých a osmdesátých let,31 se úprava

- ve znamení boje na dvojí frontě proti nemíře a zlomkovitosti -

jeví spíš jako poprava. Nejapná snaha torso nějak zacelit zbavuje

román jeho základního charakteru nekonečného pokračování,

ochuzuje imaginárno o otevřenost, kterou zaručovalo jeho věčné

nadsazování, a redukuje rukopis na necelých 60% jeho skutečných

dimensí. Čtyři díly jsou slepeny ve zdánlivý celek, jakžtakž pak

rozřezaný na devatenáct hlav (bez pat), které jsou sice souvisle

číslovány, ale jinak představují hasardní pokus, jak

z popletenosti vykouzlit jednotný děj. Z prvních dvou dílů

zbývají pouze fragmenty 1, 2, 3, 14, 15 a 6a,32 které slouží jako

úvod ke kapitolám V., VI., VII., VIII., III., XXX., X., IX. a

XIX. dílu třetího. Po chvíli oddechu v podobě fragmentu 13

druhého dílu vydavatelka pak pokračuje ve své partii skákavé dámy

se zlomky zlomků kapitol XVI., XVII., XVIII., ještě jednou XIX.,

XX., XXII., XXIV., znovu XXII., XXIII., XXVI., XXVIII., XXIX.,

XXVII., XXXIII., XXXVI., XXXI., XXXVII., XXXVIII., kouskem jedné

věty z fragmentu 6 druhého dílu a druhé vypůjčené z XI. kapitoly

Českého romanu. Jako vyvrcholení všeho nám nabízí nakonec

zkomolený konglomerát fragmentů 51, 53, 52, 54 a 59 čtvrtého

dílu. Ostatní zlomky buď rovnou zapírá anebo ponechá pod maskou

"novel" pro strýčka příhodu. Ale ani ty, které připustí, proto

ještě neuniknou jejím nůžkám, jež ponechají z IX. kapitoly

třetího dílu jen půl odstavce a vykuchají z kapitoly XXIV. tři

čtvrtě obsahu.

Bláznovství na oplátku : není též kus nemíry v tomto usměrňování,

ve víře, že lze vtělenému skandálu člověka, který o sobě tvrdil,

že je Bohem (a také jím v románových světech, které schválně

proto vyrobil, nesporně byl), vnutit mravopočestnost provinciálně

konformního prostředí ? Jdou přes palubu :

- tak nevinná slova jako "přirození", "pohlavní orgány" anebo

"pohlavně obcovat" (vytečkování nebo vypomlčkování pochází naopak

převážně od Klímy samotného, který patrně, podobně jako jeho

hrdinky, rád občas vychutnával "perversní rozkoše

nejnemravnějších ze všech nemravností, tak řečené mravnosti") ;

- všechny svatokrádežné řeči na adresu katolické církve (episoda

"Bílá svině" si přesto zachovává podtitul "rozřešení problemu

o vzniku křesťanství", ale přechází mlčením celý život Ježíšův a

zbavuje Bohorodičku její "chlípnosti" ve prospěch cukrující

"lásky" ; chudák Panna nicméně skončí - bůhví proč - jako

bordelářka v záhrobí, což jí nebrání, aby v prvním fragmentu,

předkládaném v upravené podobě z roku 1928, nespáchala příkladně

mravoučný zázrak) ;

- veškeré nikoli křesťanské nadpřirozeno (zmrtvýchvstání Ziaty,

úloha doslovných deorum ex machina přidělená Edgarovi a Arze

v třetím a čtvrtém dílu), pokud není konformní s klišé

fantastického žánru smíšeného s červenou knihovnou (strašidlům je

tedy poshověno, a vydavatelka k nim tu a tam dokonce přidává

nemastné neslané houfy "vil" a "pidimužíků", bez ohledu na

pojetí, které jí Klíma, vzpomínaje na dobrodružství svých dcer a

milenek v Orku, vyložil v dopise ze 4. srpna 1925 : "Chtěla bys

být od líbezného strašidla za raních červánků rdoušena a líbána,

mrskána a oplodněna... ? Nemáš-li k tomu odvahu - nebo

nenajdeš-li ji, nehodíme se dosud dobře k sobě...") ;

- svévolné zločiny (kradení, vraždění a žhářství) jednoho každého

až na pravidlo potvrzujícího Fabia ;

- vraždění dětí obzvlášť, jakož i děti samotné (aby se jim

v limbu nestýskalo, propadne se rovněž přes polovinu episodních

figurek) ;

- ženská promiskuita (Porcie a Ziata jsou rázem udány do harému

takřka vykleštěného Cesarea a Arga odpravena na onen svět hned

poté, co se stane "manželkou" Edgara, který před- ani posmrtně

nemá už nic z "děvkáře prvé třídy" - v rozporu jak se zněním

originálu, tak i s učením Klímy, který 30. září 1925 píše své

"fatalní Camille" v odpovědi na záchvat žárlivosti : "Je možno,

je nutno milovat současně více osob druhého pohlaví, a kdo to

popírá, je osel, socialní moralní otrok, Masaryk, je prase, úplně

zblbělé...") ;

- sadomasochismus (na který se autor marně snaží svou vydavatelku

obrátit, když jí mj. v dopise ze 7. července 1925 posílá místo

polibků "100 šlehů metličkou na zadničku", o níž pak 11. srpna

lituje, že ji stále ještě nespatřil), jakož i veškeré

koprolalické vzlety, skatofilické exkurse a jiné sexuální

zvyklosti, které se nenechávají uvést na "prostý, sprostý akt

kozla nebo obyčejného čeledína",33 ač i ten se přechází

prudérními parafrasemi ;

- tedy i lesbismus a nymfomanie (zejména u nymfičky Hedony,

reinkarnace malé Sidy z Českého romanu, s níž se setkáme opět

v dopise Pavlovi z 20. května 1914 v podobě jedenáctileté "dámy",

která "vyrážela až omamné pohlavní výpary") ;

- a v neposlední řadě Ziatin incest s jejími třemi bratry (Ziata

je mimochodem Klímovou oblíbenkyní - obdařuje ji světlými vlasy a

modrýma očima své roku 1895 ve věku necelých jedenácti let

zesnulé sestry Anděly, nazývá ji v dopise z dubna 1914 svou

"ženou" a měsíc nato se kvůli ní i chvíli snižuje k uznání34

principu identity : "dokud A zůstane A, zůstaneš ty na př.,

Ziato, totéž, co skandal" - a incest hýčkaným fantasmatem35 -

podle všeho jen velmi nedokonale ukojeným chvilkovým spolužitím s

o tři roky starší nevlastní matkou - o kterém se zmiňuje už

v prvním z dopisů, jimiž obšťastňuje Kamilu Lososovou : "Nabízel

jsem Ti, abys byla Potom mou sestřičkou, abychom se každého rána

spolu stuchali na posteli, - což by nevylučovalo, abys byla pak

za pár roků mou milenkou, měla se svým bratrem děti - víš, co mne

nejvíce zlobí ? že mé sestry umřely... Ale Ty nerozumíš z toho

ničemu, myslíš, že jsem blázen nebo aspoň ožralý" - jako kdyby

mlátil hlavou o zeď).

Byl-li cílem úpravy ucelený text, pak výsledek se jeví jako

jediný zmatek. Zmatek je jednak dějový, způsobený bezhlavým

rozkucháním filosoficko-fantasmatického pozadí, jež nesmysl

žertem a doopravdy odůvodňovalo, ale též mrzutou tendencí

vydavatelky zapomínat na vlastní vynechávky, zadnicím např.

uchovávat modřiny po vyškrtnutém bití, nebo vyvolávat ze záhrobí

stíny vygumovaných postav, a to aniž by se mohla vymluvit na

kontradikcionismus, díky němuž lze v nezkrácené versi potulování

Fabiovy amputované paže přejít a přijmout coby lusus Fati. Zmatek

je i psychologický, obzvlášť u ženských postav, které se odlišují

hlavně svými perversemi a jazykovými výstřelky. Zjemňující a

zmravňující snaha paní Lososové je natolik odosobňuje, že se

nakonec stávají zaměnitelnými. Roxana jí tak splývá tu s Porcií,

tu s Hedonou, Fatima s Porcií, Porcia s Argou, Arga s Ditou,

Ziata s Fatimou, Ditou, Argou a Roxanou (stejně jako explodovavší

Fabio se strašidelným hradem), a chudák čtenář se s moudrou

nepotáže. Aby se překlenula časová diskontinuita, Ottajanové (di

Aquillové) se stávají di Aquillové z rodu Ottajanů a jejich

nepřátelé obráceně Rapiniové di Lionelli, ale hrabata, vévodové,

markýzové a knížata se nadále pletou o závod, a nedost vytrvalá

nebo příliš osvobozená vydavatelka sama svůj "dobrý" úmysl maří,

když znenadání přechází od di Aquilla na di Avila (pod vlivem

snad svaté Terezičky anebo Pedra di Avila, mrtvého milence a

osobního strašidla Astrey, hrdinky stejnojmenného románu, který

čte a cituje Bohorodička). V zápalu pseudonymity překřtívá pak i

Sancha Pansu na Saucha Pausu, Tamerlana na Tanurtana, Borea na

Bercase a Catilinu (když už se děj odehrává částečně v Itálii) na

Catiliniho, zatímco francouzsky psaní volnomyšlenkáři se stávají

nesrozumitelnými "libres feuseurs".

Hrubá nekulturnost, jež se v těchto několika detailech

prozrazuje, čiší i ze stylistického zmatení zavedeného

spojovacími texty, které svědomitá dáma přidává ze své hlavy, aby

své záchranné dílo dovršila. Nejméně vadí ty, kde se přidržuje

Klímových vlastních údajů o obsahu třetího dílu a říká tedy

zhruba : "pak se stalo to a to, bohužel ale o tom nic nevíme".

Mají ovšem tu podstatnou vadu, že propichují bublinu, která

"výrobci světa" zajišťovala v mezích jeho románu vševědoucnost,

všemoc a všechny ostatní atributy pořádného pána boha. Horší jsou

výplody jejího vlastního ingenia, vpravdě bravurní kousky, které,

byť byly i zamýšleny jako lyrické vzlety, pravidelně upadají do

bezděčného kýče. Pravda, Klíma sám lidovými romány nijak

neopovrhoval. Do sanatoria na Pleši si nechával posílat knihy

Gustava Meyrinka a Hanse Heinze Ewerse, sešitky "Dobrodružných

novel" i "Vteřin hrůzy". Dokázal najít pokrm ducha v četbě nejen

Julese Verna a Karla Maye, ale i Popelky Biliánové.36 Pokud tu

lze mluvit o inspiraci, jde však o inspiraci v duchu typicky

klímovských přemetů, které jsou jen jednou z tváří propasti, jež

triviálno a transcendentno spíš ztotožňuje než odděluje tím, že

vždy znovu volá po pádu. V podání Kamily Lososové se nepoměr

sráží do polovičatosti a propast se nivelizuje - doslova - na

floskuli.37

Katastrofa, o sobě dost komická, by se možná obešla bez

komentáře. Nutno ale říci, že za ni může tak trochu Klíma sám,

soudíme-li aspoň z jeho dopisů budoucí vydavatelce. Korespondence

pochází z větší části z období námluv, od července do října 1925,

a chystá jednu z roztržek, z nichž život dvojice bude povětšině

sestávat i poté, co si vytrvalá milka svého vyvoleného (se

zlomenou nohou) začátkem roku 1926 definitivně osedlá. Klíma zde

- upřímně anebo věren své oslavě lichocení z Traktátů a Diktátů

?38 - nemůže dost vynachválit literární vlohy své přítelkyně,

např. 16. července : "Jak krásné, procítěné, hluboké, poetické

jsou dopisy Tvé. Jsi, víš to ? větší básnířka, než většina našich

a všech básníků." 31. července : "Jsi znamenitá poetka, mohla bys

proslavit se Svou erotickou expressivností, - jako Petrarca, -

jako Heloisa, - mohla by se z Tebe stát La nouvelle Héloise" -

když už tu erotiku nechce uskutečňovat jinak ? A 16. října zas :

"Mysli si že's vůbec nádherná. Že's vysoká básnířka. Že by's

mohla se proslavit, kdybys duševní práci, vynaloženou na sepsání

Svých dopisů, vynaložila na stvoření a publikování belletrií."

Chceme-li v tom vidět jen zbožnou lež "duševního dobřečinění",

musíme konstatovat, že lichotník upadl do vlastní léčky. Nevězí

za tím hlouběji zvláštní postoj k druhému pohlaví vůbec, který

vykládá v již citovaném dopise ze 7. července 1925 ? - "Já

považuju Ji [tj. Ženu] za Bohyni - Cítím se červem před největší

husičkou ; a dokonce před čubičkou, slepičkou, samičkou heringa

nasoleného..." - Rub této bezradnosti je ovšem aktivní

desorientace, již pisatel už týden nato provádí v drobném

autoportrétu : "Nejsem mužský, ovšem žena také ne ; jsem

středního rodu." Dejme tomu, ne však proto, co snad každého hned

napadne, ale ve smyslu ideálního Nihil-entis, jak se o něm

dočteme v deníku z roku 1910 : "Nejsem čl[ověk], - omyl to byl,

že bych byl něco tak bídného (filos. nahlížet na to) - jsem

božská (nade vše povznešená, nevyslovit.) bytost ; nejvznešenější

metafysický ‚netvor' (hlavní věc, kde řeknu ‚já', abych se tím

nenuceně cítil - já změnil (mluvit o sobě ve středním rodu)".

Připusťme tuto propast. Propůjčme jí projednou zcela nevýstřední

význam naprostého oddělení, byť souměřitelnosti zabraňoval jen

sebeklam. Celý vztah obou "milenců", včetně toho, co přišlo po

Klímově smrti, by pak nebyl ničím jiným než nedorozuměním, jež

vskutku probíhá celou korespondencí od "lásky ke člověčenstvu,

kterou mně imputuješ. Nesprávně", jak píše 7. července, až po

"nepřeklenutelnou propast mezi našimi dušemi", jak vytýká přesně

o tři měsíce později. V mezidobí svědčí řada protestů

o zaslepeném nevěrectví druhé strany39 : "Že si ‚zapírám, že

sténám samotou' ?" "Vidět v tom ‚ohánění se originalitou,

nadčlověčenstvím'..." "Nezaměňuj mé city k Tobě s ubohým pudem po

lidské společnosti."

Dělaly to přesto takřka všechny ženy, s nimiž se Klíma kdy

sblížil. Příkladem budiž dopis Marie Kösslové z 31. prosince 1917

: "Vím už, že stojí přede mnou světlý jeden den, kdy dobrá Vaše

ruka stiskne moji teplou - jediné co já ‚Vám' mohu podat - a

přiznejte mi, mistře drahý, že i Vám je někdy tepla třeba." Omyl

v osobě, který zde předchází prvnímu setkání, vede na jaře 1919,

v několika řádcích Klímou německy načmáraných na okraj jednoho

z mnoha konceptů diktátu Naprostost, k naříkání na "neupřímnost,

nedostatek perversity, omezenost" - neříká se koho - a k otázce,

zda veškerá láska, kterou v životě poznal, nebyla jen komedií,

"velkolepou lží".40 Láska neláska, i většina vykladačů tento

ženský názor sdílí. Nevykořenitelné quiproquo, které trochu

připomíná Janouchův atentát na Kafkovu nelidskost, se znovu ozývá

v apologetické předmluvě Josefa Zumra k jediné klímovské

publikaci šedesátých let, v provazolezeckém přeskoku z Absurdity

na pozdější, vše relativisující existencialismus, jehož pomocí

Belzebuba oddémonisuje a oblékne do modráků "filosofa hrdé" - za

sebe ? ! - "lidskosti". Pro Jindřicha Chalupeckého, v předvečer

listopadového převratu nepřevratu, bude zato "hlasem volajícím na

poušti", "voláním o pomoc" uprostřed "bezbožné civilizace, která zapomněla na svou lidskost". Rozpor mezi revoltujícím humanitářem

a hledačem Boha je pouhou optickou ilusí (podle toho, zda se

okolní svět právě nahlíží rudě či černě). Normalisace zůstává

v dvacetiletém odstupu stejná. Pramení ze stejné nevole jako

fámy, které se již za filosofova života pokoušely nějak jej za

cenu karikaturálního zkreslení zařadit. Chalupecký jich cituje

několik, od stokaře-pornografa, kterého si vymyslil Karel Čapek,

až po "oddaného služebníka", jenž se zjevil budoucímu autoru

detektivek Frantovi Kocourkovi.

Vrátíme-li se ke korespondenci s Kamilou Lososovou (dne 28. srpna

1925), to vše by ani tak nevadilo : "Je to mým údělem už od mého

prvního roku, že mi nikdo nerozumí.. Ale zaslouženo : já také

nikomu nerozumím ; a nechci !"

Proto se též osobní zápisky tak zvláštně "vznášejí ve vzduchu"...

až do roku 1926, kdy se do nich začíná stále výrazněji vtírat

bližní. Dostává se mu úlohy jakéhosi protějšku či dvojníka

alkoholu, proti němuž Klíma už delší dobu vede "křečovitě

heroický" boj, poznatelný především na recidivách. V obou

případech jde o rozhodnutí k snadnému, co zprvu láká příslibem

oddechu. Vzápětí je tu ale propadlost a ztroskotalá "odvaha

k sobě" se projevuje jen záškuby, z nichž lze vyčíst cosi jako

poslední proměnu nesmyslného "a tak dál do nekonečna", jež na

počátku... 14. září 1926 si Klíma do deníku poznamenává :

"pravidelně 1 den u K[amily], 2. ve Vys[očanech]". 31. října je

už k nepoznání : "Hlavní příčina necelých mých úspěchů je

přespřílišná složitost všeho.. Proti tomu - co ? Zjednodušení !

‚Zpraktisování' ! Zlidštění !" Co se rubriky "scribenda" týče, je hranice zřetelná. Doma, ve zdání solipsistního vakua, se koná

psaní "hygienické", "animi gratia". U polidšťující přítelkyně (dopis z 11. července 1925 : "čert ví jaké atavistní prapocity,

dávno zakopané, hluboko, probudila ve mně fatalní Camilla..

Výsledek byly dokonce i, - pudor ! humanitní slzy") jde

o produkci "řemeslnou", "akceptabilní", "nezávadnou", která chce sloužit obživě,41 nakonec však žalostně selže v rozbředlosti

nezrovna příliš dramatického diktanda Lidská tragikomedie.

Velkému romanu je tak odcizen i (chronologicky poslední

prozatimní) název ve prospěch zdánlivého realismu, jenž naprosto

logicky vyzní zcela falešně. Koncem února 1927 si Klíma nařizuje

"použít důkladně" Fiedlerem restituované rukopisy. Máme opravdu

litovat, že k tomu už nedošlo ?

9. března to vypadá na téměř neodvratnou porážku : "Vždy asi 3

dny u C. 1 den ve Vys." To bychom ale zapomněli, že máme co činit

s konvulsionistou, který si už pozítří zapisuje : "Zůstanu ve

V. [...] s C. modus vivendi." - Káčo, toč se. - 23. dubna :

"Nutno změnit - a radikalněji, než dosud, základní disposice...

Vysoč ! ! Promenády ven ! ale - C. - rovněž gravissimum." 29.

dubna : "Pozor na C." 7. května : "U C. - vše ruší. Nutny modus."

V červnu pak propuká nemoc a deník zmlká. Citované výňatky však

nabývají svého pravého (navýsost fiktivního) smyslu teprve

v konfrontaci s dalším, o něco dřívějším zápisem, z 9. srpna 1926

: "Už několik dní jsem nebyl u K. [...] Argo, slyšíš ?"

Chabá ozvěna jiné výzvy (vzývání, zaklínání, modlitby ?) z května

1914 : "Ziatě, Porcii, Arze... Ó vy zbožňovaná, křehká, něžná,

krví, cizí i svou zcela oděná tělíčka ! Vy nyní perversně

aetherné stíny, jež, po hrůzně fantastickém, heroickém, krásném,

vražd a bolestíplném životě, tam v záři věčné, samy zář, chvíte

se ve smrtelné slasti Božího intueování Světa : Své jediné

magické vzpomínky - [...] žijte zas na zemi, třeba společně se

mnou !"42

Ozvěna odumírá. Posedlost neubývá.

ń

Na počátku byl nesmysl. Říkal si Ladislav Klíma, a jelikož

nechtěl o světě ani slyšet, nezbývalo mu než sám jej vyříci. A

svět byl hrou se slovy a hra to byla veliká velice velmi.

Předchozí nechce podávat ani klíč k interpretaci ani návod

k použití. Pokoušeli jsme se pouze umístit Velký roman do celku

života a myšlení, jež má obojí něco z "apodikticky vystupující

fantasie", již Klíma roku 1904 vytkl za cíl "poctivé" literatuře.

Dáme-li této "poctivosti" takřka sebevražedný význam, kterého se

jí ve filosofické praxi dostává, znamená to, že stvoření konečně

jednou nemá výhodu proti výchozí (soubytující) nicotě. Stejně

jako bludný kruh žije jen pokud bloudí, nezadržitelná eskalace

fabulace, jejíž pohyb se živí sám sebou, by byla nemyslitelná bez

mlčení mezer.

Ovšem kdo uši k slyšení (mlčení) nemá, může se též bezprostředně

těšit z této cadavre exquis jako z únikového filmu. Může kusost

krásné mršiny vnímat třebas jako záměrný střih, v zájmu tím větší

napínavosti. Vyhne se tak aspoň dilematu, do něhož se příliš

často uzavírají interpreti Klímova díla, kteří odmítají pravidla

hry a rehabilitují princip vyloučeného třetího. Celek pak uniká a

zbývá jim v rukou jen stínové buď - anebo : buď filosofie snížená

na pouhý výklad fantastického vesmíru, anebo fiktivita scvrklá na

zákonnou aplikaci theorie. Avšak hra (jakožto já) vyžaduje

jednobytnost. V tomto smyslu lze následující číst také jako

výchovný román, jako školu svobody slova i mysli, která všemu

zdání navzdory neodkazuje k něčemu mimo sebe, nýbrž je sama

v distanci vůči sobě zároveň svým protějškem i všeobjímajícím

rámcem ; která není ničím jiným než vyprávěním, postupně

podvraceným a derealisovaným spekulací, pro niž není pouhým

prostředkem, ale prožitkem - spekulací, jež teprve a tím spíš

o sobě jako o výmyslu ví. "Filosofie je jen v myšlení, nic není

mimo myšlení, nic není mimo filosofii, neexistuje ‚žití', jest

jen fikcí myšlení, fikcí filosofie ; a třeba je filosofie svou

vlastní fikcí, třeba je vše jen viděním dvojníka, - je tato

fikce, tento dvojník tím nejmocnějším." Jinak řečeno, s

tautologickým přemetem : "Všichni umělci vytvářejí z hoven (=

lidskost) pěkné, líbivé figurky. Co je filosofie ? Hození celého

toho lejna - bez vyjímky - na hnůj." (Hození pumy - pro radost

ještě větší, když už jsme při tom - do stojatých vod

postmodernismu, který chce svobodu bez skandálu.) Mezi zákmity

zapadání.

Že by nakonec titul byl příliš skromný ?

"Velikost" románu, ať již myslíme na jeho rozsah, na jeho místo

v Klímově díle, na jeho provokativní náboj nebo na program

"přetvoření románu v universalní litterarní formu", který filosof

navrhuje již roku 1910, se nám zdá v každém případě pro

pojmenování vhodnější než dodatečně zpronevěřený "provisorní"

titul uvedený v dopise Fiedlerovi. Doufali jsme, že francouzské

vydání provisorium ukončí a vymaní dílo z příšeří padělků a mýtů.

"Misera mens humana !" Ale kdož ví, snad se to tentokrát podaří.

Naše vydání vychází z nového, v pravém slova smyslu úplného a

neupraveného přepisu rukopisů. Za všechny mezery v textu může sám

autor, který občas vynechával slova a věty, jež nepochybně

zamýšlel doplnit při pozdějším přepracování.43 V jediném případě

plánu pokračování, který uvádíme v příloze, jsou hiáty zaviněny

materiálním poškozením. Podrobnosti ediční přípravy najde

případný zájemce na stránkách 619-626. Zde bychom jenom rádi

zvlášť poděkovali Davidu Součkovi, Jarmile Dubovské, Ludvíku

Lososovi, Richardu Böhlerovi, Martinu Hyblerovi, Janu

Vladislavovi, Archivu Jana Patočky a všem pracovníkům Památníku

národního písemnictví, kteří nám vyšli vstříc.

Prosinec 1990 - srpen 1994

Erika Abrams

Poznámky

1. Zásadně respektujeme Klímovy pravopisné zvláštnosti a

cizokrajnosti. Tento princip se tedy logicky musí vztahovat i na

jména - třeba Fi(e)dlera a Bitterman(n)a - která píše jinak než

sami dotyční.

2. Zdá se, že román vlastně vystřídal provisorních titulů

několik. Lze-li věřit jinak dosti nepřesné životopisné črtě

sepsané Karlem Vanišem pro Jaroslava Kabeše roku 1941, prodělal

už v Záběhlicích roku 1905 první praegenitalní existenci pod

názvem "Ďáblova rokle". (Jde ovšem spíše o pozdější částečné

převyprávění po modřanských hospodách, což ale na titulu nic

nemění.) Věrohodnější je snad svědectví Emanuela Frynty st.,

jemuž Klíma vskutku půjčil několik svých literárních výtvorů

v listopadu 1909. Pokud ho v Několika vzpomínkách, jimiž přispěl

roku 1948 do sborníku Ladislav Klíma, filosof-básník, neklame

paměť, mohl být "loupežnický román ‚Bílá svině'" stěží něčím

jiným.

3. Dalším možným základem pro uvažování o chronologii rukopisu

je papír, kterého Klíma používal. U všech fragmentů přímo či

nepřímo datovatelných do roku 1913 je lepší kvality, hladší a

značně méně zežloutlý než u ostatních, s výjimkou tří zlomků

druhého dílu (návštěva španělského soudce a závěrečné mučení),

které bychom podle toho též mohli zařadit, ne-li do posledního

vrhu, tak aspoň do blíže neurčené mezietapy.

4. Ve dvou posledních jménech je slyšet italské slovo rapina

(loupení, loupež) a (snad nedopatřením) francouzské lion (lev),

v prvních zas narážky zeměpisného rázu. Městečko Ottaiano leží na

svahu Vesuvu a je chvalně známé svým vínem. Město Aquila

v Abruzzách - založené štaufským císařem Fridrichem II. a

vzpomenuté Nietzschem v Ecce homo jako "protiklad Říma" - se

právě proto asi Klímovi zamlouvalo.

5. Srov. dopis Antonínu Pavlovi z 13.-15. dubna 1914 : "...

nejsmělejší, nejstrašnější, nejvyšší z myšlenek, jež člověk kdy

měl : být již v tomto životě v podstatě vskutku a cele a plně

Deus, creator omnium ! již zde v podstatě jednat, jak On jedná

v nejryzejším svém stavu !"

6. Paní Oberlandová : sousedka.

7. Die hohe That, tj. sebevražda.

8. Aff. mit Sp. V liduprázdnu Klímova deníku před rokem 1915

považujeme za pravděnepodobné, že by poslední zkratka označovala

osobu. Vybrat mezi jinými možnostmi - Spazieren (procházky

světnicí, jež soused špatně snášel), Sparen (utratil-li v hospodě

úspory své hostitelky), Spiegel (rozbil-li zrcadlo při plánovaném

upravování vlasů vlastní mrtvoly), Spiritus, atd. - se

neodvažujeme.

9. S-M : sebevražda.

10. Tj. 22. prosince, datum pro Klímu vysoce významné, jednak

jako den slunovratu ("pravý největší a jediný svátek roku -

svátek Znovuzrození přírody ; skutečný Nový Rok"), jednak

z hlediska číselné mystiky, kterou nejobšírněji vykládá v dopise

Marii Kösslové z 8. května 1919 : "Mé nejmilejší číslo, mé číslo

je 8 ; a po něm všechna, která jsou k němu v intimním vztahu : 2,

4, 16, 32, atd. ; rovněž 22 (2 + 2 = 4, také 2 x 2 ; 22 je

toužebný, energický náběh k 8 ; jak se člověk na ni podívá, má

dojem mystické magičnosti..); rovněž 44, 88 atd." A to proto, že

"narodil jsem se 22./8. 1878 (1 + 7 = 8 ; jinak to v tomto

tisíciletí nejde, má-li povstat třetí osmička)". Jde přímo

o "otročení číslům", jež vysvětluje též, proč má v románu Cesare

nutně čtyři a Dios osm žen, proč Ziata musí vstávat z mrtvých

právě sedmnáctého, atd.

11. Schematem Síla ! - "parole" (i praxe), která jako kompromis

nahrazuje ambiciosnější "Deus sum" v průběhu "éry umoudřování se, uskromnění", jež Klímovi začíná roku 1910. Srov. dopisy Miloši

Srbovi z 29. srpna 1916 : "za nejlepší cestu k [Deessenci], u

dnešního člověka - potřebujícího vždy v mlhách svého myšlení

smyslové opory - jest jediné slovo : Síla ! (scil. skutečná, vše

přemáhající, souverainní síla) - je třeba si jen stále a stále

opakovat, - vše ostatní následuje" ; a ze 4. listopadu 1917 :

"Parolí ‚S !' vzal jsem si z Boží Praxe schema, stín její, -

aspoň vycpanou kůži její, podobiznu místo vypodobněného."

12. Anna Klímová, později Vanišová : nevlastní matka.

13. Odchod, sebevražda.

14. Sebevražda je božský čin.

15. Bin ew. en. - "jsem" buď "věčně energický", anebo (škoda, asi méně pravděpodobné) "věčné ens".

16. Až na začáteční "nemoc" a "nervosita", zkratky nejsou zcela jasné. V deníku z dvacátých let je X eufemistickým označením

tvrdého alkoholu, ale nic nezaručuje, že se ubývání již zde

vztahuje k témuž. Podle záznamu z 15. ledna 1914 by # mohlo (se

všemožnými výhradami) označovat sám Velký roman ; následující

znak by pak snad znamenal, že se dílu vede všelijak (pokud - což

je málo pravděpodobné, ale ne zcela vyloučeno - bychom neměli

číst spíš "im", tj. immer : pořád (na tom píše)). Zbytek je

jednodušší : Vůle stále ještě větší.

17. Fatalní kapitola - XI. kapitoly Českého romanu, v níž se

z dra Volného stává "embryo Dia". Klíma ji v dopise Fiedlerovi

charakterisuje jako "velké plivnutí na vše, co zvalo se

litteraturou".

18. Srov. dopis Antonínu Pavlovi z 20. května 1914 : "I

‚extasi' [možno vyvolat] : ‚O synu můj !' oslovuje můj dr. Volný

měsíc, ‚ty's to, který's včera tiše, magicky, paradoxně hleděl na

mne hluboko do sálu žlutým jeho vzduchem nade vší tou všedností a

špínou, náhle v Boží Záři proměněnou, když miliony Mých polnic

tigřími řevy rozehřměly se v nadsvětelný pochod Věčného

Vítězství' - tento stav, třeba ne tak mocný a čistý, jak soudilo

by se dle této po poëticku absolutní, hyperbolistní expresse,

přece jen zcela passable, vyvolal jsem jen Vůlí svou 29./10. 1910

o 9. hod. večer, v den to a hodinu, již týden před tím k tomu

ustanovenou."

19. "Plovárna" : poslední zbytek dědictví po otci, pozemek na

periférii Domažlic, jehož byli Klíma a jeho nevlastní matka

spoluvlastníky. Po mnoha peripetiích byl v lednu 1915 konečně

prodán.

20. Naděje skládaná v Antonína Pavla se vyjádří negativně

v dopise z 25. prosince - "takový blázen jsem nebyl, abych

spoléhal na pomoc nemajetného studenta. [...] Věděl jsem vždy, že

sliby Vaše jsou piae fraudes, - ostatně zbytečné - od trochy

peněz neodvisí můj ‚život'" - a vyvolá už 27. reakci (neboli

částku) podle všeho kladnou. Emanuel Chalupný zůstane pak chvíli

ušetřen žebravých dopisů ; zapůjčí však koncem ledna 1914 sto

korun na "Plovárnu".

21. Zlomek vydán Jaroslavem Kabešem v knize Boj o Vše (Jan

Pohořelý, Praha 1942). Text je psaný z větší části německy, tu a

tam latinsky. Zde, jakož i v dále citovaných fragmentech deníku

z roku 1914, revidujeme a doplňujeme Kabešův překlad po srovnání

s rukopisem.

22. Srov. záznam z 28. ledna : "Vše mi ve věčnosti prospívá, -

scil. vše je prospěšno - nejprospěšnější všech vět, panakeion.

Jen ji dobře myslit, jen si ji nacvičit, jen jí být proniknut..

Už to teplé slovo : prospívá činí in rebus adversis vždy divy..

Jen se povznést nad bestialní krátkozrakost ! Ve věčnosti žít a

rozumně na věci nazírat je totéž.. Co z utrpení zbude, jsou jen

stíny."

23. Deus sum : jsem Bůh.

24. Cum grano salis. Nedatovaný lístek z pozůstalosti znějící

"Sám se usmrcuju" (podepsán "Ladislav Klíma, Vysočany, hotel

Krása") je nesporně pozdějšího data. Ještě v dvacátých letech

sebevražda vystupuje pravidelně pod hlavičkou s-o (sui-occisio)

v každodenních "disposicích" deníku, jako trvalý námět meditace i

praktických cvičení. Tak např. 10. července 1920 : "6 momentů :

1. Myslit, jak akt sám provést 2.) Zkoušky s r[evolverem]

3. Ced[ule] 4. Přípr[avy] - zevní 5. Myšlenky o tom -

povznášej[ící] vzneš[ené] 6.) Přísný pozor před opačnými. - Nade

vším ovšem jisté rozhodnutí, světlé - habitus s-o-s ---" Ostatně

není tak jisté, že nakonec přece jen akt neprovedl, aspoň

nepřímo, volbou "oné pomalé příjemné smrti, při níž to déle trvá"

(záznam z 9. září 1924). Těsně před jeho útěkem z Pleše v říjnu

1927 mu Maximilián Bittermann napíše : "Dojde-li v těchto dnech

k Tvému odchodu ze sanatoria [...] je to tolik, jako sebevražda."

25. Ještě dohad : podle několika svědků byla ještě

v sedmdesátých letech objemná pozůstalost spálena dědici Klímovy

nevlastní matky na dvoře domu, který si Vanišovi postavili

v Horoušankách roku 1923. Do jaké míry šlo o pozůstalost

klímovskou, je ovšem jiná otázka. Okolnost, že se Klíma, který

v červenci 1915 nazýval své exdomácí "hezky nízkým dobytečkem", s

nimi pak smířil natolik, že je v letech 1922-1923 přinejmenším

dvakrát navštívil, v doprovodu nejdříve Antonína Kössla, Aloise

Fiedlera a Jindřicha Plachty, pak i Josefa Zlámala, aby vyzvedl

další výtisky Světa, a přitom si neodnesl jediný rukopisný list,

dává podnět k jisté skepsi. (Ale zdá se, že se s nimi sešel s

Fiedlerem a odešel s prázdnou už v říjnu 1918...) Též Jaroslav

Kabeš, který se s Annou Klímovou-Vanišovou stýkal ve čtyřicátých

letech, od ní získal, nehledě k hrstce školních vysvědčení a

jiných okrajových dokladů, týkajících se majetkových poměrů

Josefa Klímy v Domažlicích a v Modřanech, jen jeden krátký

neosobní dopis z roku 1915 a jediný list deníku... (Na druhé

straně se zdá, že Kabeš sdílel rozpaky většiny Klímových přátel

vůči jeho beletrisování, a paní Vanišová mohla některé dokumenty

považovat za příliš důvěrné na to, aby je za svého života dala

z ruky...) S jistotou se to nedozvíme nikdy, ale osobně myslíme,

že kupř. "fatalní kapitola" Českého romanu ohni neušla jen tak

"náhodou". Myslíme že se Klíma slitoval i nad stránkami Velkého

romanu napsanými v letech 1913-1914. Pokládáme tedy za možné, že

by některé z mezer románu mohly být doplněny, a za pravděpodobné,

že by se před spálením zachránila zajímavá korespondence z málo

známého období filosofova života - kdyby čeští "klímologové"

šedesátých let nebyli bývali stejně povrchní a pohodlní jako

jejich dnešní kolegové.

26. Zvlášť obsedantně v seznamu "různých momentů hrůznosti",

který dokončuje list poznámek k nedopsané tragedii Theogen z roku

1922. Nacházíme zde, kromě motivů z románu Údolí největšího

štěstí, narážky na pokračování Jak bude po smrti a vzpomínek na

další z někdejších "30 fantastických novell", i evokace nejedné

episody z Velkého romanu, ovšem zestručněné až k neutrální

všeobecnosti : "Fabio v tajné chodbě. Sen Estrellin. Zjevování se

smrti ve velkém románu. Ďáblovo koryto. Artemis a stařec.

Strašidelná vidění v protějších oknech. Měsíc ve dne. Postava

z obrazu vycházející. Sen Fabiův - vůbec sen využít. Dvojník.

Zmizení něčeho. Nevysvětlitelné úkazy. Příšerné tiché počínání

těch, o nichž nejasno, jsou-li realita nebo fantomy - gradace

toho, napínavost. Vystupování strašidla ze stěny (Rossi). Visiony

(jako je měl Silvio na počátku románu) Dřívější Th[eo]g[en] : muž

v květináči. Přízraky věcí. Druhy šílenství. Proponovaný román :

Je to bdění - sen - šílenství - opilost - smrt - Novella

o půlnočním skalním duchu : metamorfosa toho ducha - -"

27. Fiedlerovo počínání v celé této záležitosti je dosti

nevysvětlitelné. Vzhledem též k jeho pozdějším pohnutým osudům

(bude r. 1950 jako živnostník uvězněn), nelze než schválit, že si

Kamila Lososová - přese vše, co jí musíme jinak vytýkat - dotyčné

rukopisy po Klímově smrti neprávem přivlastnila, místo aby mu je

vrátila.

28. Jde o první zlomky druhého dílu, vydané roku 1938 pod

názvem Edgar a Eura u Jaroslava Picky v devadesáti šesti

exemplářích, jako třicetistránková knížečka s nešťastně

symbolistními ilustracemi. Viz ediční poznámku, str. 628.

29. Přesněji od jara 1925, kdy poprvé projeví svůj zájem

o Klímu tím, že mu z kapsy svrchníku v předsíni herečky Marianny

Hellerové ukradne flašku rumu.

30. V přesvědčení, "že se nikdo nebude přebírati v těžko

čitelných věcech" (jak píše Marii Böhlerové 6. října 1929), paní

Lososová zprvu omezuje své strojopisné a propagační úsilí na

díla, která jí Klíma na sklonku života nadiktoval : hlavně

divadelní pokusy, tzv. "Drama o Diovi", Lidskou tragikomedii a

Jednoaktovku. Přitom opisuje rukou ukázky z několika čitelnějších

souborů aforismů a beletristických fragmentů, přiznává se

k vlastní nezpůsobilosti a očekává pomoc zvenčí ("myslím si,

kdyby někdo jiný měl rukopisy Láďovy v ruce, že by všechno

dopadalo jinak"). Z přátel zesnulého je však Chalupný

zaneprázdněn uspořádáním Březinovy pozůstalosti, a Zlámal, který

ještě dříve, než Klímu poznal, snil o tom, že ho bude jednou

vydávat, trpí nejen "pomalou, ‚německou', monstrosní až

důkladností", ale i důkladnou zatrpklostí až nenávistí

k ostatním, jimiž se cítí "více či méně netajeně více či méně

podceňován, nedoceňován" ; půjčuje si tedy rukopisy jen proto,

aby na nich seděl, vykonávaje tak všem navzdory poslední vůli -

později zrušenou - kterou Klíma sepsal 2. dubna 1924 na jeho

podnět a kterou mu vše odkázal. Pravoplatná dědička, odkázána na

sebe, běduje ("co se týče rukopisů drahého Ládi mám ve všem jen

smůlu a smůlu"), chvíli uvažuje o tom, že vše dá oklepat

"nějakému studentovi", a teprve roku 1933 - povzbuzena příkladem

jak paní Böhlerové, která už roku 1929 neohroženě přepsala Der

Gang der blinden Schlange zur Wahrheit, tak i Vojtěcha Zelinky,

jehož krajně nesvědomité zacházení s texty vydanými roku 1932 ve

sbírce Slavná Nemesis jí patrně zbavilo posledních skrupulí - si

opatří psací stroj a pustí se do vlastního zachraňování. Torso

Velkého romanu přijde na řadu, jak se zdá, kolem roku 1936.

31. Vystřídán pak nakladatelstvími Pražská imaginace a Lege

artis, jež opis paní Lososové znovu vydala roku 1992 v "redakci"

Miroslava Kromiše. Následující stručný přehled svévolností

Klímovy první posmrtní vydavatelky platí rovněž pro toto vydání

(jehož četbu důrazně nedoporučujeme), ač průklep, který mu

sloužil za podklad, patrně utrpěl i zásahy někoho třetího.

32. Viz přehled rukopisného materiálu v ediční poznámce, str.

626-668.

33. Článek Největší nebezpečí lidstva zde citujeme podle

čistopisu, v němž jsou poslední dvě slova cizí rukou škrtnuta a

nahrazena (jakož i ve všech vydáních) sociálně nezávadným

"chlapa".

34. Ovšem jen zdánlivému. Srov. deníkový záznam z 27. října

1924 : "Vážnost pochopena jako největší ze špásů (Himmel Herrgot

- to je ‚théma') - [samozřejmě pro Ziatu atd]".

35. "Sestřičkami" jsou postupně i Štěpánka Žertová (v letech

1916-1917) a Marie Kösslová (1918-1919), načež se stopa návštěv

Amora u Psychy na několik let ztrácí. 2. února 1924 však Klíma

učiní i Marii Böhlerové nabídku, vzhledem k níž pozdější dopis

Kamile Lososové zní jako autocitace : "Miluju Tě [...], v tomto

životě - ach ! jak jsem starý proti Tobě ! - Však v příštím

životě - chtěla bys být mou sestřičkou a potom manželkou k tomu

?"

36. Jak svědčí deníkový záznam z 25. července 1922, byl přitom

poněkud zklamán : "Literatura naprostého špatna, t.j. blbosti :

neexistuje ; má existovat. Stud to je, který ji dosud znemožnil.

Nová litteratura.. Čert se o tom něco ví v decentním lidstvu - -"

37. Ve francouzském originálu následuje překlad pasáže, kterou

paní Lososová předeslala prvnímu zlomku, aby uvedla do dekóru.

Jelikož ji český čtenář bohužel už nejspíš zná z vydání

M. Kromiše (autora dalších spojovacích textů, které "původní"

dodatky ještě překýčovávají), můžeme ji snad zde bez velké škody

vypustit.

38. I. vyd., str. 26 : "Je přirozeno, aby každý využil poněkud

prospěchu, který z jeho lichocení sám sebou naň padá, - aby jej

eventuelně i trochu vyhledával..." Zdá se, že paní Lososová sama

tento moment či motiv vycítila, soudíme-li z rozhovoru, který

zapsal Jaroslav Kabeš v prosinci 1943 : "Snaha občansky zakotvit

byla snad data i staršího, než náš poměr - Snad i proto se

seznámil se mnou. [...] Já ho měla ráda - on-li mne, já nevím."

Uveďme k tomu i postřeh Josefa Zlámala, z dopisu Rudolfu

Škeříkovi z 18. dubna - 14. května 1930 : "Byl zdvořilý a vlídný

raději více než méně, aby se spíš vyhnul třenicím, nebo aby si

neuškodil. Laskavostí si zjednával a udržoval ‚přátele',

nakloňoval si dobročinnost lidskou, aby mu snáze poskytnuta byla

hmotná podpora nebo aspoň spíš leccos prominuto. K této bdělé

účelnosti, dbalé existenčního prospěchu, pojilo se přečasto

vyražení, zabarvované maliciésností. Ten si, pane, uměl dělat

švandu z lidí. Pobavilo ho, a ne málo, jak ubohá vyhlédnutá oběť

sedá na lep jeho nadsazované chvále, jeho s přesvědčením

pronášenému štědrému pochlebování..."

39. Příkladem uveďme aspoň dva výňatky z dopisů Kamily Lososové

tomu, jehož oslovuje "můj Kriste !", "můj chudičký Mesiáši !",

"můj Bůh, můj Spasitel, můj Vůdce" nebo i "můj divotvorný

kahánku" a "moje poslední písničko !" Po věcné konstataci z 29.

července 1925 : "je mi jedno jak Ty se díváš na Sebe, zač

považuješ Sebe", následuje už 8. září procítěné zvolání : "pro

milosrdenství Boží, změň se".

40. Poznámku lze přibližně datovat dle adresnějšího vyznání

v dopise z 23. dubna : "Nic s Vámi není se všemi, jen bolest očí,

žízeň a rozlití žluči. Daleko lepší než Vy, slečno, jsou mé

dámské fantomy." (Srov. též str. 667, pozn. 21 k fg. 59.)

41. Z dopisu psaného E. Chalupnému 13. června 1927 : "Hledím

nyní na svou literarní činnost a svou budoucnost vůbec

praktičtěji, než dříve. [...] Přál bych si karieru aspoň pánů

Čapků neb Langrů."

42. Na tomto místě, výše a v závěrečných poznámkách jsou dopisy

Antonínu Pavlovi (které už byly v nepřesné podobě vícekrát

otištěny - se zkreslením relativně menším ve výboru

z korespondence Měj odvahu k sobě, s chybami závažnějšími

v klímovské antologii Victoria Aeterna, jakož i v dřívějších

časopiseckých a samizdatových vydáních) citovány přísně dle znění

rukopisů. Vřele děkujeme za přátelské pochopení, jež nám umožnilo

do nich nahlédnout.

43. Jiná grafická upozornění: začátek a konec zlomků jsou

v následujícím textu označené pokaždé třemi velkými tučnými

tečkami. Písmena (začáteční), slova a věty v rukopise jednou

podtržené jsou tištěny kursivou, dvakrát podtržené jsou tištěny

tučně.

DÍL PRVNÍ A DRUHÝ

...

"A jak to vypadá s tvou bandou ?"

"Bohorodička byla při nás, velmožný pane ! Už je nás, i se mnou,

zase 28."

"Kdo je ten beznosý šereda ?"

"To je můj syn, prosím. Ach ! on za to nemůže, že je tak ošklivý.

To zdědil po své mámě, "šeredné Tereze". Vy jste ji, jasný pane,

neznal, ale věřte, že na ošklivější ženskou slunce nesvítilo ;

měla hlavu jako svině. Nikdo na ni nechtěl, ač každý den za

soumraku ve škarpě nahé břicho pičila, šel-li kolem vandrák

nějaký. Jen já jsem si jednou, když Bohorodička mozek můj vínem

zatemniti ráčila, na ni vlez'. Kdybych byl vlezl na jinou, nebyl

by Carlo tak šeredný.1 Ale zlaté srdce má. Rozpomněl se

povinnosti své k otci svému a vstoupil mezi nás."

"Kde byl dřív ?" ptal se Fabio.

"Cestoval mnoho světem," ochotně vypravoval tlachavý bandita.

"Byl vyučený bednář, dovedný nad míru. Dělal před 52 roky ve

Florencii. Kameradi jeho, závidíce mu jeho dovednost, nařkli jej

křivě z krádeže. Můj chlapec je učiněný beránek, ale tentokrát

v návalu zlosti ztratil trpělivost.. Vyčkával několik dní vhodnou

příležitost, až jeden z ničemů těch připletl se k sudu, na němž

Carlo pracoval. A tu nevědomky místo do sudu uhodil chlapa

kladivem do zubů. Rozbil mu držku tak, že chlap již nikdy nebyl

by kus chleba do ní vzal, kdyby byl zůstal na živu ; neboť, ač

jinak rána jeho byla lehká, pošel, protože doktoři, jak to bývá,

ho zabili. Bohorodička dopustila, aby nevinný syn můj byl

odsouzen, ale v milosti své udělila mu jen 3 léta.

Když byl propuštěn, viděl, že následkem dovednosti své byl by

stále nenáviděn a pronásledován, i umínil si, že bude provozovat

živnost jinou. Chudák ! měl nejlepší úmysly, ale neměl peníze do

počátku. Hned druhý den po propuštění dostal ukrutný hlad. Co měl

dělat ? Pojít jako pes ? Náhodou šel mimo selské stavení a vidí

otevřeným oknem ve světnici bochník chleba a žádného člověka. I

pravil si : "jakmile budu peníze mít, zaplatím jej sedlákovi i s

úroky", a vskočil do vnitř. Vidí, že chléb leží na stole a ve

stole že je šuplík. V hlubokém zamyšlení, - neboť byl to první

čin tohoto druhu v jeho životě - stojí a tu zcela nevědomky jako

mašina otevře šuplík a vidí v něm 500 lir v papírech. I pomyslí

si : nebylo by nerozumné vzít těžký bochník místo lehkých peněz ?

za peníze možno si přece chléb vždy koupit, bochník mohl by mne

svou velkostí prozradit. Uznáte, pane, že soudil zcela správně.

Vzal tedy peníze a slíbil Bohorodičce, že je majiteli dvojnásobně

vrátí. Ale ničemní lidé zmařili mu tento zbožný úmysl. Když oknem

vyskočil, byl viděn, chycen a odsouzen ke 2 rokům.

Když zas vyšel, měl ty nejlepší úmysly. Náhodou potkal hned první

den v lese žida. Musíte vědět, jasný pane, že můj kluk nemohl

nikdy židy ani cítit, protože ukřižovali pána boha našeho. Hned

vzbouřila se v něm krev a pomyslil si : počkej, lumpe, teď

pomstím na tobě krev boží. I uchopil hůl a uhodil lotra do

bezbožné, luteránské palice. Ten mizerný machometán se hned

svalil. A tu pomyslil si kluk : máš-li u sebe, smrade, peníze,

dostanou se dědictvím tvým ničemným lutheránským příbuzným, kteří

Krista Pána umučili. A aby této bezbožnosti předešel, vzal si je

sám - bylo to jen 30 lir -, aby se dostaly do rukou pravému,

zbožnému křesťanu. Ale nastojte, jasný pane vévodo ! sotva udělá

pár kroků, stojí před ním karabinier ! nic platno, kluk má smůlu,

je nezkušený a potřebuje otcovského vedení. "Co jsi, chlape, zač

?" ptá se ho a už ho vezme a táhne s sebou. Jdou mimo toho

pohana. "Co je to ? neudělal jsi to ty ?" povídá karabinier a

ohne se k židovi. A tu můj kluk do něho vší silou vrazí, chlap se

natáhne a kluk už je v houští. A tu ten ničema vystřelí za ním,

ale Bohorodička vedla kouli a přivedla ji mému klukovi se strany

do s odpuštěním prdele, takže mu prostřelila jen obě půlky a

kosti se nedotkla. To klukovi málo vadilo, utíkal a utekl. Byla

sice naň podniknuta honba, ale on proplížil se v noci kordonem

četníků a dostal se šťastně do Hrobu, kde já se slzícím zrakem

přivinul jsem kajícího syna na otcovskou hruď."

Vévoda vstal k odchodu. "Stane se to ihned teď před mýma očima !"

velel. Bernardo vzdychl a uklonil se..

"Jak ?" tázal se Fabio.

"Milostivý pán uvidí. Naším obvyklým způsobem. Jsme citliví a

nesneseme pohledu na smrtelná muka ; při našich popravách nikdo

nic nevidí, jen jeden výkřik zaslechneme - a konec ! - Jasný pán

ráčil navštívit dnes příbytek náš zdola ?"

"Ano."

"Toť ošklivá cesta. Zajisté nebude velmožný pán proti tomu,

opustit nás teď horem ? Tamtudy je to pohodlnější a bližší.

Vyšplhání se po provazu 15 m. vzhůru není sice taky příjemné, ale

lano opatřeno je pohodlnými mohutnými uzly, a jasný pán je silný

jako lev a obratný jako lasička."

"Půjdu tedy horem, neškodí, poznám-li i to !"

"K službám ! Ale jasný pán musí mít chvíli strpení : nevisí tam

provaz, musím někoho poslat, aby jej tam přivázal, a pošlu

Luigiho. Ach ! Luigi ! dobrá jsi byl duše, třeba taškář, lhář,

zloděj a ničema, - nu to je vše odbyto - Bůh buď ti milostiv !" A

náčelník sepjav ruce jal se modlit. Fabio jej však ihned za límec

uchopil a smýkl jím tak, že bandita prudce do dveří vrazil.

Vstoupili do sluje č. 2. 54 očí upřelo se na ně. Fabio i Bernardo

rychle hledali tvář Luigiho..

Ten stál tu bled a oči jeho nejistě stále těkaly. Nebyl hloupý

chlap. Už po posledním vydíracím pokusu řekl si : šel jsem trochu

daleko, jde o krk, vždyť mám co činit s vtěleným Satanem..

Kolísal ustavičně od té doby, neměl-li by bandity opustit a

utéci, - ale neměl skoro peněz.. Odkládal, - až Satan se

v jeskyni zas objevil. Hned při prvním pohledu v jeho oči dal

svatosvatý slib sv. Panně, že3 mine-li tato bouře šťastně, hned

zítra třeba bez soldu, sluj opustí a do smrti poctivě živit se

bude. Po celou pak dobu, co Fabio s Bernardem ve čtvrté jeskyni

vyjednával, zmítán byl hrozným, stále rostoucím strachem. A teď,

když pohledy obou jej ze všeho nejdříve vyhledaly, měnila se

obava hrůzně v jistotu. Zbledl jako sníh, všechny údy počaly se

mu lomcovat.

"Braši !" zvolal Bernardo nejveselejším hlasem. "Jeho Milost pan

vévoda ráčil mně ve velkomyslnosti své dát 220 zecchinů, bych je

mezi vás rozdělil. Každý obdrží 8 !"

"Ať žije Jeho Milost !" zařvali lupiči. Jen jeden hlas zněl tak

sklíčeně, tak divně a směšně, že poblíže stojící překvapeně se

ohlédli..

Bernardo odpočítával hromádky zlaťáků, bandité přistupovali a

brali. Luigi byl nejposlednější, jenž přistoupil.

"Milostivý pán," zahovořil tu Bernardo jovialně, "zvolil nyní

pohodlnější cestu horem. Někdo musí slézti po žebříku dolů do

Rakve, vyšplhat se korytem a přivázat provaz nad slují ke kmeni

pro našeho velevzácného hosta. Koho mám poslat, bratří ?" A oči

jeho dobrácky počaly těkat s bandity na banditu..

Když spočinuly na Luigim, zazářily ještě dobromyslněji a náhle

zvolal náčelník, vybuchnuv4 v nevinný smích :

"Víš co, kamarádíčku ? skoč ty dolů ! ty jsi byl sluhou u Jeho

Jasnosti a proto přísluší ti nejspíše, abys mu posloužil !" A dal

se tomuto "vtipu" do hlučného smíchu.

Pod mladým banditou zatřásla se kolena tak, že již již zdálo se,

že na ně klesne.. Bandité s úžasem naň hleděli ; ale pomalu jeden

po druhém smutně hlavu věšel a slabě jí pokyvoval.

"Nu proč neodpovídáš ?" pokračoval Bernardo laskavě.

"Náčel - níku, od - pusť, - po - popošli dnes někoho jiji - ného,

ne není mně - dobře -"

"Ano, není mu dobře !" volali někteří nováčkové. "Já půjdu místo

něho ! já ! já !"

"Ale nic ti není, bratříčku !" hovořil dál Bernardo. "Celý den

byl jsi vesel až hanba, je to jen kraťounká zimnice, za chvíli

nebudeš už o ní vědět, checheche ! Zdravý vzduch ti poslouží !

Našinec nesmí být choulostivý ! Jen jdi, jen jdi, synáčku !

Braši, připevněte žebřík a spusťte jej dolů !"

Dva bandité vynesli s námahou z kouta v ohromné klubko stočený

provazový žebřík, a položili jeho krajní příční článek za mohutný

kůl, poblíže otvoru do jeskyně do země vbitý... A tu náhle

zazmítaly se oči Luigiho hrůznou úzkostí -

"Milost, milost, nejjasnější pane !" zařval a padl před vévodou

na kolena a líbal mu boty.

"Co blázníš ?" pravil Fabio posměšně, ani se nepřetvařuje.

"Milost ! přísahám při bohorodičce, že nikdy ani slůvko

neprozradím, že ani centesim od Vaší Milosti nebudu již chtít -"

"Co to žvaní ten chlap ?" tázal se Fabio náčelníka. "Což přibíráš si šílence teď do svých zřídlých řad ?"

"Ten blázen myslí, že jej chceme pustit se žebříkem do Rakve, aby

nevyzradil nějaké tajemství !" rozchechtal se Bernardo, až k zemi

se ohýbaje ; slzy mu tekly po bodré tváři, když se zas vztýčil.

Ale Luigiho to neoklamalo ; již jednou byl svědkem popravy

soudruhovy, při níž počínal si Bernardo téměř tak, jako dnes -

"Ó milost, vznešený pane !" zakvílel znovu a ulehl před Fabiem na

břicho. "Odpuštění, že jsem se v zaslepení svém opovážil !

Skopejte mne tu za to jako psa, plazím se jako čubka po břiše,

zmrskejte mne, až omdlím, jen mně dopřejte ještě slunečního

světla ! Pro boha, vždyť to nemůže být, ne nemůže být, abych už

musil umřít ! Hu ! ta děsná smrt ! Vždyť je mně teprve 20 let,

víte, co to znamená, Vaše Veličenstvo, 20 let ? O jak byste to

nevěděl, vždyť jste byl také tak stár ! A vždyť mám tak rád mou

Paolettu a ona mne, znáte ji, jasný pane ? a dvě děti s ní už

mám, ty jsou tak roztomilé, já vám je ukážu, bude-li si vaše

milost přát ! Ó milost ! vždyť je ta smrt něco hrozného - když

tak najednou začne se žebřík pod člověkem pohybovat - dolů do

propasti - hu ! já se zblázním jen při té myšlence, ó ne, to

nemůže, nikdy nemůže být ! A na dně teprve - hú ! teď bojí se

člověk, aby si nerozmáčkl malík - a pak je z celého krvavá kaše -

já se zblázním.. A po smrti - bůh - já lotr, - o ne ! to vy

neuděláte, vy mne jen strašíte, trestáte mne tím, velmi

spravedlivě, ano, nesmírně, ale vy mne nezabijete, vy máte

nejdobrotivější srdce ze všech lidí, to já vždycky říkal, vy jste

milostivý, jako Kristus Pán milostivý jest ! Ó Vaše Veličenstvo,

ušetřte mne a vše udělám, co si budete přát. Dia di Aquillu

z houští zastřelím, otrokem vaším do smrti budu, přivažte mne

třeba k psí boudě a celou noc budu štěkat : haf ! haf ! slyšte,

že to dobře umím ! haf ! haf ! haf ! - ne ? to si myslím !"

Pohlédl v oči Fabiovy, jenž nechal jej schvalně tak dlouho

mluvit, aby5 kochal se na jeho zoufalství - "Milost ! a budete-li

chtít - budu vám, Veličenstvo - třeba i - s odpuštěním, vaši

nejjasnější, nejmilostivější řiť vytírat, lízat -"

Počínal již třeštit.. "Již za tuto poslední drzost zasloužíš

chcípnutí, prase !" a kopl jej prudce do žeber. "Skoncovat !"

zvolal hromovým hlasem na Bernarda.

"Milost !" ještě jednou zvolal mladík, vstávaje, - pohlédl v oči

vévodovy, - a co mohl v nich vyčíst on teď, když každý člověk,

který se v ně zahleděl, měl děsnou illusi, že v nich čte svůj

ortel smrti. A náhle skočil ke dveřím do jeskyně 3, doufaje

bláznivě, že snad přece jen podaří se mu tajnou chodbou prchnout.

Ale ještě než těžké dvéře otevřel, přiskočil syn Bernardův Carlo

a s chechtotem smýkl jím nazpět, že se na zem svalil.

A teď nastala zvláštní scena.

Povstav hleděl chvíli Luigi jako blbý kol sebe, - náhle se

zachechtal a jal se, stále se chechtaje, oběma nohama jako vrabec

sem tam poskakovat. Pak popadl se oběma rukama za lebku, náhle se

k zemi svalil, - a teď jal se hned po čtyřech běhat, hned čelem

o zem tlouci, polo pláče, polo se chechtaje, i vyje, štěkaje ;

pak pokoušel se po stěně vzhůru lézti, - pak povstal a řehtaje

jako kůň vrhl se na nejbližšího banditu, jal se jej s kvílením

líbat, pak druhého, třetího -

Proč tak činil ? Bylo to šílení ? či jen zvláštní zmatenost

zoufalství, která si je své bezhlavosti sama vědoma ? či temný

pocit, že děláním šaška Fabia a bandity obměkčí, rozveseliv je ?

či jiné a jiné možnosti ? - Myslíme, že vše současně.

Bandité, z části bledí, většinou odvraceli hlavy od divadla

tohoto. Carlo, jenž se z počátku chechtal, brzo ustal a tvářil se

blbě ; Fabio klidně, blaženě se usmíval. Konečně zvolal Bernardo

:

"Luigi, hned přestaň, osle !"

"Osle !" pravil Bernardovi vévoda, "což nemáš pražádný smysl pro

zajímavost ? Jen pokračuj, synu můj !" pobídl třeštícího co

nejvlídněji uměl.

Tím povzbuzen jal se Luigi tančit a zpívat, pak pitvorné poklony

na všechny strany sekat, pak jako kočka mňoukat i kokrhat, pak

znovu tančil, tentokrát s jedním mladým banditou ; mluvil k němu

jako k děvčeti, a náhle jej povalil, ulehl naň a začal sebou

vrtět, jako by s ním pohlavně obcoval.

Když začal pitvorné poklony dělat, povstal u banditů

z ojedinělých zprvu výbuchů smíchu skoro rázem smích všeobecný ;

snad způsobila jej částečně naděje, vzniklá v nich z vlídného

Fabiova tonu.. A smích se stupňoval stále víc, a konečně stal se

skoro šílený. I Fabio jím byl stržen a chechtal se ze všech teď

nejvíc. A konečně i Luigi, povstav se svého děvčete, rozesmál se

šíleně tak, že se po zemi válel -

A tu téměř okamžitě, z tajemné příčiny, nastalo ticho ; jen Fabio

chechtal se ještě chvilku.. Udiveně, vytřeštěně hleděli lupiči na

sebe.. "Kde to jsem ?" "Co to bylo ?" "Neprobudil jsem se ?" tak zněly hlasy odevšad.. Mnozí sahali si na hlavu a na oči.. "To

bylo něco zvláštního !" "Něco jakoby s výšky mne náhle udeřilo !"

"Zdá se mně, že stojím nad propastí." "Ano, hlava se mně točí !"

"Divné a hrozné vše !" "I když jsem se smál, bylo mně, jakobych

byl blázen a ne svůj !" Tak křičeli tito prostí lidé, neschopni

pocity své pevněji zachytit -

"Dech boží zavanul na nás tajemně s hůry !" pravil nejstarší

loupežník a smekl čepici, "a duše naše byly jím udeřeny a omámeny

jako tělo poslem Jeho - bleskem."

"Přece jen je něco zajímavého v tomto světě prachu !" řekl

vévoda, jenž také zcela neušel tajemnému ovanutí.. Tu přiskočil

k němu Luigi, obejmul jej jako bratra a zvolal :

"Vaše Veličenstvo, díky, díky, že jste mně dal milost ! Otrokem

vaším teď budu, hned zítra musí Paoletta s oběma děťátky k vám,

aby poděkovala -"

Fabio jej odhodil a pokynem ruky povelel, aby byl žebřík shozen

do propasti. Bernardo chvíli nejapně stál, - nevěda zda dostal

Luigi vskutku milost čili nic.. Chtěl rozkázat banditům, by

žebřík shodili, ale hledě na divné jejich tváře uchopil se ho

sám, vyplazil se na skalní výstupek ; a za chvíli ozval se třesk

kamenu, na konci 50 m. dlouhého žebříku přivázaného, o dno Rakve.

- Luigi mezitím zprvu skoro vesele tázavě na jednotlivé soudruhy

hleděl, - pak zmlkl, zavřel oči. Zdálo se, že přemýšlí - sen

střásá, k sobě se vrací.

Vrátiv se stanul Bernardo před vévodou, tázavě naň hledě. Ten s

výmluvnou imperatorskostí, jaké jen on byl schopen, mrskl okem po

Luigim, hned po té po otvoru do jeskyně, pak zabodl je v oči

Bernardovy. Tento cítil, co to znamená, ale přes to nesměle se

otázal :

"Co teď, jasný pane ?"

"Nedal jsem ti rozkazy ?" zahřměl Fabio.

Bernardo vzdychl ; i jemu bylo po tom předchozím paradoxním teď

těžko úkol svůj provésti. "Nuže, Luigi !" pronesl...

Ten jako hromem zasažen sebou trhl, vydal skřek... Bandité se

mračili, škubali ; někteří přejížděli si oči. A tu nejstarší

z nich promluvil :

"Bernardo, nevím, chceš-li nešťastníka toho trestat. V případě,

že ano, prosíme tě všichni o milost, - a Jeho Jasnost rovněž !

Jsme v právu tak činit, vždyť je to náš dobrý kamerad ! Při

nejmenším smíme však zvědět, z jakých důvodů chceš jej potrestat

!"

"Ano, ano !" křičeli všichni, "milost nebo dej jej soudit celým

sborem !"

Luigiho tvář zazářila.. Očividně byl už zas při rozumu.

"Věc ta," promluvil místo mlčícího Bernarda Fabio, "týče se pouze mne a náčelníka. Dle vašich stanov má náčelník právo rozhodovat

nad životem a smrtí kohokoli z vás ! A tím dost !"

"Ne, ne !" hlučeli stále hrozivěji, "nestrpíme to, nevydáme smrti věrného kamerada, nevědouce proč !"

Luigi klesl před nimi na kolena. "Bernardo !" zahřměl vévoda svým

nejstrašnějším hlasem. A Bernardo, jakby síla z něho vstoupila do

něho, zařval :

"Chlapi, vy zde nemáte nic vyžadovat, nic prosit, nic rozsuzovat

! Jen já jsem k tomu zde ! Poslušnost k vůli náčelníka je nám

nezbytna jako vojákům, bez ní houpali bychom se brzo všichni jak

tu jsme na šibenici ! Ani slovo už ! Budete-li ještě odporovat,

zastřelím každého - Carlo, stůj při mně ! - nebo ještě zítra vás

opustím ! Rád budu vidět, co si beze mne počnete ! A víte, co

znamená přátelství milostivého pána pro nás ? Jeho slovo - a jsme

na šibenici ! A opakuju, že nechci Luigiho smrtí trestat, chci

jen vyzkoušet jeho poslušnost ! Tiše už !"

Namířil dvě pistole na bandity, Carlo rovněž. Vévoda přistoupil

těsně před ně a skříživ ruce na prsou hleděl satanskýma svýma

očima klidně z jednoho na druhého.

A bandité již ani necekli, - částečně vlivem démonické osoby

Fabiovy, částečně pistolí, částečně hrozby, že náčelník je

opustí. Vědělť on samojediný o některých pro Kostlivce nezbytných

tajemstvích, byl jim nutný jako včelám královna. I ujištění, že

Luigimu nic se nestane, působilo teď mocně, - daloť zbabělosti

jejich záminku a ospravedlnění.

"A teď, Luigi, už bez odporu ven !" velel již hrubě Bernardo.

"Naposled ti pravím, že nic se ti nestane - uposlechneš-li ; ale

jinak bude, neposlechneš-li !"

A otvory obou náčelníkových pistolí dotkly se čela odsouzencova.

"Neboj se, Luigi, nic se ti nestane !" ujisťovali jej všichni

bandité, někteří v to schvalně věříce, jiní jen aby jej potěšili,

ale všichni velmi horlivě a vřele ; všichni přistupovali k němu,

tiskli mu ruce, hladili jej - a rychle se odvraceli. A toto

všeobecné ujišťování dalo mu novou naději. Snadno uvěřit v to

čeho si přejeme.

"Nic se mně nestane, nic !" mumlal, kráčeje tupě k otvoru. "Byl

jsem blázen, že jsem se bál."

"Nu a jaký !" rozchechtal se zas Bernardo. "Tak vidíš, miláčku,

jen se umoudřit a všechno jde ! Až za půl druhé minuty stát budeš

neporušen na dně, pak dáš si dva pohlavky za své hloupé

podezření. Tak prolez, synáčku drahý !"

"Ano - neporušen na dně - dva pohlavky," mumlal tupě, prolézaje.

Bernardo přiložil ústa k uchu synovu : "Jdi s ním, synáčku, na

výstupek ! Dej pozor však aby tě neshodil ! Až poleze dolů,

koukej naň, - a až sestoupí asi o 12 stupňů, vzkřikni : Pusť to !

rozumíš ? "pusť to !"

"I rozumím, táto ! Ale je to legrace, co ? to se mně to u vás

všechno líbí !"

"A pamatuj si dobře ještě toto : dříve, než zvoláš : pusť to !

odstup od žebříku aspoň metr stranou, aby tě žádný z příčních

provazů za nohu nechytil, nepodrazil, dolů nestrhl."

"I dobře, dobře, táto !"

Bernardo Carla velice miloval, více než by uvěřil ten, kdo jej

znal. Proč ? Carlo byl jeho jediným dítětem, - ale snad byla to

hlavně tělesná i duševní jeho zvrhlost, jež monstrum Bernarda

fascinovala...6

Mezitím stál Luigi tupě na výstupku před jeskyní, visícím nad

strašnou propastí, majícím asi 1 1/2 čtverečního sáhu. Myšlenky

jeho se rozptylovaly a rozplývaly, - nebyl si ani vědom, co má

činit. Blbě hleděl hned na strašnou čerň pod sebou, kam téměř

žádný svit oblohy nevnikal, hned zas na hvězdy a na úplněk, -

jakoby chtěl naposledy instinktivně světlo do sebe vsát - Tu

objevila se na výstupku přírodou děsně zkomolená Carlova tvář.

"Tak dolů, dolů, chlape !" zařval sprostě na člověka, o němž

věděl, že nebude již ani minutu žít ; a měl mimo to od počátku na

Luigiho vztek - bylť odsouzenec švarný jinoch, nejhezčí z celé

roty.

Luigi poslušně se sehnul. Ale když noha jeho dotkla se vratkého

provazu, náhle zachvátila jej opět nesmírná hrůza. Vyskočil s

výkřikem a mžikem lezl už zas do jeskyně. Carlo ho nezadržoval,

maje strach, že rozpředl by se na výstupku boj.

"Co tu chceš, chlape ?" zařval Bernardo, s namířenou pistolí.

"Milost !" zvolal, vrhnuv se ještě jednou před Fabiem na kolena.

"Vždyť je to příliš strašné, vždyť to nemůže být !"

"Neřek' jsem ti, že se ti nic nestane ?" zařičel Bernardo -

"Já nevěřím, nevěřím ! Ó jasný pane, kdybyste si dovedl

představit, jaký strach mám, vy byste mne tam nehnal, tam nehnal

! Vždyť, trpím-li já tak, je to totéž, jako vy byste trpěl !"

"Checheche !" zasmál se Bernardo.

"To není k smíchu, na tom je mnoho pravdy," děl Fabio vážně.

"Jenže, pamatujte si všichni zde : já se utrpení nestrachuju, já

se strachu nestrachuju, já obé chci ! a teď applikujte na mne

pravidlo : co sám nechceš, nečiň jiným ! a co sám chceš, čiň

jiným !"

"Nemluvte tak, Vaše Veličenstvo !" řval Luigi, jejž teď hrůza

učinila zase ku podivu bystrým. "Jsou takové hrůzy a bolesti, že

nikdo, nikdo nemůže je chtít, že každý šílí a svíjí se v jejich

bezmezném černu jako červ - ó kdybyste cítil, co já ! Hu ! hu ! -

propast - ještě horší propast : smrt - černá nicota - nebo věčné

zatracení - hu ! hu !"

Strašný byl naň pohled ! Vlasy jeho stály jako ostny, bílá,

znetvořená tvář poseta byla velkými kapkami potu, oči, šílící

bezednou hrůzou, zdálo se, že prasknou...

"Nepatříš k lidem nejhloupějším !" zasmál se vévoda ; "a za

jiných okolností uznal bych tě snad za hodna cti promluvit si s

tebou o této otázce. Teď však je pozdě." Teď i on nasadil mu

pistol na čelo. "Jdi a řekl bych ti : "potěš se myšlenkou, že

každý okamžik umírá ve vesmíru jedno slunce s utrpením milionkrát

větším, než je tvé"7 - kdybych nebyl proti každému ulehčování.

Kdo ulehčuje, obtěžkává, kdo obtěžkává, ulehčuje ! toť evangelium

vévody Fabia Lionelliho !"

A těsně kol ucha odsouzencova zafičela koule Fabiovy pistole. A

mladík upadl zas v resignaci. S tupostí dobytčete na jatky

vedeného prolezl na výstupek, - ale tam náhle zařval :

"Spravedlnost boží strašně se vyjeví na vás, lotři ! Ty,

náčelníku, budeš mne brzo toutéž cestou následovat, a ty, vévodo,

největší ze všech lotrů, které kdy země nosila, otcovrahu, ty

nesmíš jen jednou do propasti letět ! Ne ! stále a stále budeš

hrůzy pádu prožívat, nad propastí viset, jako já teď, - - - ale

ne, ne ! odpusťte mně ta slova, jsem šílený, jsem - jsem." A

náhle zazněl usedavý strašný pláč z venčí. Bandité zacpávali si

uši.

"Nasaď mu pistoli na čelo, Carlo, ať už je konec !" zařval

Bernardo.

"Pse prašivý, jedeš dolů už !" zařičel zkomolenec, a tiskna se

opatrně k otvoru jeskyně vypálil ránu do vzduchu...

A8 tu Luigi, náhle přestav plakat, povstal se skály a znovu se

shýbl k žebříku. "Bohorodičko," zvolal tu ještě jednou, "já tě

tolik prosil, abys se nade mnou smilovala, přísahal, že poctivým

člověkem se stanu - ó !"

A nastalo ticho. - "Už sestupuje !" ozval se za chvilku hlas

Carlův do jeskyně. "Ale sotva leze, třese se.. Jdeš rychleji,

lumpe, prase, otrapo !"

Zase bylo chvíli ticho. - Tu zaslechli muži v jeskyni z venčí

příšerný, dunivý hlas :

"Zdrávas Královno, matko milosrdenství -"

Všichni bandité klekali pod obraz Bohorodičky se sepjatýma rukama

a hrobově tichou jeskyní šelestily šepoty modlitby, přerývané

četnými vzlyky. Bernardo, u kůlu stojící, sepjal rovněž ruce.

Fabio labužnicky se usmíval.

"K tobě voláme, vyhnaní synové Evy -"

"Jdeš rychleji, svině, halamo !" řičel současně hlas Carlův. "On

sešel teprve asi 5 stupňů, kurevník -"

"Lkající a plačící v tomto slzavém údolí," dunělo to z příšerné

rokle do jeskyně -

"Zase se zastavil ! Což máš, svině, nasráno v kalhotách ? Pospěš,

nebo tě popoženu koulí ! - Zase se zastavil ! Teď se chytl skály

! Co se jí držíš, blázne ?"

Stalo se totiž, že Luigi, v náhlém návalu smrtelné úzkosti,

domnívaje se, že již již žebřík letí s ním do propasti, uchopil

se oběma rukama za malý a šikmý skalní útes, na němž by se byl,

kdyby byl žebřík přestal být oporou jeho nohám,9 udržel sotva

vteřinu.

"Počkej ! však ty se té skály pustíš !" zvolal Carlo a jal se

házet kamením po rukách útes svírajících.

"A protož, orodovnice naše, obrať k nám své milosrdné oči -"

duněl dále duchově hlas odsouzence, útesu se nepouštějícího a

z místa se nehýbajícího.. A duněl ku podivu teď pevně...

"Všiváku, kolikrát to mám říkat ? Hned pusť se10 té skály, sice

střelím ! Naposled : pusť to !" zařval vší silou, kleče na

žebříku a nahýbaje se nad propast.

"Nám po tomto putování," zaznělo teď mohutně, povznešeně, skoro

jásavě -

Uslyšev zařvání "pusť to" ! chopil se Bernardo, jenž

z nezřetelných, zvířecích ryků Carlových nevyrozuměl dříve, že

Luigi drží se útesu, posledního příčného provazu, na kůl silně

tlačícího, převlékl jej přes kůl a pustil. Bleskurychle proplazil

se žebřík otvorem a zmizel -

- a ozval se strašný výkřik - a třesk - a třesk. A bylo ticho,

venku a několik okamžiků i v jeskyni...

Ale hned se vymršťovali klečící bandité.. "Kdo to vykřikl ?"

volali ; "to nebyl hlas Luigiho - náčelníku - podívej se ven -"

"Co - proč ?" zvolal, stoje zde jako blbý, - tuše, nechtěje

věřit.. "Co to bylo ?"

"Soud boží !" pravil nejstarší.

"Carlo !" zařval Bernardo. - "Carlo !.." - Vyplazil se na

výstupek. A ten byl prázdný, jen ssinavý svit luny ležel na něm -

Bernardo klesl na skálu a řval. Ale hned se vzchopil. "Nový

žebřík !" vzkřikl. "Snad žije, ano ! jistě žije ! Rychle !"

"Kolik soudruhů jsi tam poslal, všichni byli mrtvi okamžitě, a ty

chceš, aby jen k vůli tvému synu dělalo nebe zázraky ?" pravil

jeden z loupežníků.

"Žebřík ! snad přece !" řičel a plakal otec. "Carlo ! Carlo !

ozvi se, mé dítě drahé, jediné !"

...

...

přesídlili jinam ! Proklatá věc ! Je vskutku již nejvyšší čas

k provedení mého záměru, - nejvyšší čas !..."

Takto bruče vstoupil do zámku.

Jda mimo dvéře bytu, v němž bydlil jeho otec, zaslechl ohlušující

téměř chroptící chrápání starého Mattea.

"Prase staré, prašivé !" zasípal a daleko odplivl...

ń

Následující, osudný den vyjel si zrána starý Matteo Rapini do

blízkého městečka, aby v jedné tamní vinárně celý den chlastáním

ztrávil. Fabio nebránil mu v tom, ač věděl, že přijde pozdě večer

; přálť si, aby byl při provádění zamýšlené krádeže otec jeho co

nejvíce opilý.

Odpoledne odebral se Fabio ještě jednou do bytu svého otce, jenž

se nalézal v druhém poschodí (jiný byl též v prvním), aby ještě

jednou se přesvědčil, je-li vše v pořádku.

Byt tento sestával ze tří místností, z nichž toliko jedny dvéře

šly na korridor. Fabio jimi vstoupil...

První místnost, prostřední, sloužila jaksi za předsíň ; aspoň

neměla určitého účele... Fabio vstoupil do druhé.1

Byla to jídelna starého hraběte, prostorná. Spíše než "jídelna"

mohla se místnost tato nazývati chlastárna. Neboť zde trávil

Matteo největší část svého času při pití.

Fabio vešel do třetí, taktéž prostorné. Byla to ložnice starého

Mattea. Jiných dveří, než ty, jimiž byl Fabio vešel, ložnice

neměla. Drahocenná postel stála mezi okny.

Asi čtyři kroky od ní nalézala se velká bedna. K ní přistoupil

Fabio...

Byla neuzamčená.2 Fabio uchopil víko a počal bednu velice pomalu

otvírat...

Sotva objevila se skulina na prst široká, ozvalo3 se náhle

v posteli zarachocení. Fabio opatrně ustal a pak odsunul víko

ještě trochu více. Postel zapraštěla ještě silněji a pelestě se

začly rozestupovat. Kdyby byl Fabio jen o trochu ještě více víko

nadzdvihl, byla by se asi postel sesula. -

Fabio položil4 víko na staré místo. Postel přišla do své

polohy...

Lože Matteovo bylo totiž důmyslným mechanismem spojeno s bednou.

Při otevření víka jen na tři prsty musilo se lože sesouti.

Podotknout dlužno, že zdvihání víka nebylo vzdor tomu pranic

těžké....

Teď zamířil Fabio k té stěně, kde byla okna, - k zevní stěně

zámku. Přistoupiv mezi dvě okna zmáčkl nenápadný, malý výstupek

ve zdi. Stěna se rozestoupla, - tajné dvéře se neslyšitelně

otevřely...

Objevil se ve zdi prostor tak velký, že v něm mohl jeden muž

pohodlně vstát.

Fabio vstoupil do vnitř a sehnul se. Po pravé straně skrýše byl

otvor, tak nízký, že kdo chtěl jím projíti, musil lézti po

čtyřech. Fabio vlezl doň a po čtyřech lezl tmavou dírou dále. Za

chvíli stanul a vzpřímil se.

V tom vniklo světlo do vnitř. Bylť Fabio stisknutím5 otevřel ze

vnitř nové tajné dvéře. Tyto vedly však již do otcovy jídelny ;

za nimi byl výklenek podobný tomu, jaký byl v ložnici. Fabio

zavřel tyto dvéře a jal se lézti otvorem, který se táhl ještě

dále. Po chvíli stanul zas, nové dvéře se otevřely, tentokrát již

do předsíně.

Znovu je zavřel Fabio a lezl ještě dále. Po třetí se pak

vzpřímil,6 rozevřela se znovu stěna, Fabio vystoupil ze skrýše,

ale tentokrát již nebyl v otcově bytu, nýbrž ve svém vlastním, s

otcovou předsíní sousedícím, ale žádnými dveřmi s ní nespojeným

pokojem.

Fabio prošel tímto, stiskl na sousední stěně nový hrbolek a nové

tajné dvéře se objevily. Jimi vešel do otcovy předsíně.

Spokojeně se usmál a pokročil ke dveřím, jimiž původně vešel.

Byly zavřeny, - bylť se Fabio hned zabezpečil, aby při prohlídce

nebyl rušen. Teď otočil klíč v zámku, zkusil, dají-li se dvéře

otevříti. Pak je opět zavřel, ale jen na kliku.

Vrátil se znova do své komnaty, odebral se do koutu, a přitlačil

silně patou na podlahu. Z vedlejší místnosti ozvalo se slabounké

cvaknutí. Fabio se tam odebral, zkusil otevřít dvéře vedoucí do

korridoru, - ale ty byly zamčeny...

Znovu je odemkl,7 odebral se pak do kouta předsíně, přitlačil

opět patou, - a totéž slabé cvaknutí zavznělo opět, dvéře byly

opět zavřeny.. Nejen z pokoje Fabiova, nýbrž i z předsíně bylo

možno jediné dvéře, vedoucí do Matteova bytu, pomocí tajného péra

uzamknouti...

Fabio se spokojeně usmál : vše bylo zcela v pořádku.

Věci tyto byly dílem důmyslného mechanika a zedníka, který mu byl

nápomocen. Fabio byl je pozval před dvěma měsíci k cíli tomu na

zámek, když otec jeho delší dobu nepřítomen byl. Musili mu

přísahat, že nikomu o tajemství tomto ničeho nesdělí. Ale zdá se,

že Fabio přísaze jejich příliš nevěřil, faktum aspoň je, že za

týden po ukončených pracích oba beze stopy zmizeli...

Již chtěl Fabio komnaty otcovy opustit, - když tu si vzpomněl, že

zapomněl za sebou zavříti tajné dvéře, vedoucí z ložnice otcovy

do výklenku..

Mohl se sice do ložnice pohodlně vrátit jídelnou, ale úmyslně

volil cestu nízkou chodbou.

"Neškodí, vycvičím-li se v rychlém lezení touto dírou," -

zabručel, když do ní vlézal ; "snad toho budu v noci8

potřebovat..." -

Roura byla zcela tmavá, jelikož všechny tajné dvéře do ní vedoucí

byly zavřeny, - až na nejposlednější v ložnici. Tam jevila <se>

matná světelná skvrna na stěně.

Fabio, nemysle na nic, rychle lezl ku předu. Náhle, právě u

tajných dveří do jídelny, se zarazil, hrozně překvapen a

uleknut...

Když před chvílí prolézal tajnou chodbou, byla tato, jak zcela

určitě věděl, úplně prázdná.. A teď, - teď leželo mu v cestě něco

měkkého a studeného, velkého...9

Hrabě vykřikl ; vlasy mu stály na hlavě jako ostny. Ale přemohl

se ; sáhl do kapsy, vyňal10 sirky,

...

...

"Tak nesmíš býti, milenko drahá ! Roznemohla bys se !" hovořil

úzkostlivě. "Ale co činit ? Domů musíš jíti celou hodinu, toť je

příliš dlouho v tak promoklých šatech ! Jen kdybych měl něco

suchého na tebe !..."

Edgar nevěděl si rady...

"Jsi náchylna k nastuzení, Livio ?" tázal se po chvíli.

"Jsem velice, drahoušku." Byla to pravda...

Teď rozeznal Edgarův, na šero již navyklý zrak, v jednom koutě

značnou hromadu navátého sem patrně suchého listí....

"Nutno něco učinit.. Víš co, Livio.., - drahoušku, je to divné,

ale co jiného činit ? Vidíš tamo ono suché listí ? Svleč své

mokré šaty a ulehni do listí toho a přikrej se jím... Jen co se

aspoň trochu opět zahřeješ !.. Dešť již ustává, za nedlouho

vysvitne slunce, - snad se ty tvé tenké šaty ještě usuší... Viď,

že to učiníš ? Mám strach o tebe..."

Livia byla v rozpacích... Návrh byl vskutku divný, - což kdyby ji

zde tak někdo překvapil. Ale bála se velice nastuzení...

"Nevím," - řekla červenajíc se.. "Bojím se a stydím...."

"Zatím, co se budeš svlékati, vyjdu ven.. Za žádnou cenu nesmí se

stát, aby sem někdo vstoupil ! Viď, prosím tebe, milenko drahá ?"

Zima zalomcovala prudce Livií...

"Tedy ano" - řekla se zarděním nesměle.. Edgar vyplížil se ihned

z jeskyně...

Dešť již zcela ustal ; ale divoké bystřiny hučely ještě strání.

Na západě objevil se modrý pruh, - důkaz, že za nedlouho vysvitne

k západu se sklánějící slunce. Bylo pět hodin.

Nad jeskyní byl skalní výstupek, na němž rost zpola již suchý

strom. Kolem nebylo stromů jiných. Mezi protrhanými mračny

objevovalo se již intensivní zlato...

"Můžeš již přijít, Edgare," ozval se z vnitra hlas...

Edgar uposlechl. Z počátku nerozeznal ničeho, teprve po chvíli

zabělala se před jeho zrakoma v koutě hlavinka Livie...

"Venku začíná již svítit slunce, pověsím tvé šaty na příhodné

místo, viď, drahá...."

"Nevím.., - ale učiň tak, když myslíš," - ozval se milý hlas...

Edgar uchopil zelenavou sukýnku a blousu, bělounké kalhotky a

košili, a spěchal s nimi na skalní výstupek. Tam rozvěsil je,

vyždímav je dříve, na suché větve ; slunce v tom vysvitlo a

opřelo se silným dosud, jižním žárem o tenké látky. Edgar se

vrátil do jeskyně, - ale nemohl oddolat, aby každý z kusů obleku

nepolíbil... -

Byl otužilý proti zimě a vlhku a nebyl choulostivý. Přes to se

chvěl silně, vrátiv se k milence, ač snažil se ze vší síly

zakrýti to ; ale Livia to spozorovala..

"Miláčku drahý, chvěješ se, - roznemocníš se jistě," - řekla mu

spěšně a úzkostlivě...

"Jsem otužilý, milenko má, nic se mně nestane, a nevadí mně to

pranic..."

"Ó ne ! mám strach o tebe ! a jak daleko máš domů ! a je tak

chladno teď ! Nesmíš v těch šatech zůstat, miláčku, ne !.."

"Nuže, - s tvým dovolením je odložím, má Livio," - řekl Edgar po

několika vteřinách, uznávaje, že1 dnes by se jinak zcela jistě

nastudil... A rychle odložil všechen šat...

Livia otočila se při tom k Edgarovi zády... Ale zašilhala při

tom, pohlížejíc pod svým levým ramenem skulinou mezi listy po

nahém, úměrném, svalnatém a jemně řezaném těle Edgarově...

Tento usedl na onen balvan, chvěje se dosud. Livia to dobře

viděla a mřela stále úzkostí o zdraví svého miláčka...

"Drahoušku můj," - řekla pomalu, kvapně a nesměle, "je ti ještě

pořád zima, - viď ?"

"Není již, milenko," odvětil Edgar, drkotaje při tom zuby...

"Ale nelži, Edgare, vždyť to vi -, - vždyť, - vždyť je zde tak

chladno..."

"Není to tak zlé, za chvíli se zahřeju..."

"Nezahřeješ se zde, ne !... Já bych... věděla..., ale nevím..,

snad bys se mohl, ale.. zahřáti...," a Livia zmlkla... -

Podotýkáme, vzhledem na některé nečisté čtenáře, že Livii nutkal

teď jen strach o zdraví mladého muže, - a ne snad jiné úmysly...

Edgar se dovtípil a pochopil, v jak nepříjemné situaci octla se

dívka, obávající se zároveň o milence a upadnuvši při tom

v konflikt se studem... Hromada listí byla malá pro dvě různá

lože...

"Dovolila bys snad, má zlatá milenko, abych k tobě přilehl ?"

otázal se tónem, z něhož se zdálo, že nepochopil dosud, co Livia

mínila...

"Ano" - zašeptala Livia, rudá jako růže...

"Ale nedovoluji si," pokračoval Edgar s částečně líčenou,

částečně pravdivou rozpačitostí.... Ale abychom pravdu řekli,

nebyl naprosto proti myšlence Liviině.

"Jen pojď, chci to ! vím, že... ale onemocněl bys - zcela

jistě..." zajíkala se Livia...

"Nuže drahoušku ! dovolíš-li," - a Edgar ulehl vedle Livie a

přikryl se listím... Livia se teď k němu obrátila...

Leželi blízko vedle sebe, skoro se dotýkajíce... Ale mezi nimi

byla vrstvička2 listí...

Zahleděli se sobě vroucně a hluboko v zraky a mimoděk a současně

nahnuli své rty k sobě...

Ruce jejich se našly... A pak se těla jejich k sobě přitiskla...

A jeden polibek stíhal druhý.. a ruce jejich se prudce tiskly.

Byli v opojení jež zapomíná na všecko... Zžíravý oheň, jenž plál

jejich těly, šlehal jim z očí...

Vzhledem k vášnivému tomuto nepokoji obou těl je přirozeno, že

ruce jejich bloudily sem tam a brzo odklidily vrstvu listí dělící

těla, přírodou určená, aby se spojila... Přilnula těsně k sobě,

vysílajíce vzájemně do sebe teplo...

A ruka jeho objala pás její a ruka její objala pás jeho..., -

zcela, jak tenkrát večer Livia snila...

Pro obě šťastné duše zmizel kamsi čas... A spojily se i svými

těly úplně v jedno... - - -

A dosud leželi těsně vedle sebe.... Ústa jejich dotýkala se stále

a tiše navzájem v ustavičném políbení... -

V tom trhla sebou Livia, procitnuvši náhle ze své ekstase.

"Bojím se velice ! Kdyby nás zde někdo překvapil !" zděšeně

zašeptala svému manželi...

I Edgar sebou trhnul. "Máš pravdu, drahá..., sotva kdo sem

přijde, - ale máme již čas ! Přinesu ti tvůj oblek."

A povstav jal se oblékati....

Ale sotva uchopil svou košili,3 zavzněl venku silný šelest... A

hned na to mužské bručení.

"Pro boha, Edgare... to je bratr Ippolito.. schovej se sem opět,"

- zašeptla zděšeně Livia..

Edgar mžikem uposlechl a přikryl sebe i Liviinu tvář listím... A

v tom již lezla otvorem do vnitř mužská postava s promoklým

oděvem...

Milenci tajili dech.. Livia chvěla se strachem. I Edgarovi nebylo

volno. Každý uzná, že jejich postavení bylo teď dosti

choulostivé...

"Čert aby vzal toho prašivého, jednookého velblouda !" zahučel

Ippolito. "Jsem mokrý jako prase ! Nemohl, maštal zachcaná, jít

sem sám, když už včera mohl se jít vysmradit do zahrady ? Zrovna

dnes mne sem poslal, svině kurevská... Člověk by dostal z toho

nemoc jako prase !"

Edgar trhal sebou smíchy při této květomluvě, ač mu jinak nijak

do smíchu nebylo.. Livia rděla se studem za svého bratra...

Teď sehnul se tento a namáhavě odvalil balvan, na němž před

chvílí milenci seděli...

"Je těžký jako svině," - hučel při tom. "Psi banditští, ani za to nestojíte..."

Kámen se odvalil. Ippolito počal pod ním rýti...

"Až kam to jen ty kurvy banditské zahrabaly ? Proč tak hluboko ?

Br ! třesu se jako svině ! Konečně je tady něco tvrdého !...

Prevíti, proč jste to tak hluboko nasrali ?..."

Edgar se opět při těchto hraběcích slovech smíchy tak zmítal, že

listí zachrastilo. - Ippolito sebou trhl...

"Co to bylo, - mordie !" zahučel po chvíli. "To byla nějaká žába

v tom prašivém listí. Svině žabí, potřebuješ člověka tak polekat

?"

Opět zachrastilo listí následkem Edgarova smíchu. Ippolito se

rozlobil do opravdy...

"Potvoro svinská, budeš zticha ! Najdu-li tě tam, až tam budu

schovávat psaní toho jednookého prasete, roztrhnu ti prdel nebo

tě překousnu vejpůl, moje šlechtické slovo na to !"

Tentokrát se Edgar nesmál... Livia uchopila jej křečovitě za ruku

a sotva slyšitelně zašeptala :

"Slyšíš, on sem bude schovávat psaní !..."

"Neměj strach ! drahoušku ! dokud budu živ, nikdo tě zde

neuzří..."

Ippolito zatím přistoupil s plechovou krabicí k otvoru, kde bylo

světleji, a jal se ji otvírat, otočen zády k hromadě listí...

"Sloto smradlavá"... zahučel znova, - v tom sebou prudce trhl a

zděšen vykřikl...

Edgar totiž vymrštil se v tomto okamžiku ze svého lože a třemi

skoky byl za Ippolitem....

Tento sáhl pod plášť pro dýku.. ale dříve, než jí mohl použít,

udeřila jej pěsť Edgarova do spánku...

Ippolito skácel se k zemi... Ale pěsť Edgarova neměla přec jen

síly a jistoty pěsti nejstaršího jeho bratra. Ippolito povstával

hned zas ze země a vytasil dýku..

Ale v témže okamžiku stihla jej rána do žaludeční dutiny.

Ippolito opět padl a tentokráte již nepovstal...

Mžikem svázal Edgar kleslému ruce, zavázal oči a zacpal ústa. Pak

pravil šeptem k Livii :

"Livio, buď zcela tichá, ať se hlasem svým neprozradíš, až

procitne bratr tvůj z mrákot !" -

A mžikem vyběhl, nahý jak byl, ze sluje a za chvíli podával Livii

oblek její, teď již jen trochu vlhký.. Livia se rychle oblekla a

současně i Edgar....

Sotva byli hotovi, počal se spoutaný Ippolito hýbati, temně

chroptiti a sebou trhati..

Ale neohlížeje se na to přistoupil k němu Edgar, prohledal mu

kapsy, pátraje po dopisu Fabiovu. Našel jej.. Byl velmi tlustý..4

Otevřel jej. Stála tam slova :

"Zde prozatím 2005 zechinů v bankovkách ! Navštívím tě brzo

v Rakvi ! Pozor na sluhu Cesarova, Bartolomea : nebezpečnější než

ostatní. Jsem a jste střeženi. Bude vás brzo potřebovat

-"

Podpis scházel. Vedle dopisu leželo 200 zechinů v papírech..

Edgar dopis uschoval. Otevřel rychle krabici, na zemi ležící. Byl

v ní dopis :

"Včera byl v Hrobu sluha Ottajanů, o němž jsme slyšeli, že za

měsíc ožení se s Annunziatou Ottajanovou. Dva muži jej

spozorovali. Vystřelili a chybili. Pak vystřelil z úkrytu

Bartolomeo a jednoho zabil ; druhý uprchl.

Potřebujeme nutně6 peněz a prosíme poníženě vaši milost, aby nám

v známou jeskyni za naše věrné služby něco poslala.. Přejeme Vaší

milosti brzké uzdravení.

B."

Edgar uschoval i tento list, zastrčiv dříve peníze Ippolitovi do

kapsy. Pak tázal se šeptem Livie :

"Nezapomnělas zde nic, milenko ?"

"Nic !"

"Teď půjdeme," zašeptal Edgar. A uchopiv Ippolita vynesl jej

z jeskyně a vyňal mu pak z úst cumel, - aby mohl křičet

o pomoc... Pak pošeptal Livii :

"Teď rychle odtuď !"

Ozval se za nimi jek Ippolitův... Rychle vraceli se toutéž

stezkou...7

Když octli se na cestě, kde byl býk Livii napadl, pravila Livia

rychle, se zmateným pohledem a dosud rdící se tváří.. :

"Edgare, teď půjdu již sama domů. Někdo by nás mohl spozorovat. S

bohem, můj miláčku !" A slzíc podala milenci ruku...

"Jakže, Livio, nebojíš se ? pomni, před chvílí..."

"Ne, nebojím se, můj drahý. Proč tak na mne hledíš ?" A Livia

pokryla, vzpomínajíc na nedávné manželské lože, tvář rukama a

odvrátila se.

"Můj andílku ! Miluješ mne vskutku ?" zvolal ohnivě a jaksi

nedůvěřivě Edgar.

"Nermuť mne otázkou takovou, drahý Edgare !" pravila dívka,

hledíc mu teď vroucně do očí. "Ale jsem teď zcela zmatena.. Vše

přišlo tak náhle.. Óch ! jak tě miluju !" zvolala a objala jej

prudce, - však hned zas, plaše hledíc kolem, jej pustila.. Ryk

Ippolitův ozýval se z dálky. -

...

...

vůbec nezáleží, - celá věc je malicherná a směšná..."

"To jsem ráda," - řekla Eura, "že hledíš na to právě jako já...

Ty o to nestojíš, - a já tedy nechci, abychom šli před oltář nebo

před úřad.. Miluji tě přespříliš a proto nechci, aby láska má

byla znesvěcena tím tak zvaným sňatkem. Přijde mně, že by láska

naše zevšedněla a1 seslábla, kdybychom byli officielně, před

blbými tvářemi čumilů, spojeni, dohromady svázáni...2 Sňatek je

profanací svaté lásky.. Láska je věcí dvou milujících, výhradně

jejich věcí, jejich vnitřním, veřejnosti se obávajícím, plachým

tajemstvím a každý svědek znečistí3 ji, zvláště svědectví a

stvrzení4 téhle čisté vaší t.zv. lidské společnosti ! Taková

úřední nebo kněžská hovádka stvrzující naše city a vážící nás

dohromady, - fuj ! ty hnusné, idiotské ceremonie, fuj !" a Livia

si odplivla do vody a hnus zjevil se v její krásné tváři.

"Sňatek," řekl Edgar, "je pitomou, ale nutnou institucí lidské

společnosti, tohoto pitomého stáda. Pro hlupce jest jen hloupost

na místě a moudrá. Pro nás je zbytečnou, směšně hloupou. Na nás

se to nehodí, je to deplacováno...5 Podřídí-li se lidé jako my

jsme zvyku tomu, stanou se nanejvýš směšni sami před sebou ; mísí

se sami mezi pitomý brav... Ale přec je třeba, milenko, aby vyšší

lidé brali na tento brav jisté ohledy, - toho bravu je příliš

mnoho, - a on tedy vlastně rozhoduje... Teď, milenko, řekne se ti

ještě snadno, že nestojíš o to, aby láska naše byla lidskou

societou legitimována. Ale což, Livio,6 - až budeš míti malou

Livii, nebo malého Edgara ? Budeš snášet i pak klidně úšklebky,

ba opovržení onoho opovržení hodného stáda ?"

"Budu, Edgare ! tím jsem si jista ! Vždycky, - a obzvláště od té

doby, co tebe miluju, je mně úsudek těchhle bídných zvířátek,

těchhle zkažených opiček, t.zv. lidí, naprosto lhostejný. Právě

tak lhostejno bude mně, budou-li ty opičky na mne ukazovat prsty

a pokřikovat : "nevěstka", jako je mně lhostejno, štěkají-li za

mnou psi nebo bučí-li volové.. Jen na tvém úsudku, jen na tobě

mně teď záleží.."

"Moje roztomilá Livio !" zvolal Edgar a přitiskl milenku tak

prudce k sobě, až vykřikla ; ale za bolest jí způsobenou pomstila

se Livia několika vášnivými políbeními..

Zatím doplul člun na okraj jezera a počal7 stáčeti se dále, nesen

proudem řeky. Tato8 byla zde poměrně široká a hluboká a tok její

velice volný ; po obou stranách svíraly ji nízké, zalesněné

chlumy.. Vítr neopíral se zde již do plachty ; a tak plynula

loďka velice pomalu, sotva znatelně po proudu..

Bylo skoro 5 hodin. Svit sluneční sežloutl a nějak ztichl.

Příšerná nálada vkrádala se v duše milenců...

"Tohle 5hodinové letní slunce je nejtajemnější ze všeho," -

pravila Eura.. "Teď je obrat dne v noc, počátek umírání dne, -

teskná, bolestná, velmi těžká chvíle... Slyšíš ten nářek, který

vane vzduchem ? Slyšíš to bolné, přerývané, zdušené chvění

vzduchem se táhnoucích strun ? Teď jest hodina duchů, ne

o půlnoci !"

"Vždycky na mne to pětihodinové letní slunce tak divně působilo,"

- odtušil Edgar. "Dvě příhody působení toto neobyčejně zvýšily,

takže od té doby svit slunce toho9 přímo mnou otřásá... Poprvé, -

bylo mně asi 7 lét, zašel jsem kdysi do levého křídla našeho

zámku, - do tmavé jen velmi malým a při stropu se nalézajícím

okénkem osvětlené komory ; okénko to směřovalo k severu..

Domníval jsem se dříve, že je nemožno, aby do místnosti té

sluneční zář padala.. Když jsem tam vešel nepadala tam ještě ;

usedl jsem na nízkou stoličku10 a pohřížil se do sebe.., - na

dlouho. Tu pozdvihnu oči, - a okénkem vniká do komory šikmo tenký

proužek žlutého světla.. Ulekl jsem se velice v prvním okamžiku,

a nechtěl jsem zraku svému věřit... Pak vystoupil jsem na židli a

vnořil tvář do žlutého sloupu, chtěje se přesvědčit, je-li to

opravdu slunce, jež jej vysýlá..., - žluté zářné oko mne vskutku

oslepilo.... Slezl jsem opět dolů a divil se ; kolem panovalo tak

děsivé, tak v zámku našem nezvyklé ticho... Zmocňovala se mne

příšerná, strašidelná nálada ; nikdy necítil jsem, jsa po tmě,

podobného děsu, jako teď v té temné, pusté, divné, k severu

obrácené jizbě se žlutým sloupem slunečního světla.. Tu popatřím

naň znova - stal se již širším - hledím naň chvíli, - a tu vidím

náhle, jak snují se v něm všelijaké divné postavičky : tančící

dívky v průhledných bílých oděvech, elfové, pidimuži a různé

podivné zjevy ; a pak objevil se nad oknem11 bílý medvídek a

sestupoval sloupem uprostřed hemžících se postav klidně dolů...

Postavy byly jako z průhledných par, z vidma stkány.. Bylo to

velmi idyllické... Mne však uchopila z toho rázem taková hrůza,

že jsem se dal z příšerné místnosti na útěk.. Po celý rok vyhýbal

jsem se jí zdaleka..

Podruhé, když bylo mně asi 11 roků,12 zdržoval jsem se v malém

městě.. Chodil jsem tam často návštěvou k jisté prosté rodině.

Byt jejich sestával ze čtyř místností ; okna prvních tří

směřovala k jihu, okna čtvrté k severu.. ; byl13 v přízemí.. Hned

při první návštěvě byl jsem v prvních třech místnostech, a ta

čtvrtá zdála se mně býti nějak tajemnou... Při návštěvě druhé

otázal jsem se po způsobu chlapeckém naivně hostitelů, co je to

za místnost, - ta čtvrtá ; nechtěl jsem tím zvědět, jaký jest

její účel, - ale domníval jsem se, že lidé ti sdílejí můj tajemný

pocit a vysvětlí mně jej ihned.. A tu povídá starý muž, myslím,

že otec tehdejšího14 držitele bytu : "To je zvláštní, divná

místnost, - v ní straší..." Řekl to zcela vážně. S největším

napjetím tázal jsem se, co tam straší.. ; napjetí to bylo na mně

dobře jistě viditelno. A tu staroch řekl : "To já nevím, to neví

nikdo z nás, nikdo ničeho neviděl, - a přece říkáme, že tam

straší ; říkal to již můj otec a tomu to říkal již můj dědek, - a

nikdo neuměl říci, co tam straší, - nikdo nic neviděl ; jenom

říkali, že je jim divno u srdce, když tam vkročí." I to řekl

staroch s tváří velice vážnou ; nevím dodnes, tropil-li si ze mne

chlapce blázna či myslil-li to do opravdy.. Po celé dny myslil

jsem teď jen na tu místnost.. Nechtěl jsem lidi ty požádat, aby

mne tam uvedli, - bylo mně, jakoby tím vše bylo zkaženo ; ale

číhal jsem na vhodnou příležitost, abych se tam neviděn sám mohl

vkrásti. Ale nešlo to a nešlo.. Tu navštívím jednou lidi ty, -

bylo to v létě, 5 hodin odpoledne... Dvéře byly otevřeny, nikdo

nebyl však doma.. Běžím rychle ke čtvrté místnosti ; srdce mně

tlouklo, když jsem dvéře její otvíral.. Pohlížel jsem na místnost

tu podobně, jako ona princezna v pohádce na onu komnatu

čarodějova hradu, kam jí byl čaroděj ten zakázal jíti, - kde byl

v hrnci uzavřený drak.. Dvéře byly otevřeny ; vstoupil jsem..

Světnice byla skoro temná : bylať obě její, k severu směřující

okna, uzavřena okenicemi ; jen tenounké proužky záře15 mezi

okenicemi osvětlovaly ji poněkud.... Světnice byla zcela

obyčejná, k tomu nepořádná, chudobná, ba ošklivá.. ; ale přes to

působilo vše v ní na mne velice příšerným dojmem. Otevřel jsem

okenici. Z levé strany šlehl mé oko intensivní proud světla...

Ale venku, - co jsem spatřil ? Ač v tuto stranu musila sotva sto

kroků ode mne16 táhnouti se řada stavení, jak jsem již věděl, -

uzřel jsem venku velikou, velmi prohloubenou, magickou

zahradu.... Nevídané stromy, kéře a květy bujely zde ; vše mělo

zároveň exotický a zároveň báchorkový ráz ; podobalo se to

zároveň šlechtickému parku a pralesu.. Přímo přede mnou byl asi

100 m. dlouhý trávník, jen tu a tam mohutnými stromy posázený ;

dále však tvořil hradbu hustý les, do něhož vnikalo několik

širokých pěšin ; vše působilo17 však velice aesthetickým a umělým

dojmem.. Mezi stromy v lese tmavěly se místy tajeplné otvory jako

noc... A nade vším leželo sváteční žluté ticho 5hodinového

slunce.. Hlavní je při tom všem nepopsatelná nálada, - jakou18

ty, Euro, zajisté teď pociťuješ.. Hledím chvíli na zázračný

obraz, a strach mne při tom opustil, jen udivení zbylo. Tu vynoří

se náhle z jednoho černého otvoru mezi stromy párek velkých

žlutěrudých, černě žíhaných zvířat, a stane přímo před lesem na

trávníku..19 Očmuchávali chvíli trávu, pak jeden z nich

z nenadání postavil se na zadní nohy, položil druhému, patrně

samici, přední tlapy na šíji, pak udeřil několikrát rychle a

lehce tuto do hlavy, - jako žertovně kočky dělají, - a jako míč

odmrštil se pak několik metrů na stranu.. Pak jali se oba tygři,

jakoby nic nebylo, dále očuchávat trávu, blížíce se pomalu k mému

oknu.. Když byli asi 50 kroků od něho vzdáleni, popatřili kolem,

- i na mne, - cítil jsem jejich pohled.., a dali se rychlým

cvalem přímo ke mně ; jeden z nich při tom zařval.. Mne se

zmocnil strach, - odskočil jsem od okna a vběhl do prvních

místností ; všecky údy se mně třásly... Nebyl tam dosud nikdo.

Ale v zápětí vešel dědouš do vnitř. Spozoroval mé chvění, - a

tázal se mne, co se mně stalo.. Řekl jsem mu, že mně není dobře..

On se však nedůvěřivě usmíval a pak ptal se, nebyl-li jsem ve

čtvrté místnosti.. Já jsem to zapřel.., - ale starý patrně

nevěřil... Usmíval se záhadně dále.. Pak zamumlal jen : "je to

zvláštní pokoj, je, je !" Já, - jak jest i teď moje povaha,

nechtěl jsem se dále ptáti a o mé příhodě mluviti.

Ještě tentýž den zašel jsem do ulice, táhnoucí se severně od

strašícího domku.. Přesvědčil jsem se poznovu, že je sotva 100

m. od něho vzdálena a že mezi obojím není vůbec místa pro zahradu

takových rozměrů, jakou jsem viděl.

Následující den, - bylo 10 hodin dopoledne, zavítal jsem ke svým

hostitelům opět... Desátá hodina je nejveselejší v celém dnu, - a

tak já jsa v náladě zcela jasné a sdílné požádal jsem dobré lidi,

aby mně strašidelnou místnost ukázali. Vyhověli, - a co jsem tam

spatřil z okna ? Hned přede mnou dvorek s hnojem, na levo cípek

obyčejné zahrádky, na pravo rovněž malou zahrádku, - a přímo za

dvorkem20 větší dvůr s hromadami prken, nějakou budkou, třemi

záhony zeleniny s nízkými baráky severní uličky v pozadí. Zasmál

jsem se nad svým včerejším viděním, které jsem tenkrát jmenoval

krátce : má hloupost... A zapomněl jsem na ně..

Odpoledne téhož dne navštívil jsem ty lidi opět.. A jako včera

byl byt prázdný a jako včera svítilo slunce a jako včera bylo 5

hodin. Ale na vše to jsem ani nepomyslil a vkročil jsem zcela bez

bázně21 do čtvrté místnosti, na nic nemysle.. Otevru opět

okenici, - a to 5hodinové slunce mne opět divně udeřilo do očí...

Zachvěl jsem se, - a opět vidím bájnou zahradu od včerejška, -

právě tak, jako včera.. Několik vteřin byl jsem jako omámen....

Ale hned na to zavznělo mně ve sluch strašné zařvání a dva

strašní tygři bleskurychle, 10metrovými skoky letí ke mně...

V mžiku jsou již blízko u mne, tu s děsným výkřikem dal jsem se

zas na útěk.. V tom již břinklo sklo..., - ale k čertu, kde to

jsme, co je to za kopce, Euro ?"

Zatím totiž, co Edgar vypravoval zvláštní své zkušenosti z mládí,

šinula se jejich loďka po proudu stále níže přívětivým údolím, -

až octla se v záhybu jeho... Eura, napjatě poslouchajíc,

nepozorovala krajinu..

"Toť zvláštní," řekla Eura teď polekaným hlasem. "Z naší villy

viděli jsme v těchto místech chlumy sotva 100metrové a vlídné, -

a teď strmí před námi hory 300 až 400metrové a tak příkré a

příšerné.. Je to možno ? Mohli jsme se ve výšce kopců dříve takto

klamat ?"

"To je nemožno, Euro ! Či snad bylo by to přec možno ? Ovšem

odhadujeme výši hor často velice nesprávně.. Či snad je to

vidění, - podobné tomu, jako ono z okna strašidelného pokoje ?

Jsem velice zvědav, na to i na to !"....

Teď plynula již řeka rychleji a rychleji unášela na svém hřbetě

člun a tajemné milence..

"Miláčku, bojím se nějak, má předtucha, o které jsem ti již

řekla, mluví stále hlasitěji a děsivěji ! Stane se nám něco

hrozného, - uvidíš ! Hleď to žluté slunce nad pahorkem, jak

příšerně a výsměšně na nás hledí ! Vždyť to není ani slunce,

vždyť je to hlava uťatá od těla... Vraťme se raději, miláčku !" a

Livia chopila se vesel..

"Drahoušku, počkej ještě trochu !" řekl Edgar.. "Zajímá mne to

velice... Mohl jsem se v těch kopcích tolik mýlit ? Rád bych tomu

přišel na stopu ! A již dávno přál jsem si projeti tímto údolím,

- působiloť na mne vždy tak tajemně, - teď, když jsme již tak

daleko, pojeďme ještě kousek ! Viď, Livio ?"

"No jak chceš, Edgare, - ale mám nějak strach... A právě mně

napadá : včera potkala mne na procházce nějaká bába, zastavila

mne, všelicos mně povídala, nerozuměla jsem jí v té francouzské

hatlanině skoro nic, - ale to jsem z toho přece rozuměla, že toto

údolí jmenuje se u lidu "Údolí Smrti",22 a že řekla, že zde někdy

straší... Bože, hleď jen na to slunce, jak se nám směje, - a to

příšerné, sváteční ticho kol směje se nám rovněž..."

"Milenko, máš pravdu, něco divného a děsivého vniká i do mne..

Ale posečkej jen ještě chvíli, - jen co vyjedeme za onen záhyb

údolí... Krajina je zde velkolepá a stojí za podívanou... A je-li

vše jen přízrak, pak tím spíše musíme hledět toho využitkovat !

přízrak se obyčejně již nevrátí ! Hleď, - tam před námi nad

temeny těchto nad námi strmících kopců vynořují se fantastická

ohromná skaliska ! Toť skoro jako <v> Alpách !"

"Toť příšerné," zachvěla se Livia na všech údech... "je mně zde

tak zima... A to slunce se tak šklebí, - a teď se již i chechtá !

Miláčku, vraťme se, dokud čas, spějeme v záhubu, letíme v záhubu,

- hleď, jak ten náš člun teď rychle běží... Bude nám těžko

veslovat proti proudu !"

"Tedy vystoupneme na břeh a člun buď potáhneme nebo necháme na

břehu.. Jen k onomu záhybu, - ať uzřím to velkolepé panorama, jež

podle všeho se tam před námi rozevře ! Za 2 minuty23 jsme tam,

milenko !"

A Edgar vřele políbil Euru... Oba již byli povstali ze svého lože

a usedli vedle svých vesel...

Rychle blížil se člun k záhybu, jejž tvořila zde mohutná, do řeky

vrostlá skála.. Nad nimi čněly velmi příkré, vysoké,

fantastickými skalinami poseté stráně s obrovskými jehličnatými

stromy.. A teď skryla se za ně šklebící se sluneční koule -

Neobyčejné chladno vanulo zde v stinném údolí.. Jako rychle

jdoucí člověk prorývala loďka vlny řeky..

A teď dotknul se sluchu milenců temný, divný vzdálený hukot....

Ale milenci si ho nepovšimli, jen udiveně před sebe a kolem sebe

zírajíce..

Již přiblížila se <loďka> značně k záhybu.. Hukot sílil kvapem..

Tu trhla sebou Eura.

"Slyšíš, miláčku ? slyšíš ten hukot ?" zašeptala bázlivě -

"Slyším," - odvětil Edgar, "co by to mohlo být ?"

"Zní to jako vodopád !" pokračovala chvatně a úpěnlivě Eura.

"Ano, podobá se tomu !" řekl Edgar.. "A pamatuji se, - ano !

slyšel jsem před týdny vypravovat, že se někdy přihodí, že toto

smavé údolí změní se v hroznou rokli a že na konci jejím vrhá se

řeka z výše několika set metrů do hlubiny... Možno, - ale je to

přízrak, jenž nám nemůže hrozit nebezpečím... Jak by zde mohl ve

skutečnosti být několik set metrů hluboký vodopád, když nejsme

ani 50 m.24 nad mořem ? Přízraky děsí jen a neusmrcují, leda

děsem. Proto neděs se, drahá Euro ! Hned se vrátíme !"

"Miláčku, miláčku ! to je plané, vědecké mluvení ! Vraťme se, než

k záhybu tomu přijdeme ! Jsme tam již skoro ! Za tím záhybem číhá

smrt ! Je to údolí Smrti ! Já teď nechci zemřít, miláčku !"

křičela Livia a chopila se vesel..

"Když si to přeješ, drahoušku můj, musím ti ovšem vyhovět, ač

bych rád za ten záhyb viděl ! Nuže !" a Edgar prudce opřel se

o bystře tekoucí a ubíhající vlny zelenavé řeky.

Livia statečně a ze všech sil pomáhala..

Ale proud byl teď již silnější než svaly25 milenců. Stále blíže,

třeba pomaleji, šinul se člun k osudnému záhybu, přes všechno

úsilí veslujících..

Silněji zněl jim ve sluch divný vzdálený hukot... Vzrůstal

kvapem, loďka šinula se již do záhybu..

"Edgare ! Edgare !" šeptala bojácně Livia.., - a v tom již

zahnula se loďka na pravo, - a úžasný obraz udeřil oba plavce do

očí..

Před nimi rozprostíralo se údolí jen asi 1 km dlouhé, - ale

příšerně divé... Již ani stopy rostlinstva zde nebyly ; jen

strašné až 1000 m vysoké skalní stěny svíraly divoký proud

řeky... Byly velice strmé, místy kolmé ; někde strašlivě

rozervané, někde zas jen ohromné svislé hladké boky s tmavými

kouty šklebily se, řvaly hrozivou příšerností. Na všem byla ona

němá26 strašidelná nálada, jaká vane na nás z nehybné, vztekle

vyhlížející mrtvoly...

Oba milenci pustili vesla z rukou.. Eura vzkřikla.. Edgar poněkud

pobledl..

"Ke břehu, miláčku, ke břehu !" křičela dívka, namáhajíc se, aby

loďku přivedla na stranu. "Já teď nechci zemřít !"

Edgar jí pomáhal ze všech sil.. Ale úsilí obou tříštilo se

o mocný tok řeky.. Tato valila se silně šikmým korytem teď již

rychlostí utíkajícího člověka.. Několikrát octli se již jen metr,

dva od břehu, - ale zas je to náhle vrhlo do středu.. A rychlost

byla stále větší a stále větší...

Tu vjeli do úzkého skalního koryta ; skoro kolmo svíraly zde

hladké skály z obou stran řeku, takže nebylo vůbec možno na břeh

vystoupnouti..

"Nenamáhej se, Euro !" řekl Edgar, odloživ vesla. "Šetř raději

sílu pro místa, kde bude nám možno přistáti !"

"Och, můj Edgare ! místa toho již nenajdeme !" křičela Livia a

prudce před milencem na kolena padnuvši přivinula ho27 křečovitě

k sobě. "Zemřeme zde, Edgare ! Óch tak brzo ! Právě teď !... Ó ty

ještě nevíš, ještě nevíš, o co se mi jedná !"28

A zavzlykavši29 dala se do zoufalého pláče...

"Neplač, drahoušku, - vždyť není ještě tak zle ! Vodopád jest

ještě daleko a ostatně je vše jen přízrak... Vždyť jsme v Alpách,

ne na západofrancouzském30 pomoří.. Jak se přízrak dostavil, tak

také rázem zmizí... Přízraky neusmrcují..."

"Není to pravda, přízraky usmrcují a nejen děsem ! Přízrak je

skutečnost, neboť skutečnost je přízrak ! A tenhle přízrak

neskončí dřív, než se nám stane neštěstí, - vím to, vyznám se

v těch věcích ! Pro boha, miláčku, hleď tam před sebe, vždyť je

údolí uzavřeno skalou," - vzkřikla Eura tak zděšeně, tak hrůzným

tonem svého i jinak děsivého hlasu, že Edgar při zvuku jeho

ztrnul...

Popatřil před sebe..

Ten konec údolí, k němuž se bleskurychle řítili, zatarasen byl až

do nebe strmící skálou, - úplně byl jí zatarasen..31 Bylo

nejisto, kam odtud řeka se ztrácela.. Edgar zbledl jako smrt -

"Snad padá řeka do podzemí," - řvala Eura..

"Slyšeli bychom zcela blízký silný hukot, - ten hukot, jejž

slyšíme, je dosti ještě vzdálený !" vypravil ze sebe Edgar... Ale

nevěřil sám svým slovům... Teď i on věřil, že smrti neujdou...

Hleděl aspoň ve své zmatenosti sebrat myšlenky, - aby důstojně

zemřel -

Skála byla od nich již jen asi 100 m. vzdálená. Střelou letěli

k ní.

Edgar uchopil se poznovu vesel, ale úsilí jeho a Eury dostat člun

ke břehu bylo směšně marno...

...

...

horami vystupovaly z černých otvorů již temně modrá1 oblaka

dýmu... Slunce již neosvěcovalo stráně hor a panoval děsný,

podzemní soumrak. Celkem byla to nejhroznější krajina

nejhroznějšího podsvětí, jak si ji jen ta největší fantasie

genialního malíře může představit.2

Zvuk hlasu bylo v zákoutí tom již lépe slyšet..

"Edgare !" zvolala Livia, "zde je to hrozné, tak tiché, dusné,

jako očekávající, a pohleď na ty hory nad námi... Bože můj, to je

strašné ! Vždyť každou chvíli musí se na nás zřítit. Jé ! Bože !

Již padají ! Již padají ! Miláčku ! zemru s tebou ! Již.. již..."

"Neděs se, Livio," - řekl Edgar.. "Vždyť nepadají ! Ale je to

hrozné, - nic hroznějšího jsem dosud neviděl ! A vypadají jako

dvě hlavy ! Ta na pravo jako hlava starce, ta na levo jako hlava

báby... Chtějí se políbit ! A ten stařec má položené rámě na šíji

stařeny, - jaký to velkolepý most, půl druhého tisíce metrů nad

námi ! A ta stařena spouští ruku dolů, - jako na nás, - jak ta

ohromná kamenná hůl spouští se dolů ! Pravý div, že drží při

těle, že ten ohromný kus skály nespadne..."

"Můj bože !" vzkřikla Eura, "ta ruka se níží, - stále k nám níží

! Dříve byla výš.. -"

"To je klam, milenko ! Pojďme dále, snad najdeme východ z těchto

hrozných skal.. Kdož ví, jak dlouho bude přízrak ještě trvat,

snad bychom se ani nedočkali ! Nejlépe by bylo, kdybychom mohli

teď usnouti, - při probuzení minulo by zajisté vše a probudili

bychom se zcela jinde... Ale to nejde.. Zkusme jíti ještě

dále..."

Ubírali se dále úzkou štěrbinou, příkře do výše se táhnoucí, mezi

strašlivými horami a skalami.

"Bože, kéž by již ten přízrak minul !" vzkřikla opět Eura... "Je

to již nesnesitelné..."

"Přejde to brzo, milenko, - jen co to 5hodinové slunce ztratí

svou moc.. Již v 6 hodin to, myslím, musí přestat ! Za chvíli je

6 hodin.. Jen zmužile, milenko !"

Ušli asi 100 kroků... Řev vodopádu byl stále slabší... Tu trhla

sebou prudce Livia -

"Hleď miláčku, - na to rámě té stařeny !" zašeptala bázlivě...

"Stále se na nás níží a stále.. Ó můj bože !"

Edgar pohledl vzhůru, - a teď sám sebou prudce trhnul -

"Máš přece pravdu, - milenko ! Před chvílí byl konec její asi 200

m. nad námi, - teď již jen asi 100 m., - ano, toť zřejmo..," - a

zachvěl se. "Rychle ku předu, aby nás nedostihlo, - tam u řeky by

nás dostihlo snadno !"

A Edgar uchopiv zimničně se chvějící ručku Eury táhl milenku

rychle ku předu a výše...

Ušli ještě asi 50 kroků.. - Tu octli se na rozcestí... Skalní

skulina dělila se ve dvě, - ještě užší...

"Kterou půjdeme ?" tázala se Eura, drkotajíc zoubky... "Bože, ta

ruka je zase níže !"

Edgar vzhledl vzhůru, - kamenná ruka visela nad nimi již jen asi

ve výši 50 m...

"Na pravo !" vzkřikl a dal se v běh, vleka Euru po neschůdné

cestě za sebou. -

Stény milenky zněly za ním. -

Ale již po několika krocích se Edgar zarazil, - a vlasy vztýčily

se mu na hlavě - Livia za ním hrozně vykřikla. -

Asi 10 kroků před nimi šoupal se směrem k nim beznohý muž.. - tak

pomalu, tak jednostejně, tak příšerně, jako rafije na velkém

orloji...

"Nazpět," - zvolal Edgar a Livia uposlechla. - Rychle seskakovali

dolů přes kameny a skály...

"Neu - tí - kejte, mně ne - u - te - če - te, mně - nic - neu -

teče, já - do - ho - ním - všec - ko -" znělo strašně za nimi...

Doběhli šťastně k rozcestí, aniž by byli upadli. "Na levo !"

vzkřikl Edgar. "Na břehu by nás dostihl !"

A dali se na levo. -

"Ses - tro - ne - pusť - je tam - nadežeň mně je sem - já je -

zde - uš - kr - tím - a - poz - řu," znělo za nimi...

A popatřili před sebe.., - a div nepadli na zem.. Proti nim

ubírala se úzounkou štěrbinou černá žena s bílým obličejem,

bílýma očima a zuřivým výrazem mrtvé tváře. -

"Nazpět k řece !" zvolal Edgar zoufalým již hlasem, - a milenci

řítili se znovu bez dechu dolů. -

Něco temného zavadilo Edgarovi o zrak... Vzhledl, - a skalní

rameno vznášelo se nad ním již jen asi 20 m vzhůru...

Doběhli k rozcestí a spatřili beznohého asi metr od sebe..

Příšera vztáhla pomalu ruku a uchopila sukni Eury.. Tato strašně

vykřikla..

Edgar se ohlédl, - a uchopiv milenku za ramena trhnul jí vší

silou ku předu.. Ozvalo se praštění, kus sukně zbylo v rukou

žebráka... A zběsile řítili se milenci dolů.. Eura upadla.. Edgar

ji zdvihl, - a řítili se dále, klopýtajíce a polopadajíce..

"Ses - tro - pos - pěš - si já - ne - mo - hu - bě - žet, ty -

můžeš - do - hoň - je -" volalo3 strašidlo...

Ozval se v zadu rychlý šustot a šelest a rachot.. Eura se

ohlédla...

Velkými, 2metrovými, vrabčími skoky spěchala Smrt za nimi -

"Edgare ! miláčku !"...

Tu postavilo se něco před ně... Byla to ohromná skalní ruka. -

"Podlez, Euro !" vzkřikl Edgar zděšeně4 na milenku, teď v předu

ubíhající..

Skála snižovala se rychle štěrbinou, ale nedosahovala dosud až na

dno její.. Eura střelhbitě se shýbla a proklouzla... Po ní Edgar,

- ale skála otřela se mu zhurta o dolejší konec páteře a vyzula

mu jeden střevíc.. Ale Edgar ubíhal dále..

A tu pozdvihla se skála, - a skalní skulinou hopkala dále za

uprchlíky - Smrť...

Tito doběhli až k pobřežnímu písku a stanuli udýchaní před svým

člunem. S tvářemi hrůzou znetvořenými stanuli před ním.. Řev

blízkého vodopádu ohlušoval je opět... Nerozhodně chvíli stáli,

ohlížejíce se bázlivě za sebe..

Tu zjevila se na konci skalní štěrbiny Smrt, rychle k nim

hopkajíc.. Teď rozeznali tvář její v celé hrůze..

"Na člun ! Raději na člun !" křičela Eura a vskočila do loďky..

Edgar všoupnul loďku do vody5 a vskočil do ní..

...

...

Tu zarachotil ještě jednou milencům beze zvuku v duši hlas

vítězného Eura :

"Leťte ještě dále na východ za ony vysoké skály ! Ponechám teď

Zefirovi dobrovolně pole - on vrhne se s celým vztekem za vámi,

ublížil by vám i na zemi ; skály budou vás před ním chránit !"

"Věčné díky, otče !"1 zvolala Eura ; objala milence v pásu a

nevelkou rychlostí letěli nízko nad zemí k řetězu skal, asi 3 km

vzdálenému.. Zoře planula velmi jasně, nad samým obzorníkem

žhnulo nebe již oslnivě. Krajina byla děsně spustošena -

Dosud silný Euros vanul milencům ve tvář, ale rychle slábl..,

konečně ustal.. Vzadu ozval se znova příšerný rachot vítězného

Zefira, lesy lámajícího.. Rostl - již rozeznávaly děti naše

koruny stromů, za nimi vysoko ve vzduchu letící - ale již

vznášely se nad skálami, již snášely se dolů..

Šťastně stanuly pod nimi.. Byl právě čas, jejich letací síly byly

zcela vyčerpány, a duše neméně. Zpola omámeni ulehli na rosnou

trávu, objímajíce si vroucí těla.. Nad nimi zazněl dutý hukot,

žluté mráčky v zenitu řítily se k východu rychlostí, jaké nikdy u

mraků neviděli... Ale dole bylo úplně bezvětří. Než největší

řádění vichru trvalo jen několik minut ; pak rapidně se mírnil..

A na zářícím zlatě východního nebe objevila se matná rudá tečka,

rostla objemem i leskem, až božské slunce, ohnivá standarta

života, síly, nadšení, vítězství, slasti, letu, vymklo se zcela

temné zemi a rozzářilo se triumfalně na věčné obloze.. --

III.

Před milenci rozprostírala se širá rovina, vískami posetá. Asi

půl hodiny na východ čnělo několik věží.. Lány byly dosud

liduprázdné.

Byli 100 km. vzdáleni svého bydliště, zcela nazí, bez centimu

v kapse...

Dlouhou dobu seděli objímajíce se, mlčky, jen očima, v nichž

extatická slast dosud svítila, spolu mluvíce ! Vždyť ušli skoro

jisté smrti, vždyť byli si teď rovni - svoji - věčně už asi svoji

- v blaženém království bohů !.. Zapomněli zcela na okolí, na své

postavení.. Občas šíleně líbali si celá nahá těla..

Ale ta rychle chladla, přes to, že slunce počínalo již hřát..

V dálce objevilo se několik červíčkovitých postav.. Pomalu

stávali se zas zcela lidmi -

"Tisíc hromů !" zvolal náhle Edgar a plácl se zlostně do stehna.

"Jsme to v krásné situaci, co ? Aspoň 16 hodin do villy naší -

francouzsky skoro neumíme, jediným oděvem naším jsou chlupy na

lebce a nad přirozeními a platit mohli bychom leda svými hovny..

Je to kontrast, hehe ! Před 2 hodinami, pozbyvše těl,

v nadvznešeném království bohů, mluvíce s nimi, jako se svými

strýčky - a teď - Víš-li pak, bohyně, že za pár hodin sedět budeš

asi v šatlavě ?"

"Jé ! to bude krásné !" zatleskala Livia ; "jen abychom seděli

v jedné celle, miláčku ! - Nedělej si z toho všeho nic ! Což

nepřipadá ti po dnešní noci vše pozemské absolutně nicotné ?"

"Ještě před 10 minutami, když uvědomil jsem si, v jakém to

postavení jsme, zdálo se mně vše to bezmezně lhostejným.. Ale nic

naplat ! Vznešené, krátké jako blesk, odplulo, zřím je jako

smutný, sotva viditelný mráček nad obzorem,2 všemohoucí všednost

chopila se zas žezla. - Co teď činit ? - Hm ! vidím tři možnosti

: buď poprosíme lidi o šat, nebo zabijeme muže a ženu a oloupíme

je o ně, nebo konečně ve dne se skryjeme a v noci nazí budeme

putovat k domovu. Za tři noci bychom to snad dokázali.. Živili

bychom se ukradeným ovocem.. Ale noční zimy.. - ne ! A pak by nás

jistě někdo zastavil - je září a hlídačů ovoce všude plno ; a

četníků je ve Francii třikrát tolik, co zlodějů... Možnost druhá

mne láká - ale když nemám pěsť bratříčka Cesarea.. Ne ! vyvedl

bych nějakou nesmrtelnou koninu - musím debutovat za

příznivějších okolností.. - Tedy žebrat ! Zaklepáme na dvéře

některé samoty.. Budou-li tam dobráci, dají nám snad nějaké hadry

; ale pravděpodobnější, že nás odeženou nebo3 zavolají policajta.

Tisíc sviň ! jen peníze, peníze kdybychom měli ! 100 fr. položit

na stůl - nikdo by policajta nezavolal.. A já na to včera myslil,

Argesteo ! ale ty huso - ech ! Aspoň vestu mohl jsem si vzít.."

"Nebyl bys vstoupil do království božího, hošíku !"

"Aspoň sáček na krk mohl jsem si snad přivázat !"

"Ani to ne ! Nic cizího nesmělo být na tvém těle, nejméně

peníze.."

"Na těle, ale což v těle ? Mohli jsme si, krucifix, vstrčit aspoň

do prdele několik zlaťáků."

"Jo, aby putovaly mně střevem výš, pěkně děkuju ! Což pak ty ! ty

mohl bys, jako tenkrát Ippolito, vstrčit si tam malinký sáček a

přivázat jej k pytlíku, ale kam já ?"

"K chlupům ! I do kundy mohla jsi si je vstrčit - kurvo děravá !

Sakra, já mám vztek !"

"Tak si vyliž prdel, pacholku sprostá ! Ode dneška vyseru se na

fysiognomiku : jaktěživa nebyla bych uvěřila, že pod tak spanilým

dívčím obličejem sídlí duše takového pohůnka. Pěkný kus hnoje

přivedla jsem to bohům, proto se Aeolus tak ušklíbal.. - Hochu,

ani do prdelí nesměli jsme si peníze vzít."

"Mohli4-li jsme mít o něco výš tam hovna, a nevadilo-li nám to,

nemohli jsme tam mít ušlechtilý kov s obrazem empereura, který má

v sobě aspoň trochu z krve malého korporala ?"5

"Hovna jsou pořád ještě daleko ušlechtilejší a čistší, než

peníze. Ostatně není hovno nic špatného.6 Nebylo muže tak

pomlouvaného, očerňovaného, tupeného ve světě, jako hovno.

Stkvělá jeho rehabilitace jest jen otázkou času. Co je hovno ?

Součásti pokrmu, který jsi přece s chutí dříve jedl a různé šťávy

těla, tedy kus těla ; - šťávy tyto součásti ony proniknou,

povznesou do jisté míry k organičnosti, učiní je poněkud součástí

člověka : hovno - toť jsme z polovice už my : proto nepřekáželo

vstupu našemu mezi bohy. Důležité jsou funkce jeho, o nichž se

vědě dosud nesnilo ; za okolností může si je obrat i duše za

sídlo ; měli bychom s výkaly svými zacházet s větší pietou, než

pouštět je třeba se čtvrtého poschodí záchodovou dírou,

nestarajíce se, polámou-li si dole údy ; hleďme, jak

ceremoniellně7 pochovává je kočka. Lejna jsou naše děti ; co

mohlo by se z nich stát, kdyby se jim dostalo příslušné péče a

výchovy ! O tom povím ti jindy mnohé zajímavosti.8 - Neoškliví se

nám hovno proto, že smrdí, ale smrdí proto, že byli jsme

tisíciletí učeni ošklivosti k němu : smyslové pocity jsou

následky myšlenek, zevní svět, příroda jen výplodem určitého,

"abstraktního" psychického stavu -"

"I kuš teď ! Nutno rychle jednat, dokud chodí málo lidí krajem !

Vidíš onu samotu u lesíka, čtvrt hodiny odtud ? Tam zaklepáme - a

dostaneme-li se za mříže - ech, čert to vezmi, smiřme se s tím !

Až prokážeme svou identitu, budeme puštěni, - ale snad se to

protáhne několik neděl - hrom do toho !"

"Euros nás vysvobodí dřív, miláčku !"

"Ku předu ! Běžme co nejrychleji, aspoň se zahřejeme, třeseme se

oba - jeden dva --"

A dětičky naše daly se do nejprudšího běhu, držíce se za ruce.

Když uběhli asi polovici cesty, stanuli uříceni.. Eura se

svalila. Její jindy tak duchově bledá, magická tvářička žhnula

teď přerozkošně. Jinoch vrhl se na ni a zlíbal ji, po té spanilé,

tvrdé, jako pomeranče kulaté prsíky ; a pak vnořil bolestně

napjatý pennis svůj do vaginy její a Livia rozkoší skučela -

"To bude trpká chvíle, až přijdu žebrat," zasyčel po chvíli

mystik, pracuje při tom stále. "Raději bych vždy člověka zabil,

než abych jej o něco požádal..9 A k tomu nahý - mou klassickou

frančtinou - Argo, vztekem bych tě roztrh' !"

"Je-li ti to, drahoušku, tak kruté, udělám to za tebe, třeba je

to10 pro nahou ženu hrozné !" pravila s krásnou obětavostí dívka,

smilně se kroutíc.

"Ne, nesmím to přijmout.." řekl jinoch nejistě ; "či vlastně -

ech ! přijímám ! žena je přece k žebronění stvořena.. Ale jsem to

hanbář zbabělý, neopovrhuješ mnou, milenko ?"

"Ale kde ! vždyť to umíš tak krásně - óó ! to je slasť ! Což pak

je žebrání pro muže ? Ne zbabělost, právě mužnost tvá je - ale

nemluvme raději !.. Óóó ! - Teď to jde, viď ?"

"Neruš zrovna v tu chvíli !.. Aach ! A teď ihned vzhůru ! Trysk

!"

Livia běžela teď napřed po úzké cestě, Edgar za ní. Jeho dosud

nabubřelý prut trčel před ním pádícím, jako roh jednorožce nebo

mečouna, ale klátil se při tom strašně na všechny strany.

Livii zas stékalo bílé sperma po stehnech až na kolena. Zálibně

hleděl milenec na tuto stopu moci své nad božskou bytostí a na

zadní její krásné polokoule rychle střídavě nahoru dolů se

kmitající a o sebe se troucí jako mlýnská kola.

Již byli jen asi 300 kroků od domku vzdáleni - tu vyšli z lesíka

poblíže něho tři muži a ubírali se k nim..

Dětičky stanuly. "K čertu, máme běžet dál ?" řekl Edgar. "Doběhli bychom k stavení asi dříve, než bychom se s nimi střetli.. Ale -

ten jeden má uniformu, viď ? Lehněme, ať si nás nevšimnou !"

"Má - snad je to listonoš, - ale možno též, že policajt.. Ale to

ne - nemá šavli."

"Četl jsem kdesi, že v některých departementech nosí strážníci

šavle v nohavicích.. Běžet už beztoho dál nesmíme, je pozdě.. Teď

musíme se jen před nimi skrýt. - Hrom mne do mouděte uhoď !

Nemrdat - mohli jsme teď už být pod střechou -"

Byli právě vyšli z malého úvozu. Vrátili se do něho a byli na

chvíli skryti - Ale mužové se pomalu blížili. V úvoze nebylo

možno se skrýt, koldokol byla jen posečená pole.. "Běžme zas

nazpět ke skalám !" vzdychl Edgar, když octli se na protější

straně úvozu.. "Požádali bychom ty muže, ale je-li v té nohavici

šavle - běžme !"

"Ale hleď !" zvolala Argestea, "toho jsme si dříve nevšimli ! je

to možno ? Neposečené pole sotva 100 kroků na levo.. Není-li pak

to zas nějaký přízrak ?"

"Opravdu ! Ale toť výborné ! A odtud až k němu táhne se zvýšená

mez, jen sice 1/2 m. vysoká, ale poběhneme-li po čtyřech, nebudou

nás ti lidé vidět ! Rychle, ať to pole nezmizí, je-li to přízrak

!"

A děti Eurovy jako psi běžely podél meze, a kníže,11 běžící

vzadu, divil se v srdci svém, jak je to možno, že dívka jeho,

dvojnásobná bohyně : předně jakožto milovaná žena a za druhé

dcera Argestova, může mít tak tmavou, směšnou, vulgarní řiť.

Vklouzli do obilí a byli skryti. - Byl to oves, nádherný, vysoký

skoro jako žito a úplně zralý... "Nikdy jsem neviděl takový

oves," pravil jinoch, objav Liviu ; "a pravý zázrak, že nebyl

dosud posečen.. Bude to přec jen přízrak. Či snad nechává jej

majitel jeho tak dlouho stát proto, aby se jím pyšnil ?"

Oni tři mužové šťastně přešli. Ale za to objevili se u domku noví

lidé. Milenci čekali. Slunce hřálo již příjemně, bylo jim dobře

zde, až na to, že počalo jim kručet v útrobách. Rozemílali oves

mezi zuby, tloukli jej na kamenech, poznovu se manželsky spojili

a po té zrobili si z vytrhaného ovsa několik povřísel, obložili

si břicha a zadnice slamou, přivázali pak chumáče tyto povřísly

k tělu, takže měli aspoň fíkové listy -

Ale koldokol chodilo lidí stále více - a konečně začalo několik

mužů dobývat brambory na poli, uprostřed mezi ovsem a domkem

ležícím.. - Bylo 9 hodin.

"S domkem není nic už !" řekl Edgar. "Leda bys chtěla jít mimo

těch šest chlapů ! Pojď ! Já jsem hotov."

"Za nic na světě teď ! Shořela bych hanbou !"

"Ale vždyť je to, bohyně, "absolutně nicotné", haha !"

"Teď už ne, hošínku ! Bohyně je fuč, docela ! A víš co ji ještě

nejvíc zahnalo ? Ta dvě šoustáníčka... A pak vládne Zefiros a tu

jsem nejzbabělejší zvířátko na zemi.."

"Já zas akklimatisoval jsem se všednosti a stojím už na srdnatých

nohou. Ať vše vezme čert ! - A co soudíš, že máme dělat ?"

"Víš, nejlépe snad učiníme, zůstaneme-li tu až do večera, je nám

zde dost dobře ; za soumraku pak půjdeme k oné chatě.."

"Děkuju ! už teď mám hlad jako šakal."12

"Já jako hyena. Ale přetrpíme to, Edgare. Ostatně hleď ! máš13 tu

ovsa nazbyt."

"Co pak jsem kůň ? A víš co udělám, Argo ? Až půjde někdo zde po

mezi, požádám jej o oblek. A - victoria ! právě zabočili na ni

dva muži. Ať je konec !"

"Miláčku, nedělej to, mám ošklivé tušení.."

"A udělám !" zvolal jinoch bohatýrsky ; bojácnost milenky

rozněcuje zpravidla odvahu, recte ješitnost mužů. "Dosti hanby !

Jakže ? já, kníže di Aquilla, ty, vévodkyně Lionelli, máme se

skrývat ? K čemu my toho potřebujeme ? A co víc : my, kteří jsme

v noci v neprostorovém království Sebeobjetí hovořili s Bohy,

rovní s rovnými, - my máme se plazit před lidskými červy ? Fuj !

fuj na lidskou přirozenost ! fuj na každou krůpěj strachu a

váhání ! Bezmezný hnus ! ó misera conditio humana ! Vším

opovrhující heroismus ! Kde slunce je, ať rozlije se světlo

koldokol !"

Mužové se blížili - a Edgar - bledl. Před sprostými údery

všednosti prchaly vždy v jeho křehké, nezemské duši rychle silné,

vznešené pocity. Argestea to spozorovala.

"Miláčku," zašeptala hrdinně, "oslovím je sama, slíbila jsem ti

to.."

"Nesmysl !" vydechl zlostně. "Nemyslil jsem to vážně, - to tě

nenapadlo ?" zalhal. "Ty, kočičko, ulehni, ať tě z počátku nevidí

!"

Eura třesouc se ulehla a Edgar, drkotaje skoro zuby, poklekl..

Mužové byli oděni jako zámožní sedláci bývají. Jeden byl asi

padesáti-, druhý as dvacetiletý. Oba velcí a hřmotní. Opírali se,

jak v oné krajině zvykem, místo o hole o bičišťata.

"Není voves jako voves, ale todlenc je voves !" promluvil líně

starší, stanuv 10 kroků od pelíšku milenců. "Pěkný vovsy jsem už

měl, pěkný, ale proti tomu tady bylo všecko hovno."

"Však vám ho, táto, taky každej závidí a nejvíc ten lump

starosta, protože mu jeho voves letos příval sebral."

"Inu proto jsem ho nechal tak dlouho stát, třebas už měl před

tejdnem přijít do stodoly. To mně dělá největší potěšení, že ten

kluk starosta každej den musí jít vokolo a žrát se vztekem.

Pokaždý prej, když ten voves vidí, plivá celou cestu, než domů

přijde, kluk mizerná, checheche ! Ale všeho do času, pámbů na

věky, dnes vodpoledne, Jean, dáme se do sekání."

Vykročili opět. Edgar k neštěstí svému ničemu z této řeči

neporozuměl. Nabral dech, povstal a jal se řečnit spisovnou

frančtinou, možno-li tak nazvat sermon, v němž bylo více chyb,

než slov :

"Pánové, loupežníci přepadli mne a moji choť a svlekli nás až do

naha. Prosíme vás, byste nám poskytli oděv, třeba nejnuznější.

Jsme bohatí šlechtici a stkvěle se vám odměníme."

Oba chomouti zůstali ohromeni stát s otevřenýma držkama. Nahé,

štíhlé krásné tělo jinochovo, jeho andělská tvář, kterou jakoby

obestíral nimbus transcendentalní vznešenosti, jeho neslýchaný

duchový hlas - vše to působilo na milé paysany tak, že v prvních

chvílích nenapadlo je téměř, co každého majitele pozemku nejdříve

ze všeho by bylo napadlo.

"Co to povídal, Jean ?" obrátil se konečně otec na syna.

"Já mu nerozuměl. Já myslím, že to bylo německy ; když jsem byl

v Elsasku, tak tam lidi14 zrovna tak blábolili."

"Poskytnete-li nám oděv, třeba rozedraný, dávám své šlechtické

slovo, že zítra ještě zaplatím vám zaň 50 000 franků -"

pokračoval Edgar..

"Co tam děláte ?" zvolal hrubě sedlák.

"Zválel nám voves, táto, koukejte !" zvolal Jean..

"Třeba oblek slušící pobudovi -" pokračoval kníže.

"Ježíšmaria ! Můj voves ! zválel ! takovej pelech - lumpe

mizerná, jedeš ven ! ty Floriane nahá, nestydatá, jedeš z vovsa

ven !"

A s napřaženým bičem vrhl se na Edgara.. Ten, uchopiv dívku za

ruku, zvolal : "Vzhůru, Euro !" A již dopadl řemínek na jeho záda

a již ubíhali oba milenci dál do ovsa, pronásledováni oběma

sedláky -

"I nahou kurvu tu má, pro smilování boží ! Prasata nestydatá ! Tu

máš ! tu máte ! Můj voves, můj krásný voves ! Ten kluk starosta

bude mít radost, Ježíšmaria - jedete ven, holoto ! Oni běží pořád

dál do vovsa, pro smilování boží - tu máš, lumpe nahá, tu máš,

kurvo ! A voni se s mým vovsem celí vobložili jako s peřinama,

pro umučení boží, a běží furt dál, pohani, prasata německý,

nestydatý, můj nešťastnej voves, ten kluk starosta -"

Strašně dopadaly oba biče na záda milenců.. Běželi jako srnky,

držíce se za ruce ; ale šlehům neunikali.. Povřísla na Livii se

rozvázala a dívka byla zas docela nahá. Skákali bolestí jako

hříbátka, úpěli a byli tak zpitomělí, že jen utíkali a utíkali

směrem, jímž táhlo se pole nejdále, asi 300 m. Konečně bolestný

výkřik milenčin přivedl Edgara k sobě - Všechny affekty, jím

zmítající, přeměnily se rázem v děsný vztek. Byl si jist, že

přemohl by beze zbraně 10 mužů ozbrojených, jako Cesare

v Tarentě.. Ale i ty nejpřesvědčivější pocity klamávají šeredně,

třeba nikdy ne zcela..

Edgarovi scházela nejen, jak řekl, Cesareova pěsť, ale i jeho -

mozek : jistota, - nejvyšší statečnost, obratnost, - vše, čeho

třeba k bojovníku..

"Hovada mizerná !" zařval a vrhnuv se proti Jeanovi udeřil jej

pěstí do volské lebky.. Ale metrákový výrostek sotva se zapotácel

a mrštiv 60 kg.15 Edgarem o zem jal se jej zpracovávat pěstmi.

Ale zuřící Edgar střelhbitě udeřil jej do zubů, hned po té do oka

-

A v tom již přiskočila mu na pomoc Livia, nedbajíc hrozné

bolesti, a praštila výrostka chytře vší silou do žaludku.. Ten,

klečící se převalil a vydávaje hekavé skřeky lapal dech a kroutil

se po zemi -

"Ten je neškodný, druhému utečeme, běžme, miláčku !" zavyla téměř

a uchopila Edgara za ruku. A ten se podvolil, ač cítil, že by měl

heroické své vzplanutí dovršit vítězstvím nad tátou. Nic, vyjma

vysoce intellektualní stavy, nemělo ve vířícím chaosu jeho duše

chvíli postání ; když vstával, ovládalo jej už zase zcela něco

jiného : nesmírně trapný stud, že dostal rány pěstí, že vůbec

možno, že došlo u něho ke sprosté rvačce.

Teď pronásledoval je již jen sedlák. Ale opozďoval se už za nimi,

jsa tlustý a uhnaný, a brzo nedosahoval už řemínek biče jejich

těl.. Přes to pustošil dále svůj oves, běže za nimi. Ale již

doběhli konce pole.

Bylo ohraničeno hustým plotem křovin, trnitých. Co bylo za nimi,

naše děti neviděly ; ale bylo možno soudit, že silnice, neboť

bylo vidět dvě řady jabloní.. A slyšeli za plotem zvláštní zvuky,

- kroky, mnohohlasé mručení, i zpěv.. Ale nebylo času

k rozvažování, co to asi znamená.

"Tímhle otvorem prolez, Euro !" vzkřikl Edgar a sám prolezal

jiným. Trní rozdíralo jim těla a přiběhnuvší sedlák jal se znovu

švihat po čtyřech lezoucí vévodkyni vší silou do vypičené

zadnice..16 Dívka řvala. Ale již octli se šťastně na silnici.

První jejich čin zde byl, že porazili bábu s dvěma dětmi -

Stanuli ohromeni..

Stáli17 ve středu četného, nábožného procesí.

Sestávalo nejvíce z bab, ale bylo zde i dost sýřitých dědků,

zbožných mužů, usmrkaných kluků, cudných panen, ctných

manželek... V čele kráčel kněz s kovovým křížem v ruce, malinký,

ale za to tlustý jako svině. Uprostřed zástupu majestatně kráčel

stařec s přiblblou tváří, nesa na žerdi sádrovou sochu

Bohorodičky. A do středu této svaté společnosti vrazili jako lítí

naši dva pohané : Livia zcela nahá ; Edgarovi vytrousila se mezi

během zpod povřísel většina slámy, takže přirození jeho viselo

nestydatě ven.... Málomyslné péro klesá nám z ruky... Ale

zdviháme je opět : nepatříme k protivným, darebáckým

romanopiscům, kteří to nejzajímavější právě pomíjejí mlčením,

...

...

před soudem mluvit, když vím, že se brzo osvobodíme !"..

Vešli do nevelkého města - Lidé se zastavovali a blbě čuměli na

zvláštní průvod - Edgar se poněkud styděl, - ale jen zcela málo -

Ale Livia nestyděla se pranic a smála se, až jí to tělem trhalo -

Dráb, jenž jí neviděl obličej, zabručel si :

"Ta nestoudnice hanbou pláče..."

Vešli do budovy policejního komisařství.. Dráb přivedl oba

provinilce před nadmíru přísně vypadajícího komissaře a vyprávěl

tomuto celou historii.

"Hezcí lidé !" řekl komisař, když dráb skončil.. "Škoda, že jsou

takoví darebáci ! Ta holka vypadá, - hm, jako nějaký duch, - a

ten chlapík také tak nějak. - He, čeládko, co jste zač ?"

"Jsme Italové, pane ! Tato dívka je má milenka a já jsem dělník,

který hledá práci ve Francii -"

"Hm ! Italové, - to je vidět ! Také tak rabiatští ! Hned má ta

italská pakáž nůž pohotově ! Dobře, že jsi jej, chlape, neměl kam

schovat do tvého rajského kostymu ! Ty bys byl asi řádil, lumpe !

A ty, poběhlice, - tys pěkná nestyda, - hanba jedna !"

Edgar neodpovídal. Livia nerozuměla -

"Hm !" řekl komisař po chvíli. "Hezká řada deliktů.. Poškození

cizího majetku, ublížení na těle sedláka - přečin proti

mravopočestnosti, rušení církevních obřadů, urážka náboženství,

zločiny násilí, vražda neb aspoň těžké ublížení na těle velebného

pana faráře, hezkých pár lét z toho kouká, - holoto nestydatá.. A

proč jste byli nazí ?"

"Protože jsme se tam v ovse milovali, - tu je nejvhodnější být

zcela nahým.. Šaty jsme nechali v poli o kus dál ! Snad nám je

někdo ukradl ! Snad ti sedláci, co nás biči zmrskali..."

"Dobře vám učinili ! ty chlape drzý ! On se tak beze všeho přizná

! Holomek ! A co ty, ženštino, co jsi zač ?"

"Ta dívka nerozumí francouzsky," - řekl Edgar - "Je dcerou vdovy, pradleny ve Florencii -"

"Pradleny ! Tedy jest její matka přičinlivá, poctivá, řádná žena

! A ty, poběhlice, jak jsi po ní vydařila ? jak ? hanba věčná !

Zasloužila bys, až se domů vrátíš, aby tě tvá hodná matka na

lavici přivázala a vysázela důkladných pětadvacet na nahou... A

co ty, poběhlíku ? Tvůj otec byl zajisté též řádný muž ?"

"Můj otec je všestranný muž, pane ! Je zámečníkem, sklenářem,

pokladníkem, sběratelem různých mincí zároveň. - Všemu rozumí !"

"Tak vidíš, darebo ! A proč jsi nenásledoval jeho příkladu ?"

"Protože nebylo by to pěkné, kdybych ho následoval -"

"A proč ?"

"Všemu tomu dohromady, co můj otec provozuje,1 říká se totiž

jedním slovem "zlodějství".."

"Aha ! Ó, ty ničemo ! No, ovšem ! nikdy nepadne jablko daleko od

stromu ! Ty jsi patrně též zloděj ?"

"Já, - no také někdy, - při vhodné příležitosti..."

"Ty chlape mizerný, drzý ! A on se tak beze všeho k tomu přizná !

Je to drzoun ! Kam2 jsi příslušný ? Jak se jmenuješ ? Jak se

jmenuje ta čistá ženština ?.."

Edgar udal vymyšlená jména.

Komisař si je zapsal.. Po ještě jiných nutných otázkách prohlásil

:

"Dost !3 Odveďte je do vězení... Záležitost přijde k soudu..

Trest vás nemine, zlotřilá chásko ! Ale kriminal nic na vás není

! Nejlépe vás zmrskat, až byste nebyli k poznání.. Ještě před

dvaceti léty byl bych vás mohl zde nechat přivázat na lavici, -

ech ! škoda těch starých, zlatých časů ! Měl bych zatracenou chuť

k tomu ! Uvězněte je každého zvlášť !"

"Pane komissař !" hlásil dozorce vězňů ; "všechny celly jsou

zcela naplněny až na jednu ! Ale za čtyři dny se jedna vyprázdní

!.. Pak snad.."

"No, - tak prozatím zavřete je pospolu ! Pak je rozvedeme, -

prasata nestydatá, hanebná.." A komisař si odplivl.4 -

A žalářník uchopil oba nešťastníky za límec.. "Marš se mnou !"

vzkřikl.. A oba milenci jej následovali, tisknouce si ruce,

blažení, že budou spolu a sami..5

Žalářník stanul u jedněch dveří v druhém poschodí.. Klíč

zaskřípěl, - a všichni tři vstoupili do menší místnosti s jedním,

zamřížovaným oknem, stolem, třema židlemi, lavicí, třema slamníky

-

Tam jim teprve sňal žalářník řetízky z rukou, silně

zrůžovělých..6

"Chovejte se pěkně, holomci !" zabručel. "Ve dne nesmíte ležet na slamníku ! Pamatujte si to ! Kdo neposlechne, bude za trest se

postit !"7

A odešel bouchnuv dveřmi a zavřev tyto na zámek.. Ve dveřích bylo

malé okénko, jímž mohl dozorce z chodby je pozorovat... Nastalo

ticho -

Edgar a Eura seděli v šatlavě, - za mřížemi.. -

Sotva osamotněli, vrhli se sobě plesajíce do náručí a dusili se

líbáním,8 objímáním a smíchem.. Sotva kdy byla žalářní cella tato

svědkyní podobného veselí.

"Jak je to zde hezké !" tleskala ručkama dívka. "Jsme zde jako

v klícce, jako dva ptáčkové v klícce !"

"Tvé přirovnání je velmi vhodné !" smál se Edgar... "Jsme vskutku létající ptáčkové a teď sedíme v kleci, - u sta hromů !"

"Pro změnu je takové nedobrovolné zajetí také hezké a milé !"

děla dívka. "A jak je to zajímavé ! Já jsem skoro hrda na to, že

sedím také jednou v chládku ! Ani nevím proč, - ale lahodí mně to

nějak.. A ty v něm také sedíš, jééé !" zasmála se znovu

upřímně... "Můj miloušek sedí za mřížemi, jééé !"

A rozpustilá ženuška jala se samou radostí, že oba sedí za

mřížemi, hopkovati po špinavé podlaze, tančiti, zpívati...

"Tiše ! holoto !" ozval se dozorce u okénka dveřního. "Tancovat a zpívat se nesmí.." Livia ztichla a přisedla na lavici

k milenci...

"Je to holomek, - viď ?" zašeptala mu roztomile -

"To okénko ve dveřích mne zde ze všeho nejvíce mrzí !" děl Edgar.

"Překáží mně velice a zlobí, že ten idiot může nás jím ustavičně

pozorovat -"

"Mne to také zlobí !" odvětila dívka, "ale co na tom ! Dělejme,

jakoby zde nebyl, - holomek ! A víš, co mne pak ještě mrzí ? Ty

hnusné hadry, co mám na sobě a ještě více ty, co máš ty na sobě..

Nic se mně v nich nelíbíš ! A já bych se ti také brzo zprotivila,

kdybych je ustavičně měla nosit, viď..."

"Již teď se mně protivíš !" odvětil Edgar a na důkaz toho ji

zlíbal..

"Hned bych je svlékla, kdyby zde nebylo toho okna a toho holomka

! Ale miloušku - já mám takový hlad !"

Edgar rychle povstal, přistoupil k okénku a houkl do chodby :

"Dejte nám něco jíst, máme hlad !"

"Holoto drzá," řekl dozorce, po chodbě přecházející. "Ono si to

ještě poroučí ! Dostanete až v poledne jako jiní ! A za tu drzost

budeš potrestán, holomku !.."

"Tak vidíš, Edgare, ty jsi si dal ! Budeš potrestán !" děla Livia

povážlivě.. "Ale já to nedovolím, aby ti ubližovali !"

"Poprosíš Eura ?"

"To ještě asi ne ! Ale sama tě budu bránit ! Budeš vidět !"

- Celou hodinu musili ještě čekat, než bylo poledne.. Ubohé Livii

to zle kručelo v žaloudku a žaludek Edgarův vmísil se do toho

později též hlubším zvukem, jako když alt doprovází soprán.. A

tak, ačkoli neměli co jíst, měli aspoň hudbu. Netoliko chlebem

živ je člověk. -

Ale žalářník domníval se patrně, že člověk může být živ9 jen

chlebem..

...

...

Tvář Porcie se náhle vyjasnila a blažený záblesk kmitl v ní..

"Máš pravdu !" řekla chvějícím se, škytáním dosud přerývaným

hlasem. "To mne také nevýslovně těší.. Zdá se mně, že, až je budu

mít, budu mít zase přec jen Riccarda. Přála bych si jen, aby to

byl klučík a jemu podoben... Ale i holčičku měla bych ráda, - ale

musila by mu být podobna.."

"To se rozumí, že mu bude podobna, - bude-li to holčička !"

ujistila ji Livia, stírajíc jí poslední slzy... "Ale bude to

klučík,1 - bodejť by nebyl ! A možná, že to bude i klučík i

holčička, - ano, - tak to asi právě bude !"

Livií takto potěšená sestra ustala ve svém pláči a poněkud se

rozveselila..

Svit sluneční byl stále příšernější a pustý klid, kolem panující,

stále děsivější a dusivější. Loďka blížila se již konci jezera a

voda zde již mírně proudila, pomáhajíc větru v odnášení člunu do

"Údolí Smrti". -

Tu se Livia ohledla a trhla sebou uděšeně :

"Miláčku, - vždyť jsme již skoro v údolí ! A voda zde vlastně již

proudí.. Rychle veslujme nazpět ! Člověk neví, co se může stát !"

"Máš pravdu, drahoušku !" děl Edgar a sňav plachtu2 <a> usednuv

na lavičku jal se rychle veslovat, podporován v tom Livií...

Loďka zamířila po jezeře nazpět a brzo byla z ošemetného proudění

venku.. Rychle ujížděli k domovu..

Porcia zůstala ležet, hledíc snivě, nepohnutě v neurčito.. Občas

trhla jí bolest obličejem...

Hrozné myšlenky nechtěly jí dnes nějak z hlavy ; již dávno

nemučily ji tak silně... Jen občas, při pohledu na sestru a

Edgara, - jejž teď měla ráda asi tak silně3 jako Livii, zjasnila

se jí tvář..

Ale i oba veslaři cítili zvláštní náladu.. Nejen příšerno, nýbrž

i smutek a bolest vlnily se jim v duších.. Ustavičně musili

bezděky myslit na umučené...

Bilo 5 hodin... Slunce sklánělo se značně k obzoru a žlutost jeho

nabývala příšerně rudého nádechu... Bylo citelné podzimní

chladno.. Livia se prudce zachvěla, ale nejen zimou..

"Není ti zima, sestřičko ?" otázala se mladší sestry..

"Nejdou mně ty hrozné myšlenky z hlavy !" zabědovala tato místo

odpovědi. "Mám strach, že z nich zešílím ! Divím se, že jsem

z nich dosud nezešílela.."

"Pojď sestřičko veslovat místo mne !" pravila Livia.. "Práce a

pohyb myšlenky tvé rozplaší -"

"Ach ta nebohá Annunziata !" zvolala Porcia. "Má drahá Annunziata

! Nevíš, sestřičko, jak jsem ji měla ráda, - zrovna zamilovaná

jsem do ní byla ! A jak ona milovala mne ! A tebe též, ač tě

neznala ! Ona milovala vše, co je na světě a vše milovalo ji, vše

ji musilo hned milovat ! Jak byla krásná, - žádného anděle

nemůžeš si lepšího představit ! Tak sladká ve všem, tak něžná,

tak sladkostí a čistotou svou podmaňující.. Neuděláš si, Livio,4

představu, jaká okouzlující, ano omamující dobrota linula z její

tváře..5 Osvětlovala a hřála vše, co bylo kolem ní, jako malé

slunečko.. Byla hodna toho nejkrásnějšího osudu, toho největšího

štěstí, - a co se jí dostalo ? Byla zbičována,6 mé nejdražší

poupátko ! prsy jí žhavými kleštěmi utrhány, nožky rozdrceny,

ručky kladivy rozbity, její tílko do plamenů vnořeno a její

útroby spáleny jedem, že řvala jako ubíjená kočka - Má nejsladčí

Annunziato ! Je to možno, že se jí právě to stalo ? Vždyť i tomu

nejhnusnějšímu padouchovi bylo by to nespravedlivým trestem ! Je

to možno ? Jak je to možno, pro boha ! Sestřičko, - zešílím při

té myšlence !.."7

A Porcia poznovu vybuchla v strašný pláč a tělo její se křečovitě

svíjelo.. Livia přiskočila k ní a konejšila ji jak jen mohla..

Ale plakala při tom sama usedavě.. I Edgar pozvedal od svých

vesel občas ruku k očím..

"A jak se, chudinka, na vás těšila !" vyrážela se sebe dále

Porcia mezi pláčem.. "Jak zářily jí oči, jak tleskaly její ručky,

jak tančily nožky, když si představovala, jak se budeme všichni

projíždět zde po jezeře ! Nebylo by nikoho, kdo by jí, maje to

v moci, přání to nevyplnil, když by na ni hleděl.. Kdyby byl bůh,

byl by nejukrutnější ze všech tvorů svých... Neboť on nejen že

Annunziatě přání její nesplnil, - nýbrž v náhradu za to8 dal jí

nejhroznější bolesti a úzký, tmavý hrob, - místo toho jezera.. Má

Annunziato ! má nešťastná sestřičko ! Neuzřím tě již nikdy víc !"

"Porcio drahá, vždyť jsem ti již řekla, že tak nesmíš mluvit !

Uzříš tvé miláčky zcela jistě opět, - ať už zde nebo tam ! Jsmeť

věčni, neboť jsme částky věčnosti ! A vše se zas jednou musí

k sobě přitáhnout, sejít, slíti, vrátiti se, to je zákon

přírody... A čím více po něčem toužíme, tím dříve toho dosáhneme,

neboť tím spíše chtění naše to přitáhne.. Neb jediná vedoucí a

organisující síla je vůle, je láska.. A vůle není nic jiného, než

láska ! Ty je uvidíš brzo, Porcio, ujišťuju tě ! Těš se s tím a

zapuď již tu nerozumnou, darmo tě rozrývající bolest.."

Porcia ustala v pláči.. Slova Livie, tak vážně pronesena,

neminula se účinkem..9 Zpola udiveně zpola tázavě a hloubavě

hleděla na ni.. Pak ji objala a zaštkala, - ale teď již více

sladkým dojmutím a blahou nadějí...

Chvíli ležely si obě sestry v náručí.. Jakási nevýslovně divná,

omamná nálada obestírala jejich duše.. Bylo jim, jakoby hleděly

částečně do onoho světa, jakoby v něm již stály... Hrozivé ticho

uléhalo jim na prsa... Zkalené již slunce hledělo na ně jako

žlutá tvář mrtvoly.. Vše kol nich nabývalo jiného vzezření a vše

k nim nepoznanou, cizí řečí mluvilo, - obzvláště slabý svit

vlnek... Neboť duše jejich se změnily - - -

Tu zavzněl nad nimi Edgarův hlas.. Trhly sebou..

"Proti nám jede nějaký člun ! Podívejte se, drahouškové moji !"

Dívky popatřily...

Ve vzdálenosti asi 500 kroků před nimi tmavěla se malá loďka..

Byla modrá jako jejich a jak se zdálo, měla stejný tvar a

velikost. Bílá plachta poháněla ji ku předu a mimo to 2 páry

vesel. Dva lidé seděli v ní, - a dalo se rozeznat, že je to muž a

dáma. -

"Toť zvláštní !" řekl Edgar. "V tento roční čas nejezdívají zde

již podobné čluny... A tento je, pokud mohu rozeznat, zcela jako

náš.. A co je mně nejdivnější : ještě před minutou neviděl jsem

daleko široko na jezeře žádné loďky, - a pojednou dosti blízko se

to zjeví.. Jakoby se z vody byla vynořila !" -

"Jedou k nám !" děla Livia, - "a pospíchají velice.. Za minutu se s nimi setkáme, - uvidíme, co to zač." -

Kvapně letěly oba čluny proti sobě.. Teď byly již jen asi 200

kroků vzdáleny.. Dalo se již rozeznat, že v záhadné loďce sedí

mladý pán a mladá dáma.

Našim třema plavcům bylo tak divně, - tak hrozně divně u srdce, -

jakoby se do propasti dívali...

Tu náhle Porcia zděšeně vzkřikla -

"Bože můj !" zvolala zbledlá a zoubky drkotajíc. "Drahouškové..,

- v tom člunu sedí, - nemýlím-li se, - jsou to, - pro boha živého

- Riccardo a Annunziata -"

Teď zbledli i Edgar a Livia.10 Vlasy vstávaly všem na hlavě..

"Ano, - ano, - jsou to oni !" - jektala Porcia a musila ulehnout

na dno člunu, - neboť hrůzou ani sedět nemohla..

Edgar, jsa poněkud krátkozraký,11 vyňal kukátko.. Tvář jeho

zbledla ještě více... "Jsou to oni, vskutku !" zašeptal chvějným

rtem.

"Pro boha Edgare, - ujeďme !" zvolala Livia.. "Ku břehu !

Strašidlům nemožno věřit.."

"Milenko, byla by to nedůstojná zbabělost !" děl Edgar a vesloval

dále proti novému člunu, jenž byl teď již jen 100 kroků

<vzdálen>.

"Souhlasím s tebou, Edgare !" řekla Porcia, - "můj bože, - již je rozeznávám zcela zřetelně... O Livio ! pravdu's děla, - již je

opět zřím, mé miláčky ! Ó jak je to krásné a hrozné !"

"Je to krásné, hrozné, slavnostní a vznešené ! Nikdy mně nebylo

tak vznešeně v duši... Jsme silnější než smrt a hroby se otvírají

před naší vůlí..."

V tom ozvalo se zatleskání.. Popatřili, - to mladá dáma tleskala.

A hned na to zavzněl známý zvonivý, nevýslovně lahodný hlásek :

"Na zdar ! Edgare, sestřičko, Livio !"

"Na zdar !" ozval se hluboký melodický vážný hlas Riccardův.. A

muž smekl klobouk a mával jím... Dáma mávala šátečkem..

A teď zmizel všechen děs našich tří plavců.. Zvuk drahých hlasů

jej rozehnal.. Místo něho nastoupila slastná radost, blažená

opojenost.. Vesele opětovali pozdrav..

Oba čluny letěly k sobě. -

"Tolik jsem se těšila na vás a na to jezero, - a tak jsem vás

přec jen přišla navštívit, než odtud odjedete !" zvonil dále

Annunziatin hlásek..

A již srazily se mírně oba čluny....

Příchozí vypadali stejně jako dříve. Těla jejich byla teplá.. Ale

měli oděv, v jakém je Edgar a Porcia nikdy neviděli. Tváře jejich

byly dnes veselé, radostné..

Naši tři plavci povstali.

"Má drahá Porcio !" zvolal vášnivě Riccardo a vhoupnuv se ze své

loďky do druhé vrhl se k Porcii -

"Můj nejdražší Riccardo !" vzkřikla Porcia a padla mrtvému a přec

živému milenci v náruč

...

...

- - Tu spatřil před sebou něco divného, pohybujícího se.. Po

špičkách přistoupil. Byly to dvě nahé osoby ; v jedné poznal dle

zrzavých štětin Ippolita ; ležel na břiše a na něm1 úžasně rychle

se vrtěl onen aprilový panáček, 150 cm. vysoký a tenký jako

slabší mužské stehno, se spanilou a nevýslovně odpornou tváří.

Dnes viselo na něm, hlavně na přirození jeho, několik pestrých

pentlí.

"Paederast ! mohl jsem si to myslit !" zasmál se v duchu Fabio.

"Jakou to havěť hostí v sobě svět !" A zmocnil se ho vztek a

posmtychtivost, i rozhodl se, že všechnu nahromadivší se v něm

mrzutost vylije si na malého netvora.

Uchopil jej za krček a kopl Ippolita. "Vstávej, svině, nebo jsi

chcíplá ? Chytni jej ! pomoz mně !" zařval - neboť panáček

zazmítal se tak strašně, že by se mu byl již již vymknul..

"Fabio !" zvolal Ippolito radostně a vyskočil.. "Kdybys věděl -"

"Chytni jej za nohy, rychle !" vzkřikl vévoda. Ippolito tak

učinil a Fabio, svíraje strašidlu jednou rukou krček, tenký jako

u novorozeněte, druhou jeho ruce, velel :

"A teď s ním co nejrychleji do lesa ! Tam je mu zapovězeno

vkročit, tím potrestáme jej nejlépe !"

A běželi k lesíku na konci Hrobu, vzdáleném jen 100 m. Příšera

měla děsnou sílu - jako stejně as tlustý hroznýš. Nebýt medvědích

svalů Fabiových, nebyli by ji udrželi ; Ippolito, ač též dosti

silný, byl co chvíli nožkama jejíma odkopnut tak, že se svalil.

"Prevíte !" řval při tom, vesel, že již bude z Hrobu venku, "já

tě tam rozmačkám jako hovno, rozkousám, jako štěnici. Buzerante

mizerná, já ti dám mouchu, já ti tam vylížu prdel, počkej !"

Již byli jen 30 kroků od lesa. Tu jal se úpěnlivě prosit

stříbrným hláskem :

"Pusťte mne, miláčkové ! Co jsem vám učinil ? Jen to, že jsem se

do vás zamiloval, a to není hřích !"

"Není horšího !" zachechtal se Fabio. "Já, vidím-li mužského,

zvracím,2 - a ty - svině !"

"Prosím vás, prosím vás, já za sebe nemohu ! Mně jsou mužští

sladkost sladkostí, já jsem blázen po nich ! Octnu-li se v lese,

po celý rok nebudu smět ven z temné skály, když úplněk svítí !

Celý rok neuvidím hvězdy, jen tmu. Tak se na to stále těším,

ubohý, nic jiného na světě nemám ! Ustrňte se ! Fabio, tebe tolik

miluju !"

Oba bratři se chechtali. Již byli u lesa. Tu mrskl sebou

nešťastník tak strašně, že se na zem svalili. Vymkl se, zavýskl

zvonivě, - ale předčasně. Fabio uchopil jej v čas za ručku,

zatočil jím nad hlavou a mrštil jím do lesního houští. Zazněl

strašný výkřik, pak divný třesk, - a obluda zmizela.

Ale nad bratry zazněl teď srdcelomný pláč, - slábl, vzdaloval

se.. - zněl se stále vyšší výše, až ztichl. Nebohý netvor zapadl

do svého3 skalního jednoletého vězení.

"Vypravuj !" kázal Fabio bratrovi, když, přines si šat svůj,

oblekl se. Nad východem počínalo nebe rudnout.

"Tak když nám ta rakev padla k nohám, dal jsem se ovšem na útěk.

Nevím, jak dlouho jsem běžel, - tu skočil mně na záda ten úhoř.

Já řval jako svině, ale on mně nic neudělal, ale sladce na mne

mluvil, líbal, lochtal v prdeli a jinde. To mne upokojilo, že

jsem se zastavil. On ještě chvíli se ke mně třel, najednou se

zachechtal a povídal : "Nestojíš za nic, to Fabio je jiný chlapík

! Jdi si svou cestou, ale přece ještě dej mně hubičku na

rozloučenou." Já mu ji dal, a tu mně vlítla z jeho tlamy do držky

nějaká prašivá moucha, tvrdá jako brok, a začla mně v mordě

vyvádět - to si nepřej ! Marně jsem otvíral držku, aby vylítla,

marně jsem klapal zuby, abych ji zakous - konečně začal jsem

z toho střečkovat a běžel k lesu. A ten prevít za mnou a kopal

mne pořád jako kůň do prdele a smál se jako slečinka. Tu najednou

skočil mně znova na záda a povídá : "Fabia se už nedočkám,

z nouze Franta dobrý, lehni a svleč se !" V tu chvíli mně ta

moucha z držky vylítla. Já se svlekl" - atd. [Olízali si navzájem

celá těla jako kočky - pak řitě - pak paederastovali] --

Dříve : - Tu usedl na nepokrytou hlavu Ippolitovu ptáček, menší

než vrabec, a jal se jej klovat do lebky. Ippolito dal se do

zděšeného řvaní, odháněje jej současně. Pták odlétl - ale hned

zas frr ! seděl ve vlasech a kloval dále. Ippolito, stále křiče,

snažil se chytit jej nebo odmrštit, ale marně ! Drzoun byl jako

rtuť, vždycky se uhnul - a hned zas klof ! klof !

"Pomoc, Fabio !" řval nešťastník. "Ten prevít chce mně vyklovat

mozek !"

"Toho se neboj !" zasmál se Fabio. "Předně máš lebku tak tlustou, že tam pro mozek nezbude místo ; dále, zbude-li snad přec, máš

tam ne mozek, ale hovno ; a konečně, kdyby tam snad byl přec jen

mozek, nežral by ho, protože by chcíp' po něm ihned !"

V tom ozvalo se zděšené zatíknutí a jásot Ippolitův : podařilo se

mu útočníka lapit. "Prevíte !" řval, "teď rozmačkám tě jako hovno

!"

A skutečně hrozbu svou uskutečnil, a za chvíli cítil, že ptáček

je na kaši rozmačkán, až se mu prsty lepily. Jakoby bláto měl na

nich. Zároveň pocítil známý smrad. Pohlédl, přičichl - už ano !

Měl plnou hrsť lidského lejna.

"Kruci prdel !" zařičel chechtaje se a ukazuje dlaň bratru. A ten

děl :

"Tedy i na tebe si strašidla vzpomněla a dlužno říci, že způsobem

tebe důstojným !"

"Však to není nic horšího, než ta víla, jež proměnila se pod

tebou nejdříve ve vředovitou bábu, pak ohromnou ropuchu a konečně

v hromadu hoven !"

...

...

- - - - - - -

"Naposled mně, Edgare, zakážeš, abych svého kluka pojmenovala

Riccardo a poručíš, abych jej nazvala Edgarem."

"Ne ! první kluk bude se jmenovat Riccardo, holka Ziata !"

"Ziata !" vydechla se zvláštním přízvukem Porcia, - a všech tří

zmocnilo se něco podivného - - -

Nastalo ticho. Dívky pletly dále. Edgar přistoupil k oknu. Mraky

zakryly Sieru Nevadu úplně. Dešť byl stále hustší, mraky stále

temnější, čas plazil se stále líněji...

"V těchto krajích působí chmurné počasí dvojnásob teskněji, než

na severu, kde je obvyklé," pravil Edgar pomalu, jako ve snu..

"Je mně tak divně trapno v duši... A - a - a - - - hrome ! co to

bylo ? jako by se bylo zablesklo před mým duchem, - jakoby se vše

bylo zcela otočilo - o 360o - jakobych byl nesmírný skok učinil -

kamsi - bože ! co to je ? kde to jsem ?"

"Já to také pocítila !" zvolaly současně Livia a Porcia.. "Kde to jsme ? Toť hrozné !"

Hleděly na sebe divnýma očima. "Jsem jako vyměněn," mluvil zas

Edgar.. "Sním ?.. Či je to opilost ? Ale opilý dnes ještě tak

nemohu být."

"Čas teď rychle letí, ale jakoby někde pode mnou," mluvila

změněným hlasem Livia. "Divné.. Nemohu ani dobře myslit, jsem

polo narkotisována."

"Mně se tak nějak zdá," pravila Porcia skoro netečně, "že měla

bych být teď někde bůh ví kde - ale vždyť jsem pořád v našem

pokoji. Všechno je jako dříve, a všechno se zdá být přec jiným..

Jak ten čas hučí !"

"Však to přejde !" děl Edgar a ulehl na pohovku. Čas hučel dále,

ale chvílemi jakoby se zastavil, - jak by se pod ním rozevřela

černá propast.. A poloomámení milenci zapomněli na stav svůj

myslit a zapadali do něho stále hloub a zvykali - - - .

Dívky daly se znovu do pletení.. Ale za chvíli bylo jim to

nepříjemno.. Nevolnost, zvláštní nuda, neklid, jakoby důležitější

práce je očekávala, ovládly je. Odložily punčochy.

"Mně je dlouhá chvíle," zívla Eura. "Nevím co to.. Musíme se

nějak bavit, Edgare !"

"Co ?" zvolal, jako ze sna probuzen. "Ano - ano - fuj ! jak mám

duši prázdnou ! Něco dělat, něco dělat ! V tom počasí ven

nemůžeme, - víte co ? Hrajme karty !"

"Ano, karty, karty !" zajásaly tajemně dívky a zatleskaly. A

náhle jakoby všechna tíž s nich spadla, - jakby byly našly

správnou cestu - -

"Ale kde jsou ?" mluvil dále. "Když jsme je posledně chtěli hrát, nemohli jsme je najít ! Hrome ! to je zas budeme hledat dlouho !"

"Ale, božínku !" zvolala Porcia výskavě a udeřila se pěstí do

čela, "vždyť přece máme ještě jedny - a ty jsou na půdě v té

žluté škatuli ! A my na to dřív nevzpomněli - sám bůh mně to teď

vnuknul !"

"Opravdu !" žasla její sestra, "věděla jsem dobře, že tam jsou,

ale podivno, že když jsme je před týdnem tak dlouho hledali, ne a

ne si na to vzpomenout !"

Edgar šel ke dveřím. "Ne, půjdu sama, miláčku !" zvolala Porcia

horlivě, sama nevědouc, proč, a vyběhla.

Dupot její na schodech dozněl. "Kolikátého máme dnes, Livio ?"

otázal se Edgar.

"17. ledna," odvětila, pohlednuvši na nástěnný trhací kalendářík.

"Hm, hm," bručel po chvíli, hledě oknem - "Proč jsem se ptal ?

Sám nevím.. Jakoby se to byl ptal ze mne někdo jiný.. Vše je

vůbec tak divné - hrome ! málem bych byl zapomněl, že padl jsem

do tak podivného stavu ; už jsem v něm skoro zdomácněl, - ale

dobře, že jsem si jej teď uvědomil, - Euro ! to něco znamená !

Euro, buďme připraveni - něco se chystá ! Poněkud podobně bylo

mně, než1 se nám na jezeře zjevil Riccardo a Zi-"

Náhle zazněl z vnitra domu výkřik, tak děsný, tak hrůzyplný, že

oba zbledli na smrť. Ale hned na to vyběhli na chodbu. Slyšeli

nad sebou rychlý dupot, divné výkřiky, běželi vzhůru - a již

spatřili tvář Porciinu, bílou jako sníh, se zježenými vlasy. Bez

vlády zůstala ležet v náručí svých drahých. Lapala po dechu, ale

nemohla zmoci se na slovo.

Odnesli ji do pokoje.. "Tam - na půdě - v tom - v tom.."

"Utiš se trochu !" konejšil Edgar, podávaje jí víno. Porcia

vypila.

"V tom velkém kufru - je - je - Ziata !"

Oněměli. "Ziata !" vzkřikl Edgar.. "Živá či mrtvá ?"

"Já - nevím - óch !"

"To nemůže být !" zvolal Edgar. "Ziata, 3/4 roku už v hrobce

spící, 200 hodin odtud za mořem. To jsi se mýlila, - nebo to byl

přelud !"

"Přelud snad - ale byla to Ziata ! Mýlka je nemožna. Ležela

zkroucena v tom kufru. Zcela nahá, smrtelně bledá, se zavřenýma

očima, nehýbala se. Ale tělo její bylo neporušené - a ona mrtvola

byla strašně zkomolena.. - Vždy byl mi ten kufr záhadný, bála

jsem se do něho vždy podívat, - jen dnes byla jsem v tak veselé

náladě, že jsem jej otevřela -"

"Na půdu, rychle !" vzkřikla Eura. "To něco znamená, kdož ví,

kdož ví - ? Porcio, ty zde zůstaň !"

"Ne ! s vámi se nebudu bát - a proč bych se bála své sestřičky

sladké ?"

Rychle vystoupili na půdu, Edgar přiskočil ke kufru. "Počkej !"

zadržela jej Eura. "Je důležito, aby otevřela Porcia : ona

přízrak viděla, je tedy pravdě nejpodobnější, že jej2 uzří opět -

spíš než my. Ale kdybychom my ho neuzřeli, je možno, že by to

účinkovalo na ducha Porcie tak, že by ho teď ani ona už

nespatřila. Nuže, Porcio, neboj se - stojíme za tebou !"

A Porcia rychle odklopila víko, které dříve v děsu svém

přirazila. Znovu vykřikla.. "Je zde pořád - přistupte !"

Eura a Edgar pohlédli a spatřili Ziatu... Atd.3

...

...

"Což nejsi odtud ?" ptal se Edgar.

"Já nevím !" odvětila.1

"Jsi podle všeho idiotka, - či vlastně přízrak ! Ale při tom jsi

hezká holka !" děl Edgar a štípl holku do líce. -

Tato se uškubla udeřivši Edgara do ruky... A zvolala :

"Co mne nenecháte ? Máte přec dvě hezké slečny u sebe !"

"Jen dvě ?" zvolal Edgar překvapen. "Tři přece !"

"A kde je ta třetí ?" tázala se holka, ohlížejíc se kol.. "Já

vidím jen dvě slečny v šedých oděvech !"

"Což nevidíš," - tázal se Edgar vztekle a bolestně, "- tu třetí

zde v modrém oděvu ?"

"Kde, - kde ?"

"No vedle mne, idiotko.."

"Vždyť vedle vás nikdo není ! Pro pána boha, - vždyť je to blázen

!" zvolala zděšeně dívka a dala se na útěk.

Edgar nevěděl zlostí a bolestí, co činí..

"Stůj nebo střelím !" zařval.

Ale dívka ubíhala tím rychleji, hrozně křičíc..

A Edgar střelil po ní ze své ručnice a roztříštil jí sedací

kost.. Ubohá dívka skácela se k zemi a svíjela se v hrozných

bolestech -

Přiskočili k ní -

"To's neměl dělat, Edgare !" řekla Annunziata.

"Vždyť je to jen přízrak !" odvětil tento, - ale mrzel jej jeho

čin...

"Nevídáno !" řekla Livia.. "To záleží na lecjaké holce ! Je

hezká, ale je to praordinairní stvoření, - zabít ji neznamená

více než připlácnout mouchu ! Dobře's dělal, miláčku !"

"Ona tě udeřila, bídnice !" zvolala Porcia. "Může být ráda, že's

se jí dotkl ! Dobře's jí udělal -"

"Dobře's jí udělal, - miláčku !" řekla teď i Ziata... "Ona mne

neviděla ! Pro boha, - a já jsem myslila, že jsem vám již rovna

!" A Annunziata se rozplakala -

"Drahoušku !" líbala ji Livia, - "vždyť je to jen přízrak, -

uvidíš, že skuteční lidé tě uvidí.."

A Edgar pošeptal Livii :

"Přízraky vidí někdy lépe, než skuteční lidé. -"

Annunziata plakala dále a pláč její mísil se s vytím poraněné

dívky.

"Sestřičko, - neplač, - to je hloupost !" řekla Porcia.. "Víš, -

ti četníci tě viděli, - jeden z nich tě tituloval "slečno" ! Ta

hloupá holka nic neví.."

Tato slova Annunziatu opět potěšila a rozveselila.. Dali se dále

a nechali těžce poraněnou dívku bez pomoci ležet, - netvorové !..

"Neměli bychom ji zabít, aby se netrápila ?" děla Porcia.

"Nebude škodit !" odvětila Livia.

"Zabme ji !" řekl Edgar.

"Já ji zabiju sama, - když jsem nezabila četníka, zabiju aspoň

ji..." - děla Ziata.2

A vbodla svou dýku třikrát do prsou zraněné.. Tato přestala se

svíjeti -

Ubírali se dále příšerným údolím... Bylo bez konce a nesmírně

klikaté... Příšerná nálada vkrádala se jim v mysle... Údolí jim

skoro zřejmě hrozilo -

Ušli opět asi 23 hodiny, - a žádný konec údolí. Eura děla :

"Je to zde hrozné, - jako tenkrát v údolí Smrti.. Mám strach, že

je nám všem zde souzena smrť... Údolí se náhle smrskne, - a bude

po nás !"

"To jest jedno !" řekla Ziata. "Zemřete-li vy, nechci být živa...

Jen proto přeju si život, abych byla s vámi... Zemřete-li, - ať

se probudím opět ze sna ! Jednou se beztoho shledáme ! - Ani na

mého Bartolomea již nemyslím, - tak mně nějak přijde, jakoby byl

mrtev, - a matinka rovněž.."

Zmlkli a šli dále - Všechny dívky byly již velice unaveny, - ale

statečně šly dále. Konečně octli se na konci údolí. Bylo slepé..

Před nimi týčila se strmá hora. Chtěli-li z údolí vyjíti, musili

ji přelézti -

Chvíli odpočívali, - pak dali se vzhůru..

Cesta byla velmi obtížna, místy i nebezpečna. Oběma kontessám šlo

se to velmi špatně, čtenářka dovtípí se proč. Edgar pomáhal své

nejdražší, Ziata Porcii... Nebe bylo příšerně zachmuřené a ledově

nevlídná nálada obestírala hornatý kraj.. Naši poutníci nemohli

rozeznat jediné známé hory.. Vše jim přišlo jako začarované...

Konečně, po hodině, octli se na vrcholu hory.. Všechny tři dívky

klesly, zcela zmoženy, na balvany... Bylo právě poledne.

"Popatřte !" zvolal Edgar. "Tajemné údolí se ztrácí !"

A vskutku ! Celé nesmírné, labyrinthsky klikaté údolí, jímž asi 3

hodiny se byli brali, naplněno bylo již hustou šedou mlhou..

Kvapem houstla tato stále víc, stoupala, temněla, - a co by 20

napočítal, ztratilo se záhadné údolí docela, - místo něho byla

zde jen vysoká, dosti jednotvárná, velmi povlovná stráň, -

končící až v údolí, z něhož poutníci naši do tajemného vešli. -

"Hrome !" zvolal Edgar. "Z toho údolí až k nám je horizontalní

přímkou asi 2 km, - a my jsme se plahočili v téhle čarovné rokli

3 hodiny ! Ale konečně rozeznávám opět krajinu ! Tamo je

Mulhacen, - tamo moře, - tam na jihozápad město D., - i tyhle

hory naproti znám dobře ! Sláva ! konečně jsme zase ve skutečném

světě..."

"Ale jak se dostaneme dolů, miláčkové ?" tázala se Livia..

"Hleďte, jak hrozně příkrá je ta skála pod námi !.."

A vskutku ! Svah hory před našimi dětmi byl nesmírně srázný,

skalnatý, nebezpečný, a byl asi 700 m. vysoký.. Bylo téměř

nemožno, aby tři dívky bez úrazu s něho sestoupily. Vrátit se po

mírném svahu východním směrem k ville, kde zajisté již byly

nalezeny mrtvoly, bylo nanejvýš nerozumné..

Byli asi 1200 m. nad mořem.. Bylo zde chladno, skoro mráz...

Prudký ledový vítr od severu vypudil brzo teplo z těl, které se

vyvinulo následkem namáhavého vystupování a propocené košile

studily tak ohavně.. A teď počal i padat hustě ostrý sníh a

nemilosrdně šlehal zardělé4 obličeje a zrůžovělé nosíky dívek..

"Musíme po hřebenu hory jíti tak dlouho, dokud nebude sestoupení

pohodlnější !" děl Edgar. "Aspoň se chůzí zahřejete ! K jihu

nepůjdeme, - tam by nás lapli ! Musíme k severu, - hlouběji do

Nevady !"

Dívky daly se bez reptání na cestu... Šli asi čtvrt hodiny po

vodorovném temenu, - ale východní stráň byla stále sráznější a

kolmější..

"Věčně to tak být nemůže !" těšil Edgar. "Ty skály musí brzo

zmizet ! Jen chutě dále ! Konečně jest jedno, kde jsme, - protože

mezi lidi nechceme jít !"

"Ale dole v údolí bylo by přec tepleji a vlídněji !" děla Ziata.5

"Zde je to hrozně příšerné ! Pohleďte jen na ty děsné mlhy a

mraky, - jak se ženou právě na nás !"

"Bože !" vykřikly kontessy a přivinuly se k milenci.. "Máme

strach !"

Bylo to vskutku děsivé. Ze tří stran řinuly se tmavé mraky,

obludám podobné, na naše osamělce - Řítily se s příšernou

rychlostí, jakoby je chtěly rozmačkat, udusit. Jen ten, komu na

vrcholu hory přihodilo se někdy, že byl za pošmurného počasí

mlhami náhle obkličován, učiní si představu o děsivosti blížení

se jich.. Ale mraky, které teď na děti naše se vrhaly, byly

hroznější, než si fantasie dovede představit.. Byly většinou

strašně husté a temné, - některé skoro černé, - a některé, - a ty

byly právě ty nejhroznější, skoro bílé ; a měly podobu obludných

draků.

A k tomu zavanul náhle vítr tak silný, že naši lidé nemohli se

udržet na nohou...

Usedli, stulili se k sobě a přivinuli, - a se strachem čekali, co

se stane.

V mžiku zde vzdušné potvory byly, - a zahalily vše kolkolem..

Nebylo ani na krok vidět a stěží rozeznali si milenci své

obličeje.. Spustila se strašlivá chumelenice sněhová... Vichr

vzrostl a naše děti musily se chytit skalisek, aby nebyly smeteny

do propasti.. Nemohly, následkem hustého sněhu, mlhy a větru ani

dýchat..

"Miláčku, - zadusíme se !" křičely, - ale hlas jejich byl v této

mlze, sněhu a burácení větru skoro neslyšitelný..

"Dejte si šátky přes ústa !" vzkřikl Edgar a učinil tak sám.

"Podobná bouře musí brzo ustat, - jen se nebojte a hlavně se

držte pevně skály..."

Dívky uposlechly a přikrývajíce si jednou rukou ústa a druhou se

křečovitě držíce chvěly se na celém těle..

A tu přišlo to nejhorší..

Sníh totiž ustal, - ale náhle počaly s hůry padat spousty ledu..

Z počátku nebyly kroupy větší než třešně, - ale pak dosáhly

velikosti švestek. Lebky byly sice poněkud chráněny trochu

tvrdými klobouky,6 - ale za to řinula se všem čtyřem za chvíli

z tváří a rukou krev...

A burácení vichru dosáhlo nejvyššího stupně... Děti se již

nemohly na skále udržet jednou rukou a musily se chopit oběma..

Ale teď se opět dusily a palčivá bolest ran a hrůza činily je

pološílenými..

"Miláčkové, - jsme ztraceni, - přiviňme se k sobě naposledy !"

úpěly dívky plačíce -

"Nepouštějte se !" zvolal Edgar.. "Jen okamžik ještě a přejde to

!" a objal jednou rukou všechny tři ženy.

Ale sám tomu nevěřil....

V tom zavanul vítr ještě silnější, - a ještě těžší střelbu

zahájila rozhněvaná mračna...

...

...

neviděli naprosto ničeho.. Nikde zákmit světla.. A dešť zuřil

stále mocněji a vítr div je neporazil.. A nevěděli naprosto, na

kterou stranu jít.

"Nejrozumnější bude," - pravil Edgar, "sestoupíme-li s kopce

opačným směrem tomu, kterým jsme přišli... Jen statečnost, má

nebohá kuřátka ! Vyšší moci bdějí nad námi !"

"Ale což je-li tato stráň skalnatá, - a zřítíme-li se náhle do

propasti v této hrozné tmě ?" pravila Porcia..

"Nezřítíme se !" děla Eura. "Otec náš to nedopustí -"

A dali se pomalu a nanejvýš opatrně dolů.... Les byl zde hustší

než dříve a metly jeho bily nemilosrdně sestupující.. Ale tento

výprask byl zajisté zaslouženým trestem za všechny hříchy,

kterých se děti naše ustavičně dopouštěly. -

Celou hodinu sestupovali.. Na štěstí nebylo zde propasti, do níž

by se byli mohli zřítit. Když byli asi v půli stráně, dešť ustal

a nebe se poněkud vyjasnilo.. Měsíc právě vycházel, za mraky

skryt.. Poněkud rozeznávali již cestu před sebou, - a rozveselili

se, - ač měli na sobě spíše do potoka namočené hadry, než šat,

jehož1 účelem je chránit před zimou, ač byli zkřehlí a únavou

skoro nemohli jít -

Došli do dosti širokého údolí... Vyjasnilo se a nebe a stráně

byly měsícem rudě osvětleny..

Šli po dosti široké cestě. Na levo od ní rozprostíral se patrně

močál.. Světélka skákala v něm sem tam.

Nevěděli kam jdou a ubírali se jen za svými nosy.2

Šli asi čtvrt hodiny... Měsíc zaleskl se na obloze.3

"Kdyby to bylo raději světlo té nejsprostší hospody !" zaškemrala

Ziata.

"Však tam brzo budeme, - vím to !" konejšil Edgar, ač nevěděl

ničeho..

Šli chvíli, - a tu zaslechli za sebou rychlé kroky.. Edgar se

ohledl, - a radostně děl :

"Dva mužové jdou za námi, - a nejsou to četníci ! Konečně asi

budeme spaseni.."

Zastavili se, - a za okamžik je mužové dohonili..

"Pánové !" pravil Edgar. "Zabloudili jsme v lese a jsme zcela

promočeni. Odveďte nás laskavě do nějakého stavení a hojně se vám

odměníme !"

Oba mužové se zastavili a mlčeli.. Byli silných postav a tváře

jejich byly kápí zakryty.. Edgar to spozoroval a zašeptal italsky

:

"Mějte pro vše zbraně pohotově.."

"Odvedete nás do nějaké vesnice ?" ptal se znova Edgar. "Jsme

velmi promoklí..."

"Jen ať nejste promoklí ještě více !" děl jeden z mužů hlasem

nápadně tenkým, titěrným, dětským. "Ale odvedeme vás tam !"

"Díky !" řekl Edgar a dal se s muži dále..

Šli ve dvou řadách.. Napřed Porcia, Ziata a jeden z mužů, vzadu

Edgar, Livia a druhý muž.

"Jest ještě daleko do nejbližšího místa ?" tázal se Edgar muže

vedle sebe kráčejícího.

"Není daleko !" zapištěl tento a plácl Edgara tlapou svou do

ramene -

V Edgarovi zavířil vztek, - ale viděl, že teď bude dobře překonat

jej -

"A jak daleko ?" otázal se znova.

"Tak asi půl hodiny !" odvětil muž a rýpl dosti silně Edgara do

žeber -

"Co to děláte ?" vzkřikl Edgar a sáhl na dýku.. Ale hned se

vzpamatoval a kráčel klidně dále. Tu spozoroval, že muž ten má

chodidla obrácena ne do předu, - ale úplně do zadu, - ač dobře ku

předu šel..

"Je to strašidlo," - pomyslil si. "Ale možná, že přece proto

ještě ne -"

Když mlčel, zapištěl muž :

"Za chvíli jste tam !" a zatáhl Edgara prudce za vlasy..

"Chlape !" zařval Edgar -

Než v tom zvolala zároveň Ziata :

"Nedotýkejte se mne, chlape !"

"Buď se chovejte slušně, pánové, - nebo půjdeme každý svou cestou

!" zvolal Edgar, zkrotiv se znovu. -

"Ano !" řekl muž a sehnuv se náhle vyzdvihl jednu nohu Edgarovu

do výše, že tento na zem se svalil. A současně vzkřikla Ziata :

bylť ji muž vedle jdoucí uchopil za prs..

Edgar vyskočil a vrazil nůž svůj mezi žebra4 jednoho - A milenky

jeho vytasily nože a bodaly do druhého -

Ale oba mužové se tomu chechtali - Rány se jich nedotýkaly -

"Za půl hodiny jste tam !" zavřeštěl první a hup ! již seděl

Edgarovi na zádech.5 A hup ! již seděl druhý na zádech

Annunziaty, že tato na zem klesla.

Rozzuřen bodal Edgar netvora, - ale marně... Tu chopil se jeho

kápě a strhl ji.

Objevil se obličej jako prostřední hruška veliký, scvrklý jako

sušená hruška se sprostými, nevýslovně znetvořenými tahy...

Edgar napjal všechny síly, - a svrhl netvora ze sebe. Hnusem div

se nezalkl. Ale hned skočila mu potvora poznovu na záda..

Současně bodaly Livia a Porcia potvoru druhou, - ale marně.. Ta

seděla stále na ležící Ziatě.

"Chlapi mizerní, - nestydíte se ?" zvolal tu na blízku podobný

vřeštivý hlas.. "Jsou to unavení, promrzlí ubožáci ! Hned se

kliďte !"

Obě potvory odskočily na levo do močálu a zmizely.. A před našimi

dětmi stál, kde se vzal tu se vzal, nový muž.. Obličej měl rovněž

kápí zahalený a chodidla jeho směřovala do zadu -

"Dovedu vás do vesnice !" děl vřeštivě.. "Následujte mne !"

Následovali jej... Edgar zašeptal dívkám : "Mějte se před ním na

pozoru !"

Po chvíli pravil průvodce :

"Musíme se dát na levo ! Je zde sice močál, - ale v těchto

místech je brod přes něj ! Nebojte se a jděte za mnou !"

Poslechli a dali se na levo od cesty, kterou šli.. Půda, po níž

teď kráčeli, byla sice blátivá, - ale pod tím tvrdá..

"Jen směle dále !" děl vůdce, ubíraje se rychle ku předu... "Hned jsme na druhé straně."

Edgar měl se velice na pozoru. Kráčel hned za vůdcem a dívky

husím pochodem za ním..

"Stát !" zvolal náhle.. Cítil totiž, že boří se mu nohy do

bahna..

"Je to zde blátivé, - ale nemějte strach, - přejdeme hned ! Toto

místo je nejhorší !" děl vůdce velitelsky. "Dále !"

Edgar nevěděl chvíli co činit, - má-li průvodce následovat, - či

mu nevěřit.. Ale vřeštivý hlas způsobil, že se rozhodl -

"Nazpět, dívky !" zvolal a vrhl se zpět, tlače dívky před sebou..

"Hlupáci, - blázníte ?" zvolal vůdce... "Nebojte se !"

Ale tu pocítil Edgar, že se náhle hluboko boří... "Rychle !

rychle !" křičel..

"Boříme se, - boříme se !" volaly náhle dívky.

"Jen dál !" křičel Edgar vytahuje vší silou nohy z bahna. Byl již

po kolena v ně zabořen.

"Hlupáci ! vždyť jste vběhli z brodu v močál !" zvolal vůdce a

vrhl se za Edgarem. Tento byl již až po břicho v močálu... Ale

statečně prodíral se dále za dívkami, které již po kolena vězely

v bahně..

Náhle vrhl se naň vůdce ze zadu.. "Nazpět, - nechceš-li zde se

utopit !" zvolal. "Vždyť jste vběhli v močál !" A trhl jím do

zadu -

Ale Edgar nevěřil muži s obrácenými chodidly.. Napjal všechny

síly, odhodil jej od sebe a učinil pár kroků dále. Teď byl

v močále již jen po kolena.

Znovu vrhl se naň průvodce. Znovu odhodil jej Edgar, - a vším

úsilím vrhl se ku předu. Uchopil Porciu, která zůstala před ním

v bahně zabořena a bral se dále. Již jen asi 4 kroky dělily jej

od cesty, kde stála již Ziata a Livia.

Ještě jednou vrhl se naň průvodce. Společně s Porcií jej Edgar

odhodil.., - a stanul na pevné cestě -

A tu zařval průvodce vztekle, vymrštil se z bahna do výše, -

v povětří se obrátil, - a vjel, vřeštivě se chechtaje, hlavou do

bahna a zmizel -

"Byli to bahenní duchové !" děl Edgar. - "Štěstí, že jsem byl

chytrý ! Dále, dcerušky ! Dostaneme se pod střechu i bez průvodců

!"

"Edgare !" zvolala Ziata. "Vidím před námi světlo, - dvě světla

!"

"To jsou světla lidí !" děla Livia. "Jsou žlutá a nehýbají se !"

"Jsme asi zachráněni !" zvolal Edgar. "Rychle, - běžme, -

můžete-li !"

Dívky daly se v běh, - ač se jim mokré sukénky zle mezi nohy

pletly.

Za pět minut vyběhli všichni z údolí... Před nimi ležela,

v měsíčním světle bledá, rovina. Asi 1 km před nimi blýskalo asi

8 světel. Byla to patrně vesnice.

Naděje dodala našim těžce zkoušeným poutníkům nových sil.. Za 106

minut octli se konečně mezi lidskými staveními.

Vešli do vesnické krčmy.....

XI.

Edgar zavolal z chodby krčmáře a tázal se, dostanou-li zde

nocleh.

"Ano, pane !" odvětil břicháč. "Mám zde pokoj, - ale jen s třemi

postelemi -" -

"Nevadí !" zvolal Edgar netrpělivě. "Chceme tam jíti ihned, -

jsme promoklí a zkřehlí..."

"Ihned, - toť nemožno !" řekl krčmář... "Musíme tam dříve

přinésti postele a povléci peřiny. Povlak je velmi špinavý.. Ale

za čtvrt hodiny to bude ! Račte zatím počkati ve výčepu, - bude

to hned -"

Edgar chvíli přemýšlel, - jíti mezi lidi bylo nebezpečno - Ale co

! Jeho milenky byly zkřehlé a hladové..

"Jsou7 ve výčepu vytopená kamna ?"

"Prosím, pane ! Dnes dobře vytopená, - dnes je zima.."

"Pojďte, sestry !" pravil Edgar a vstoupil do výčepu. "A pane

hostinský, - ten náš pokoj musí být za čtvrt hodiny připraven, -

slyšíte ? Mohli bychom se roznemocnět ! Aspoň jedna postel ať tam

je do té doby ! A jsou tam též kamna ?"

"Jsou, pane !"

"Tedy vytopte je co nejvíce ! Musíme si usušit oděv."

"K službám, pane !"

"Objednej večeři, Edgare !" děly Ziata, Porcia a Eura současně..

"Pane hostinský, - rozumí se, že dáte nám večeři ! Co možná

nejlepší ! Dáte nám ji do pokoje ! A rychle ! K vůli večeři

nezdržujte se s postelemi !"

"K službám !"

Naše děti, zimou se chvějíce, vešly do výčepu.. Zoubky jim

drkotaly, - klapalo8 to, jako když hráč míchá kostky.. Přitulili

se ihned ke kamnům, na štěstí dobře hřejícím...

V místnosti bylo u jednoho stolu 7 rolníků.

Rozumí se, že příchod hostí vzbudil mezi nimi sensaci - Hlavy

počestných občanů schýlily se do hromady a ústa začala šeptat..

"To je zvláštní společnost !" šeptal jeden. "Tak nějak jako

podezřelí.. Vyhlíží poctivý křesťan jako tihle lidé ?"

"Jsou to nějací muhamedáni a luteráni," - šeptal jiný bodrý

občan.

"Hm ! má tři holky s sebou, - a jedna je horší než druhá !"

šeptal třetí.. "Hubené všecky a bledé !9 A takové dlouhé nosy

mají a malé rty a velké oči ! Koukejte tu jednu v tom šedém šatě

! Vypadá jako čarodějnice ! Br ! Kdyby mne za to platila, nechtěl

bych s ní spát !"

"A ta druhá šedivá vypadá jako kočka nebo jako tygr ! Hanba se

podívat na ty její oči !"

"A ta třetí, modrá, - je sice hezká, - ale taková divná, - až

člověka mrazí..."

"Povídáš, - že je hezká ? Ty jsi osel !" pravil jiný. "To má

Manča je jiná holka.. Tlustá jako prasátko, červená jako krev,

nosík hezky malý a kulatý, malá, důvěrná očka a pysky hodně

tlusté, - ta když dá hubičku, jakoby z kanonu vystřelil ! A prsa

má jako štoudev !"

"No, ovšem ! tvá Manka je lepší než ty tři všechny do hromady !"

souhlasili sousedi.

"A ten pán je jakoby hledal včerejší den !" šeptal jiný soused.

"A hubený a bledý jakoby jen šváby louskal... Je to nějaký blbec

!"

"To je !" zasmáli se sousedi... "To jsou podaření lidé..."

"Podaření lidé" tento hovor bodrého, trochu blbého lidu

neslyšeli.. Hřáli se u kamen. Ale ty mokré hadry byly jim k čertu

nepříjemny.

Edgar přikročil ke dveřím a houkl :

"Pane hostinský, - bude to brzo ?"

"Hned, hned, - za pět minut !" hlásil hostinský..

Naše děti čekaly.. Tu vstoupil do výčepu nový host a udiveně,

jaksi bojácně pohlédl na skupinu u kamen. Pak přisedl ke svým

spoluobčanům. Nový šepot se rozpředl.

"Slyšeli jste již, sousedé, o nejnovějších vraždách ?" tázal se

příchozí -

"Neslyšeli.. Kde ?" - ptali se sousedé dychtivě -

"Tam v té ville u .... Dnes tam bylo v 10 hodin ráno nalezeno ve

sklepě šest mrtvých, zabitých četníků -"

"Jakže ?" ustrnule se tázali sousedé -

"Ano, - šest četníků ! Přišli v noci, aby zatkli ty lidi, co ve

ville bydleli, - ale byli od nich sami zabiti... A jejich mrtvoly

byly ukryty ve sklepě.. A obyvatelé villy se ztratili, - ani

stopy po nich není ! Slyšel jsem to povídat v městě.. A víte, kdo

jsou ti lidé ?"

"Nevíme o tom nic !" děli sousedé nahlas.

"Tiše !" velel nový příchozí - "Ti lidé jsou nanejvýš nebezpeční

zlosynové... Proslechlo se poslední dobu, že mají u sebe mrtvolu

děvčete, které zavraždili - . Proto tam též přišli četníci, - a

byli sami zabiti.."

"To je nemožno !" zvolali vesničané.

"To je možno !" šeptal triumfalně příchozí... "A víte, kdo jsou ?

Já jsem slyšel říkat, jak vypadají ! A víte, komu jsou podobni ?"

"Komu ?" šeptali sedláci plni očekávání..

A tu přiklonil se k nim příchozí a děl šeptem :

"Jsou to ti, kteří zde stojí u kamen -"

Oči všech vytřeštily se němě na tajemné hosty.. Tito to

spozorovali..

"Jsme jim asi podezřelí !" řekla Ziata italsky.

"Ten, co přišel, něco o nás asi ví !" děla Porcia.

"Vyzradí nás asi četníkům !" pravila Livia.. "Ale přes to musíme

zde zůstat !"

"Ano !" děl Edgar... "Lépe přijít v ruce četníkům, než nastuzením zemřít.. Vy se dosud všechny chvějete.. - Pane hostinský, - je to

již ?"

"Za minutu, pane !"

Naše děti hřály se dále u kamen, - a sousedé dále šeptali..

Nově příchozí děl :

"A ti lidé jsou podezřelí i z jiných zločinů.. Loni vraždili již

ve Francii.. A mimo to spáchali zde na podzim asi tři vraždy :

jednu na hajném, jednu na stařeně a jednu na dítěti ! Jejich

mrtvoly byly nalezeny zakopány v lese, - nedaleko jejich villy...

Má se za to, že je zabili, - a jsou i důkazy pro to.."

Jsme bohužel nuceni doznati, že tato podezření zakládala se na

pravdě - Edgar, Livia a Porcia dopustili se totiž na podzim

vskutku tří vražd..

Nejdříve zavraždil Edgar hajného.. Stalo se to v listopadu. Naše

děti vkročily totiž nedovoleně do jisté části lesa, kam byl vstup

zakázán.. Překvapil je tam hajný a hrubě se na ně obořil.. Edgar

odpověděl, - a hajný nazval jej "kluku"... A Edgar, rozlícen

touto urážkou, vbodl mu ihned dýku do srdce. Každý uzná, že

jednal snad nerozumně, ale čestně.. Mrtvola hajného ukryta byla

v roští, - a v noci dostavil se sem opět náš trojlístek, - a

mrtvolu o kus dále po křesťansku pohřbil.

Ale obě další vraždy, které spáchaly kontessy, nedají se tak

zcela ospravedlnit..

Stalo se to tak : - Jednoho krásného prosincového odpoledne vyšli

si naši tři drahouškové opět do lesa. Ale Porcii bolel

nemilosrdně zoubek a Livii hlavinka,10 - a obě ubohé dívky mrzel

z toho celý svět. Seděli na skále a vyhřívali se na sluníčku..

Edgar od svých milenek na chvíli poodešel, - byloť jeho zvykem

leckdy náhle společnost na chvíli opustit, aby přemýšlel

o myšlence, která se mu právě namanula..11 A tak nebohé dívky

zůstaly se svou bolestí samotny, nestřeženy. Bylo jim do pláče a

občas zaúpěly... Tu přivanul pod skálu nešťastný osud starou

babičku, provázenou 8letým vnukem.. Nebohá Porcia pojala zvláštní

genialní nápad.. Namáhavě, sotva bolestí čelistěmi vládnouc, děla

k sestře : "Livio, pozorovala jsem již vícekrát, že bolest zubů a

hlavy náhle přestane, je-li člověk rozčilen, ve vášni nějaké, -

krátce, zaujmou-li jisté myšlenky silně jeho duši.. A já myslím,

že kdybychom tu bábu a toho kluka teď zastřelily, že by nás to

velmi rozčililo a zaujalo, - a že by naše bolesti přestaly !"

"Máš pravdu !" zvolala Livia nadšeně. "Zastřelíme je tedy ! Já si vezmu na mušku toho chlapce a ty tu bábu.." A roztomilé sestřičky

namířily své velmi dobré revolvery na oba nešťastníky, kteří byli

jen asi 12 kroků právě vzdáleni, - a rány houkly.. Porcia trefila

velmi dobře.. Bába se svalila ihned s prostřelenou hrudí.. Ale

Livia rozbila svou koulí klukovi jen loket... Kluk dal se s

hrozným řevem na útěk. Obě dívky, kterým bolesti vskutku rázem

pominuly, rozběhly se za ním ; kdyby jej byly nechaly utéci, byl

by je zajisté vyzradil.. Ač uměly kontessy dobře běžet, běžel

kluk snad ještě lépe a byl by unikl.. Tu zastavila se

duchapřítomná Porcia a vypálila za ním několik ran z revolveru ;

jedna z nich rozbila chlapci koleno a porazila jej na zem.. A tu

přiskočila k němu Livia a usmrtila jej svou dýkou. Bába nebyla

ještě mrtva : Porcia ji tedy dorazila..

Tu přiběhl Edgar, ulekaný : domnívalť se, že jeho milenky byly

vražedně napadeny.. Jaká byla jeho radost, když viděl, že je

zabita jen bába a kluk.. Ale ke cti Edgarově musíme podotknout,

že čin svých manželek neschvaloval a že se nadmíru na ně

rozlobil.. Ale bohužel nečinil tak z čistě moralních důvodů,

nýbrž proto, že se obával vyzrazení ; nezazlíval milenkám svým

jejich egoismus a zločinnost, - nýbrž jen jejich ztřeštěnost a

nerozum.. Obě vražedkyně ostatně zkrotly teď též a dávaly

Edgarovi za pravdu.. Ale přes to právem indignovaný muž přislíbil

svým nezdárným ženuškám, že je doma exemplarně potrestá.

Nejdříve ukryli mrtvoly opět v houští a co nejdříve ztratili se

z míst těchto. Když pak nastala noc, přišli opět všichni tři

oběti své křesťansky pohřbít..

...

...

Stanul před soudní budovou.. Velký zástup nakupil se kolem něho.

Chechtot zněl odevšad.. Byla to též divná podívaná na naše čtyři

zvláštní dobrodruhy, spoutané a vyhlížející za žebřinami vozu,

určeného pro seno a slámu, jako šelmy v kleci.

Byla jim sejmuta pouta z nohou a oni odvedeni k vyšetřujícímu

soudci. Ruce byly jim všem stále na zádech svázány..

Vešli do velké místnosti.. Byla vytopena, - a to teplo činilo jim

dobře. Za chvíli přispěchal soudce, provázen adjunktem. Oba

zvědavě hleděli na delinquenty...

"Nanejvýš zvláštní fysiognomie !" děl soudce tiše svému

průvodci... Tvář jeho nebyla zcela všední a jevila se v ní

intelligence a benevolence. "Velmi interessantní lidé ! A na

zločince zároveň vypadají i nevypadají !"

"Ty dámy byly by velmi krásné, kdyby na všech nebylo něco

děsivého," - podotkl adjunkt.

"Opusťte nás teď, pane !" děl soudce k adjunktovi. "A vy též !"

obrátil se k sluhovi.

Naše děti osamotněly s vyšetřovatelem. Tento usedl a chvíli

pátravě hleděl na zločince před ním stojící s rukama vzadu

svázanýma.. Něco jako soucit kmitlo se mu v očích..

"Kdo jste, pane ?" ptal se Edgara.

"Baron Arthur Piavella !" odvětil tento. Pod tímto jménem se ve

Španělsku zdržoval..

"A vy, dámy ?"

"Tyto dámy neumějí skoro ničeho ze španělštiny !" děl Edgar, - ač

to nebylo zcela pravda. Dívky uměly španělsky sice špatně, - ale

smluvit by se byly přec jen dovedly.. Edgar nechtěl, aby prozatím

výpovědi jejich jeho výpovědím odporovaly.

"Tyto dámy," dodal, "jsou moje sestry Anna, Maria a Valeria."

"Čím se zabýváte, pane barone ? Máte jmění ?"

"Mám ! a zabývám se myšlením !"

"Z obžaloby vyplývá až příliš jasně, že se mimo to zabýváte i

pácháním různých zločinů.."

"Prosil bych, aby mně bylo oznámeno, jaké to zločiny jsou !"

Soudce chvíli mlčel, - pak rozevřel listiny..

"Nejdříve jste obžalován, - vy a vaše sestra Anna, že dopustili

jste se již loni ve Francii různých deliktů a zločinů. Byl nám

z Francie poslán popis vašich osob, - a ten shoduje se tak

nápadně s vaším vzezřením, vašimi singularními manýrami a

způsobem vašeho života, že nemožno téměř o identitě pochybovat..

Tedy ve Francii pobíhali jste oba za bílého dne zcela nazí

krajinou, dopustili jste se při tom různých násilností, rušení

náboženských obřadů, - pak uprchli jste záhadným způsobem

z vězení a způsobem rovněž záhadným zavraždili jste tam dozorce,

zohavivše tělo jeho tak, že to vypadalo, jakoby byl z ohromné

výše spadl, - a mrtvolu jeho nechali jste ležet uprostřed1

náměstí... Přiznáváte se k těmto zločinům ?"

"Pane, - nevím, o čem to mluvíte ! Ve Francii jsme loni ani

nebyli !"

"Hm ! Vaše fysiognomie jsou tak zvláštní, - zvláště fysiognomie

slečny... Pane barone, - nemluvím v tuto chvíli zcela jako

soudce, nýbrž jako člověk. Zajímáte mne v míře nemalé a upřímně

řečeno, - lituju vás a tyto sličné dámy ! Jste tak mladí a jak se

zdá intelligentní a i ušlechtilí, - vaše zločiny jsou mně

hádankou.. A tolik okolností svědčí proti vám, že se musíte báti

toho nejhoršího, - šibenice totiž... Pane barone, vynasnažil bych

se co nejvíce být vám prospěšen,2 - pokud to ovšem úřad můj a

zákon dovoluje, - kdybyste chtěl býti ke mně upřímný.. Podotýkám,

že zapírání vám nic nepomůže, protože massa důkazů je zdrcující..

Zajímají mne především události ve Francii.. Víte-li pak, že

v obyvatelstvu okolí města X utvořila se o vás hotová legenda ?

Asi tucet lidí tvrdí zcela určitě, že viděli vás nahé a se

zářícími těly letět vzduchem.. A podobné tvrdí i někteří

obyvatelé pobřeží jezerního, kde jste měli najatou villu.. Lidé

ve Francii věří pevně, že jste - Antikrist ! Ale i já, přiznávám

se, věřím při tom všem v něco tajemného, - ač nejsem pověrčivý..

Všichni iuristé a detektivové lámali si marně hlavy, jak jste

mohli z vězení uprchnout a jak se mohl žalářník octnout uprostřed

náměstí se strašně roztříštěným tělem. Byl bych vám velmi vděčen,

pane, kdybyste mně záhadu tuto objasnil.."

Edgar byl potěšen benevolencí soudce. Děl upřímně :

"Děkuju za vaši laskavost ! Pravdu máte, že mnoho tajemného je s

námi ve spojení. Vyšší moci účinkují v našich osudech.. Ale

kdybych vám, pane, měl to blíže vysvětlit, považoval byste mne za

blázna nebo za hloupého lháře.. Vysvětlím vám vše, pane, - ale

teprve pak, až mně bude možno vám podat důkazy o svých tvrzeních

! Doufám, že to bude již zítra ! Pane ! vyšší moci hrají s námi,

dopustili jsme se různých deliktů, ale sprostými zločinci nejsme

!"

Soudce delší dobu mlčel a občas zdvihl zrak k záhadnému

čtyrlístku.. Několikrát se zachvěl.. Konečně děl :

"Musím přistoupit k věci ! Jste dále zažalováni, že zavraždili

jste hajného. Budu postupovat beze všech právnických fint, abych

vám ulehčil přiznání a pravím tudíž hned, <že> jistý muž vás

nějakou dobou viděl na blízku místa, kde se vražda stala, že

jistá žena spatřila vás později3 odcházet, že v hrobu

zavražděného nalezen byl váš notes, pane barone, který vám

bezpochyby při kopání hrobu v noci z kapsy vypadl."

"Přiznávám se, že jsem jej zabil !" děl Edgar. "Zhurta se na mé

sestry osopil a mne nazval "klukem". Uznáte, pane, že, jsa

šlechtic, nemohl jsem jinak jednat, než urážku pomstít !"

"Tedy k tomu jste se přiznal !" vzdychl soudce. "Dále : jste

zažalováni, že jste zavraždili stařenu a dítě ! Byli jste

pozorováni, když jste se v noci ubírali k místu, kde nalezen byl

jejich hrob, dále na otisky kolem hrobu hodí se úplně boty vás

tří a konečně byl u mrtvol nalezen dámský kapesní šátek, který

pradlena, vám peroucí, poznala. Nuže ?"

Edgar v rozpacích chvíli mlčel.. Ale tu nemohla to štěbetavá Eura

vydržet a děla směšnou španělštinou :

"Pane, - bolela vás někdy hlava a zuby ? Bolely-li vás, pak víte,

co to je ! Nu a mne tenkrát bolela hlava a sestřičku zoubky.. Mne

bolela tak, že jsem nemohla ani koukat a sestřička ani mluvit !

Tak jsme přišly na nápad, najít si nějaké vyražení,

divertissement, aby nám to přestalo ! Tu šla náhodou kolem bába s

klukem, - no a abychom se pobavily, zastřelily jsme je ! Byly

bychom hloupé, abychom to nebyly udělaly ! To je krámů ! A měl

jste vidět, jak to pomohlo ! Celý týden nás pak nic nebolelo, -

vlastně přece něco, - ale co, to vám nepovím !"

"Jakže ?" zvolal soudce. "Je možno, aby tak útlé dívky byly tak

zvrhlé, aby vraždily jen proto, by je zuby přestaly bolet ?"

"Nevídáno !" vmísila se do řeči Porcia.. "To je krámů se starou

babou a takovým hloupým klukem, - vypadal jako blbec !"

Soudce chtěl něco ostrého říci, - ale opanoval se. Děl jen :

"A nebyly jste si aspoň, když vám schází mravní cit, vědomy, že

vás za to stihne těžký trest ?"

"Za tohleto nás nesmí už stihnout žádný trest !" zvolala Eura.

"To by tak hrálo ! My jsme již za to byly potrestány Edg -

Arthurem, - ještě tentýž večer ! Našlehal nám tolik, že jsme

druhý den nemohly ani sedět ! To jsem také chtěla říci, když jsem

povídala, že nás přece něco bolelo, - tak teď víte, co to bylo !

když jste to chtěl vědět ! Ještě trest ! to by tak hrálo !"

Soudce se nemohl zdržet a dal se do smíchu. Pak děl Edgarovi :

"Jednal jste onen večer správně, pane barone, a děkuju vám za to

! Hrome ! to jsou ženy, - to jsem ještě neviděl !4 - Tedy i

k těmto vraždám jste se přiznali ! Dále jste obviněni - z krádeží

!.."

"Z krádeží ?" žasl Edgar.. Ale kontessy byly zaraženy a zbledly

poněkud.

"Ano, - z krádeží ! A jste z nich napolo usvědčeni, poněvadž

ukradené věci nalezeny byly ve vašem domě. Je to předně skřínka

se zlatými prsteny v ceně asi 900 zl a za druhé - koza !"

"Toť nemožno !" zvolal Edgar. "Či snad..."

Hrozná myšlenka kmitla mu hlavou. Ty dvě ničemnice byly by

konečně všeho schopné.. Ohledl se na ně.

Kontessy tulily se k sobě, rozpačitě se usmívajíce a rdíce a

bázlivě, nejistě pohlížely na svého velitele.

"Snad vy..."

A tu Eura dodala si odvahy..

"Víš, miláčku, - je to pravda ! Ale nehněvej se a nedívej se tak

strašně.."

Edgar se díval vskutku na nebohé zlodějky tak, že se těmto zdálo,

že v každém jeho oku míhá se metla.

"Jaké štěstí, sestřičko, že je svázán !" pravila Porcia. "Ten by

nám nasekal !"

"Povídejte, slečny, o svých krádežích !" pravil smějící se

soudce..

"Tak víš, Arthure," - pokračovala Livia, "stalo se to tak ! Je to asi týden, - asi tři dny před příchodem Zia -, - Valerie, - tak

jsme šly se sestrou na procházku, - ale ne do lesa, ale do města.

Ty jsi seděl doma u těch pitomých knih a nám byla nějak dlouhá

chvíle, protože's nebyl s námi.. Porcia pořád zívala.. Tu jsem se

nad ní smilovala a povídám : "Víš co, najdeme si zábavu !" "A

jakou ?" ptá se ona.. A já povídám : "Znáš toho zlatníka, co jsme

byly u něho koupit před měsícem náramky.. Půjdeme tam zas ! Ty

budeš kupovat náušnice a já zůstanu stát za tebou.. Tam vzadu,"

povídám, "je skleněná skříň a tenkrát byla otevřena. Bude-li

otevřena ještě dnes," povídám, "tak z ní něco ukradnu, až ten

zlatník bude otočen ke mně zády. Bude to krásná zábava," povídám,

"a mimo to budeme z ní něco mít !" A Porcia řekla : "Ten nápad je velmi pěkný, - ale co by pro pána boha řekl Edgar, kdyby se to

dozvěděl ? Víš, jak nám namrskal,

...

...

Vstoupil muž v prostředních letech, - rozhledl se po našich

dětech, a zůstal jako omráčen stát..

"Pan soudce !" vzkřikly Ziata a Porcia...

"Buďte vítán, pane !" oslovil Edgar velmi vlídně hosta. "Viděli

jsme Vás již a domníváme se, že ráčíte být soudcem ve X.."

"Jsem tím !" vypravil konečně soudce.. "Račte odpustit, - já jsem se osmělil, - ale jsem velmi zmaten, - promiňte !"

"Račte usednout, pane soudce !" zvolaly všechny tři dívky a

přinesly mu hned najednou tři židle, ač nebyl tělnatý, spíše

hubený. "A odpusťte nám, že jsme vám tenkrát tolik vynadaly ! Ale

bylo to od vás nezdvořilé nechat nás hodinu stát a nerozvázat nám

ručičky ! Co pak vy o tom víte, jaké je to, když je člověk svázán

! Něco nás při tom stále svrbělo a nemohly jsme se poškrábat.

Chcete-li vědět, co to bylo, tak to bylo to bití, co jsme ráno

dostaly a pak1 blechy ! Musíte mít v kanceláři nečisto, když tam

máte tolik blech ! Ale to všechno už nic nedělá, byl jste k nám

jinak hodný, ač nás podle vás poslal náš tatínek na vychování do

zlodějské peleše.. A za to vás prosíme za odpuštění, že jsme vám

tolik vynadaly ! Edgar by nám byl za to nasekal, ale udělil

generalní amnestii, protože Ziata vstala z mrtvých.."2

Tak žvanily dívky jako bláznivé, podávajíce ctihodnému panu

sudímu ručky.. Ale tento, přes to, že to, co dívky štěbetaly,

bylo dosti veselé, zbledl ještě více..

"Jakže ?" zakoktal, "vy víte, co jsem tenkrát o vás snil ? Pro

boha, - jak je to možné ?"

"Hned jsem si myslila, že jste měl tentýž sen jako my a že nás

navštívíte !" zvolala Eura. "Ale především přineste víno,

zavařeniny, - a vůbec jiné dobré věci, - a kouření, - sestřičky !

A vy, pane soudce, budete hodně jíst a pít, - sice vám vynadáme

ještě hůř než tenkrát ! A my to umíme, - to vy víte dobře !"

"To vím dobře, - vskutku !" zasmál se soudce. Porcia a Ziata

odskočily a po chvíli zde byly se zásobou jídla a pití, že by

toho 10 lidí mělo dost !

"A teď to všechno sníte a vypijete, - jinak vás zavraždíme jako

toho hajného, bábu a kluka, pak ty četníky, pak toho mamlasa s

krávou a toho zbabělce s dvěma kufry !" zvolala Livia přísně

hrozivě patříc.

"Livio !" okřikl ji Edgar, "počínáš si velmi nezdvořile a náš

přítel mohl by tvou hrozbu brát do opravdy, - když se na tebe

dívá.. Nebudeš-li se lépe chovat, dostaneš nasekáno !"

Pana soudce vskutku pojímal strach ; nebožák dal se bezděky do

horlivého jídla, jakoby to vskutku musil všechno sníst..

"Pane soudce !" pravil Edgar. "Račte3 především přijmout mé díky

za vaši tehdejší vskutku neobyčejnou laskavost ! A pak, je-li vám

libo, povězte nám, co jste o nás tenkrát snil !"

Soudce nabyl konečně odvahy a jal se mluvit.

"Bylo to 17. ledna po4 sedmé hodině večer, když sedě sám v temné

komnatě, měl jsem sen tak zvláštní jako nikdy.. Nebyl to ani sen,

- bylo to velmi ostré, tak zvláštní bdění. Neusnul jsem před tím,

- napadlo mne to zcela náhle.. Zdálo se mně, že přišel sluha se

zprávou, že očekávají mne ti nebezpeční zločinci, z villy u X, na

které pro mnohé zločiny byl vydán před dvěma dny zatykač. Hned

jsem v tomto snu věděl, oč se jedná, hned nalezl příslušné

listiny a následován adjunktem šel jsem k vám.."

"Adjunktovi jste tiše řekl, že máme velmi interessantní

fysiognomie, že vypadáme zároveň jako zločinci a zároveň ne a

jiné věci," - děl rychle Edgar. "A adjunkt pravil, že tyto dámy

byly by velmi krásné, kdyby nebyly tak děsivé..."

"Zcela tak !" zvolal soudce a zachvěl se. "Vidím z toho, že víte

vše co jsem snil, - že snili jsme úplně stejně..."

"Ano !" děl Edgar. "A proto neobtěžujte se dalším vyprávěním

svého snu ! Jen nám račte sdělit, co jste snil od té doby, co

jsme byli od vás do žaláře odvedeni !"

"Pak již nemnoho !" odvětil soudce.. "Pak nastala v mém snu

pausa, - a náhle seděl jsem večer v hostinci s přáteli.. Tu strhl

se náhle tak strašný vichr, že jsem nikdy nic podobného nezažil..

Hned mně napadlo, že Euros a Boreas vás chtějí vysvobodit, - a

řekl jsem to též přátelům, kteří se mně vysmáli.. Ale tu změnil

se vichr v nesmírný cyklon, - a my všichni utekli jsme do

sklepa.. Pak se vše rychle utišilo. Hned běžím spustošeným městem

k soudní budově, - a v záři vycházejícího měsíce vidím, že

hořejší polovice její, právě ve výši, kde jste byli uvězněni, je

useknuta. Běžím do vnitř, ptám se sluhů na vás, - a oni mně

praví, že jste zmizeli a někteří vás viděli, jak jste byli na

dřevěné desce unášeni směrem k moři... A tu mne manželka náhle

vzbudila.. Celý tento sen trval sotva půl hodiny..."

"Konec odpovídá pravdě !" děla Ziata. "Naši tatínkové nás vskutku odnesli na takových velkých dveřích a byla tam také lavička, na

které se nám to docela dobře sedělo, až na to, že byly zadečky

naše tak zmrskány -"

"Byl jsem více než opilý po tomto snu," - pokračoval soudce.

"Bylo mně přímo hrozně.. Ale brzo jsem si řekl : Je to pouhý,

velmi podivný sen, - a nemyslil jsem dále naň.. Ale hned

následující den byl jsem nucen znovu naň myslit.. Četl jsem totiž

v novinách zprávu, že tentýž večer dva četníci v městě, u něhož

tato villa leží, náhle v bytech svých nevysvětlitelným způsobem

zemřeli, jeden zešílel a jiní dva vypravovali o strašném snu.

Víte o tom zajisté ?"

"Víme !" odvětil Edgar a dívky.

"Bezděky namátla se mně myšlenka, nejsou-li to oni četníci, kteří

ve snu našem vnikli v noci k vám do villy a které jste zabili a

ve sklepě uschovali.. Řekl jsem si : Snili tentýž sen, dva

autosuggescí při něm zemřeli, jeden5 hrůzou z něho zešílel a dva,

kteří měli nejtvrdší kůži, jen se strašnou upomínkou vyvázli !"

"Tak jest !" děla Eura.

"Ale já," - pokračoval soudce, "nejsa pověrčivý, zapudil jsem

tuto myšlenku.. Ale nejbližší dny6 dozvěděl jsem se o jiných

ještě věcích, nad kterými zůstal mně vskutku rozum stát.. Jiní

četníci vypravovali, že se jim tentýž večer zdálo, že stíhajíce

vás spozorovali, jak jste náhle zázračně ve stráni zmizeli, jak

se z vnitra stráně ozývaly výstřely, - ale koule že je netrefily

: hned jsem si vzpomněl na poznámky těchto dam o neviditelném

údolí.. Pak jsem se dozvěděl, že jistá dívka, na blízku bydlící,

náhle zešílela a tvrdila při tom stále, že v jakémsi7 divném

údolí byla třemi dámami a jedním mužem přepadena, že jí byla

sedací kost výstřelem roztříštěna a že se pak jedna z dam na ni

vrhla a dýkou ji usmrtila ; tvrdila, že je teď mrtva.. Šílenost

zmocnila se jí tentýž večer... Vzpomněl jsem si při tom, že tato

dáma, kterou jmenujete Ziata, se chlubila, že zabila v tajemném

údolí jakousi dívku, která byla přízrak.. Tedy dívka tato

přízrakem nebyla, milostivá slečno ! A třeba jste ji ve snu svém

nezabila tělesně, učinila jste tak aspoň duševně !"

"To jsem ráda, že to nebyl jen přízrak, že z toho něco je !"

zatleskala ručkami Ziata.. "Pomyslete si, pane soudce, ona mého

miláčka za to, že se jí její hloupé tváře dotkl, udeřila !

Řekněte, zdali nezasloužila smrt !"

"Ráčíte být přísnější, než Drakon !" usmál se soudce. "Dále mělo

více8 sedláků ve vesnici X tentýž sen : zdálo se jim, že vás na

dvoře hostince zajali a zmrskali. A9 ještě jiní lidé snili

podobně - Vzhledem k tomu všemu musil jsem uvěřit, že sen můj

nebyl obyčejným, planým snem, nýbrž snem hlubšího významu, sen

společný mnoha lidem, - snad sen, který do jisté míry odpovídá

jisté skutečnosti."

"Sen váš a náš byl ještě více, pane !" pravil Edgar. "Byl to

t.zv. bdící sen, který je realnější než to, čemu se říká jedině

skutečnost, realita.. Jen ten to pochopí, kdo si uvědomí plně, že

je více realit, že jsou i stupně realnosti, a kdo vymaní se zcela

z předsudku, že jen tato konventionellní realita je realitou

vůbec a přestane brejlemi těmito na svět hledět ! Ale pokračujte,

pane !"

"Po tom všem vznikla ve mně pochopitelně myšlenka navštívit vás a

přesvědčit se, zdali jste opravdu ti, které jsem ve svém snu

viděl.. Ale nějaký strach mne od toho stále zdržoval... Přes to

byl jsem zde ve městě a informoval se tam o vás. A vskutku jsem

se dozvěděl, že tato villa je teď obývána italským baronem a

třemi jeho sestrami.."

"To jste se asi dozvěděl pěkné věci o nás !" zasmála se Porcia.

"Buďte upřímný a řekněte, co vám lidé o nás povídali !"

"K službám ! Jsem upřímný člověk ! Říká se o vás, že jste

zvláštní lidé, - velmi zvláštní ! Hlupáci tvrdí, že jste s

odpuštěním všichni blázni a blbci ; chytřejší, že to není s vámi

v pořádku.. Mimo to mají někteří podezření, že jste dobrodruhové,

ba zločinci - Mezi jiným praví se, že pan baron udržuje s vámi,

ctěné dámy, hříšný poměr, - a vy, dámy, že jste, - ale račte

milostivě odpustit, - nestoudnice a nevěstky... Mimo to se tvrdí,

že jste čarodějnice ! Někteří lidé by odpřisáhli, že vás viděli

nahé, se zářícími těly, létati vzduchem.. Toto poslední mne

velice překvapilo a k přemýšlení pobídlo : vždyť ve Francii, jak

jsem ve svém snu v protokolle četl, vznikla o vás tatáž pověst !"

Dívky daly se do křiku a volaly vše možné.. Ale Edgar zvolal :

"Nevyrušujte teď pana soudce ! Pane, račte dopovědět !"

"Dále jsem se informoval, - račte odpustit, - byly-li vskutku

onomu zlatníkovi odcizeny prsteny a oněm domkářům koza. A k svému

největšímu překvapení jsem zvěděl, že tomu tak jest ! Ale na vás,

milostivé slečny, není nejmenšího podezření ! neobávejte se !"

"My a bát se !" zvolala Porcia. "My jsme od té doby ukradly již

jiné věci -"

"Tiše !" zahřměl Edgar. "Což jsi, milenko, tak beztaktní, že

necítíš, jak musí být pro pana soudce trapno o tom slyšet ?"

"Pane barone !" děl soudce s úsměvem. "Buďte ubezpečen, že

neposuzuju tyto dámy a vás jako sprosté zločince, - já nepovažuji

vás za zločince vůbec. Jste vyšší lidé a na ty naše názory

o dobrém a špatném neplatí... Vaše tváře.., - ty mluví příliš

zřetelně ! A pak jsou zde mysteria, která nehodí se vůbec k tomu,

aby vlečena byla před lidské soudy... Je zde něco vyššího, než

lidské zákony, - cítím to !"

"Výborně mluvíte, pane soudce !" zvolali všichni.

"A především," - pokračoval tento, "neračte mne míti v podezření, že přišel jsem k vám jako soudce ! Ne ! přišel jsem k vám jako

vědychtivý člověk.. A dávám své čestné slovo, že ze všeho, co mně

snad ráčíte o svých přestoupeních zákonů sděliti, ani toho

nejmenšího nikomu neřeknu !"

"Nepochybujeme o tom pranic, pane !" děl Edgar. "Jste vzácný

muž.. Ale račte pokračovat.."

"Dále jsem se informoval, zakládá-li se na pravdě ona část mého

snu, kde jsem vás vyslýchal ohledně příhod ve Francii. A moje

překvapení bylo ještě větší, když jsem zvěděl, že vše se ve

skutečnosti tam tak sběhlo, jak jsem snil !"

"Byl jste zvědav na vysvětlení toho !" pravil Edgar. "Vysvětlím

vám to, až skončíte !"

"Tu jsem se konečně odhodlal navštívit vás !" pokračoval soudce.

"Ale věřte mně, že nikdy mně srdce tolik netlouklo, jako ve

chvíli, když jsem na dvéře vaše klepal... A když jsem vás

spatřil, - tu, ač jsem byl na to připraven, - pojala mne závrať..

Ráčíte všichni velmi neobyčejně, ba příšerně vyhlížet, - to

k mému dojmu také přispělo ! A tím by bylo moje vypravování

v nejpodstatnějších rysech u konce."

Dívky jaly se opět hlučet po svém způsobu. Ale Edgar je přerušil

a děl :

"Nejdříve jsem vám, pane soudce, povinnen vzájemným vysvětlením !

Sdělím vám je bez obalu a pravdivě, neboť jsem vám díky povinnen,

ctím vás mimo to a důvěřuju vám.. Ale přeju si, abyste mé sdělení

nikomu dále nesdělil !"

"Mé čestné slovo na to !"

"Nuže !" pravil Edgar. "Jsem markýz Edgar Ottajano -"

"Dovolte !" přerušil jej soudce překvapen, "neráčíte být

příbuzným slavného vůdce arabských povstalců....

a jejich proroka ?"

"Jsem jeho bratr !"

"Óh, pane, - gratuluji k takovému10 bratru.. Je velkým mužem ! Co

za krátkou dobu v Arabii vykonal, postačí učinit jméno jeho

v dějinách nesmrtelným a postavit jej mezi veliké vojevůdce..

Jest nesporno, že by byl v rozhodné bitvě zvítězil, - vždyť již

celá armada turecká dílem utíkala, dílem v hrozném nepořádku a

pokleslosti byla, když padl rukou vraha.. Ráčíte vědět, žije ?"

"Nevím," - odvětil Edgar, "ale doufám že ano !"

"Byla by velká škoda tak neobyčejného muže !" děl soudce...

"To si myslíme !" zvolaly dívky, které byly na slavného

příbuzného vesměs poněkud hrdy. "To musíte sám doznat, ač víte,

že je Cesare rebell a zločinec jako my ! Každý, kdo za něco

stojí, je zločinec a bezúhonní lidé jsou vesměs idioti," - dodala

Ziata..

"Tiše, sestro !" velel Edgar a pravil dále :

"Tato prostořeká dáma je moje sestra Annunziata, tyto dámy

contessy Livia a Porcia Rapini."

"Pane !" přerušil jej soudce. "Četl jsem loni v novinách

o sensačních processích týkajících se šlechtických rodin Rapinů a

Ottajanů. A pamatuju se velmi dobře, že vaše jediná sestra

Annunziata byla strašným způsobem umučena a že je mrtva. Jak je

možno, aby tato dáma jí byla ?"

"Jest jí !" děl Edgar s největším důrazem. "Jest pravda, že byla

moje jediná sestra umučena a že je mrtva ! Ale zároveň je pravda,

že tato dáma je toutéž mojí sestrou.."

Soudce nevypadal teď právě chytře. Pohledl na Ziatu, - a tu náhle

zbledl a prudce se zachvěl..

"Stalo se to tak," pokračoval Edgar. "Duše mé sestry v podsvětí

toužila příliš po životě a silou své vůle dovedla státi se

takovou, jakou dříve za života svého byla. A poněvadž je tělo

pouhou pro smysly naše viditelnou objektivací ducha, - vidíme ji

zde opět ! Bližší vám povím jindy ! Prozatím musíte jen věřit !

Ostatně se můžete do jisté míry přesvědčit : vynajděte si loňské

časopisy, v nichž kolovala podobizna umučené Annunziaty a

přirovnejte ji k podobě této dívky ! Tato dívka stala se opět

člověkem způsobem nesmírně zvláštním, lid by řekl, že zázračným,

- ale ujišťuji vás, že tomu tak jest !"

"Pane !" zakoktal soudce. "To co pravíte, je přímo neuvěřitelné,

ale musím říci, že hledím-li na tuto dámu, musím bezděky věřit..

Již tenkrát v mém snu zděsil jsem se, kdykoli jsem na ni pohledl,

- a teď děje se mně totéž.. Nevím sám, z čeho ten dojem povstává,

- tato dáma je tak krásná, usmívavá, sladká, - při tom ovšem

tajemná, - ale něco záhadného udeří mne, kdykoli na ni pohlednu,

- jako kdybych se dotkl elektrických ryb.."

"Proto též jsem vám při výslechu řekl," - pokračoval Edgar, "že

jedná se o život této dámy... Kdybychom byli bývali od ní

v půlnoční hodině odloučeni, nebyla by bývala životu vrácena !

Vidíte, že se jednalo o něco důležitého ! Náš celý sen točil se

jen kolem této věci.."

"Pane barone, - lituji velice, že mohl jsem se stát příčinou

zmaru..."

"I nemohl !" zasmála se Ziata. "Sám král podsvětí nemohl nic

pořídit, - co teprve vy s vašimi prašivými kriminaly a zákony !"

"Dále !" děl Edgar kvapně. "Tato dáma, contessa Livia Rapini,

moje milenka, je dcerou východního větru, - Eura. Tento oživil

její tělo, když mrtvé na svět vyšlo a od té doby je dívka tato,

ač z větší části žena, přece z valné části bohyní - Jeví se to

též tím, že vane-li východní vítr, je milenka má schopna létání,

ba i zmizení.. Její tělo při tom září silným leskem... Co se mne

týče, jsem sice člověk, ale se silnými schopnostmi k vyššímu

duchovému životu.. To je též příčinou, že pomocí své milenky

došel jsem tak daleko, že mohu při východním větru létati

vzduchem jako ona. Tedy spočívají pověsti lidu na pravdě ! Ve

Francii byli jsme proto postiženi nazí, že nebylo nám při jednom

takovém výletu <možno> ještě za noci vrátit se domů. Z vězení

unikli jsme tím způsobem, že Euros roznítil naše létací síly,

takže ulétli jsme oknem. Žalářníka, který nám v tom chtěl bránit,

vzali jsme sebou a pustili jej z výše 400 m na náměstí.. Tak se

věc ve skutečnosti má -"

"Pane !" zvolal soudce, "co pravíte je rovněž tak neuvěřitelno

jako to dřívější.. Ale pohlednu-li na contessu, - musím bezděky

věřit... A pak tolik záhadných okolností, - ne ! ač se můj rozum

proti tomu brání, - musím vám skoro věřit -"

"Váš rozum se proti tomu brání ?" zvolala Porcia. "To musí být

váš rozum pěkný osel !"

"Milenko, - tamhle leží rákoska !" zvolal zlostně Edgar. "Pane, -

váš rozum to není, který se proti tomu vzpírá, nýbrž jsou to jen

vaše vědecké pověry ! Zbavte se jich a vše vám bude samozřejmo !"

"Tato nezbednice," - pokračoval Edgar, "která vás teď urazila,

jest jako já jen člověkem, - ale nemá též daleko do vyšších

oblastí.."

"Viď, že ano, miláčku ?" zvolala Porcia, kterou zmínka o rákosce

pranic neurazila... "Jen mne učte dále létat, - snad to půjde, -

a tatínek Euros nebude se mně již smát.. A pak budu s vámi, - můj

bože !"

"Kdyby to nešlo již teď," - pravila Livia, "půjde to brzo, - jen

se nestarej, sestřinko. A ty, Ziato, budeš s námi též co nevidět

spojena, - uvidíš !"

"Pane soudce !" pokračoval Edgar, "doufám, že mně bude ještě

možno přesvědčit vás aspoň o tom, že je možno mně a Livii

létati... Škoda, že vane teď jižní vítr.. Teď prozatím to nebude

možno, jelikož se brzo ze Španělska odstěhujeme. Ale při

nejbližší příležitosti vás vyhledám a filosofická diskusse s

mužem tak intelligentním bude mně potěšením.. Tím bych vám byl i

já naše tajemství v podstatných rysech aspoň naznačil.."

"Děkuji !" řekl soudce a povstal k odchodu ; nebylo mu příliš

volno v této společnosti a viděl, že má Edgar na spěch.

"Pane soudce !" zvolala Livia ; "než nás opustíte, ukážeme vám

ještě něco ! Račte mne následovat !"

"Ano, ukaž mu to !" daly se do křiku její sestřičky. Všem dívkám,

které nedostaly11 se dosud patřičně k slovu, svrběl jazýček a

chtěly se pochlubit svými hrdinnými činy.

Edgar se dovtípil, oč se jedná a zahřměl, uchopiv rákosku :

"Jaké to sprosté jednání od vás, darebnice, přivádět pana soudce

takto do rozpaků ! Pane ! ony vám již dosti toho napověděly,

takže mohu vám teď říci, že od té doby, co jsme měli čest s vámi

poprvé mluvit, kradly tyto ženy jako straky, kde se co dalo ;

snad neuplynul jediný den, aby něco nebyly ukradly ! A teď vám

chtějí všechny ty poklady ukázat !"

"Škoda, že schází v tom ten největší kus, - kravička a pak ta

kozička !" řekla Porcia lítostivě a zaslzela.

"Pane barone, - opakuji, že mne dámy tím do rozpaků nepřivedly !

Milerád bych vám, ctěné slečny, učinil po vůli a šel se na

předměty vaší chlouby podívat, - ale bohužel nemám dnes času ! S

vaším dovolením učiním tak jindy ! A přijměte mé uznání a obdiv

za genialnost, kterou v tom ukazujete ! Několik měsíců provozovat

denně zlodějské povolání a nenechat se chytit je výkon zajisté

úctyhodný !"

"Však jsme byly jednou přec jen chyceny !" děla Livia.

"A dostaly jsme od toho obchodníka tak nasekáno, že se z nás

kouřilo !" přidala Porcia.

"Což vy jen jednou, - ale já dvakrát !" doložila Ziata.

"Gratuluju !" děl soudce. "Ostatně myslím, že si výprask neráčíte bráti tuze k srdci !"

"To myslíte správně !" řekla Livia. "To je na nás tolik, jako na

vás, když vám vaše paní poškrabe svědící záda !"

"Těší mne velice, vzácné dámy. Ale odpusťte mé zvědavosti :

nepřijde vám někdy vaše jednání poněkud nízké, směšné, malicherné

a necítíte někdy soustrast s okradenými, někdy zajisté chudými

lidmi ?"

"Soustrast s lidmi ? Tak nízkými, podlými, odpornými tvory ?"

zvolala Ziata. "Já vám něco řeknu : když zamačknu blechu, která

mne kousla, cítím s ní soustrast, ale jakživa jsem jí necítila,

když jsem zabila člověka ! Tak teď aspoň něco víte !"

"Pane soudce !" ozvala se Porcia. "Nesmíte si myslit, že umíme

jen nízce, špinavě krásti ! My jsme, prosím, dopustily se již též

násilné loupeže na muži a loupežné vraždy, abychom dokázaly též

něco lepšího ! Ten nedávno zabitý domkář a ten cizinec, který byl

nalezen zavražděn dnes v lese, - to je, prosím, naše dílo.."

Pan soudce se otřásl. Hleděl, aby byl už už venku.. Kdož ví,

nepadnou-li ty ženy naň náhle s tasenými dýkami ?..

"Mám čest se poroučet !" děl. "Jednu prosbu a zároveň radu bych

k vám měl : račte nejmilostivěji přeložiti své působiště jinam a

sice co nejdříve ! Po té ohromné řadě zločinů je téměř jisto, že

budete zatknuti co nevidět ! Máte sice mocnou protekci, ale

myslím, že nebylo by vám příjemno octnouti se opět ve vězení,

třeba jen na den, zvláště teď, když máte děťátka ! A co se mne

týče, vyznávám si, že si ničeho tak málo nepřeju, jako, abych

musil býti znovu vaším soudcem : bojím se předně Eura a Borea, za

druhé vašich dýk, mé dámy, a za třetí nejvíce vašich jazýčků,

které jsou ostřejší než dýky.. Přidal bych k tomu radu, abyste

ráčily zanechat vůbec svého působení, - ale bojím se, že by

nebyla ani slyšena !"

"To máte pravdu !" děla Livia. "Jen našeho miláčka bychom

uposlechly, kdyby si toho tak tuze přál

...

...

Na tato slova přiblížilo se mocné zvíře k Cesareovi... Z hrdla

jeho vycházel jednotvárný rachot.. Lev předl jako kočka..

Přiblížil se až k Cesareovi, - a po způsobu kočky trkl jej

čenichem svým do břicha, až Cesare několik kroků na zad

zavrávoral..

"Musím říci, bratře," - zasmál se Cesare, "že's poněkud hulvát...

Ale to není tak špatná vlastnost ! Podej mně ruku !" děl,

pokleknuv a podávaje lvu pravici.

A lev zdvihl obrovskou tlapu a vložil ji do malé Cesareovy dlaně.

Cesare tlapu pevně stiskl..

"A teď jsme přáteli !" děl. "Přeješ-li si, zůstaň stále u mne !

Takový přítel, jako ty, není k zahození... Saskému vévodovi

Jindřichu Lvu posloužilo tvé přátelství k slávě !"

Lev zařval a něžně tlapou svou hladil Cesareovy líce..

"A teď, milý příteli, půjdeme spolu ještě kus cesty na procházku

! Pak se vrátíme a dostaneš ovci a budeš ji každý den dostávat, -

nebo podobné ničemné zvíře ! Ale pravím ti, že ji musíš zadávit

na jeden ráz, - nesnesu pohledu na trápení zvířat ! Budeš-li si s

ní pohrávat, dostaneš ji vždy už zabitou, - ale neboj se :

dostaneš ji čerstvě zabitou ! Neboť síla lva a tygra má svůj

původ z velké části v tom, že pojídají masa, dokud z nich životní

síla ještě neuprchla, že toto fluidum bezprostředně v těla jejich

přechází ! Vařené maso, - fuj ! toť pouhý hrách !1 Pojďme, bratře

!"

A lev následoval Cesarea ; vlastně šel po jeho boku, a vlídnost

smála se v jeho divokých očích. Při tom předl ustavičně, otíral

se o Cesarea, strčil doň občas, až jej do vzduchu nadzvedl... A

pak jal se laškovat, obskakoval Cesarea obrovskými skoky, číhal

naň, vyskočil, pak dal se směšně na útěk a smál se při tom. A

Cesare smál se též..

"Jaké jsi roztomilé zvířátko !" zvolal. "Pojď sem, ať se ti

podívám do oček !"

A nadzdvihl s námahou přišedšího poslušně lva za přední nohy jako

psíka a dlouho díval se mu do očí..

"Stále mohl bych se v ně dívat !" řekl. "To jsou přec jiné oči,

než vidíme u největší části lidí.. Zde vidíme jen zbabělost a

její sestru chytrost, pak špinavost, podlost, faleš, - v tvých

očích2 vidím krásnou sílu, přímost, pravdivost, čistotu ! Můj

drahý příteli !"

A Cesare zlíbal něžně ústa lva, což opětoval tento lízáním

Cesareovy tváře. Slzy kanuly mocnému zvířeti z očí...

"A teď ještě kus cesty dále, - a pak domů !" velel Cesare...

Ubírali se dále.. Kolkol rozprostíralo se jen moře písku..

Tu spozoroval Cesare na svém příteli známky strachu.. Plaše

pobíhal lev semo tamo a úzkostné řvaní dralo se mu z mocného

hrdla -

"Co je ti, příteli ?" tázal se Cesare. "Ty se bojíš ? Lev se bojí

? Čeho se as může lev bát ?"

Ale nepokoj lva neustával.. Chvílemi se zvíře zastavilo a ztrnule

hledělo před sebe.. Cesare popatřil tímto směrem..

A tu rozeznal pouze, asi 1000 kroků před sebou, ve žlutém moři

písku něco šedého, malého, k zemi skrčeného...

Rychle ubíral se k tomu... Ale strach lva stále rostl.. Konečně

opustilo zvíře člověka a uchýlilo se as 50 kroků na levo,

úzkostlivě při tom na pravo hledíc..

A tu rozeznal Cesare, čím je ta šedá skvrna. Byl to na zemi

sedící a pomalu ku předu se šoupající muž.. A po chvíli rozeznal

Cesare, že muž ten je - beznohý -

Byl oděn ne po arabsku, ale po evropsku. Šat jeho byl nuzný a

rozedraný -

Cesare stanul u něho.. Lev, občas úzkostlivě mruče, stál asi 50

kroků na straně.

"Kdo jsi ? Co zde děláš ?" děl Cesare vlídně, - a popatřil

beznohému v tvář.

Zachvěl se... Měl podobný pocit, jako bratr Edgar ve svém

dětství, když ve všední, bezvýznamnou tvář mrzáku hleděl - Ale

Cesare zapomněl hned na tento pocit.

"Co tu děláš ?" tázal se znovu přísněji.

Žebrák upřel pevně svůj tupý zrak na mluvčího. Znovu se Cesare

zachvěl.

"Marně - utí - káš - mně - ne - u - te - češ.." zavzněl příšerný

jednotvárný hlas.

Cesare zachvěl se při tomto zvuku poznovu. Ale hned se zastyděl a

zcela opanoval..

"Idiot !" zabručel a dal se dále -

Znova úzkostně zavyl lev. Cesare se zastavil...

"Toť zvláštní !" zabručel si... "Ten lev se ho děsil na několik

set kroků, - a já jsem se ho zděsil též ! Jak je to jen možno, že

evropský, beznohý žebrák plíží se pouští arabskou ? Je to přízrak

? Ale i lev vidí ten přízrak ! Tedy je to něco více, než přízrak

!"

A hrozivě zvolal na beznohého :

"Kdo jsi ? Mluv ihned ! Poroučím ti to !" a pozdvihl nad hlavou

jeho pažbu své ručnice..

"Mar - ně - u - tí - káš - mně - nic - neu - teče.."

Cesare se rozlítil a již chtěl žebráku roztříštit lebku.. Ale

vzpamatoval se a odplivnuv zlostně ubíral se pryč...

"Všec - ko - doho - ním - marně - utí - káš !" znělo příšerně za

ním.

Ohledl se, - a spatřil beznohého, jak se šoupá pomalu za ním. -

Chvíli váhal, - pak šel dále... Po chvíli se lev k němu připojil,

radostně ohonem vrtě..

"Kdo to byl, příteli ?" tázal se Cesare.

Lev odpovědí úzkostně zařval..

Cesare se hluboce zamyslil a lev se opět rozveselil a obskakoval

svého spolujdoucího jako kotě.. Jednou se ho tlapami svými tak

dotknul, že Cesare na zem se svalil..

"Máš pěknou sílu, bratře !"3 děl tento. "Přistup sem, ať změříme

své síly ! Ukaž svou pravou ruku.."

A lev nadzdvihl pravou tlapu. A Cesare, pokleknuv pevně na písek,

uchopil ji svou pravicí.

"Táhněme, kdo koho přetáhneme !" zvolal.

Lev skrčil svou tlapu a skryl své drápy... Cesare ze vší síly

táhl k sobě, ale marně..

A tu náhle, aniž věděl jak, vzpřímila se mocným trhnutím lva

Cesareova pravice.

"Jsi řádný chlapík !" děl Cesare. "Co jsem proti tobě ? A teď

potáhnu oběma rukama tvou jednu !"

A napjav všechny síly snažil se Cesare přitáhnout tlapu lva

k sobě. Lev nechal si to líbit chvíli, pak náhle, zasmáv se,

napjal své svaly, - a Cesare cítil, že je naprosto

neoddolatelnou, elementární silou přitažen prudce ke lvu... Padl

celým tělem na jeho tělo...

"Kdybys byl," pravil, "tak podlý, jako jsi silný a statečný, byl

bys pánem světa místo člověka !.."

Ubírali se pouští dále - Náhle zděsil se lev opět a více, než

dříve -

Cesare popatřil před sebe -

Za malou skalou vynořila se černá, lidská postava v ženských

šatech... Ale šaty ty byly evropské...

"Interessantní !" děl Cesare. "Neboj se přec, kamarade, a pojďme

se na tu dámu podívat !"

Ale lev byl hrozně zděšen.. Jeho hříva se děsně zježila..

Přikrčil se k zemi a strašně skučel..

"Jsi hlupák, milý příteli !" děl Cesare. "Nevíš, že pravý muž

nemá se ničeho bát ? Bát se jednoho je totéž, jako bát se všeho

!"

Tu zařval lev hrozně a náhle uchopil Cesarea zuby svými za plášť

a táhl jej stranou, že Cesare marně se vzpouzel -

Svraštil obočí, dupl a přísně děl ke lvu :

"Příteli, starej se o věci, do kterých ti něco jest, ale nepleť

se do mých záležitostí ! Nestrpím, aby kdokoli, třeba to byl lev,

zasahoval do mých věcí, třeba měl při tom dobrý úmysl ! Pusť mne

ihned !"

A lev pustil Cesareův plášť a bázlivě odplížil se 100 kroků

stranou.

Rychle, hoře zvědavostí, kráčel Cesare k tajemné dámě, velmi

pomalu ku předu se plížící.

"Evropská dáma, procházející samojedinná jihoarabskou pouští jest

ještě větší kuriositou než beznohý, italsky mluvící žebrák zde !

Ostatně je to vše jen klam, - ale interessuje mne ! Já nebyl jsem

přec dosud podroben hallucinacím jako můj nejmladší bratříček !

Tisíc hromů, - jak z dálky už rozeznávám, má ta bába prazvláštní

obličej, - bílý jako košile aristokratické dámy, - bez přeháňky,

- a ještě více..."

Cesare střetl se s dámou... V celém svém životě nepoznal takové

hrůzy, ba i strachu, jako teď, když hleděl v divý, strašidelný

obličej putující mrtvoly, - tento extrakt vší hrůzyplnosti.. Lev

z povzdálí strašně řval...

Ale hned stalo se, co Edgar, jak čtenář pamatuje, řekl : Cesarea

zmocnil se stud ještě větší než hrůza, pěsti jeho se zaťaly,

obočí hrozně svraštilo, a jediným mávnutím jisté vůle rozplašen

byl temný stav jeho duše.. Místo něho zaujal, jak bývá u velice

mužných duchů, prudký vztek..

Zhurta přikročil ke Smrti, uchopil ji, ač s hlubokým hnusem, za

ledovou bradu a zařval na ni :

"He, rozkošná madame, kdo jste ? Zbloudila-li jste v poušti,

nabízím se vám za průvodce !"

Příšera, klidně stojíc, mlčela a nepohnutě hleděla bílýma očima

hrozně na smělého muže, až se tomuto udělalo nevolno. Ale tím

větší vztek jím zatřásl..

"Jste němá, spanilá dámo, či hluchá či hluchoněmá ? Ale skřek

nějaký snad přec dovedete vydat a mimické prostředky jsou vám též

k službám ! Neodpovíte-li mně tak či onak, budu s politováním

nucen, ač je to negalantní, přiměti vás k tomu touto holí !" A

Cesare pozdvihl hůl, o kterou se opíral..

Smrt neodpověděla a ani se nehnula.

"Nuže, nejmilostivější, račte odpustit !" a Cesare udeřil obludu

dvakrát prudce přes záda.. Lev zařval strachem hrozněji než před

tím..

Smrt mlčela dál a nehýbala <se>.. Rozzuřen počal ji mlátit Cesare

ze vší síly tak, až se mu po chvíli hůl přerazila..

Tu dala se mlácená stařena pomalu na další cestu, kulatíc záda ;

slzy stékaly jí z bílých očí na bílé tváře.. Ale nebyly to

vlastně slzy, nýbrž bílý hnis..

Cesare se zastyděl. Odplivl si...

"Počínám si jako ztřeštěnec !" zabručel a rychle dal se na další

cestu... Tu zaslechl za sebou příšerný hlas beznohého, k němuž se

stařena blížila..

"Ses - tro - ne - plač - však - mně - neuj - de - však - jej -

dohoníme - nic si - z to - ho - ne - dě - lej..."

Cesare se ohledl a viděl asi 800 kroků za sebou žebráka, po zemi

směrem k bábě se šoupajícího.. Nedbaje na ně šel rychle dále..

Lev se k němu opět připojil a jevil ohromnou radost, že se

příteli jeho nic nepřihodilo. -

"Bratře !" děl Cesare... "Vrátil bych se již s tebou, abys měl

brzo svou ovci, ale dnes půjdu ještě kus ! Je to nanejvýš

zajímavé ! Myslím, že ještě něco uvidím... Již tři zajímavá

rencontres jsem dnes zažil.. Neboť i ty, brachu, jsi zajímavý !

Nečetl jsem dosud o žádném lvu, který by měl podobné manýry jako

ty ! Ale snad jsi genie mezi lvy a proto mne též dovedeš ocenit !

Máš vskutku neobyčejnou, moudrou fysiognomii !"

Šli asi čtvrt hodiny ; Čas a Smrt za nimi zmizeli jim z očí...

Šli ještě několik minut, - a Cesare již chtěl se obrátit, - když

tu poznovu na průvodci svém spozoroval děs...

Popatřil.. Asi 300 kroků před ním stála uprostřed pouště malinká

chýže...

"Sláva !" děl si Cesare spokojeně. "Tu chýži jsem před minutou

neviděl, - a pojednou vyrostla ze země ! Zřejmo, že je to přízrak

a že i ta bába a ten dědek a snad i můj nový, vlasatý přítel jsou

přízraky ; to poslední by mne vskutku mrzelo ! Ale buď jak buď,

přízraky jsou u mne tuze vzácným hostem a musím využitkovati

příležitosti.."

A chutě pokročil k chýži...

Byla patrně vystavěna z kamení.. Neměla vůbec oken.. Jen jedny

dvéře vedly do ní... Bylo v ní místo jen pro jednu, nevelkou

světnici.

Lev chvěl se prudce celým svým mohutným tělem..4 S prosebným

řevem uchopil Cesarea jednou tlapou za pás a táhl jej rychle

stranou.. Cesare vzkřikl hrozivě :

"Zapomněl jsi, co jsem ti před chvílí řekl ?" A strčil lva prudce

od sebe..

Tento ulehl před člověka a prosebně naň hleděl, žalostně skuče.

"Drahý příteli !" děl mu Cesare a něžně jej pohladil. "Nemám ti

za zlé, že se bojíš ! Vždyť já jsem se před chvílí vlastně také

chvíli bál... Je to strach před transcendentalní tajemností, - a

za ten se netřeba příliš hanbit.. V těch příšerách je něco

metafysického... Ale každý strach nutno brzo utlumit, aby nad

jednáním nerozhodoval, - v tom spočívá nejvyšší statečnost, - ne

v neznání strachu ! Tys statečný po svém způsobu, t.j. v mezích

tobě vykázaných a tvým duchem nepřekročitelných. Ale

karakteristikon vyššího člověka, jako ku př. mne, jest, že je5

statečný ve všem, že nic nemůže svésti ducha jeho z přímé cesty,

kterou kráčí ! Počkej venku na mne, bratře, - vrátím se brzo, a

pak půjdeme zcela jistě domů.."

A Cesare rychlými kroky došel k tajemné chýži a vstoupil.

Dvéře vedly do úzké chodby.. Z této pak vedly dvéře jiné do malé

světnice, - jediné v chatrči..

Cesare vešel do světnice...

Jelikož neměl domek oken, osvětlovala ji petrolejová lampa,

uprostřed stropu visící... Pod ní, uprostřed světnice, byl stůl a

vedle dvě židle.. A na každé z nich seděla osoba : byl to Čas a

Smrt.

"K čertu !" zasmál se hlučně Cesare, přistoupiv k beznohému a

plácnuv mu na rameno, "myslil jsem, že oba moji rychlonozí známí

jsou půlhodinu za mnou, - a ejhle ! zde je nacházím !"

Bratr a sestra si ho nevšímali a ani naň nepohledli... Něco

rukama na stole kutili, ale Cesare nemohl porozumět, co to je..

Pozorně popatřil..

"Zelené trumfy !" děl beznohý, učiniv rukou pohyb, jakoby kartu

na stůl kladl.. Ale nepoložil jí tam a vůbec žádných karet zde

nebylo..

Pak činil rukama pohyby, jakoby karty, kterých nedržel, v levici

rozestavoval.. Pak udeřila Smrt klouby prstů o stůl, jakoby kartu

vynášela a hned po ní Čas, který pak shrábl "karty" a znovu

vynesl..

"Vezmi si tu desítku, máš-li eso !" děl pak.

Smrt shrábla "štich", - důkaz, že eso "měla"..

"Ti idioti hrají mariage a nemají karet !" zasmál se hlasitě

Cesare. A venku zařval lev příšerným strachem...

Beznohý pohledl šilhavě na dveře a potutelně se usmál.. Pak

pokračováno v interessantní hře.

A tu se Cesare hluboce zamyslil..

"Kdo to asi jsou ?" děl si v duchu... "Ta bába, - hm ! kdybych

byl malířem, vymaloval bych ji jako Smrt... Lepší allegorie nedá

se myslit.. Kostlivec s kosou, - toť nejapnost ! Kostlivec není

hrozný, ale směšný ! Ale něco hroznějšího nad tu bábu nedovedu si

představit ! A ten beznohý, na co ten mne připomíná ? Co to bylo

za pocit ? Něco tak hrozně, šíleně jednotvárného a pustého..., -

podobný pocit měl jsem jednou v dětství v polosnu, když jsem si

představoval věčnost !.. Počkejme ! aha ! on ji nazýval sestrou,

- tedy by to mohl být Čas ! Čas je vlastně Smrtí, neboť Čas

znamená vlastně zanikání, umírání. Smrt a Čas jsou vlastně

záměnné pojmy ! A je-li toto mé dohadování správné, co znamená

tahle komedie, kterou zde hrají ?... - Ano ! vím již ! Čas a Smrt

jsou pány, nositeli světa.. Život, dění se jest jejich hrou !

Jest tedy tenhle mariage symbolem Světa a Života.. A na mou věru,

- ne špatným symbolem. Oni myslí a věří pevně, že mají karty

v ruce, oni je dokonce vidí, jsouce přesvědčeni, že drží vždy

jistou kartu v ruce a podle toho též směšně hrají a věří si

navzájem a baví je to.. A co jiného je svět, než podobná, ohromná

šílená illuse, že zde něco jest, zatím co zde není ničeho, než

ještě hroznější illuse, že zde je něco určitého, - zatím co zde

není ani toto "určité", v co, my blázni, věříme, nýbrž ani ono

"něco", - zatím co zde není ani stopy po kartách. Ta strašná

totalní fingovanost, illusivnost a nicota "světa" nemůže být

vskutku lépe znázorněna, než blbou komedií, kterou tito dva

hrají. Jsou slepí, zatím co myslí, že vidí, zatím, co vidí ! A já

jsem vidoucí, poněvadž nevidím v rukách jejich ničeho. Slepota je

viděním, vidění slepotou, světlo tmou a tma světlem v tomto

světě, jehož jméno je Kontradikce, Lež.. Ale Lež je tolik co

Neexistence... Ale proč ten lev tak strašlivě řve ? Vždyť mně,

bratře, prasknou ušní bubínky ! A řve přímo u chýže ? Jsi hodný,

příteli, že ze strachu o mne zapomněl jsi na strach svůj a přišel

až k této díře... Hned přijdu, jen co.. Ale co

...

...

"Jsem to hodná, hezká maminka, viď, poupátko ?" děl Fabio. "Ale

nekřič a nekoukej na mne tak těma čarodějnýma očima, červe

ošklivý !" A Fabio dal Thei políček, div jí hlavu neurazil.

Zavládlo ticho, rušené jen hluchým křikem a chroptícím dýcháním

dětí, šploucháním vody a jejím kloktáním ze spodu..

Za minutu byla již tak horká, že Fabio nestrkal do ní ruce..

Strašně se zmítaly vařené v ní děti.

Za další minutu zmítání ustávalo.. Hlava Riccardova padla na

stranu.

A za další půl minuty klesla i hlavinka dcery Euřiny.. Obě děti

byly mrtvy...

Na životě zbylé oběti chovaly se vesměs klidně... Byly již

otupělé a málo citelné..

A teď pustil Fabio mrtvé hlavičky, vzal louč a zešťouchl těla tak

do hrnce, že byla přikrytá vodou. Pak přiložil naň puklici,

nastrkal do kamen nového paliva, a za chvíli se voda s klokotem

vařila..

"Teď," pravil Fabio, "bylo by první dějství u konce ! Kolik je to hodin ? K čertu, již bude1 pět ! Hej !" zvolal z okna, "jeden

z vás ať jede2 po všech našich střážích, - ať zdvojnásobí svou

pozornost ! Kdyby se Cesare blížil, ať sdělí nám to co nejdříve !

Tak ! A teď necháme lidské maso dále se vařit ! Až bude hotové,

nakrmíme jím mámy ! A mezitím přistoupíme k dalším činům ! Teď to

půjde více do tuhého, ubohé dětičky !"

"Poslyš, bratře !" zvolal v tom Ippolito, - jaksi zděšeně ; "ona

má na břichu osmičku jako Annunziata !"

Fabio přistoupil a užasl.. Ale hned děl chladně :

"To ještě nic neznamená ! Předně je možno, že kde vyskytuje se

tak úžasná podobnost, může se vztahovat i na znaménka.. Všechny

části těla souvisí dohromady, jsou podmíněny jedny druhými.. A za

druhé jí snad znamení toto vytetovali, aby jim nescházelo nic do

chcíplé sestřičky.. Ale počkejme ! Pamatuju se, že na dolním

konci pravé lopatky měla vedle sebe dvě bradavičky !"

A převrátil hrubě Ziatu na břicho..

"Vskutku !" zvolal. "Nemohu si pomoci, - ale trnu ! A ten její

obličej tak příšerně mne vždy udeří.. Ale tím lépe ! Čubičko, -

tebe čeká pěkný, sladký osud ! Vím již, co si s tebou počnu ! Než

k dílu !"

"Bratře !" ozval se Ippolito. "Strč jim ruce do vařící vody a

ponech je tam tak dlouho, až se uvaří, jejich maso zhnědne,

změkne, takže budeme moci dlaně jejich tak snadno utrhnout, jako

se dá roztrhat uvařené kuře !.. Pak se ho můžeme najíst !, - a

jim je také vecpat !"

"Tvůj nápad je dobrý a při jiné příležitosti jej uskutečním !"

děl Fabio. "Ale teď na to není času.. Číslo první oddělení

druhého : já rozkoušu té děvce prsy a ty smíš rozkousat Edgarovi

jeho pohlavní orgány, chceš-li, - svině jsi na to dost velká !"

"To udělám !" zařval Ippolito.. "Svině sem, svině tam !" a

přiskočil k Edgarovi -

"Počkej chvíli !" děl Fabio, "Pietro přichází k sobě."

Ippolito uposlechl a zvědavě hleděl na omráčeného Samsona.

Tento dýchal a škubal sebou... A za několik okamžiků zabručel a

otevřel oči. Trhl sebou prudce, - a tu spozoroval, že je

spoután.. Vytřeštěnýma očima hleděl kolem sebe snaže se

upamatovat na to, co se s ním stalo.. Spatřil Fabia, - a

rozpomněl se.. Vztekem zavyl. A hned na to napjaly se strašlivě

jeho svaly, obličej zrudl, - a provaz ruce vížící se přetrhl a

Pietro vzchopil se na kolena - a vytáhl z kapsy nůž -

"Vysvobodil se !" zajásala Ziata. "On nás vysvobodí ! A neusmrtí

nás snad již, protože jsme od té doby, co byl omráčen, dále byli

mučeni !"

"Netěš se, čubko !" zahučel Fabio.

Přiskočil k Pietrovi a než tento mohl pouta svá přeříznout mávl

sekerou znovu po jeho lebce.. Pietro sekeru rukou odrazil,

povstal a učinil vrabčí skok na Fabia - Fabio odskočil stranou, -

a bleskurychle udeřil sekerou znova do býčí lebky ze strany ještě

prudčeji, než poprvé.. Pietro zavyl znovu a svalil se na zem opět

bez vědomí.. Ale lebka jeho nebyla ani teď roztříštěna.. Fabio

jej znovu a pevněji spoutal...

"Máte po naději !" zaplesal Fabio... "K dílu, Ippolito ! Čas

ubíhá ! -"

A Fabio vrhl se na Liviu, Ippolito na Edgara -

Onen uchopil zuby svými prs Liviin.. Z počátku táhl z něho

mléko.. A pak ukousl náhle bradavku a jal se svými dravčími

tesáky rýti se v něm dále.. Postupoval pozvolna a stále hloub....

Drtil maso úplně, rozdrcené rval od těla, aby se mohl zakusovat

dále... Činil tak velmi rychle. A když rozdrtil prs jeden, dal se

do druhého.

Livia svíjela se po celou tuto dobu po zemi a vyrážela temné

skřeky... Konečně omdlela..

Mezitím rozkousal Ippolito Edgarův pennis, a pak pustil se do

varlat.. Ale když rozkousl prvé, Edgar omdlel..

Aby krvácení ustalo, nalil Fabio na rány obou zžíraviny..

Strašná, jí způsobená bolest probudila opět děti Eurovy..

A tu zaúpěla Eura :

"Otče můj, proč jsi na nás tohle dopustil ? Je to k nesnesení

hrozné ! Vysvoboď nás a dovol ať zemřeme rychle ! Nevydržím to

již a zemřít nemohu..."

A Euros odvětil. Ale Fabio s Ippolitem hlasu jeho neslyšeli.

"Milá dcero, není to mé dílo, že trpíš, ale schvaluju je ! Řekl

jsem ti, že netrpíš nadarmo ! A tvoje utrpení jest jen klam ! A

nebude dlouho trvat, dcero má ! Buď pevná a ty, synu můj, též !"

A Livia i Edgar ztichli a nová síla je prodchla - -

"Ta děvka již blázní," řekl Fabio. "Žvaní nesmysly.. Dále ! Učiň, Ippolito, jemu, co já učiním jí ! Ale učiň mu to o chvíli

později, aby měl radost z pohledu na tu, do které se zbláznil !"

A Fabio uřízl Livii nos, oba rty, uši, bradu, vyřezal jí kusy

masa z lící. Strašný byl teď pohled na dříve tak krásný obličej..

"Nehleď na mne, miláčku !" děla Livia, "a vy, sestřinky, rovněž

ne ! Zošklivila bych se vám.."

Aby zastavil proud krve, nalil Fabio na rány opět zžíraviny...

Livia snesla tentokrát strašnou bolest bez křiku.. Ale tělo její

točilo se po podlaze...

Edgara stihl stejný osud : I z jeho tváře byla po chvíli

beztvárná krvavá massa. Ale když nalil mu Fabio na rány

zžíraviny, byl tentokrát méně statečný než milenka a děsně řval..

Pak omdlel..

Livia neomdlela, - ale tělo její počalo se křečovitě chvít, oči

její se zavíraly a pohyby slábly.. A tu počal venku vanout prudký

východní vítr...

"Chcípne !" podotkl Ippolito.

"Nechcípne !" řekl Fabio a vyňal z bedny láhvičku..

Nabral do sklenice vařící vody, vlil do ní polovici obsahu

láhvičky a pak vlil polovici horké vody Livii, polovici Edgarovi

do úst..

"Je to jed !" pravil, ukazuje na láhvičku, "který i v malých

<dávkách> usmrcuje zcela jistě za bolestí, které jen málo zadají

bolestem, které usmrtily Riccarda a Annunziatu.. Ale rozdíl je

ten, že usmrcuje teprve za den, někdy i za dva dny, - a po celou

tu dobu trvají hrozné bolesti, při nichž každý zešílí.. A mimo to

má jed tento ten účinek, že zahání mdloby a udržuje při vědomí až

do smrti.. Dokonce prodlužuje život..."

Fabio děl pravdu. Za nedlouho přišel Edgar k sobě a počal ihned

děsně řvát a po podlaze celým tělem skákat... A podobně i smrti

již blízká Livia..

Ale Edgar mezi bolestmi řval :

"Hlupáci, - myslíte, že takové bolesti jsou dobrou předehrou

k smrti ? Chcete nás smrtí trestat ? Což nechápete,3 že nám je

teď smrt tím nejvytouženějším cílem, nejsladčím přáním a žádným

trestem ?"

"Však ještě hned tak nechcípnete !"4 zachechtal se Fabio.

Porcia a Ziata, které, jsouce teď delší dobu ušetřeny muk,

hleděly zachovat filosofický klid při pohledu na utrpení miláčků,

nezdržely se déle a daly se do zoufalého křiku a pláče..

"Miláčkové !" vzlykaly, "že nemůžeme trpět za vás ! Ale buďte

pokojni a naplivejte na to ! Brzo budete šťastni, - a my s vámi !

Zemřete-li, zemřeme též ! Bez vás nás nic netěší ! A budeme pak

brzo šťastni spolu ! Těšte se tím, drahouškové ! A ti psi octnou

se v nejhorším vězení podsvětí, horším než to, co v něm Ziata

byla a muka vaše nebudou ničím proti těm, která budou nekonečnou

dobu zakoušet !"

"Miláčkové !" vypravil ze sebe svíjející se Edgar. "Euros měl

pravdu, když děl, že utrpení.. Již teď cítím, jak je dobré !

Nežil jsem dosud, - teď teprve, když tak hrozně trpím, cítím, že

žiju, že hledím v hlubiny života... Jen pak jsme něčím, když se

celá bytost naše svíjí.. Utrpení je největší prospěch.."

"Sestřinky !" vyrážela ze sebe Eura, "něco vám řeknu, - ale

špatně se mně to mluví... Víte, - teď vím zcela jistě, - zcela

jistě, že vy dvě budete v čas Cesareem osvobozeny, - ať tihle psi

činí co chtějí... Jen - my - dva zemřeme, - vlastně - budeme -

žít - pravým životem..."

Vichr se vzmáchal a svištěl a hučel a burácel..

"Cítím dech Eurův v sobě," - mluvil Edgar ; "škoda, že nebylo to

dříve.. Byli bychom zpřetrhali pouta.."

"Již šílejí !" řekl Fabio... "Teď dále ! Vlastně, - ta mladá

zvířata jsou snad již uvařena... Vyndej je, Ippolito, a rozřež je

!"

Ippolito vyňal z vařící vody dvě zhnědlá, změklá, uvařená dětská

těla a uchopil sekeru, aby je rozsekal..

"Počkej !" zvolal Fabio... "Vlastně ne ! na to není čas ! Chtěl

jsem totiž dát je upéci do trouby, aby jejich tváře hezky5

zčervenaly, zkornatěly, jako hlava pečeného prasete !6 Mámy měly

by pak jistě velkou radost z takového pohledu na své jedináčky !

Škoda, že to nejde ! Ukaž jim nejdříve jejich robátka, ať vidí,

jaká

...

...

"Na shledanou, miláčkové !" zavznělo ještě sladce, - božský zjev

zmizel zrakům lidí..

Opuštění chvěli se v blahé extasi a záviděli. Edgar necítil po

celou tuto dobu svých hrozných bolestí.. - Ale když Eura zmizela,

pozbyl vědomí...1

A vichr zcela umlkl a nastalo2 ticho.... Ale Porcia s Ziatou

uzřely na východním obzoře ohromnou postavu známého boha,

usmívajícího se a náruč rozevírajícího.

XV.

Omráčení bratři procitli již za dvě minuty. Fabio dříve.

Povstal, kopl Ippolita.3

"Rychle vstaň !" zvolal. "Nesmíme mařit čas ! Ta děvka byla

čarodějnice ! K čertu, kde je ? Nikde jí není vidět !.. Nikde !

opravdu ! Snad by nebyla ještě živa ! Ne ! toť nemožno !

Chcípnout musila, - a vzal si ji ďábel nebo co ! S jednou jsem

hotov ! Teď skončíme se psem ! Tři minuty přes šest, - hm ! do

sedmi hodin nejdéle musí být scepenělý... Zas už omdlel ? -

Ostatně, - to se mně právě hodí !.. Hm ! Vezmi jednu děvku, já

druhou a odneseme je nazpět do chalupy..."

Uchopil Ziatu a houkl na bandity, kteří seděli asi 100 kroků dále

na mezi a s otevřenými hubami hleděli, co se v samotě děje :

"Nic nového ?"

"Nic, velmožný pane !"

"Tím větší pozor dávejte vy a ostatní ! Osle, rychle !"

"Bratře !" hekal pitomý Ippolito, "to bylo hrozné... A ten

strašný vítr k tomu.. Fouká vždy takový vítr, když čarodějnice

jede do pekla ?"

"Nežvaň ! hoď tu děvku na zem ! Co dělá ten pitomý pařez ? Dosud

bez sebe.. Není chcíplý ? Není ! To je dobře ! Nechcípneš jen

tak, sloupe pitomý ! Mé vůli se nic nesmí zprotivit !"

Hodil4 Ziatu na zem, až tato zaúpěla a okamžik přemýšlel.. Pak

děl rozhodnut : "Pomoz mně vynésti tuto bednu na dvůr !"

Vynesli rychle těžkou bednu.. Fabio ji otevřel a překlopil..

Vyvalila se z ní mezi mnohým jiným i nevelká rakev.

"K čemu ta rakev ?" tázal se Ippolito..

"Kopej pro ni jámu, a co nejrychleji ! Hej ! pojďte sem rychle a

bratrovi pomáhejte !"

Bandité přiběhli a v několika minutách byla vykopána jáma tak

hluboká, že rakev do ní dobře se skryla..

Mezitím byl Fabio u Edgara a vrátil se i s ním, dosud bezvědomým.

"Dost !" velel pracujícím a přistoupiv k rakvi otevřel ji.

Byla to zcela obyčejná rakev.. Ale v jejích dlouhých stranách

byly vyvrtány malé díry. Fabio počal se hrabat mezi vyklopenými

předměty a v brzku našel dlouhou plechovou rouru.. Tuto vstrčil

do jedné z děr...

Pak ovázal pro všechno Edgarovy oči, velel přítomným, aby byli

tiši a nalil bezvědomému zbytek jedu do úst.. Pak uchopil jej

neprodleně a vložil do rakve.. Ale Edgar nemohl se tam vejít.

Fabio vyňal sekeru a zasípal :

"Učiním to jako Prokrustes !"

A uťal Edgarovi obě nohy asi uprostřed lýtek.. Edgar sebou

trhl... Fabio všoupl jej teď do rakve a víko spěšně a tiše

přiklopil...

Z rakve ozvalo se šoupání a sténání.. Patrně přišel mučený,

vlivem nového zmrzačení a jedu, opět k sobě..

"Výborně se to podařilo !" zašeptal Fabio a velel banditům :

"Ty se budeš modlit a zpívat, jako kněz nad hrobem.. A ty budeš

plakat ! A ty, Ippolito, drž držku !"

Bandité uposlechli, - ale činili rozkázané velmi falešně a s

odporem.

Edgar zatím v rakvi se zmítal a řval děsnými bolestmi..

"Bude myslit, že je právě pohřbíván !" zašeptal Fabio

Ippolitovi.. "Jen zbyl-li mu k tomu ještě rozum ! Chlapi ! lépe,

přirozeněji a hlasitěji !"

Bandité ječeli a řvali téměř... Ale hlučněji zněl řev Edgarův

z vnitřku rakve..

"Teď zazpívej : "Requiescat in pace" !" velel šeptem Fabio.5

Bandita tak učinil, - a Fabio uchopil hroudy a kamení a počal je

házet na víko. Ippolito a bandité mu pomáhali.. A pak uchopili

lopaty, - a za chvíli byla rakev značně zaházena.

"Marš odtud !" velel teď Fabio banditům.

Pak ucpal konec plechové roury, jakož i protější otvor v rakvi a

usedl vedle... Děl tiše k Ippolitovi,6 zatím co Edgar stále vyl a

o stěny rakve tloukl :

"Tak teď již snad chápeš ? Snad jsi ve své líné fantasii již

někdy si představil, jaká musí být muka a zoufalost zdánlivě

mrtvého, jenž byl pohřben a jenž se v rakvi opět probudil.. Musí

to být rozkošné ! Nuže ! tento krásný požitek připravil jsem

tomuto psu ! Naň nebude to již asi mnoho působit, protože předně

je šílený a za druhé bolestmi zpitomělý. Ale budu tentýž

experiment opakovat s jednou z těch děvek a za lepších okolností

! Hleď tyhle díry ! Dovtípil jsi se k čemu jsou ? Je-li pohřben

zdánlivě mrtvý, netrvají jeho muka v rakvi dlouho, protože se

udusí brzo.. Ale následkem mého výmyslu mohu muka tato

prodloužit, jak dlouho budu chtít ! Až se bude dusit, vpustím mu

tam pomocí této roury a kovářského měchu čerstvý vzduch, -

zároveň otevru také díru druhou, aby byl v rakvi průvan ! On

přijde k sobě, pak díry zacpu a nechám jej dále se dusit, pak dám

mu nový vzduch atd. Mohl bych jej též zakopat hluboko do země, -

vstrčil bych i do druhé díry rouru... To učiním též s některou

děvkou, až bude více času ! A teď chápeš, proč jsem je nechal

v chalupě : kdyby viděly, co se zde děje, neměly by pak illusi,

že jsou vskutku pohřbeny.. Tak rozumíš tomu, osle ?"

"Rozumím !" děl Ippolito. "Krásný nápad od tebe ! Nechat člověka

celé dny se dusit a udržet jej v domnění, že je pohřben, - toť

vskutku krásné !.."

"Již se asi dusí !" děl Fabio. "Rakev je malá.. Za chvíli mu

vpustím vzduch.. Kde je měch ? Aha ! zde ! Ale s ním budu to

opakovat jen do sedmi hodin, pak jej nechám se zalknout, -

nechcípne-li již dříve ! A pak odjedeme dále, pojedeme do hor..

Tam si pochutnáme na těch holkách.. Řeknu ti též, jak naložím s

tou, která nebude pohřbena ! Vykopáme někde hodně hnijící

mrtvolu, přivážeme ji k děvce a sice tak, aby se s ní ustavičně

musila líbat a nos svůj na hnijícím mase mít ! Tak ji necháme na

posteli ležet třeba několik dní a krmit ji zatím budeme masem té

mrtvoly, hlavně jejími vnitřnostmi a střevy a za nápoj jí

poslouží šťávy, které z mrtvoly vymačkáme ! Mimo to, aby jí

nebyla dlouhá chvíle, budeme ji chvílemi mučit i jinak, - budeme

jí stahovat řemeny ze zad, napínat na skřipec, po případě

ukřižujeme ji nebo tu druhou hlavou dolů jako sv. Petra, - to

musí býti též roztomilé... Nebo ji přivážeme..., - ale co žvaním

! Musíme mu dát čerstvý vzduch !7 - Hrome, - již je čtvrt na

sedm.."

A Fabio uchopil měch. Zatím, co jej nasazoval na rouru, děl :

"Co se Pietra týče, toho budu mučit... Ale hrome ! Jeden bandita

sem cválá jako blázen ! Nejspíš se blíží četníci ! Stojí to za

to, aby tak bláznivě ujížděl ?"

Již zde byl bandita.. Zastavil koně a spěšně hlásil :

"Velmožný pane, blíží se tlupa jezdců ! Jsou čtyři ! Cválají tak

rychle, že za 5 minut jsou zde ! A pokud jsem mohl z dáli

rozeznat, jest jeden z nich oděn jako Cesare !"

Fabio sebou trhl a Ippolito zbledl..

"Hej !" houkl Fabio na blízké bandity. "Jeďte co nejrychleji

k našim zadním8 a postranním strážím, ať sem ihned přijedou ! A

ty, posle, rovněž ! Pospěšte si a křikněte na ně již z dáli !"

Bandité odjeli a Fabio děl :

"Doufám, že se ho zde zmocníme ! Přivítáme jej palbou z chalupy a

musíme jej trefit ! Co se tohoto psa týče, nemám již čas zabývat

se s ním ! Ať se zalkne ! - beztoho je blázen ! Ale vynahradíme

si to na jeho nevěstce ! Připrav si zbraně ! Fuj ! on se třese

jako osyka, - kravské lejno -"

Tu zavzněl nový dupot a přicválal druhý bandita..

"Pane !" volal již z dáli. "Blíží se Cesare ještě s třemi muži !

Je již pod kopcem ! Utečme !"

"Babo, zde zůstaneš !" zavyl Fabio... "Budeme se bránit proti nim

!"

"Bránit se proti Cesareovi ?" zvolal bandita a pobodl koně

v další cval.. "Pěkně děkuju, velmožný pane ! Je to nápad od vás

!"

"Pse smrdutý !" zařičel Fabio. "Tvůj útěk ti málo pomůže !"

A nasadil pušku k líci, - stiskl, a rychle se vzdalující bandita

skácel se z koně ! Fabio stal se teď energický, jako nikdy před

tím.. Zavyl na Ippolita :

"Rychle do chalupy a s děvkami sem ! Vezmeme je s sebou a

prchneme ! Snad budeme naň střílet z rokle, - ale zde bychom se

my dva proti nim neubránili ! Ti psi banditští nepřijdou v čas a

snad rozutekou se právě tak jako tato baba !" -

Porcia a Ziata9 zaslechly bandity, křičící, že Cesare se blíží...

Ziata zajásala :

"Budeme zcela jistě osvobozeny ! Cesare to jest ! Jak mne těší,

že ujdeme dalším mukám ! Ale zemřeme přec, - ale bez muk, - aspoň

já !"

"Já též !" dodala pevně Porcia.. "Ale jsem šťastna, že nebudeme

dále mučeny.."

Fabio slova tato zaslechl a zvolal, vřítiv se do světnice :

"Mýlíte se, psice ! Budete umučeny hůře než ti chcíplí ! Chop se

Porcie, Ippolito !"

...

DÍL TŘETÍ

KAPITOLA I.

Jak Cesare banditou a zlodějem se stal.

...

KAPITOLA II.

Jak konečně k ženuškám svým ulehl, s nimi se zlobil

a jak se jim při příležitosti té sv. Jan Evangelista zjevil.

...

KAPITOLA III.

Jak mu britská vévodkyně v banditské sluji ruku hladila,

odjíždějíc z ní plakala

a rozveselila se zas velice, když jí řekl, že je osel.

...

Dita vyprávěla své curriculum vitae takto :

"Můj legitimní otec byl hrabětem : pocházel z rodiny v dějinách

anglických dosti proslulé, ale při tom nejen v našem věku, ale i

v minulých velmi hloupé. Na štěstí, řeknu vám to beze studu a s

hrdostí, drahouškové, byl jen mým legitimním otcem..."

"Opravdu ?" zajásala Porcia. "To tě mám, Ditoušku, hned

dvojnásobně ráda ! Neboť já mám také illegitimního otce, jenž

nasadil legitimnímu parohy, jak je zcela v pořádku, aby se

činilo, protože muž, který se ožení, je vůl, který parohů

potřebuje. Livia má jej též, ta má vlastně dva : Eura a chudého

komponistu, jenž jest i mým otcem ! Tvůj skutečný otec je jistě

šlechticem, viď ?"

"Pochází z rodu velmi vznešeného : jeho otec byl sklenářem. Jak

jsem ráda, sestřičko, že nejsem v tom mezi vámi sama, jak tě mám

za to ráda ! Tak slyšte dál ! Můj legitimní otec byl hloupý jako

bota, jako církev, krátce jako šlechtic, mimo to1 brutalní a

povahu měl plaze. Moje drahá mama, rodilá markýza, byla chytrá

jako já, krásná jako já, živá, přirozená jako dítě, ale při tom i

hrdá jako královna. Měla mne, když jí bylo 28 roků. Když jí bylo

27, viděla kdysi v parku muže stejně asi starého, hezkého, s

vášnivým, interessantním obličejem a dobře si ho všimla. Jelikož

byla milovnice pravidelného rozdělení času, chodila i následující

dny tutéž hodinu do téhož parku a mladý muž byl jistě též tak

pořádku milovný, neboť i on tam stejnou dobou chodil. Spaloval

prý pokaždé maminku svými pohledy a brzo ji i uctivě pozdravoval;

ona pozdrav ten s půvabnou zdvořilostí vždy opětovala. A tu stalo

se jednoho dne, že vanul silný vítr, že mama utírala si nosík

právě, když se k ní neznámý blížil a že šáteček právě ve chvíli

když se střetli, jí z ruky vyklouzl a že jej zlý vítr stranou

unášel. Jako ostříž za bílou holubicí vrhl se neznámý za ním na

trávník s květinovým kobercem a šťastně jej ulovil. Než2

spozoroval jej hlídač a diktoval mu pokutu... Marně omlouval čin

svůj svrchovanou důležitostí honby ;3 marně se ho mama zastala ;

hlídač byl neúprosný. A tu se neznámý rozlítil a bezpochyby

proto, aby ukázal mamince svou statečnost, dal4 nebohému muži

políček. Něco podobného ženám imponuje, to víte, sestřičky ! Mama

zaplatila za rytíře pokutu a nějakou bankovkou uchlácholila

strážce, - bylť rytíř dosti nuzně oděn, - a zapředla5 pak s ním

hovor. Dozvěděla se, že jest on věčný iuris candidat a básník a

journalista, jenž se právě velmi bídně vytlouká ; seznala, že je

člověk ne všední a něčeho lepšího hoden ; a jelikož měla dobré

srdce, rozhodla se, že zaopatří mu obstojnou existenci. K cíli

tomu svěřila mu pěstění hudebních a malířských vloh6 svých dvou

starších dětí, - tenkrát měla už čtyři. Velká byla její

lidumilnost : neboť vyvolený její učitel svěřil se jí hned, že

umí kreslit asi tak, jako kocour na kusu novin, s nimiž si hraje

a hrát na klavír, jako když tentýž kocour po klávesách běhá ; a

že jeho znalost not omezuje se na správné odříkání : do re mi - .

Ale přes to neupustila mama od svého úmyslu a řekla : "muž

nadaný, jako vy, snadno se takovým hloupostem naučí ; já sice

rozumím hudbě a malbě jen o málo víc než vy, ale jsem ochotna

učit vás z počátku tomu, co sama vím, abyste ušel bídě ; dalšímu7

naučíte se z kněh ! Pomáhám8 ráda nadaným lidem," omluvila se a

zarděla. Rozumí se, že milý poeta s radostí přijal. Co mama

slíbila, to splnila : jak se to jen dalo dělat, - to víte !

hloupé klepy povstanou ani se člověk nenaděje ! musil učitel

přijít už hodinu před vyučováním,9 aby byl učen, - nebo musil

hodinu zůstat po škole ; a i při jiných příležitostech sešla se s

ním mama, aby do něho chabé své vědomosti vlévala."

"A co vléval on do ní ?" tázala se Fatima.

"Jsi naivní, sestřičko !" usmála se Dita. "On vléval někdy do ní

své poetické city, své vznešené myšlenky, byl-li k tomu ovšem

čas... Horlivost matinky v učení učitele byla neobyčejná -

věříte, že i více nocí tomu věnovala ?... Zdá se mně ovšem, že

dělali při tom, unaveni těmi učenostmi, věci, které se malby a

hudby direktně netýkaly.. Důkazem toho je má existence. Jsem,

v mnohém ohledu, tělesně i duševně, poetovi tak podobna, že není

pochybnosti. Bohům za to díky ! Neboť moji sourozenci jsou

obyčejná šlechtická lůza : vliv legitimního mého otce převážil

v nich vliv mé rozmilé maminky. Jen jeden bratr, - o rok mladší,

než já, za něco stál, - a ten byl10 poetovi podoben ještě víc než

já.. Můj legitimní otec byl takový hňup, že věřil, že jsem jeho

dcerou, měl mne ze všech dětí nejvíce rád a pyšnil se mnou, haha

! jak je to komické ! Byla jsem také nejkrásnější z nich. Ale

sama jsem se o lásku jeho připravila a dlouhá utrpení na sebe

uvalila. Stalo se to tak. Mama, i pak, když poeta přestal děti

její učit, scházela se s ním v odlehlých místech, - a i

v odlehlých hotelích. Já jsem ji při příležitosti té někdy, jako

malé děvče, doprovázela a všelicos viděla a slyšela. Mama mně

ovšem vždy přísně nakazovala, abych se nikomu, zvláště tatínkovi

ne, o tom nezmiňovala, udávajíc různé důvody.. Ale to mne právě

podněcovalo a jazýček mne svrběl.. Jednoho dne, - bylo mně šest

lét, choval mne legitimní otec na klíně a říkal mně pořád

"dceruško".11 A tu, nemohouc se udržet, řekla jsem : "ale já

myslím, papá, že nejsem tvou dceruškou" - A on s úsměvem : "a

proč to myslíš ?" "Protože ti nejsem nic podobna, papá !" "Jak víš, že dcera má být otci podobna ?" "Nu," chtěla jsem už říci to právě, co uslyšíte, ale něco skoro tajemného mne zarazilo - "já

nevím," dodala jsem. "Jsi podobna mamince ! tedy nemůžeš být

podobna mně !" "Mamince jsem podobna," řekla jsem - a bezděky

vyhrkla : "a přece jsem ještě víc podobna někomu jinému !" "A

komu ?" zasmál se. "Tomu pánovi, co učil Eduarda a Brigittu na

piano !" vyjelo ze mne, - ale hned mne to zamrzelo.. "Otec" se

zarazil, - chvíli mlčel, zrudl.. Mně bylo nevolno.. Ale opanoval

se a dělaje hlas co nejlaskavější ptal se dále : "A kdo ti,

drahoušku, řekl, že jsi mu podobna ?" Zase jsem otálela s

odpovědí. Vím určitě, že mně bylo tenkrát, jako na osudném

rozcestí, pradivno v mysli. Ale nebála jsem se to říci ze

strachu, že mne maminka potrestá ! ta skoro nikdy nesplnila své

výhrůžky !.. "Nu řekni to !" vyzvídal potměšilý člověk lahodně.

"Řekneš-li mně to, koupím ti ještě dnes tu loutku, která se ti

tolik líbila, tu co12 zpívá, víš ? A cukroví nakoupím ti celou

mísu a všechno smíš ještě dnes sníst !" A tím nalahoděna řekla

jsem, myslíc : ech ! vždyť to přece nic není ! : "Tak nedávno,

papá, byla jsem s mama v tom lese, z něhož v létě vyběhl ten malý

zajíček, pamatuješ ? Tam sešla se mama s tím pánem a procházeli

se spolu. Ten pán mně přinesl bonbony a líbal mne stále, on mne

má moc rád a já jej také. A mama vždy slzí, líbá-li on mne a já

jej.. Pak usedli jsme na mech a mama mně povídá : "jdi, Dito, a

trhej si ostružiny, ale dej pozor, ať se nepopícháš a neroztrháš

si šaty !" Šla jsem a trhala a dost jsem se popíchala. Tu přijdu

ze zadu až k mama a tomu pánovi ; oni mne asi neslyšeli, jak byli

do řeči zabráni. A on řekl mamince tiše : "Nevíš, milenko sladká,

jak mám Ditičku rád ! skoro jako tebe ! A nejvíce mne těší, že je

mně tak zřejmě podobna ! Což to tvůj muž dosud nespozoroval ?" A

maminka mu řekla : "Miláčku, on je hloupý až hrůza", to o tobě

maminka řekla, papá ! ale nehněvej se na ni ! A pak řekla : "On

ji má radši, než své skutečné děti !.." Chtěla jsem povídat dál,

- ale zděsila jsem se "otcova" obličeje ! Byl bledý jako mrtvola,

oči se mu vztekle koulely, zuby měl do pysku zaťaté, vypadal jako

ďábel !.. Dávala jsem se do pláče. Tu on udeřil mne pěstí do

prsou, že jsem z jeho klína na zem spadla, - zazvonil na

gouvernantku : "Odveďte Edithu do dětského pokoje.." Zatím, co

strašně plačíc, byla jsem odváděna, viděla jsem ještě, že "otec"

běží do komnaty maminky. Asi hodinu byla jsem s bratry a

sestrami, nehrála si, - tak trapně mně dosud nebylo.. Zdálo se

mně, že slyším křik "otce" i maminky.. Tu vřítí se mama do

pokoje, ssinalá, oči rudé, bolestí a hněvem planoucí.. Tak jsem

jí nikdy neviděla. Uchopila mne beze slova za ruku a odtáhla do

vedlejšího pokoje.. Tam ztěžka dýchajíc, zasyčela jen, ale tak

plačtivým hlasem : "Nevíš, že jsem ti poručila, abys mlčela,

nevíš ? Ty, ty - jsi vůbec strašně prostořeká a neposlušná !" A

uchopila rákosku, přehnula si mne, obnažila, - ó sestřičky ! to

jsem vám dostala našviháno ! tolik a tak krutých ! Ale nemyslete

si, že byla mama zlá ! Zvláště na mne ne ! jen dvakrát byla jsem

od ní bita ! Ale to, co jsem onoho dne vyvedla, bylo způsobilé

změnit anděla v ďábla, to uznáte ! Ale ještě tentýž večer, ač

jsem celý den zoufale, vztekle proplakala, mamince jsem

odpustila, protože jsem ji milovala, a ona odpustila mně, protože

mne, majíc mne s milovaným mužem, velmi milovala a protože byla

moudrá. A když jsem s ní večer v téže posteli ležela, nahmatala

jsem jí na zádech a rukou plno pruhů : ona, chudáček, byla bita

snad víc než já ! A ona líbala mně naběhlý dosud zadeček a řekla

při tom plačíc : "Drahé, nešťastné dítě ! Co jsi si to vyvedlo !

Jaký asi osud samo jsi si připravilo ! Ale jen já jsem tím vinna

! Neměla jsem tě s sebou brát !.." A věštila dobře.13 Pannu a

cukrovinky jsem nedostala, - místo toho odkopl mne "otec", když

jsem následujícího dne o tom mluvila. Mama byla při tom, vytrhla

revolver a vzkřikla lítě : "Opovážíte-li se ještě jednou takto

podle na nevinném dítěti zlost si vylévat, přísahám, že vás

zastřelím ! Třeba proto do vězení přijdu, - aspoň zbavím Ditu

trapiče !.." A zbabělec zkrotl.. A matinka dovedla mne vskutku

ochránit před projevy jeho nenávisti ; a jakou láskou mne

zahrnovala od té doby, o tom neučiníte si představy, to nedá se

vůbec vyříci ! Však činila tak jen rok. Pak zemřela při porodu

sedmého14 mrtvého dítěte, - můj drahoušek nešťastný... A umírajíc

řvala : "Přiveďte mně sem Ditu, musím jí něco důležitého říci !

Pro boha, přiveďte ji !" Ale "otec" mne nepřivedl a chechtal se

slastně v oněch hrozných okamžicích. I lékař radil, abych byla

k nemocné přivedena, - a lékaři nemají ve zvyku brát velké ohledy

na psychické nutnosti patientů !15 A "otec" zavřel mne do sklepa,

se strašnými výhrůžkami mně kázal, abych byla tichá, - a řekl, že

jsem vzdálena. A ona v zoufalství, 35letá teprve, vypustila duši,

ó má matinka sladká !"

A Dita se prudce rozeštkala. Ostatní banditky rozslzely se též,

objímaly ji a těšily, "že jí matinku nahradí"..

"Zajisté chtěla mně ještě poradit, jak se mám proti trýznění,

které předvídala, bránit, u koho ochrany hledat.. Můj pravý otec

byl by mne jistě ochránil, - ale již půl roku po smrti své

milenky zemřel též. Vrhl se totiž na politiku, - ale byl příliš

poctivý, přímý, hrdý pro toto nekalé řemeslo. Neuměl chátru dobře

hladit po srsti, - a když jednou řečnil, přiletěl džbán a rozbil

mu lebku..

Započalo peklo, ještě dřív, než matka byla pohřbena. Nedivím se

"otci", že od onoho osudného dne mne nenáviděl. Dovedu se vmyslit

v postavení manžela, jenž vidí ustavičně živý důkaz své hanby

před sebou, je povinnen oň péčovat, je zákonem nucen za vlastní

dítě jej považovat ; myslím, že já být na jeho místě, byla bych

se nenáviděla též. Ale vím, že nikdy neprojevovala bych nenávist

svou činy, - ani ve zlosti ne ! Ale ten bídák projevoval ji

systematicky, s raffinovanou vypočítavostí. A podotýkám, že byl

tak hloupý, že mého mladšího bratra považoval za svého, ač tento

byl poetovi více ještě podoben, než já. Teprve druhá jeho žena,

kterou si půl roku po smrti první vzal, otevřela mu oči, - a od

té doby můj milý William byl trýzněn jako já ; na štěstí proň

zemřel už za dvě léta po smrti matky. Na mne vylilo se vše.

Macecha má, žena to rozmařilá, bezcitná, prázdná, týrala mne

skoro víc, než "otec". Bita byla jsem od nich jen třikrát, ale

vždy krutě ; myslím však, že nebili a vůbec netýrali mne

způsobem, po němž zbudou stopy na těle, hlavně ze strachu jen

před skandalem : byloť v poslední době více podobných skandalů

v anglické šlechtě. Ale trestali a týrali a pokořovali mne vším

možným způsobem. Vše, čeho jsem si přála, mně nedopřáli, vše,

čeho jsem si nepřála a čeho jsem se bála, dostalo se mně.

Hnusil-li se mně pokrm nějaký, musila jsem jej jíst ; řekla-li

jsem před výkladní skříní : "tato látka je ošklivá", mohla jsem

být jista, že mně z ní bude zhotoven oblek. Strojili mne jako

šaška, obouvali mne do bot, v nichž bolestí nemohla jsem skoro

chodit, atd. Naučila jsem se později chytrosti a ku př. líbila-li

se mně látka nějaká, řekla jsem : "jak je ošklivá !" Ale macecha

to prohledla, - a pak neptali se už na to, co se mně líbí a co se

mně nelíbí a dávali mně jen to nejhorší. Byla jsem posměchem ve

škole... Celá léta neuplynul někdy skoro ani den, abych nebyla

bývala nějak "trestána". Byla jsem trestána za nejmalichernější

věci, - ku př. neodpověděla-li jsem na otázku v okamžiku,

odkašlávala-li jsem, byla-li jsem zadumaná, padla-li na mne jen

kapka ze sklenice, z níž jsem pila, vrzla-li židle, na níž jsem

seděla, zakuckala-li jsem se, škytla-li jsem a td. Byla jsem

trestána nejen za chyby, ale i za ctnosti ; za totéž, zač mým

sourozencům dostalo se pochvaly, dostalo mně se trestu. Byla-li

jsem úslužná, byla jsem potrestána, "protože nemám se plésti do

věcí, do kterých mně nic není" ; přinesla-li jsem dobré

vysvědčení, stihl mne trest, "protože se chci povyšovat nad

spolužáky, protože jen chytře, zakrýváním svých nevědomostí, jsem

se ho domohla". Vstala-li jsem pozdě, - trest ; vstala-li jsem

brzo, trest, - "protože burcuju spící bratry a sestry ze spánku".

Atd. Byla jsem trestána vězením, i po tmě, spoutáním, že mne celé

tělo bolelo, tvrdým lůžkem, půsty, klečením na hráchu, těžkou

prací, že jsem konečně umdlením klesla, nekonečným opisováním,

potupným posluhováním bratřím i sestrám, - i nohy jsem jim musila

líbat, taháním za vlasy a uši, seděním obkročmo na holi, až

mdlobou jsem klesla a p. Uvedu vám příklad, jak potupně byla jsem

trestána : Musila jsem hodinu klečet na stole, vedle stolu, u

něhož rodina byla shromážděna, - aby mne všichni stále vedle sebe

viděli a mně se smáli. Po celou tu dobu musila jsem mít ruce

k prosbě sepjaté a pokaždé, když hodiny tloukly čtvrt, půl -,

musila jsem vzít vedle ležící metlu a říci tato slova : "Jsem

darebné stvoření, potrestejte mne touto metlou, abych, možno-li

dosud, byla napravena." A on majestatně odpovídal : "Zasloužila

bys, ale bít tě nebudu ! Važ si toho, že máš tak dobrého otce !"

"Přísahám," zvolala Porcia, "že uvidím-li jej,16 zabiju jej, - a

nejen prostě zabiju ! Žije dosud ?"

"Žije, sestřičko ! Myšlenka na mstu osvětlovala17 mně jedině

dlouhou noc utrpení.. Óch !.. A peklo toto trvalo od mého sedmého

do patnáctého roku ! Můžete si myslit, že jsem se potupným těmto

trestům hned nepodrobovala.. Ale když jsem viděla, že místo

trestu jednoho očekávají mne pak tři, - pět, deset, - naučila

jsem se podrobovat se jim raději.. Ale třikrát jsem uprchla, - a

jednou skočila jsem do vody. Povstal z toho process proti mým

rodičům, - skončil ovšem v můj neprospěch.. Ó co jsem vše

vytrpěla za těch osm hrozných lét ! Nechtěla bych je prožít ještě

jednou ! Ta hanba všeho !.. Ta slova, ty urážky, které jsem

ustavičně musila slyšet ! Kdyby mne mládí nebylo chránilo, byla

bych zešílela ! Ale s hrdostí pravím, že vše to nezlomilo mou

duši, ale učinilo ji tvrdou a pevnou ; a ač naučila jsem se

přetvářce, zůstala jsem přece přímá,18 poctivá, pravdivá !....

Když mně bylo patnáct lét, bylo mně poraděno, abych se obrátila

na soudy. Neučinila jsem to hned, ale pohrozila jsem tím. Mělo to

účinek. Trestána byla jsem teď už jen málo,19 - ale různé ústrky

a pokořování a strašné urážky staly se ještě častějšími..

Postavení mé v "otcovském domě" bylo stále nesnesitelné.. Již

byla bych učinila konec, - měla jsem už rozum : byla bych "rodiče

své" ve spaní zavraždila, - ač by to byla bývala slabost. Ale

možno očekávat skutečnou sílu od 16letého děvčete, které to

prožilo, co já ?

Tu když mně bylo 17, zamiloval se do mne vévoda ń. Nemilovala

jsem jej pranic, pomyšlení, že budu jeho ženou, se mně hnusilo..

Ale co zbývalo mně činit, abych dostala se z pekla ? Utéci jsem

nemohla.. Jak lákavá byla pro mne vévodova nabídka ! Stát se

samostatnou, od tyrannů svých neodvislou, velmi bohatou, - mělť

vévoda asi 6020 millionů lir jmění... Jinak byl to zhýřilý,

prázdný, ale dost mladý muž.

"Rodiče" moji byli ohromeni. On chtěl mne ! právě mne ! Byla jsem

ovšem nejhezčí.21 Podotýkám, že ač "otec" můj nenáležel

k šlechticům zbankrotělým, nenáležel též k šlechticům bohatým.

Zvláště poslední dobou, následkem rozmařilého života mé macechy,

ztenčilo se jmění jeho tak, že, aby se zachoval zevní lesk, bylo

zapotřebí domácí výdaje uvésti na míru nejmenší.22 Já ovšem

pocítila jsem to nejvíce. Ač dcera hraběte, poznala jsem,

sestřičky, bídu i hlad, - a těžkou práci také znám, musilať jsem

často celé týdny z trestu pracovat jako služka a hůře, než služka

-

"Otec" můj pokoušel se všemožně, aby vévoda vzal si jinou jeho

dceru. Ale ten23 nechtěl a stál na svém. A "rodiče" moji, ač rádi

byli by se mne už zbavili, - odepřeli dát svolení k sňatku, -

z nenávisti ke mně : nepřáli mně "takové štěstí"..

Já však byla jsem už chytrá. Pochopila jsem, jak se věci mají :

pochopila jsem, že "rodiče" moji nedoufají, že bych je já,

manželka ohromně bohatého vévody, podporovala, po tom, co se

stalo. A soudila jsem : kdyby v to doufali, jistě by u nich

ziskuchtivost zvítězila nad nenávistí ke mně.. Byliť tenkráte ve

velmi, velmi stísněných poměrech a láska k penězům převažuje

v podobně nízkých duších vše.

A víte, co jsem udělala, abych se z otroctví vymanila ? Začla

jsem čísti ustavičně bibli.. Pak jala jsem se24 mluvit horoucně

o kráse sebezapírání, o kráse lásky k blížnímu, odpouštění

nepřátelům, oplácení zlého dobrým.. Nadšeně jsem často zvolala :

"Zde je cíl mého života ! Chci ode dneška jen pracovat k spáse

své duše, chci se stát čistou křesťankou !" Mluvila jsem

o vstupu25 do kláštera, - blouznila jsem i o mučednické koruně..

A často jsem zvolala : "drazí rodiče, vám jsem vděčna za tuto

svatou změnu ve své duši ! Ustavičnými spravedlivými tresty

polepšili jste mne a přivedli na stezku dobra ! Ó ! jak vás za to

miluju ! Jak ráda bych se vám odvděčila !"

"Rodiče" moji zakolísali.. Hrála jsem svou roli asi znamenitě.

Neboť konečně se rozhodli, že svolí k sňatku mezi "následovkyní

Krista", "puritankou" a vévodou.. Bylo mně 18 lét, když jsem se

za vévodu ń, člověka, kterého jste dnes zabili, vdala.

Týden po svatbě navštívil mne "otec", prose pokorně o "půjčku".

Následovnice Krista, ani slova naň nemluvíc, zazvonila na lokaje

: "Vyhoďte tohoto nestydatého žebráka !" Bránil <se>, kopal též, věříte ? ale nohy byly mu vyzdviženy do výše. Na chodbě chrlil26

kletby na "nezdárné dítě".

K vévodovi cítila jsem prudkou vděčnost a i trochu něžnosti. Přes

to byl mně tělesně odporný. První noc připadala jsem si horší,

než nejhorší nevěstka. Ale tajila jsem svůj odpor, ba simulovala

jsem lásku, - hlavně ze soucitu k vévodovi. On si ke mně

z počátku počínal výborně a zahrnoval mne drahocennými dary. Jak

jsem pookřála po strašné noci, která ležela za mnou ! Jak byla

jsem první měsíce šťastna vzdor hnusu svému.

Ale už za čtvrt roku zmizela vévodova láska ke mně : byl to

člověk nanejvýš nestálý, povrchní, prázdný. Zmizela rázem, bez

mojí viny. Začal si namlouvat kde kterou ženskou. Málo jsem si

z toho dělala, ba byla jsem ráda, že mně dává pokoj. Poznal též,

že jej nemiluju, - mrzelo jej, že si mne vzal, stával se ke mně

nešetrným, hrubým, - a za rok po svatbě udeřil mne bičíkem.

Střelila jsem po něm z revolveru, ale na štěstí neuměla jsem

mířit.. Jen lehce jsem jej zranila. Zkrotl, baba, - a od té doby

přestali jsme skoro pro sebe existovat. Bydlili jsme odděleně a

jen k vůli lidem jednou za měsíc šli jsme spolu do společnosti.

Dával mně z 250 000 liber ročních příjmů ročně 30 000. Bylo to

poměrně málo, - ale nereptala jsem : cítila jsem, že i tyto jsou

vlastně jen darované. Ostatně rok co rok ukládala jsem z nich

stranou 29.000.

Byla jsem teď dosti šťastna, jsouc bohatá, zcela nezávislá,

obdivovaná, zbožňovaná. Můj muž namlouval si stále, - já též.

Toužilať jsem po štěstí ženy : po lásce. Nejdříve měla jsem

známost s jistým lordem, pak se studujícím lékařství, pak s

malířem. Ale všichni tři se mně brzo zhnusili, když prohledla

jsem jejich nízkost. A žízeň má po lásce byla stále větší, - a

samé sprosté mužské zboží kolem mne.. Toužila jsem po lásce

velkého muže.."

"Touha tvá se uskutečnila !" řekla Fatima. "Cesare tě miluje."

"Klameš se !" řekla Dita, rdíc se. "Víte, koho jsem dosud nejvíce milovala ? Napoleona ! Snila jsem o něm dlouhou dobu, přála jsem

si, aby se mně přízrak jeho zjevil.. Ale myslím, že on, taková

ohromná bytost, nebyla by mne milovala !"

"Ten ?" zvolala Ziata. "Ten byl po ženských jako čert, - a

z počátku jako žebrák k nim vzhlížel a v hloubi srdce za vyšší

bytosti je považoval ;27 proto též později jim nadával. Nemělť u

nich velké štěstí, chudák !"

"Takový trpaslík břichatý mohl by si klásti za čest, kdybys jej

milovala !" soudila Fatima. "To je Cesare jiný muž !"

"Nebyl trpaslík břichatý !" zastala se Dita svého milence. "Byl

asi tak velký, jako my jsme, - jsme skoro stejně velké, jak se to

shoduje, sestřičky ! a jsme prostřední postavy. A dokud byl

mladý, byl hubený ! Fi ! mně se hnusí tlustý muž ! - Ale nic

platno ! Má velkou chybu, je totiž mrtev.. Co je s takovým ?

řekněte ?

Snila jsem velké sny o životě. Přála jsem si, aby osud můj byl

velký, zvláštní. Ale při tom toužila jsem po tichém, bezpečném,

teplém štěstí domácím.. A toužila jsem též po milovaných družkách

; od jakživa cítila jsem silnou náklonnost ke krásným ženám."

"Vše to najdeš u nás !" zvolala Porcia. "My jsme krásné, milujeme tě a ty nás, - jsi k nám jako stvořená ! Velký, tebe milující muž

je s námi ! Osud náš je velký, plný nebezpečí a romantiky.. Hned

budeme vraždit, hned před vojáky utíkat, do nich pálit, - a hned

zas najdeme si teplý kouteček, kde blaženě a klidně budeme žít.

Celé dny budeme ležet na pohovce, pít, kouřit, mazlit se, sladce

štěbetat.."

"Ó jak by to bylo vše krásné !" zvolala Dita nadšeně, ale hned

pokračovala :

"Tyto sny, ač mne stále plnily bolestnou slastí, zžíraly mne a

činily stále více nešťastnou, když vyplnění jejich zdálo se mně

být nemožné. Stále větší prázdnota zela kolem mne. Děti jsem

neměla ; jediné, - s oním studentem -, zemřelo krátce po

narození. - Vše se mně počalo hluboce hnusit, svět se na mne

černě šklebil, - i na sebevraždu jsem myslila. Život ve vysokých

kruzích nutil mne doslovně k zvracení. Několikrát odcestovala

jsem do odlehlých končin a žila tam jako měšťanská nebo selská

dívka. Ale i to bylo mně brzo odporné. Protivil se mně ten

prosaický, šedý život, jejž všichni lidé vedou, ten ohledů plný,

žebrácký styk s lidmi, ta spoutanost, monotonost dnešní

společnosti, to kramářství při každém kroku. Hnusily se mně

chodníky ve městech, silnice na venkově, musea i selské chaty,

odměřená políčka i krotké lesy.. Vše, vše mne dusilo, - ale stále

tajemně očekávala jsem něco vyššího.

K tomu přistoupila i zvláštní nevolnost z mé provdanosti. Ač mne

manželství neomezovalo v ničem, ač jsem muže skoro neviděla, ač

jsem nemusila skoro ani vědět, že jsem vdaná, - přece jen mne

pouhé pomyšlení, že jsem připoutaná k někomu počalo nesnesitelně

trýznit. Manželství s nenáviděným člověkem tíží ještě více čistě

psychologicky než "realně" a na to musí se brát zřetel.. Pouhá

myšlenka na to je jemnocitné duši horou, studem, hnusem,

zuřivostí, polypem. I počala jsem vévodu nenávidět, - a vím

určitě, že on cítil totéž co já a nenáviděl mne. A myslím, - a

mám poloviční důkazy, že zanášel se myšlenkou - sprovodit mne ze

světa. Neboť sebe úplnější28 rozvod zanechá v nás část těch pout

: pouhá myšlenka, že existuje nenáviděný tvor, k němuž jsme byli

připoutáni, - a to, dle hluboce zakořenělých instinktů absolutně,

pro vždy připoutáni, je nesnesitelná.

Tak dosáhla jsem 27. roku. Tu četla jsem, že mnoho bohatých Britů

podnikne za několik dní cestu29 do Italie.. Něco mne udeřilo při

čtení této zprávy. Se zvláštní jistotou jsem cítila, že tam

očekává mne vyplnění mých snů, vyhojení z mého "spleenu",

zvláštní, velký osud.. A byla jsem právě tak rozervaná,30 že měla

jsem nutně zapotřebí nějakého divertissementu. Hned rozhodnuta

přihlásila jsem se za účastnici výpravy, v níž bylo více mně

známých dam. K svému překvapení spozorovala jsem na lodi svého

muže.. Pozdravil, zamračil se, - a po celou cestu slova na mne

nepromluvil, nedbaje ani, ač byl jinak mínění lidského úzkostlivě

dbalý, co si svět pomyslí. Ale v očích jeho četla jsem stále

nenávist, ba hrozbu.. Snad byl by se mne pomocí úkladného vraha

zbavil, - v Italii je k tomu dosti příležitostí. Myslím však, že

byl na to baba. Ale možno též, že zachránili jste mně dnes život

; ach ! konečně jsem volna ! nejsem už otrokyní "manželka" zvána

! Nikdy bych se už nevdávala !

...

KAPITOLA IV.

Jak Allah věřícím svým sprostou vodku píti rozkázal

a jak syn Eurův od Cesarea bit byl..

...

KAPITOLA V.1

Ippolito se zamiluje a na poesii vrhne.

Fabio, s ohonem svým Ippolitem, skryl se opět v Rakvi před

"světa2 spravedlností", jak se lidským soudům s neskonalou

komikou říká.

Uzdravil se ze svých ran. Pravá ruka jeho vyléčila se do té míry,

že mohl jí vládnout jako dříve, - levou však uřízl mu banditský

felčar u samého ramene, když počala snětivět.. Dva měsíce upoután

byl na lože..

Část banditů, a sice větší, byla toho mínění, že by měly být

Fabiovi uloupeny jeho milliony, které patrně při sobě měl a že by

po té bezpříkladný tento ničema měl být jen na voze zákona

o gravitaci do Rakve vyexpedován, aby tím libost bohorodičky byla

vzbuzena.. Podpírali mínění své mimo četné mravní a náboženské

důvody i tím, že nebylo většího škůdce jejich společnosti a že

bylo by hloupé od štědrosti jeho v budoucnosti něco očekávat,

když bez štědrosti této možno si všecko v přítomnosti zaopatřit..

A věděli hned, kde Fabio peníze své jedině může mít : ve velmi

tlustém opasku, který měl na nahém těle, jak felčar sdělil, a

který bylo nemožno oddělat... Ale Stivalo byl prozatím proti

tomuto bohulibému mínění, - a tak zůstal prozatím Fabio i se

svými penězi ušetřen.. Avšak hvězda Stivalova klesala, - a byla

již blízka obzoru - a pak byl osud Fabia spečetěn..

Milý Ippolito nudil se zatím děsně v banditských slujích, z nichž

po celou dobu bratrovy nemoci nevyšel.. Byl sice ve velkém

pokušení utéci, vyzdvihnouti peníze, v lese spolu s darem

Pietrovým zakopané, a ujeti do Ameriky, - ale netroufal si : byl

si vědom, že bez vedení chytrého Fabia stěží by za hranice se

dostal... Učinit si jen malý výlet na čerstvý vzduch bál se

z ohledu na krkolomné cesty a na strašidla, která byla tak drzá,

že i ve dne ze skal vylézala. Poněkud krátila mu čas ta okolnost,

že stal se šaškem banditů a že vynasnažoval se všemožně a s

upřímnou vůlí, roli šaška dobře hrát..

A pak ještě něco : Ippolito se totiž - zamiloval..

---

Kdo mohla být jeho vyvolenou ? Byla to Rosa, sestra jednoho

z banditů, která měsíc po příchodu obou bratří do Hrobu za

kuchařku k loupežníkům se dala..

Dříve byla svého řemesla prostitutka. Jednou, - snad vícekrát, -

vzala od jistého svého hosta, bez svolení jeho,3 větší obnos, než

tarif i nejušlechtilejšího bordellu předpisuje.. Mělo to za

následek, že milá Rosa dostala se na rok do káznice. Nu a když si

to odbyla, rozhodla se, znechucená veřejnou působností, že

vstoupí do soukromého života jako poctivá kuchařka, - a za

protekcí svého bratra místa brzo dosáhla. Byla třicetiletá,

červená a kulatá jako řetkvička, ale dosti hezká ; byla velmi

resolutní a netrpěla přílišnou stydlivostí, jak se trpělivý

čtenář brzo přesvědčí.. Nu a do této Rosy <se> zamilovala haluz

slavného rodu Rapinů celým žárem první lásky..

Dosud nemiloval. Jeho neblahá, v sobě skrytá povaha bránila tomu

; mimo to i neuvědoměné vědomí vlastní ohyzdnosti a nelíbivosti.4

Láska člověka tak originalního5 měla originalní ráz a stála by za

podrobné vylíčení..

Zalíbila se mu na prvý pohled ; uvěřil, že se zalíbil i jí, neboť

netropila si z něho šašků jako ostatní, naopak často naň něžně

hleděla a usmála se, - někdy tak důkladně, že <úsměv> tento

změnil se <v> chechtot a řehot ; ale tato okolnost byla právě po

vkusu Ippolitově.. Ale nepromluvili na sebe ani slůvka.

Když poznal, že láska hárá v srdci jeho, vypůjčil si od Stivala

malé zrcátko a když nemocný Fabio, s nímž bydlil v nejzadnější

jeskyni, - kde trčel kostlivec, spal, zahleděl se do svého

odrazu. S nesmírnou zálibou patřil na obličej, který

neoddolatelně nutil ke zvracení.. Pak pronesl hlasitě následující

monolog :

"Fešák, - jen co se musí nechat ! Krásný muž ! Idealně mužná

krása hledí z mého obličeje ! Ty vrásky na čele svědčí o hlubokém

mysliteli. Z očí hledí hrdinná odhodlanost a nezlomná vůle !

V každém tahu jeví se báječná eneržie ! A vše splývá v dokonalý,

harmonický, úchvatný celek ! Ideal muže ! Musím ji podmanit na

jeden ráz, - vlastně jsem ji už podmanil ! A teď k činu, Ippolito

! Ta děvka sviňská může být ráda, že hrabě, který je teď6 boháč,

se o ni uchází, - slota taková ! Olíznout může všech pět !..."

Miloval vskutku, svou bizzarní manýrou, ale silně.. Měl též vážné

úmysly : hodlal totiž s Rosou uprchnout do Ameriky a tam ji

pojmout za ženu. Nemohl být sám, - potřeboval opory ! a tato

rázná žena mohla mu snad v budoucnosti býti dobrou útěchou a

záštitou..

Ujistiv se v zrcadle, že se musí líbit, přistoupil po delším

rozmýšlení k činu.. Jeho náhled byl, že nejlepší vnadidlo na ženy

jsou - peníze.. Náhled zajisté velmi správný.7 Ale způsob, jak

Ippolito Rosu penězi lákal, byl originellní a beze vší šablony a

stojí za zmínku..

Jednoho dopoledne, když část banditů byla vzdálena, ostatní pak,

vrátivše se z noční výpravy, spali v druhé jeskyni, přišel náš

hrdina náhle do jeskyně prvé, kde ideal jeho zaměstnán byl

hotovením obědu..

Přišel a postavil se tři kroky před ni, nehnutě jako socha. Jeho

kalhoty byly úplně rozepjaté a špinavá košile čouhala z nich..

Úmyslně : chtělť Ippolito, jehož přesvědčením, snad též správným

bylo, že nejvíce dráždí ženy mužské genitalie, tímto způsobem

Rosu svésti..

Pohledla naň, - rozchechtala se a hleděla si dále své práce ani

slova nepromluvivši.

Aby zvýšil effekt, zajel pravicí švihácky mezi rozepnuté kalhoty

a jal se genitaliemi svými viditelně pohrávat.. Rosa rozchechtala

se znovu, - ale zase mlčela.

Tu vytáhl hrabě zecchino, vzal jej mezi palec a ukazovák levice,

přistoupil před samou Rosu a jal se jím jí před samým nosem

točit, dělaje při tom pitvorné posuňky... Ale Rosa stále mlčela.

I vyňal pravici z kalhot, uchopil v ní ještě jeden zecchin a

oběma točil pod nosem panny, až ji to šimralo..

"Co chcete ?" vyjela konečně. "Chcete mně dát ty zecchiny za

jednu noc ? Tak lacino, holečku, svou ctnost neprodám !"

Neodpověděl.. Odstoupil o krok dál a toče stále svými zecchiny

v prstech jal se se skrčenýma kolenama poskakovat, rukama mávat,

jakoby chtěl vzletět, chechtat se a vůbec si počínat, jako žid,

když křičí aj vaj ! Tak směšné bylo toto počínání, že Rosa

svalila se chechtotem na zem.. A hrabě vida to a považuje to za

důkaz lásky, dal se též do hrozného chechtotu.. A teď vybuchla

Rosa ještě víc a on ještě a tak se chechtali oba dlouho a

dlouho.. A když Rosa povstala, nevpila se dosud do písku zcela

kaluž, která tam dřív nebyla..

"Ježíši Kriste, takhle jsem se už dávno nevysmála !" řekla

nesrozumitelně - Ale hrabě dosud nepromluvil. Místo toho jal se

skákat, tančit, dupat, aby ukázal svou mrštnost a umění.. A pak

uchopil Rosu za mohutné, visuté prsy a trhal jimi surově.

"Člověče potrhlý, co děláte ? Vždyť to bolí, - óch ! Co děláš,

prevíte ? Hned mne pusť, sice tě z kuchyně vyhodím !"

Pustil ji.. Ale zas vytáhl své genitalie a přitiskl k nim

významně, symbolicky své zecchiny.

"Prase, - jedeš odtud ! Prase potrhlé, nestydaté, - marš odtud !"

Ukryl oplozovací organy a vytáhl třetí zecchin.. Vzal jej mezi

zuby..

"Tak co ! Dáš mně je nebo ne za jednu noc ?" vzkřikla. "Mluv už

jednou, němý nejsi, sice.." A uchopila ohromnou vařečku.

Toho se lekl a zabreptal :

"Nedám ti je, nedám ! Moje srdce touží po jiném !"

"A po čem ?" rozchechtala se.

"Po čisté, platonické lásce, můj anděli !"

"Po čisté ? I ty prase, ty svině jedna ! Po blátonické8 lásce, -

to snad !"

"Anděli můj, - jsem šlechtic a bohatý ! Miluju tě horoucně.."

"Kuš, prase, nedělej si ze mne blázna, nebo tě vymlátím ! A proč

ukazuješ pořád ty zecchiny ?"

"Koukej na ně ! Chtěla bys, viď ? Žrala bys ? Tu máš, vezmi si je

!"

A přiblížil peníze k milence.. Ta po nich hrábla.. Ale pan hrabě

je rychle utrhl a zachechtal se :

"Žrala bys, - viď, - ale nic nedostaneš ! Har har mrkvičku !"

A vyplázl jazyk.. Svým ucuknutím9 hleděl podnítit co nejvíce

touhu Rosy po penězích a tím i lásku k sobě. To byla jeho

methoda..

"Hned táhni, blázne prasečí !" vzkřikla zlostně a udeřila jej

nehorázně přes záda. Zasténal a zaslzel.

"Můj anděli, - miluju tě jako hvězdu na blankytu. Nepohrdej

láskou mou, můžeš být ráda, že já, hrabě Rapini, miluju tě,

takovou k.... bývalou. Můžeš si toho vážit, za čest pokl-"

A znovu počala vařečka velmi nehorázně naň dopadat. Skákal oběma

nohama do výše, spínal ruce, plakal, - ale opustit Rosu se mu

nechtělo. Konečně připadl na spásný, ač drahocenný prostředek.

"Dám ti ty zecchiny, přestaneš-li !"

Ihned přestala, - a jej hned mrzelo, že se nevykoupil jen jedním

zlaťákem... Zasténal10 :

"Tři ti nedám, jednoho máš dost !"

"Slíbil jsi tři ! Hned řekni, že mně je dáš, sice.." A zdvihla

vařečku.

"Dám, dám !" zaúpěl bez myšlenek.

"Tak dej !"

Drbal se za uchem.. Pak mu kmitla myšlenka : "aspoň něco ať za to

mám.."

"Dám ti je, ale s jednou podmínkou : dám ti je kam budu chtít !"

"To bys mně je mohl dát také do nějakého jezera."

"Dostaneš si je do jezera ; vlastně do jezírka, malého jezírka

houštím obrostlého, hihihi ! - Tak ten prvý dám ti mezi kozy, -

chceš ?"

"Když to není nic horšího, tak si ho tam vstrč !"

Vstrčil s jakýmsi váháním peníz mezi mohutné prsy, pomačkav tyto

dříve důkladně.. Rosa to hrdě ignorovala.

"A ten druhý do jezírka ! Chceš ?"

"To je maličkost !" odhrnula pysky.. "Jen mne neškrábni, máš

takové prašivé nehty !"

A rozkročila se, milenec poklekl - - Pak si olízal prsty.. Rosa

se strašně po celou tu dobu chechtala.

"A ten třetí, - kam ten ?" vypravila stěží.

"Do řiti, ty sloto ! Ale ne jen tak ! Chci ji vidět ! Lehneš na

břicho a odkryješ se !"

"Nu když to není nic horšího.." Ulehla na "podlahu", obnažila zadnici.. Ippolito velmi obšírně vnořil jí do řiti, - ale ne

zecchin, ale liru.11

"Ne tak hluboko ! Vždyť mně prošťouchneš střevo ! Vždyť ho

nevyndám ! Jou ! to to bolí !"

Dostala jej ven.. Pohledla naň, - a plivla hraběti do obličeje..

Ale liru ukryla.

"Checheche ! Co prskáš jako kočka ?"

"Vstrč tam ten zecchin, sice tě vyhodím a zmlátím a víckrát se na

tebe nepodívám !"

To jej zarazilo.. Ale smlouval :

"Dám ti jen pět lir. Máš už toho až hanba, přežrala bys se !"

"Nic ! zecchin, - sice..." A zdvihla vařečku. "Ty hanbáři, ty že

jsi bohatý, ty špíno ? Jsi žebrák, pes Fabia !"

"To je lež !" zvolal. "Mám zakopaný million, abys věděla !"

Náhle vstoupl u ní v ceně, ač málo věřila. Řekla :

"Nu tak, - dáte mně jej nebo ne ? Nedáte-li, víckrát na vás

nepromluvím !"

"Nuže dám ! Lehni zas !"

Lehla a odkryla se.. Rozevřel půlky, - plivl své milence do

řiti..

"To má být ten zecchin, vy špíno prasečí ?" řekla zlostně, ani se

neobrátivši.

"Dám ti jej, - dám !" A teď s bolným srdcem vnořil vskutku obraz

králův do místa pro krále málo příslušného.

"To je vůně," liboval si při tom.

"Nechtěl byste mně ji vylízat ?" rozchechtala se.

"Proč ne ? Mohl-li jsem to udělat tomu tenkému prevítovi tenkrát,

tím spíš tobě, má zbožňovaná holko -"

"Tak lízej !" a poskakovala na břiše.

Hrabě nedal si dvakrát říkat... a liboval si... Rosa zmítala se

smíchem a lochtáním, křičela, svíjela se, vyhazovala svou

neobyčejně rozměrnou zadnicí - -

"Jaké to bylo, pane hrabě ?"

"Božské !" a olizoval se.

"Jak jste hodný ! Nechal jste se zmlátit, dal jste mně tři krásné

zecchiny a ještě jste mně vylízal řiť.."

"Jsem hodný, to si myslím ! A jsem pravý muž.. Ó, má zbožňovaná

Roso," - zařval náhle a klesl před ní na kolena.. "Jak tě miluju

! Miluješ mne též ?"

"Nedělejte si ze mne blázny.."

"Nedělám ! Přiznej se ! Jen se přiznej, že mne miluješ ! Vždyť to

na tobě vidím, ty sloto jedna ! Nezapírej ! jsi do mne zblázněna

až hanba !"

"Hihihi ! Do vás - do vás ? která mohla by se do vás zamilovat ?

Vždyť vypadáte jako krysa !"

"Ne jako krysa, nýbrž jako ideal muže !"

"Ideal krysy, - hihihi.."

"Poslouchej, - ty sloto, mrcho jedna, - jen se přiznej ! ty si

můžeš olíznout všech pět, když hrabě Rapini, třeba osudem štvaný,

s tebou vůbec mluví, s takovým prevítem, kurvo, svině jedna !"12

Uchopila vařečku a mlátíc nebožáka vyhodila jej ven..

"Přiznej se, že mne miluješ, mrcho jedna !"

"Kuš prase bláznivé ! Víckrát s tebou nemluvím, leda přineseš-li

zase zecchiny.."

"Pusť mne tam, - něco ti ještě řeknu.."

"Nemám čas, musím vařit ! Kušte a táhněte !"

"Roso, - nedělej takový rámus, - ať můžeme spát !" řekl jeden

z banditů.

"Táhněte, vy blázne, nebo vás kamarádi shodí do Rakve !.."

A Ippolito se odplížil -

Z počátku byl zdrcen, věře, že ho Rosa nemiluje.. Ale utěšil se

brzo, neboť jeho samolibost byla neuvěřitelná. "Vždyť bylo na ní

vidět, že je do mne blázen ! Jak se něžně na mne usmívala, když

lovila zecchin z jezírka ! Byla v tom láska, není pochybnosti ! A

ty pohledy ! A jak se mnou žertovala ! Jak mně namlela ! to činí

přece jen žena, která miluje ! A že řekla, že mne nemiluje, -

pach ! všechny ty ženské potvůrky dělají podobné svinské

okolky.."

Co dělat dál ? Náš rek se brzo rozhodl ! Napíše Rose báseň, v níž

jí vylíčí své city, sdělí úmysly, které s ní má.. A zároveň

vzbudí tím v ní obdiv k svému básnickému geniu.. Neboť Ippolito

byl básnický genie a v mládí svém složil mnohý verš..13

Celý den o básni své přemýšlel, celý následující ji robil.. Vzal

hrdinně na sebe těžké břímě, udržet v ní od počátku do konce

jediný rým.. Konečně byla opsána načisto. Zněla :

"Jsem šlechtic z rodu velmi přeslavného,

jenž osudem štván padl do kalu,

- však jako peníz vzletne opět z něho,

totiž z těch smradů, s...... výkalů.

A boháč jsem, neb od táty a mámy

jsem miliony zdědil pomalu ;

však nemohu je, stíhán četníkami,

si reklamovat, k svému ke žalu.

Však kromě toho milion mám celý,

jej zakopal jsem dobře pod skálu,

kdo by jej hledal, totiž byl tak smělý,

ten nenašel by ani žížalu.

Jsi zvědavá, co ? Har har ! To neřeknu já,

kde poklad zakopán mám, halalů !

neb mohla bys jej, mrcho, - alleluja !

mně ukrást svinsky a bez obalu !

Můj anděli, jitřenko, krásná ženská !

před tebou klečím v božském zápalu,

v můj mozek neleze myšlenka sviňská,

miluju čistě, vzdej mně pochvalu !

Chci vážně hraběnkou tě učiniti,

k oltáři s tebou jít jak do bálu,

pod nožky tvoje stláti budu kvítí

a hájit tě jak smečka šakalů.

Vyhrabu poklad a pak odplaveme

do Ameriky, země dorallů,

tam váženě a ctně žíti budeme,

nebojíc se četnických pardalů.

Nuž vyplň prosbu hraběcího syna,

opusť s ním sluj banditských tlachalů !

Nepůjdeš-li ty, půjde se mnou jiná,

však mor pak do tvých střev a výkalů, -

- halalů, dalalů, balalů !"

"Básnický genius, - toť jisto," bručel si, pročítaje po desáté

tento poem. "Jak originellní a silné ve výrazu ! A ty rýmy ! Toť

přímo báječné.. To "alleluja" ku př.. Jsem dokonalý muž, -

všestranný jako bůh sám ! Mám též malířského a hudebního genia,

třeba, jako šlechtic, nemohl jsem je dosti pěstit ! A velký

filosof jsem, - bože, jaké myšlenky navštěvují někdy můj mozek..

A vědecký talent mám též a kdybych měl čas, stal by se ze mne

velký vynálezce, jako Archimedes ! A jak vysoce jsem vzdělaný ! A

genius činu, jako Napoleon, jsem též, - v každém momentu mám

neuvěřitelnou eneržii. Kdybych já byl místo něho bitvu u Waterloo

vedl, jinak by byla dopadla, krucifix ! Vždyť dělal ten chlap

koninu za koninou.. Ty kurvo jedna, - ty můžeš mně věčně líbat

řiť, že jsem si tě vůbec všiml.."

Teď vyskytla se otázka, jak báseň Rose doručit. V genialní hlavě

Ippolitově vylíhl se originellní nápad.

Rosa spala jen s dvěma bandity hned vedle ložnice hraběcích

bratří.. Měla velmi dobré spaní, jak Ippolito věděl..

Natřel prázdnou stranu čtvrtky archu, na níž byla báseň napsána,

lepem, - a když Rosa i bandité chrápali, vešel k nim.. Malá

lampička osvětlovala jeskyni.

Rosa byla horkokrevná a shodila proto pokrývku na zem.. Spát

v košili nenáleželo k jejím zvyklostem a tak ležela zde, zcela

nahá, na zádech s roztaženýma nohama...

Připlížil se a položil papír svůj, lepem dolů, na horu Venušinu,

hustě14 porostlou.. Přitlačil.. Neprobudila se.. Chvíli tlačil, -

pak přikryl Rosu pokrývkou a blaženě se usmívaje nad zdarem svého

podniku vykradl se opět ven.

Dle jeho názorů byl tento způsob "doručování listu" nanejvýš

něžný, delikatní a duchaplný.

Milá Rosa již asi za půl hodiny se probudila a papír

spozorovala.. Uchopila jej a zakvíkla bolestí. Domyslila si, že

jí jej tam někdo přilepil, - bezpochyby, že z hloupého žertu..

Zaláteřila tiše a chtěla jej roztrhat.. I to bolelo.. Co činit ?

Jelikož byl Ippolito chytrý, přilepil báseň svou hlavou dolů.. A

jelikož byla Rosa vzdělaná, uměla číst ; uchopila lampičku,

přinesla si ji na postel, přiblížila ji k břichu a četla - četla

- podruhé - potřetí.. Ani se neusmála, ale upadla v přemýšlení..

Ale tvář její jevila radost..

Po chvíli odnesla lampičku na její místo, ulehla znovu a přikryla

se, by bandité, kdyby se probudili, papír neviděli, - a dlouho

snila..

Konečně usmívajíc se povstala, vyhledala škatuli a v ní nůžky..

Jimi ustřihla vrcholky stromů na Monte Veneris a osvobodila se

tím způsobem od Ippolitovy básně.. Pak složila ji péčlivě a

uschovala i s vrcholky stromů do řečené škatule. A znovu dala se

do snění.. A tuto noc již neusnula, což u ní něco znamenalo..

Pro holku, jejímž otcem byl nádenník, která bývala prostitutkou a

insaskou káznice, musila mít nabídka "hraběcího syna" něco velmi

svůdného.. Která chudá holka nestala by se ráda hraběnkou ? Proti

nastávajícímu dalo se ovšem mnoho namítat : tak že byl šašek,

polopotrhlý, strašná baba, moralní monstrum, ohyzdný, - a

především stíhaný vrah, psanec.. Ale byl přec jen stále pan

hrabě, - a měl prý zakopaný million.. A byl dobráček, dal se

otočit každou ženou kolem prstu, jistě by jí poslouchal jako

šestileté dítě.. A na druhé straně Rosa s nynějším postavením

svým naprosto nebyla spokojena.. Zdržovat se stále v dusných

slujích, petrolejem ve dne v noci osvětlených, mezi lidmi, kteří

dokonce i Rose zdáli se být příliš drsnými, kuchtit a jen

kuchtit, - to nebylo nic pro veselou ženu.. A bezpečné to také

nebylo : ač se Rosa od svého vstupu mezi bandity15 činů jejich

pranic nezúčastnila, bylo přec jen velice možno, že jednou, až úl

bude vypleněn, bude osoba, seznámivší se již s káznicí nějakým

způsobem s ostatními odsouzena.. S Ippolitem běželi sice vstříc

též nějakému nebezpečí, - bylo též skoro pravděpodobno, že aspoň

jej chytnou, než do Ameriky se dostane, - ale kdož ví ? A něco

nutno vždy riskovat..

Krátce Rosa se ještě tuto noc rozhodla, že je-li návrh Ippolitův

míněn vážně a není-li lží, co o zakopaném pokladu v básni stálo,

"opustí s ním sluj banditských tlachalů" a "odplave do země

dorallů..."

Teprve za tři dny naskytla se Ippolitovi možnost s Rosou nerušeně

si pohovořit.. Vešel opět do kuchyně, s kalhotami opět

rozepjatými a košilí z nich vyčuhující.. Tentokrát přistoupil

hned směle k své vyvolené, chytil ji za prsy a tázal se :

"Dostala's ?"

"A co ?"

"Nu mou báseň !"

"Vy všiváčku !" řekla něžně ; slovo "všiváček" bylo u ní

nejlichotivějším16 oslovením.. "Nevěděl jste, kam jinam ji dát ?

Kdybyste věděl, jakou práci mně to dalo..."

"Hihihi ! to je stkvostné ! To jsem já právě chtěl ! Nu a četla

jsi ?"

"Četla !"

"Nu a co říkáš ?"

"Abyste si ze mne nedělal blázna !"

"To si nedělám ! Myslil jsem to vážně !"

"Lžeš !"

"Nelhu, Roso ! Krucifix alleluja, - mluvím pravdu !"

"Tak mne přesvědč tím, že mně z toho millionu dáš, jak jej

vykopeš, hned aspoň 50 000 lir !"

"Dám ti je !" řekl po krátkém váhání, "- ale musíš jeti se mnou

do Ameriky.."

"Nu proč bych nejela ? Ale opravdu chceš si mne vzít za ženu ?"

"Na mou duši !"

"Máš mne opravdu rád ?"

"Miluju tě jako šílenec !" zařval a padl před ní na kolena.

"Nekřič, všiváčku !" napomínala, "ať to nikdo neslyší ! Víš, -

dobře bude, když bandité se nedozvědí, že spolu mluvíme !"

"To máš pravdu ! Tak jedeš se mnou, viď ?"

...

KAPITOLA VI.

Fabio vděčnost na jevo dává.

...

Blíže zříceniny byly tři komplexy hustších křovin.. V jedné

z nich byl Ippolito.. A chytrý Fabio jal se je důkladně

prohlížet.

Prohledl prvý, - Ippolito tam nebyl.. Prohledl druhý, - ani v něm

nebyl... Jal se prohlížet třetí.. Ippolito umíral.. Utéci

nepozorovaně nemohl..

Schoulil se co nejvíce a s resignací čekal.. Fabio se blížil,

blížil, - již zde byl, shýbl se, uchopil ležícího za rameno,

převalil jej na záda, - a zachechtal se radostně..

"Aaa !" řekl Ippolito a otevřel hubu, jakoby zíval... "To's ty,

Fabio ? Spal jsem, - tak krásný sen jsem měl, proč jsi mne

probudil ?"

"On spal, - a třese se, je bledý !" zachechtal se bratr.

"Jo, spal jsem ! Měl jsem strašný sen, proto se třesu ! To jsem

rád, že jsi zde, že tě nezabili ! Co se stalo ?"

"Nežvaň ! Nejdřív peníze sem !"

Rosa, zaslechnuvši tento hovor, přiběhla a bázlivě stanula

opodál.. A Ippolito, u něhož teď lakota zvítězila nad strachem,

rozhodl se, že podrobí zkoušce maximu : peníze světem vládnou...

"Tak ?" řekl táhle, chvěje se, a vystoupil z houští, bratrem

sledován.. "Peníze ? Ne, Fabio ! Dost dlouho jsem ti otročil,

protože jsi měl peníze ! Teď je mám já, teď já vládnu a ty budeš

mne poslouchat ! Peníze světem vlád-"

Ale nedokončil ! Dostal pádnou ránu pěstí do tváře, že se mu

z nosu krev vylila.. A hned na to smýkl jím Fabio o zem a vytasiv

dýku řekl :

"Hned opasek sem, sice zdechneš ! Hned !"

"Ježíš Maria, - dám ti jej, - vezmi, - neumím jej odepnout..."

Beze slova oderval Fabio bratrovi šál, sňal opasek, navlekl jej

na sebe.. Ippolito utíral si krev.. Rosa se chvěla a ani slova

nepromluvila.. Bylať tato jindy tak hovorná a rázná žena Fabiem

fascinována.

"A teď za mnou, svině !" velel Fabio bratrovi. "Budeš-li sebe

méně neposlušný, zdechneš hned, hadře mizerný ! Za mnou !"

"Ale - já s tebou nepůjdu, - já - dal jsem slovo Rose," - štkal

nebožák.

"Půjdeš se mnou jako pes, - ani slovo víc !" A namířil na

Ippolita revolver.

"Pane hrabě !" vmísila se konečně do řeči Rosa, "slíbil jste mně

přece -"

"Kuš, svině ! Jdi svou cestou, sice.."

Rosa zbledla, - ale přišla k rozumu.. Mrkla na Ippolita, aby

poslouchal. Myslila si : při nejbližší příležitosti může bratrovi

uprchnout !

"Nemrkej naň a kliď se !" zařval Fabio.

Ustrašena obrátila se Rosa k odchodu.. Učinila asi tři kroky, -

tu namířil na ni Fabio revolver. Ale tu se1 opět obrátila a

plačky řekla, - nespozorovavši rychle zas skloněný revolver :

"Pane hrabě, slíbil jste mně 200 000 lir za to, že jsem vás

vysvobodila před smrtí, - tak mně je dejte !"

"Máš pravdu ! byl2 bych zapomněl !" zahučel Fabio, sňal opasek a

novým tlakem otevřel jej... Objevilo se množství bankovek..

Odpočítal jich hromadu a řekl :

"Vezmi a už táhni !"

Vztáhla ruku, - a zařvala.. Neboť dýka Fabiova vjela jí mezi

žebra.. Odskočila, vrhl se za ní..

"To je - odměna - za to, - že"

"Zde je odměna, kurvo !" zachechtal se a vnořil jí dýku znovu do

těla.. Klesla..

Ale tu zařval Fabio.. Stalo se něco neočekávaného..

Ippolito totiž vida, že milenka jeho je vražděna, přišel jí na

pomoc a bodl Fabia ze zadu do krku.. Sám nevěděl, odkud3 se tato

statečnost v něm vzala... Snad nejen láska k Rose ji vznítila,

ale i dlouholetý ústrk probudil náhlou pomstychtivost.

Ale statečnost tato ihned zhasla.. K druhému bodnutí nedostávalo

se již Ippolitovi síly. Zděsil se toho, co učinil, - a dal se na

útěk..

Rána Fabiova byla těžká, ale ne smrtelná.. Fabio zavyl zběsile a

otočil se.. Uchopil revolver, chvíli váhal.. Pak jal se Ippolita

pronásledovat.

"Stůj, sice střelím !" zařval..

Ale Ippolito neuposlechl.. Rána třeskla, - a zranila jej jen

slabě na kyčli.. Zavyl, - a padl na kolena.. Fabio řítil se

k němu, vrávoraje.. Rosa chroptěla..

Tu vzchopil se Ippolito znovu.. "Stůj !" zařval Fabio..

Ippolito váhal, má-li uposlechnout.. Strašně se bál nového

výstřelu.. Tu spatřil čtyři kroky před sebou mohutný dub.. Skočil

zaň. Nová rána třeskla, - a kule zaryla se do dřeva.

A pomalu, s okem sršícím strašným vztekem, bral se k němu

omdlévající Fabio.. Krev prudce lila se mu z krku.. Ippolito

klesl za dubem na kolena. Byl blbý a jako dobytče smrtelnou ránu

čekal příchod Fabia. Ale Fabio nedošel.. Tři kroky od dubu se

zapotácel a klesl.. Zmítal sebou a oči se mu zavíraly.. Rosa

ztichla.. A na blízku ozývalo se více hlasů..

Ippolito přišel k sobě. Vystoupil ze svého úkrytu, stanul nad

Fabiem.. Uchopil instinktivně vedle něho ležící revolver a

namířil jej na čelo bratrovo.. Ale neměl síly kohoutek stisknout.

Odhodil revolver a vrhl se na opasek, asi 30 kroků opodál ležící.

Schoval jej za ňadra, shrábl i bankovky, pro Rosu určené.. Na

Rosu, ležící tiše a bez hnutí, ani nevzpomněl...

Hlasy se blížily.. A Ippolito vzal do zaječích.

---

Podařilo se mu z lesa uprchnout.. Prchal dále..

Přihrnuvší se rolníci našli4 bezvědomého Fabia.. Ovázali mu ránu

a odnesli jej do nejbližší vesnice. Následující den byl Fabio

poznán..

Vyléčil se ze své rány a byl uvězněn..

Rosa byla mrtva..

KAPITOLA VII.1

Ippolito v bordellu vůdce do Ameriky hledá, do Ameriky se

dostane,

ale hned zas nazpět přes atlantický Ocean bidlem přišoupnut jest.

Ubíhající Ippolito zmítal se mezi radostí a bolestí.. Měl jmění

Fabiovo, - a Fabio byl pravděpodobně učiněn navždy neškodným. Ale

Rosa byla proň ztracena: stál zde opět jako kůl v plotě.. A byla

snad mrtva, - a on ji miloval.. Štkal, běže, jako když malý psík

štěká..

Ale láska jeho nebyla tak silná, by u něho zastínila vše

ostatní... - Co činit dále ? Rozhodl se brzo.

Nejdříve odhodlal se odebrat se do lesa, v němž měl svou čtvrt

milionu zakopánu.. Bylo tam asi 10 hodin cesty..

Šel asi ještě dvě hodiny.. Pak se skryl v lese, - a před západem

slunce šel dále.. Koupil si, chvěje se strachem, v jistém

vesnickém hokynářství chleba a masa, co mohl do kapes nabrat, - a

ubíhal dále.. Celou noc šel, - a následujícího dne, v 10 hodin

dopoledne, nalezl šťastně osudný les...

Bylo otázkou, najde-li tam zakopané peníze.. Sotva na nohou se

držel, když u poznamenaného místa stanul, když hrabat začal. A

měl přec již dobře přepočítaný celý milion.

Hrabal, - peníze tam nebyly... Zaštkal.. Ale v zoufalství hrabal

dál, - a hle ! peníze našel ! Jen jeho strach namluvil mu, že

peníze byly zakopány tak mělce..

Šťasten vyhledal si úkryt, vyspal se trochu, - a pak přemýšlel,

co dále činit... Byl kůl v plotě.. Jednalo se o to, najít oporu.

Kde ji najít ? Přirozeně vynořila se hraběcímu synu myšlenka, že

musí ji hledat v - bordellu, aby zvěčnělá Rosa dostala důstojnou

dědičku.. Jak srdce, tak rozum Ippolitův jej k tomuto kroku

přiměl..

Holka z bordellu zdála se mu být Rosou numero dvě ; cítil, že ji

bude milovat jako Rosu, že v ní bude milovat Rosu, - sladkou

zvěčnělou Rosu... V ní byla nesmrtelnost Rosy...

A holka z bordellu byla jako stvořena být teď vůdcem

Ippolitovým.. Byl by se obrátil na některého chytrého, zkušeného

muže.. Ale jak jej nalézti ? Nejlépe cestou annoncí, s

přislíbením slušné odměny.. Ale měl Ippolito, stíhaný jako dravá

zvěř, odvážit se do redakce časopisů, chodit tam pro odpovědi ? A

hle ! holka z bordellu mohla zaň dobře práci tuto zastat.

Energický Ippolito byl hned rozhodnut. Od dřívějška věděl, že tři

hodiny od lesa, v němž ležel, je město B, malé sice, ale na

bordell velké dost. Se západem parného slunce dal se náš rek

k němu na pochod..

Šťastně došel. Zvěděl od pouličních chodců, že je2 v 6000ovém

městečku bohem požehnáně pěti nevěstinci.. Zamířil do největšího,

v němž byly tři panny.

Vstoupil plaše, bez masky.. Měl štěstí : v "salonně" byly všechny

tři a žádný muž ani žena mimo to...

První byla Candida, 16letá, krásná, nevinnému andílku podobná ;

tvář její byla sice poněkud hloupá, - ale hloupost a nevinnost

hodí se dobře k sobě. Druhá byla Maria Immaculata, 26letá, s

hrdým vzezřením, velmi hezká, ale velmi štíhlá. Třetí byla

Dorota, 40letá, sprostá, ošklivá, ale červená a tlustá.

Ruch vjel do tohoto shromáždění, když se objevil muž.. Ale hned

vybuchl řehot..

Hraběcí syn totiž, aby dobyl hned z počátku ženská srdce,

vstoupil jako dříve k Rose, i teď s kalhotami rozepjatými, s

vyčuhující košilí, která byla již tak špinavá, že měla barvu

prsti po dešti..3 Přidejme k tomu ještě, že zredukovaným oblekem

svým vypadal jako vandrák a obličejem jako krysa, - a nebudeme

ženám zazlívat, když se válely po zemi...

Ippolito byl tím velice spokojen.. Vstoupil velmi bojácně a

ostýchavě, - ale úspěchem svým povzbuzen vztýčil se a hrdě jako

král, jako diktator odebral se k stolu..

Rozepjaté kalhoty zmizely pod stolem a chechtot pomalu ustal.

Dorota přistoupila k hosti a otázala se ho, co je libo..

"Kávu a koláč, ale celý !" poručil si. Bylo mu vyhověno.. S

ohromnou chutí dal se do jídla a brzo koláč zmizel... Přemýšlel

zatím, pro kterou se má rozhodnout. Panny si šeptaly :

"Jé ! to je ošklivec," řekla Candida. "S tím nepůjdu, leda by mně dal pět lir místo dvou !"

"Já s ním nepůjdu za žádnou cenu !" řekla Maria.

"Huso !" řekla Dorota. "Však přijdou sem ještě horší a hnusnější

a člověk musí jim být po vůli ! Tenhle je aspoň mladý !"

"Každý dědek je mně milejší než taková nestvůra !" pokračovala

Maria. "Za žádnou cenu !"

"Bude-li chtít, půjdeš !" řekla Candida. "Víš, že naše paní nejde pro výprask daleko ! Znáš dobře, jak její provaz chutná ! Jé!

raději bych šla do pekla než dostat tolik, jako jsem dostala před

měsícem !"

"A já chci raději4 být bita, než bych s ním šla !" řekla Maria a

kousla se zlostně do rtu.

Ale nemusila se obávat : Ippolito o ni nestál, protože byla

štíhlá.. Rozpakoval se jen mezi Candidou a Dorotou..

Lépe se mu líbila krásná Candida... Ale co s takovým dítětem ?

Mohlo vysvobodit stíhaného vraha za hranice, za moře ? Dorota se

mu málo líbila,5 - ale nemožno říci, že by se mu nelíbila pranic

: bylať přec jen červená a tlustá.. A byla velmi zralá věkem,

zajisté zkušená a rázná byla též, jako Rosa.. Ale přes to zápasil

stále rozum s citem..

"Co je libo dále ?" tázala se Dorota, když byl s koláčem hotov.

"Hm, já nevím - dejte mně ještě jeden takový koláč !"

"Pane, - sem se nechodí, aby se tu člověk nažral ! Nevíte, kde

jste ?"

"Hihihi ! vím ! jsem v kostele, hihihi ! Ale když se zde m--,

může se při tom také jíst, - či ne ?"

"To jo !" řekla Dorota. "Tak dostanete ještě jeden koláč.."

Dal se doň a brzo jej pozřel.. Teď měl dost.. Bylo nutno začít, -

čas ubíhal a Ippolito chápal, že ve svém postavení nesmí se

zdržovat.. Ale stále nebyl rozhodnut.. Tu napadla mu spasná

myšlenka :

On, šlechtic, musil mít přec nutně ženu bezúhonných mravů,

čistou, aby nezadal svému rodu.. I rozhodl se, že vyvolí si

z obou děv tu, která je dosud pannou.

Jak začít ? Tak zhola se otázat, - k tomu neměl nějak - kuráž..

Bylo nutno zavésti hovor jiný a v proudu řeči pak dotknout se

otázky pannenství..

Jak hovor zavésti ? Rozhodl se ihned. Zkříživ6 ruce na prsou řekl

:

"Hihihi !"

Maria a Candida neodpovídaly.. Ale Dorota odpověděla, jako klisna

hřebci :

"Hihihihi !"

"Hihihihihi !" odvětil hřebec.

A teď jaly se odpovídat řehtáním už všechny tři ženy.. A Ippolito

odpovídal dále, - a ženy válely se opět po podlaze.. A tři louže

zbyly po nich na podlaze.

"Tak už přestaňte, potrhlý člověče !" stěží vypravila Maria.

"Vždyť mne usmrtíte !"

"Vy trojko pytlem praštěná, k čemu jste sem přišel ?" svíjela se

Dorota.

"Chcete-li se smát, jděte do divadla !" řekla Candida. "Tady není docela nic k smíchu !"

Ale Ippolito umínil si holky usmrtit. Vyskočil se svýma

rozepjatýma kalhotama a černou košilí a jal se točit kolem nich,

strašným hlasem zpívaje, rukama mávaje, jakoby chtěl létat, kloně

se jim dvorně a hned je ohmatávaje po celém těle, prsty jim do

řití strkaje.. Pak rozběhl se a čině pitvorné pohyby jako útočící

hrající si kotě, trkl hlavou Candidu prudce do břicha. Pak

převalil se na záda a třepaje všemi čtyřmi nohami ve výšce,

jakoby skonával, žalostně vyl.. Jeho genitalie se obnažily..

"Ale teď už je toho dost !" zvolala Dorota. "Buď dělejte nebo

táhněte odtud !"

"A co mám dělat ?"

"Pojďte s některou z nás do chambre séparée, máte-li peníze !"

"Hihihi ! já a nemít peníze ! Kdybyste věděly, co mám prádla !.."

"Tak proč si nevezmete čistou košili ?" řekla Candida. "Vypadáte

jako vandrák !"

"Dost !" řekla Dorota. "Půjdete nebo ne ?"

"Půjdu ! půjdu ! Ale jen s tou z vás, která je panna !"

"Nedělej si z nás blázny, tatrmane, pobudo, sice poletíš !" řekla

Dorota.

"Nedělám ! Myslím to vážně ! A pobuda nejsem, třeba mám ošumělý

šat ! Kdybyste věděly, kurvy, s kým máte čest !"

"Se syčákem ! Řekni nám to slovo ještě jednou a dostaneš

nafackováno !"

"Nu ne, to nejste ! Jistě je mezi vámi aspoň jedna panna ! S tou

půjdu a tu vezmu si za ženu !"

Znovu se rozchechtaly. Candida pravila :

"Já jsem dosud panna !"

"Ty ? A jak to přijde ?"

"Inu jednoduše ! Teprve od včíra jsem tady a dosud žádný mužský u

mne nebyl !"

"Je zde už tři měsíce !" řekla Dorota, "a dříve čert ví kde už

všude byla. A bylo už u ní sto dvaadevadesát mužských."

"Ty mrcho !" řekla Candida pohněvána a vystrčila na družku nahou

zadnici. "Tady můžeš.." a plácala se do ní a rozevřela ji oběma

rukama.. Dorota uchopila pohrabáč, - a Candida utíkajíc spustila

opět oponu.

"Tak která z vás je panna ?" pokračoval Ippolito.

"Já ne !" pospíšila si říci Maria.

"Já ano !" řekla Dorota.

"Ty ? Jak dlouho jsi zde ?"

"Už patnáct roků zdržuju se v salonech, - a přece jsem panna !"

"A jak to přijde ? hihihi !"

"Dobře, blbče ! Já mám totiž náramně širokou a kluzkou řiť a --

mám tak úzkou, že bys jí ani s kočárem neprojel.. Když mužský

přijde, sevru ji ještě více, - mužský zajede vždy do řiti a nic

nepozná.. Ještě ani jeden nezajel do --. Tak řekni, holečku,

jsem-li panna nebo ne !"

"Hrome ! pak ovšem jsi ! To je jisto ! Jen nelžeš-li, mrcho !"

"Nelhu ! Tak teď pojď se mnou ! Ty prvý připravíš mne o věneček

!"

Ještě chvíli váhal.. Táhlo jej to ke Candidě, přes to, že nebyla

pannou jako Dorota. Ale rozum zvítězil.. "Vždyť nemusím si Dorotu

vzít za ženu !" potěšil se. "Jen co budu v Americe, opustím ji,

zajdu tam do bordellu a vyberu si tak pěknou, jako je Candida..

Vždyť jsou bordelly i v Americe.."

"Tak pojďme !" řekl.. Odešli do chambre séparée -

Candida přitulila se na pohovce k Marii. Obě dívky měly se rády a

konspirovaly proti sprosté Dorotě.

"To jsem ráda," oddychla si Maria, "že nedostanu k vůli němu

provazem !"

"Takového šeredu jsem neviděla !" řekla Candida. "A víš,

drahoušku, mně je podezřelý."

"Snad utekl z blázince."

"Slyšela jsi, že řekl, že má peníze ? Má-li peníze takový trhan,

jistě je ukradl !"

"Hm ! Máš pravdu, - je na něm něco tak - tak zvláštního... Mohl

by..." A Maria se zamyslila. Pak řekla tiše, aby jí snad

špehující madame neslyšela :

"Mně se ten život strašně hnusí, drahoušku, a jsem teprve dva

měsíce při tom. Fuj ! Jak jsem nešťastna ! co jsem se už

naplakala !" A zaslzela a skryla tvář7 Candidě na ňadra.. "Jaká

to špína ! V jakém opovržení jsem u všech lidí ! A co z toho máme

? Jen to nejnutnější, za to, že pomáháme bordellu k tisícům ! A

žádná naděje, že to bude lepší, - naopak bude to stále horší, -

mládí ubíhá, nákaza, - je to k zoufání ! Už jsem se chtěla

utopit."

"Ano !" přisvědčila mladá Candida, líbajíc družku a slzíc ze

soucitu8 s ní též. "Co z toho máme ! Trochu bití ke všemu tomu !

Kdyby nás aspoň nebila provazem nebo kdyby měla ne tak tlustou

rákosku ! Byly bychom jinde také tolik bity ?"

"Někde víc, někde méně, - ale bity byly bychom skoro všude,

zvláště ty, protože jsi ještě mladá a hloupá.. Bože můj, kam jsem

se to dostala. Ale poslouchej, já musím z toho vybřednout, ať se

děje co chce ! Musím a ty také, drahoušku ! Odjedeme spolu do

Neapole a uživíme se jinak, budeme stále spolu, chceš ?"

"Chci ! chci !" zatleskala ručkama Candida. "To bude krásné,

budeme spolu ! Bodejť bychom se neuživily. Jsme obě krásné a

najde se dost pánů, kteří nás budou vydržovat !"

"Tak jsem to nemyslila !" usmála se Maria. "Chci se živit

poctivě, třeba z počátku jako dělnice v továrně."

"To bys byla husa !"

"Nu uvidíme ! Jedná se jen o to, jak se odtud dostat.. Jak

splatím těch 140 lir a ty 180, které jsi dlužna té naší svini ?

To je ta otázka.."

"Snad nám je dá některý hodný pán.."

"Ze zdejších nikdo ! Takhle nějaký cizinec snad.."

Zamlčely se.. Náhle zašeptala Candida :

"Ten šereda by mohl mít prachy.. Já nevím, něco mně pořád říká,

že je má."

"Dorota je chytrá !" usmála se záhadně Maria, "a on je hloupý !

Dorota má už9 peněz dost a všechny ukradla.. Kdož ví, zdali

dnes..."

"Já ti rozumím !" řekla Candida šeptajíc.. "Dávejme na ni pozor,

kam půjde, - myslím, že chodí na dvůr, - okénkem od záchodu.."

"Budeme dnes na ni dávat pozor ! Nebude to ani krádež,

okrademe-li jen zlodějku. A on je také jistě zloděj ! Chci se

stát poctivou, ať přijdu k vůli tomu třeba do káznice ! Raději se

utopím,10 než abych v tomto bahně se brodila !"

"Aspoň se dáme do bordellu v Neapoli !" řekla Candida. "Tam bude

veseleji, lepší páni budou tam chodit a jistě nebudeme bity

provazem !"

"Poslouchej ! dva mužští sem jdou ! Božínku to mne mrzí !

Nebudeme moci dávat pozor na Dorotu.. Kéž by brzo odešli.."

Dva muži vstoupili..

---

Dorota se vysvlekla do naha, Ippolito též.

Než muži přistoupí k "pohlavnímu obcování", předchází zpravidla

předehra : objímání ženy, líbání jí, tření jejího nahého těla,

tření se o ně, pokrývání ho polibky a p. Předehra Ippolitova byla

originellní, jako on sám.

Nebyl panic. Býval již v bordellech a společně s Fabiem zprznil

více žen.. A vždycky připravoval se k vlastnímu aktu způsobem,

který čtenáři sdělíme..

Nejdříve dělal kohouta před pojímáním. Vyskočil nahý na stůl,

zakokrhal, pak seskočil, zaplácal rukama jako křídloma a jal se,

po způsobu kohouta, Dorotu na tepichu

...

Zoufalá Candida pomáhala.. Jako lvice bránila se Dorota..

"Kurvy neřádné, co to děláte ?" zavzněl hlas bordelářky z vnitřku

domu. Ale bojující neslyšely.. Venku vzmáhal se hluk. "Zas se tam

něco stalo ! Zas asi někoho okradly !" znělo to.

Bojující ochabovaly, bolestí, ba i ztrátou krve... Do Doroty

vjela náhle málomyslnost.. Již chtěla se vyšvihnout na okno a

spasit se útěkem.

Tu otevřely se dvéře záchodu, - a objevila se malá, tlustá

bordelářka.. V jedné ruce držela lampičku, v druhé provaz..

Uzřevši ji vyřítila se těsně vedle ní Dorota ven a vzkřikla venku

:

"Jsou to zlodějky, milostpaní ! Zmrskejte je důkladně !"

A bordelářka zavřela dvéře na klíč a osamotněla s dívkami, na

zemi ležícími a polo bezvědomými.. Hrozivě rozhledla se kolem,

pověsila svítilnu na hřeb a vykřikla :

"Vy svině, takhle se chováte ? Zas už skandal ! Pro Kristovy

rány, lidé se sbíhají, co z toho bude ? Takovou čest děláte mému

ústavu ? Co se řekne o našem poctivém domě ? I vy kurvy neřádné

!"

A pozdvihla provaz.. Neobměkčil ji pohled na zkrvácené obličeje,

ba ani na obličej Marie, v němž krev a lejna přátelsky se

............... A nastal výprask.

Přeložila si svůj provaz ve dví. Jeden konec byl opatřen tvrdým

uzlem, druhý byl hladký. Ale bylo těžko říci, který z obou konců

více bolel.. Candida svíjela se jako had a řvala strašně. Maria

se jen krčila a chvílemi zaskučela.

Chtěly utéci oknem. Ale bordelářka strhla je nazpět, a znovu

ovíjely se provazy krutě kol zad, kyčlí, nohou.. Obě dívky oděny

byly, mimo košili, jen batistovou sukní a batistovou bluzou.

"Patrola ! patrola !" ozývalo se venku -

Konečně, když aspoň po padesáté11 pleskl provaz o obě útlá těla,

vzchopila se Maria k odporu. Uchopila bordelářku za ruce, -

Candida uchopila provaz.. Bordelářka řvala o pomoc a kopala.

V zápasu z toho vzniklém shozena byla skleněná lampička..

Rozbila se, - plamen vyšlehl, - a již vzňaly se kalhoty

bordelářky.. A za chvíli byla ctihodná paní pochodní..12

Strašlivě řvouc chtěla plamen uhasit, chtěla ze záchodu utéci..

Marně.. Klesla..

A Candida s Marií13 vyšvihly se na okno a dostaly se na dvůr. Tam

vběhly do shluku sousedních obyvatelů a byly zadrženy. Obě

omdlely.. -

Přišli dva policisti... V průjezdu bordellu tísnilo se mnoho

lidí.. Nejdříve vyražena byla dvířka záchodu.. Bordelářka, na

celém těle strašně popálena, ležela zde bez hnutí. Byla odnesena

na postel. To jí ovšem pomohlo..

"Co se stalo ?" ptali se strážníci.

"Co jiného, než že byl někdo okraden ?" řekl jistý občan..

"Uspaly jej asi, jako mají ve zvyku !"

"Prohledáme dům !" řekl jeden ze strážníků. "Běžte pro lékaře !"

Prohledali vše, - a našli Ippolita, dosud spícího.

Zatřásli jím : "Vstávej, člověče !"

Neprobouzel se.. Zatřásli jím více, - marně -

"Je uspán ! Zas už jeden. Holota !" zabručel lhostejně jeden

strážník..

"Divím se jen, proč takového lajdáka uspali !" řekl druhý.. "Vlij mu to víno na obličej, já zapálím mu sirku pod rukou...."

Stalo se, - a Ippolito přišel k sobě... Blbě rozhlížel se kolem..

"Kdo jste ?" zařval naň jeden strážník.

V oku hraběte zjevilo se zděšení.. Uvědomilť si, že stojí před

ním ramena spravedlnosti.

"Kdo jste ? Neokradly vás ? Koukněte do kapes !"

Pochopil smysl těchto slov, rozpomněl se poněkud, - a hrůzná

myšlenka jím projela. Sáhl na prsa.. Zaúpěl jako hyena na smrt

poraněná a oči se mu zatměly.. Opasek zmizel.. Sáhl do kapsy, - a

zaúpěl znovu.. I balíček byl pryč - -

Jak se to stalo ? - Když Dorota ze záchodu před provazem

bordelářky prchla, odběhla opět k Ippolitovi.. Nebylo jí tajno,

že je ztracena, - skandal zde již byl, lidé zaslechli již výkřiky

"zlodějko" a p., Maria a Candida ze msty jistě nebudou mlčet,

Ippolito bude lapen, neboť hlasy strážníků zněly již venku.. Co

činit ? Rozhodla se hned a sice dosti chytře. "Mám-li být

odsouzena pro krádež, ať to za to stojí ! Peníze ve skříňce jsou

ztraceny, - ale ohromné jmění leží přede mnou.. Uteku, zakopu

je.. V případě, že budu chycena a odsouzena, mám naději, že, až

vyjdu z káznice, budu přec jen milionářkou. A snad nebudu

chycena, - a snad nebudu odsouzena, - a vždy je lepší mít peníze

než nemít jich.. A konečně je možno, že právě tyto peníze mohou

mně pomoci k útěku do Ameriky.. Co nedokážou peníze ?"

A obrala Ippolita o vše, ponechavši mu jen půl druhé liry

v kapse. Umyla si trochu krev z tváře,14 - a vyběhla.. Podařilo

se jí prodrat se nenápadně shlukem lidu, zmateného neštěstím15

bordelářky.. Ubíhala ulicemi a octla se šťastně v polích.. -

Všechna ospalost spadla s Ippolita. Vymrštil se z pohovky..

Bezmezné zoufalství zračilo se v jeho tváři a vzbudilo soucit

policistů.

"Snad dopadneme zlodějku a peníze budou vám vráceny !" těšil jej

jeden. "Vzaly vám mnoho ?"

Vlídný ton ukonejšil hraběte. "Nevědí, kdo jsem, není tedy vše

ztraceno ! Nezatknou mne ! Ale co činit, pro boha, bez groše ?

Jak dostat se do Ameriky ? Jsem přec jen ztracen, neodvolatelně

ztracen !" A zavyl znovu -

"Neřvěte a řekněte, co vám ukradli !"

"Co - co ? Nu - nu pět tisíc !"

"Je možno, že jste tolik měl ?" otázal se jeden, prohlížeje si

jej od paty k hlavě.

"Myslím, že je to možno !" zabručel druhý. "Jeho šat je sice

ošumělý, ale z jemné látky."

"Budete nás, pane, následovat ! Vypovíte vše a snad dostanete

peníze své nazpět ! Můžete už chodit ?"

"Mohu !" A zavyl znovu.. Duch jeho se mátl následkem okradení,

strachu před strážníky a snad i vlivem uspání.

Sešli do přízemí... Strážníci dělali mezi davem "pořádek",

nespouštějíce tupě stojícího a občas vyjícího Ippolita z očí. Tu

přišel četník, - a jeden ze strážníků odebral se s Ippolitem na

komisařství.

A tu dopustil se hrabě neprozřetelnosti.. Zoufalství zbavilo jej

rozumu. Měl hrozný strach z policejního komisařství.. Považoval

za jisto, že tam bude ihned poznán, - a s hallucinační určitostí

uviděl sama sebe na šibenici, větrem se klátícího.. Strach jej

ovládl, - a uvedl nohy jeho v rychlý pohyb..

"Kam utíkáte, člověče ?" zařval dráb. "Stát ! - Aha ! je to asi

pěkné kvítko !"

A jal se Ippolita pronásledovat křiče : "Chyťte jej ! Chyťte

zloděje !" A začla honba -

Na neštěstí hraběte bylo na blízku několik poplachem přivábených

mužů.. Ubíhal sice dobře, - ale jeden z občanů, dobrý běhoun,

dobíhal jej stále více.. Již byl za ním, - již chytal jej za

kabát..

Tu udělal Ippolito, jako zajíc chrtem stíhaný, kličku, - a dal se

- nazpět, - drábovi přímo do náruče.. Ale i teď se uhnul, - a

nevěda co činí, skočil do vedle stojící kašny.

Stanul po prsa16 ve vodě.. A v jeho pološíleném mozku kmitla

slastně myšlenka :

"Teď jsem zachráněn ! Nikdo neodváží se za mnou do vody vejít !"

"Jdeš ven, chlape !" zařval policajt. "Co jsi zač, že utíkáš ?"

"Nepůjdu !" zvolal vyzývavě a šíleně se zasmál. "Nedostanete mne

zde, - jsem v bezpečí ! Har har mrkvičku !" A jal se stříkat na

kolemstojící a chechtající se muže.

"Ten chlap se zbláznil !" řekl policajt.. "Jak dostat jej ven ?

Umáčet mundur si k vůli němu nechci a nedosáhnu ho !"

"Har har mrkvičku ! Jsem spasen a nikdo se sem neodváží ! Jsem

v Americe, jsem za mořem, jsem v zemi dolarů !"

"Zbláznil se, chudák !" řekl policajt. "Snad je to jen blázen a

žádný dareba.. Svleku se.."

"To není zapotřebí !" řekl jeden občan. "Tamhle leží bidlo,

přitáhneme jej jím !"

"Přineste je !"

"Har har mrkvičku !" -

Bidlo bylo delší než kašna.. Položili je za Ippolitova záda, a

šoupali nebožáka ku předu, ke břehu Evropy... Ječel vzpíraje se a

přece podlehaje.

"Co to děláte, blázni ! Jsem v Americe, zemi dolarů ! Tam s mojí

Rosou váženě a ctně žíti budeme, nebojíc se četnických pardalů.."

A v tom již uchopil jej dráb za rameno a vytáhl na pevnou půdu..

"Pojďte se mnou, pane," řekl šetrně, "nic se vám nestane a peníze své dostanete nazpět."

"A dostanu se do Ameriky ?"

"Dostanete ! Jen mne klidně následujte ! Buďte bez starosti,

nejbližším parníkem dopravíme vás tam, třeba na státní17 útraty

!"

Ippolito zajásal a zadeklamoval :

"Chci vážně hraběnkou tě učiniti,

k oltáři s tebou jít jak do bálu,

pod nožky tvoje sypat budu kvítí

a hájit tě jak smečka šakalů, - halalů, dalalů, balalů !"

---

Zbytek povíme krátce. V kapsách Ippolitových našly se na

policejním komisařství některé papíry, které uvedly úřady na

stopu, čím šílenec je.. A již následující den byla "totožnost"

jeho zjištěna..

Šílení jeho trvalo několik dní.. Pak nabyl18 opět zdravého rozumu

a tupě oddal se svému osudu. Ale psychiatři tvrdili, že šílenství

jeho neztratilo se úplně, že zárodky jeho v duši zůstaly a mohou

v neštěstí silněji než dříve se rozvinout. -

Dorota byla za pět dní lapena. Peníze Ippolitovy nalezeny u ní

ani jinde nebyly, ani teď ani později... Zakopala je ještě osudné

oné noci dobře.. Byla odsouzena na čtyři roky do káznice.. Těší

se tam nadějí, že až vyjde, stane se milionářkou !

Maria a Candida byly rovněž odsouzeny do káznice, za to, že

přenesly skřínku ze severního hnoje do jižního. Maria dostala

deset, Candida šest měsíců.. Seděly obě v káznici sestersky

pohromadě a těšily se tím. Marii líbila se káznice lépe než

bordell ; těšilo ji, že je zbavena svých závazků k bordelářce a

že bude moci, až si trest odsedí, "nastoupiti dráhu poctivého

života".. A Candidu těšilo zas to, že nebyla v káznici bita

provazem, nýbrž jen dosti tenkou rákoskou...

Bordelářka zdechla druhý den po osudné noci, - sluší-li se

o tomto faktu vůbec zmiňovat... -

KAPITOLA VIII.1

Pietro maluje mozkem stěny pokoje

a po gensdarmech koněm hodí.

Zbývá ještě zmínit se o osudu, který stihl Pietra..

Jak čtenáři známo, unikl z chaty, v níž umučeny byly děti Eurovy,

právě v okamžiku, když Cesare do dvorany její2 vnikl.. Zdařilo se

mu uniknout... Dospěl lesa a tam ztrávil noc, trýzněn strašnými

bolestmi v hlavě3 a ještě více pomstychtivostí..

Poslední události naučily jej poněkud chytrosti.. Pochopil, že

prozatím nesmí myslit na to, aby se Fabiovi pomstil, nýbrž na to,

aby sám sebe spasil...

Peníze jeho mu Fabio vzal ; jen asi padesát lir mu ponechal.

Pietro pochopil, že má-li se mu útěk do ciziny zdařit, musí nabýt

peněz.. A rozhodl se, že se jich zmocní v otcovském zámku..

Za úsvitu vydal se na cestu.. S ohromným sebepřemáháním došel

v podvečer svého cíle.. Vstoupil vrávoravým krokem.. Plaše

hledělo naň služebnictvo, nevědouc, má-li jej pozdravit čili

nic.. Nevědělo dosud, že je mladý pán soudně stíhán..

Vstoupil do kanceláře ředitele zámku.. Byl tam tento a jeho

tajemník.. Vyskočili ze židle, spatřivše neočekávanou návštěvu..

- Pietro byl ozbrojen pouze dýkou a pak tlustou holí, postačující

k rozbití lebky..

"Čeho si přejete, pane hrabě ?" tázal se ředitel.

"Peněz !"

"Jakže ? Není to dávno, co jste oloupil neprávem pokladnu ! Jste

za to stíhán, - ale nechceme vám překážet, - odejděte zas ! Peněz

vám ovšem nemůžeme dát !"

"Že nemůžete ?" otázal se nepříliš hlučně.. Stal se chytrý.

"Ne nemůžeme ! Odejděte ! Nemáme času !"

"Ale já vám ukážu, že můžete !" řekl a přistoupil k ohromnému

stolu s pootevřenou zásuvkou.. Otevřel ji.

"Pane hrabě, - varuju vás !" A ředitel vyňal revolver a tajemník

též. "Odejděte hned, - nesmím připustit, abyste si cokoli vzal !"

Nedbaje na ně hrabal se Pietro v zásuvce, - a našel balík malých

bankovek. "Asi 300 lir !" zabručel. "To je málo !"

"Nebéřte ty peníze !" zvolal ředitel hrozivě a namířil revolver..

Ale neodvážil se k lupiči přistoupit.. Místo toho jal se volat :

"Lidé, na pomoc ! sem ! zloději !"

"Tiše !" zahřměl teď Pietro z plných plic burácením hromu..

"Nebudete-li klidni, uvidíte, co se stane ! Mně na malé vraždě

nezáleží ! Klíče sem od pokladny ! Hned !"

"Pomoc !" řvali oba..

A tu vrhl se Pietro, rozvzteklen, proti nim.. Ale revolvery se

povznesly.. Chytrost ovládla jej opět.. Couvl, - a rázem uchopil

ohromný stůl a vrhl jej strašnou silou na oba vedle sebe stojící

muže..

Oba řvouce svalili se na zem.. Přiskočil k nim.. Tu třaskl

výstřel a zranil jej lehce.. A teď teprve rozpoutala se Pietrova

zuřivost..

Skočil k řediteli, dosud na zemi ležícímu, - mávl ohromnou pěstí

- Ozval se třesk, - a z hlavy, na podlaze ležící, vystřikl

mozek...

Tajemník se vzchopil a rukou jako na pozdrav mávající namířil

revolver.. Ale střelhbitě skočil naň mladík, uchopil jej za ruku

tuto, vyzdvihl jej za ni pravicí do výše, otočil jím kolem hlavy,

- a již letěl tajemník prudce na zeď.. Třesknutí, - nový výstřik

mozku -

Rozlétly se dvéře a množství ustrašených hlav nahledlo do vnitř..

Ale nikdo netroufal si vstoupit.. A Pietro uchopil oba revolvery

a svým nejhromovějším hlasem zařval :

"Potrestal jsem služebné psy, kteří mně, pánu zde, stavěli se na

odpor, - a stejný osud stihne každého, kdo postaví se mně v cestu

!"

A namířil revolver do dveří. Vše se rozuteklo. A Pietro zcela

klidně prohledal kapsy ředitele a brzo našel známý klíč.

Přistoupil k ohromné pokladně, otevřel, - a pomalu ji prohledal.

Našel asi 18 000 lir v bankovkách a 4000 ve zlatě. Spokojen tím

vzal obé, nezapomněl na revolvery a odešel z místnosti.. Nohy se

mu chvěly, hlava točila, - ale ne následkem posledních vražd..4

Na chodbách vše před ním zdaleka utíkalo. Vyšel nerušeně ze zámku

a dal se rychle k severu..

Úmyslem jeho bylo projíti Italií až k Alpám a přejít hranici.. Co

dále, nevěděl, jsa velmi nezkušen. Netajil si, že šťastné

vyváznutí je věcí velmi pravděnepodobnou ; ale přes to oživovala

jej pevná naděje vlastní mládí a tak ohromné odvaze, jako on měl.

Šel asi hodinu, - a musil usednout. V hlavě mu to vířilo, v uších

bzučelo, oči se mu tměly, slabost jej překonávala. Asi čtvrt

hodiny odpočíval, pak napjav síly došel za půl hodiny do lesa,

jen kilometr vzdáleného.. Tam skryl se v houští a tam ztrávil

trapnou noc..

Za úsvitu vyšel opět.. Bylo mu trochu lépe než včera.. Ušel asi

dvě hodiny, - a odpočíval hodinu.. Ušel hodinu, - a zas hodinu

odpočíval. Ušel půl hodiny, - a odpočíval dvě hodiny.. Povstal

zas, - učinil pár kroků, - a klesl...

"Vše marno !" zabručel si. "Takto Italií neprojdu ani neprojedu !

Chytnou mne ! Ech co ! Ať ! K oběšení5 <nebudu> jistě odsouzen,

jsem příliš mladý, - a z žaláře se vysvobodím ! Když to Cesare

dokázal, dokážu to také ! Ovšem, on je jiný chlapík než já, - ale

je také hodně starší.. Až uplyne deset let, dokážu také, co bych

teď nedokázal ! Ale přece jen nesmím se na mládí vymlouvat ! To

je prý důkazem slabosti ! Ne ! takový chlapík jako Cesare nebudu

nikdy ! Něco mně k tomu schází, - nevím sám co.. Je to v duchu, -

on je tak nějak moudřejší, vznešenější, tak - vyšší než já ! Jak

rád bych, aby byl mým přítelem ! Ten pes Fabio !... - Ano ! síla

není vše ! Podlehne vždy obratnosti a chytrosti ! Musím se stát

moudřejší.. Ach !..."

Klesl v polomdloby... Ležel pak několik hodin v tupé resignaci.

Tu kmitla mu hlavou spasná myšlenka :

"Půjdu k banditům do Rakve ! Fabio se tam již jednou6 spasil !

Bezpochyby je tam i teď, - aspoň jej, psa, dříve zabiju ! Ó jak

práhnu po tom, abych se ho aspoň malíkem dotkl ! Když, spoutaný

v té chatě, skočil jsem proti němu, ó že nezachytil jsem jej

aspoň jednou rukou ! Byl bych mu hlavu tak krásně utrhl ! A Livia

a ty ostatní byly by zachráněny ! Co se asi s nimi stalo ? Jsou

mrtvy ?.. Je mně jich teď líto ! Jsou to přec jen něžné ženy ! A

toho Edgara je mně též líto ; je na něm také něco vznešeného, -

vyššího, než jsem já ! Sloužil jsem Fabiovi již dvakrát jako pes

a dělal jsem ohavnosti ! Teď mne to mrzí ! Proč jsem se těm

Ottajanům mstil ? Já mezek ! sám nevím proč ! Musím dosavadní

život svůj napravit ! Do Rakve není daleko, - tam snad dojdu !

Teď je mně zas lépe !"

Namáhavě vstal a šel.. Z počátku myslil, že klesne zase hned, -

ale pak se rozešel a vydržel s hrdinným sebepřemáháním celou

hodinu na nohou. Pak hodinu odpočíval, - a pak šel zas dále celou

hodinu... Slunce dotýkalo se skoro obzoru.

Bylo mu opět lépe. "Dojdu přec jen do Rakve !" těšil se. "Půjdu

ještě k onomu lesu, - tam vyčkám do noci, - a do rána jsem snad

v Rakvi.. Hrozí mně ovšem velké nebezpečí.. Dvě strašné vraždy,

hm ! Jistě po mně pasou četníci v celém okolí ! Div, že jsem

dosud žádného neuzřel !"

Šel dále. Blížil se opět svému rodnému zámku, - a konečně jej

uzřel.. Již jen čtvrt hodiny byl vzdálen od lesa.. Tu uzřel, asi

kilometr od sebe, čtyři četníky na koních..

Věděl, že jeho obří, goryllí postava musí jej prozradit už

z dálky... Vrhl se na zem a ležel...

Ale gensdarmové jeli přímo k němu.. Co činit ?

"Kdybych měl pušku, postřílel bych je, skryt za touto mezí,

z dálky. Ale mé revolvery k tomu nepostačí.. Musím se skrýt !"

řekl si.

Povstal a co nejrychleji bral se k nedalekému, křovím porostlému

úvozu... Šel asi dvacet kroků, - tu spozoroval, že gensdarmové

tryskem k němu uhání !

Zachechtal se a zvolal :

"Tím lépe ! Bude boj ! To je něco pro mne ! Škoda, že jsem

nemocen, - ale teď je mně na štěstí značně lépe ! Zkusím jednou

své síly, dovedu-li to jako Cesare.. A padnu-li, co na tom ? Ten

život začíná se mně hnusit ! Vezmi čert to všecko.."

Doběhl do úvozu a skryl se.. A za chvíli vynořili se čtyři

jezdci.. Blížili se k němu..

"Uzří mne zde jistě jejich osm očí ! Ale ať ! Těším se na to !"

Již jeli mimo něj.. Přejížděli, - přejeli jej.. Oddychl si vzdor

tomu, že se na boj těšil..

Ale tu otočil se jeden z četníků, - pohledl upřeně na křoví

Pietra skrývající, - a řekl polohlasem :

"Tam je někdo, tam !"

Zastavili se, popatřili.. Velitel jejich zašeptal : "je to on !"

Pak velel : "Blíže !"

Přijeli k samému houští... A Pietrova mohutná postava vystoupila

z něho.. Mohl sice dříve střílet z revolverů, ale zavrhl to,

pohrdaje tím. Oči plály mu bojechtivostí !

"Kdo jste ?" otázal se velitel -

"Hrabě Pietro Rapini !"

"Jste stíhán pro vraždy ! Zatýkám vás !"

"Jen si zatýkejte ! Otázka je, zmocníte-li se mne !"

A vyřítil se ku předu.. V prvním okamžiku byli četníci "drzostí"

tou ohromeni -

Ale v druhém okamžiku stál již hrabě vedle koně krajního z nich,

sehnul se hlavou pod břicho jeho, uchopil jej strašnými pěstmi a

mrštil jím na koně ostatní.

Kůň letěl téměř vzduchem. Vrazil do koně druhého, - oba se delší

dobu potáceli a divoce vzpínali.. Jezdci jejich váleli se po

zemi.

A Pietro mávl ohromnou svou holí, - a z lebky nejbližšího

gensdarma vystřikl mozek.. Mávl po druhé..

Druhý gensdarm odskočil v čas, vytahuje šavli.. Ale Pietro učinil

mohutný skok, - a levou svou pěstí udeřil jej do skráně..

Gensdarm se bez hlesu skácel..

Ale v témže okamžiku třaskla už rána, a Pietro temně zařval : měl

kouli v prsou. Přes to skočil po třetím.. Tento couvl, - namířil,

vystřelil.. Druhá koule vjela hraběti do těla.

Ale nepadl ani teď. Mohutným skokem porazil střelce a pěstma

svýma zlomil mu vaz, roztrhnuv zároveň hrdlo jeho..

Čtvrtý bledý jako sníh odskočil zatím asi deset kroků na zad a

namířil revolver. Ale nevystřelil již.. Neboť spozoroval, že

Pietro kácí se k zemi..

A za okamžik se již statečný hoch nehýbal. - Seběhli se lidé..

---

Rány Pietrovy nebyly smrtelné. Uzdravil se a sdílel ve vězení

osud obou svých bratří -

KAPITOLA IX.1

Edgar podle nahé dámy překvapí a je galantně do lázně odnésti se

nabízí.

Po té naučí se nepochybovat, že Fatima a Dita ctné ženy jsou.

Livia však Cesarea za Edgara považuje a po té zas vojáka za

Cesarea,

jenž pak doma zmrskané zadečky žen svých uzřev

od těchto absolutní věrnost v budoucnosti přísně vyžaduje.

V malém městečku K, při vchodu do divokého údolí himalajského,

zastíněném ze severu příšerným stínem nejvyšších hor země, usadil

se v malém domku na pokraji jeho Cesare se svým malým serailem.

Byli zde pod anglickým panstvím a bylo se jim co obávat soudu pro

spáchané bezčetné zločiny. Proto kázal Cesare svým Arabům, aby se

prozatím usadili jinde, - roztroušeně v okruhu asi 10 hodin2 od

K.

Jeho úmyslem bylo ztrávit v tomto zákoutí tři, čtyři roky

v klidném otiu, oddat se myšlení, čtení a psaní, - a též rozkošem

lásky a blažené domácnosti.. Ale věděl, že to déle než čtyři roky

nevydrží. Co chtěl pak dále činit, nevíme ; - ale snad měla

Porcia pravdu, když řekla Ditě, že chce svrhnout z Indie anglické

panství..

Tři čtvrtiny svého času věnoval svému myšlení, - a jen jednu

čtvrtinu svým rozkošným ženuškám.

...

Musíme se poněkud vrátit do zadu, abychom věděli, co Cesare na

procházce své dělal.

Šel asi hodinu. Vedra necítil. Snil a přemýšlel : přemýšlel

snivě, což bylo jeho zvláštností. Kráčel po úbočí velké hory.

Stezka vedla mezi kamením a balvany a žárem slunečním žhnula..

Ale nedaleko na pravo byl nízký a hustý les.

I když Cesare nejvíce v myšlení byl zahloubán, neztrácel smyslu a

pozornosti pro to, co jej obklopovalo.. A tak se stalo, že uzřel

hned několik set kroků před sebou na stezce ležící lidské tělo.

Bylo oděno ženským šatem, - šatem evropské dámy.. Leželo nehybně,

- snad byla nebohá dáma zavražděna..

Zrychlil krok, - a již stanul nad ní.. Popatřil jí ve tvář.. Byla

to - Livia...

Čtenář se pamatuje, že byl od té doby, co se mu za vichru po

umučení svém s Edgarem zjevila,3 do ní bláznivě zamilován. Ale

přes to nepocítil teď zcela čistou radost : mrzelo jej poněkud,

že byl jí z myšlenek svých vyrušen.. Ale brzo jej to přešlo a

zapomněl na myšlení své...

Hned viděl, že není mrtva.. Prsa její se dmula, tvář její blaženě

se usmívala ; ale oči byly zavřeny.. Spala ve slunečním žáru..

Chvilku ji pozoroval, - a již chtěl ji vzbudit a odnésti do stínu

blízkého lesa, tam ji svléci, aby jí nebylo horko.. Tu pohnula se

spící, usmála se ještě blaženěji a řekla ze spaní :

"Ty jsi zde, Edgare ? Ach ! jak krásně jsem snila ! Pojď a zlíbej

mne !"

Cesare uposlechl a zlíbal ji.. Neprobudil ji tím..

Ale tak nějak se mu zdálo, že dcera Eurova nespí... Otočil se

k ní zády, - a zašilhal po ní.. A hle, spící dívka měla oči

otevřené a hleděla naň.. Ale hned je zase zavřela a spala dál...

Znovu ji líbal a zašeptal :

"Livio, - zde je ti horko ! Přenesu tě sem do lesa, viď ?"

"Ano, přenes mne tam, Edgare ! Jsem tak líná.. A zdá se mně, že

spím, - ale nevím.. Spím či bdím ?"

"Spíš, Euro !"

A něžně ji uchopiv přenesl ji do lesa a položil ji do stínu..

Zašeptal jí do ouška :

"I tak bude ti horko ! Svleku tě, milenko, viď ?"

"Ano ! učiň to ! Je mně horko !" řekla ze spaní..

Uposlechl a poněvadž mu bylo též horko, svlekl se též.. Pak znovu

ji líbal a nahé tělo jí hladil a k němu se tiskl a sladká slova

jí šeptal.. "Proč asi hraje tuto komedii ?" tázal se sama sebe.

"Má toho bohyně též zapotřebí ? No ovšem ! Komedie mají zapotřebí

všechny ženy a i bohyně jsou ženami.."

"Jak tě miluju, Edgare !" šeptala slastně a objala jej... A ze

spaní jej líbala a hladila po celém těle a usmívala se a rozkoší

zmítala, že to vypadalo, jakoby bděla..

"Ó Edgare, to je krásné ! Pojď na mne, miláčku !"

Nedal si dvakrát říkat. - A tak stala se Eura sladce Cesareovou

ženuškou.. Ač spala, počínala si při tom neméně vášnivě, než

Porcia s Edgarem..

Byl hotov.. Co činit ? Probudit ji ?

Tu spatřil nedaleko sebe v lese tři domorodé vojáky.. Šli právě

k němu.

"Kdo jste ? Co zde tropíte ?" zahřměl jejich velitel.

Ale už se kácel, zastřelen kulí Cesareovou.. A druhý vojín po

něm.. Třetí ještě v čas schoval se za balvan.. Cesare skryl se za

jiný.. Byl v situaci dosti nepříjemné..

Hluk výstřelů Liviu probudil.. Vyskočila, - a spatřila Cesarea..

"Jé !" vykřikla zděšeně. "Cesare ! Myslila jsem, že je to Edgar !

Jé ! Hanbou zemru !"

"Milenko drahá, nezemři ! Jsem na tom ošklivě ! Kdybych

vystoupil, zastřelí mne ten chlap ! Musíš mně pomoci ! Dej se do

křiku, že jsem tě znásilnil a pak.."

"Já vím, co udělám !" řekla a dala se indicky do křiku :

"Ten padouch mne omámil a zprznil ! Příteli, vojáku, pomoz mně

jej ztrestat !"

A přiskočila k vojáku a sepjala před ním ruce..

"Potrestáme jej !" zabručel. "Jenže já nesmím vylézti, aby mne

nezastřelil !"

"Ó ty zbabělče ! Dej mně svůj4 kord a potrestám jej sama, já,

slabá žena, troufám si to učinit ! Běda ! ztratila jsem čest,

hanebně jsem o ni byla oloupena, co mně záleží na životě ?"

A vytrhla vojáku jeho kordík.. Pitomě nechal si to líbit... Ale

hned toho litoval..

Neboť zoufalá Livia se patrně zapomněla a místo, aby se vrhla na

svého svůdce, vbodla nešťastnému domorodci zbraň jeho do hrudi.

Svalil se a svíjel.. Při této příležitosti uzřel Cesare jeho

lebku.. Třesklo to, - a voják se stal na vždy nehybný... Cesare

vystoupil ze svého úkrytu.

"Nechoď ke mně !" vzkřikla Eura, "nebo se zastřelím ! Ve spaní

jsi mne znásilnil, bídníku ! A jsem teď nahá jako ryba ! Hoď mně

aspoň košili !"

Hodil jí všechen její šat.

"Řekla jsem "košili" !" zadupla zlostně. "Proč mně to házíš všechno ?"

"Livio drahá, odpusť ! A nehraj dále komedii !"

"Žádnou komedii jsem nehrála !" dupla znovu. "Spala jsem skutečně a ty jsi bídácky toho použil a připravil mne o věneček !"

"Pomohu ti tu košilku obléci !"

"To smíš ! Mám hezké tělo, viď ? Ty lotře bídný ! Myslila jsem,

že je to Edgar.."

"Ještě jednou, drahoušku ! Ó jak jsi svůdná !"

"Viď ? Ještě jednou ? Nuže, miláčku, - ještě jednou ! Ztratila

jsem svou věrnost, co na tom, budu-li to opakovat ? Teď se už

nestanu věrnou, - viď že ne ?"

"Ovšem že ne ! Teď už je vše jedno !"

A stal se podruhé mužíčkem Eury.. Teď si počínala ještě vášnivěji

než poprvé....

"A teď mně řekni, milenko moje, k čemu celá ta komedie ?"

"Žádná komedie !" mrskla sebou zlostně -

"Eh dost ! Víš, že se mně podobné lhaní protiví ! Mluv !"

"Nu máš pravdu, miláčku drahý ! Mně se to také protiví ! Tak ti

řeknu, proč jsem hrála komedii ! Mám strach z Edgara !"

"Což ti to není milé, když ti našlehá ?"

"To ano ! Ale víš, dokud jsme jen duchové, nemůže mně našlehat,

ale může mne potrestat jinak, - a to mně není pranic příjemno,

toho se bojím ! Jindy ti řeknu jak, - ale je to kruté, miláčku !"

"Ubožátko drahé ! A myslíš, že jej touto komedií přesvědčíš ?"

"To sotva !" vzdychla. "Duch je vševědoucí ! Ale přece jen mám

tím něco, nač se mohu vymlouvat, o čem mohu mluvit, mohu dělat

trpitelku, - rozumíš ?"

"Dokonale ! Věčně budeš mu vyčítat, že tě potrestal !"

"Ano ! Stále budu mu to mlít jako mlýn a stále budu jej tím

týrat, že potrestám jej tím víc, než on mne !"

"Toť výborné ! Já budu ovšem svědčit, že jsi snila !"

"To se rozumí ! Jinak nemohla bych mu tak dobře omílat, že na mně

spáchal křivdu, když mne potrestal ! - Ó miláčku můj ! Jak tě

miluju ! Já nevím teď skoro, miluju-li víc Edgara nebo tebe.."

"Stejně nás miluješ, Livio má ! Ale ještě jednou, viď ?"

"Ještě jednou, ale naposled !" -- --

"A teď miláčku, jděme procházkou ! Půjdeme na onu horu, viď ?"

"Kam si jen přeješ ! Což se neoblekneš ?"

"Byla bych blázen v tomto horku ! Košile zahalí hanebné části

mého těla právě tak, jako by je zahalily všechny tyto ostatní

hadry !"

"Proč jsi se tak po evropsku oblekla ? Dokonce korsett jsi vzala

!"

"Myslíš si, že jsem jen tak všelicos ? Nějaká děvka ? Já jsem

vznešená dáma, prosila bych !"

Odešli od svého manželského lože.. Livia v košilce, Cesare úplně

oděn..

Šli asi čtvrt hodiny, horlivě spolu mluvíce a stále se líbajíce..

Tu uzřeli před sebou, asi 300 kroků, čtyři Hindustance..

"Ti si budou ze mne dělat blázny !" řekla Eura, "že jsem

v košili.. Dlouho budou nás i pak vidět, až je přejdeme, a bude

mne to rušit v mém hovoru !"

"Snadná odpomoc !" děl Cesare a sňal pušku.. Čtyři rány

zarachotily a čtyři lidé skáceli se na zem..

"Teď nemusíš se na ně již ohlížet, Livio !"

"Miláčku, ty jsi lotr !"

"Malý ! Vzpomenu-li si na své vězení v Tarentu, vzpomenu-li si,

že jsem s trestanci musil chodit procházkou po zahradě, desetkrát

kolem do kola, uznávám za samozřejmé, kdybych lidské pokolení

pobil do posledního jeho člena !"

"Jen to učiň ! Přírodě nezáleží na smrti celého lidského pokolení

víc, než na smrti jediného škvora !"

Šli dále a dále.. Co spolu mluvili, nevíme.. Myslíme, že Livia

vypravovala miláčkovi svému o životě, jaký teď vede v říši bohů..

Čtenář by nám zajisté nezazlil, kdybychom vysoce filosofické

podrobnosti tohoto hovoru smlčeli i pak, kdybychom o nich

věděli..

Jen tolik ještě víme, že asi za hodinu5 ulehli opět v lese... A

že Livia darovala Cesareovi prsten s ohromným diamantem v ceně 7

millionů lir, který byla přednímu londýnskému klenotníku odcizila

a jej, nebožáka, tím na mizinu přivedla.

Doprovodila jej nazpět, skoro až k jeho domu.. Ve slastné opilé

náladě vkročil do něho, když slunce za hory zapadalo -- --

---

Nevěrnice stanuly, k sobě těsně přitisknuté, u zdi. Zakryly si

tváře kapesníky. Ani slova nepromluvily, a také nemohly. Jen

prudce oddychovaly.. Byly strašně zmateny, zvláště ovšem Dita a

Fatima.. Teď teprve cítily celý dosah toho, co vyvedly.

Zpod šátečků svých hleděly kradmo na manžela.. Tento stál delší

dobu nepohnutě. Byl hněvem bled a oči jeho metaly blesky, jakých

dívky nikdy dosud neviděly.. Byly připraveny na to nejhorší a

krev jim stydla.

Tu přijal jeho obličej náhle výraz obvyklé klidnosti.. Upřel

zkoumavě pohled na čtyři svůdná těla, - něco jako posměch a

zároveň i soustrast objevilo se v nich.. Pak, stále beze

...

KAPITOLA X.

Jakými kuličkami si zamilovaný tygr hrál

a jak vražednicím mnoho zdaru bezbožně a nezákonně přál.

...

"Půjdu s vámi !"

"Odpusť, - ale nevezmeme tě !"

"Proč ?"

"Krátce proto, že ty nás nebereš, když my chceme, a proto tě zase

my nevezmeme, když teď ty chceš, abychom my pořád nebyly trpící

stranou."

Chvíli na ně zkoumavě hleděl, tuše cosi... Ale nenaléhal dále,

aby jej vzaly s sebou. Jako netrpěl, aby se mu jiní do jeho věcí

pletli, učinil si ve své ušlechtilosti pravidlem neplésti se do

věcí jiných.1 Vzdor tomu, že byl duchem imperatorským, nebylo

člověka méně panovačného.

"Jděte ! Doufám, že nebudete tropit neplech ! Nechci, abychom se

musili zas odtud stěhovat.."

"Ty můžeš o neplechách nejméně mluvit ! Zabil jsi nedávno čtyři

lidi, jen aby Livia se před nimi negenovala !"

"Co se dobře učiní, není neplecha. Pochybuju, že byste něco

podobného dobře udělaly ! Ale - panenky, - krásti tedy nejdete, -

ale nejdete - vraždit ?"

"Ale co máš pořád ! Nejdeme, - naše čestné slovo na to !"

Znovu na ně chvíli hleděl, pak řekl :

"Mějte se na pozoru ! Zde hrozí ustavičně všemožná nebezpečí.

Zvláště upozorňuju vás na toto : Mezi Z a L je les a silnice

táhne se jím půl hodiny cesty. V lese tomto zdržuje se od půl

roku tygr, který usmrtil již mnoho lidí.2 Je to prý zvíře

neuvěřitelně strašné a chytré. Půjdete-li do L, obejděte les

tento obloukem, - raději větším než menším, - nejděte jím silnicí

!"

"Myslíš, že my čtyři bychom jej nepřemohly ?"

"Byla by pouhá náhoda, kdyby svými revolvery střelily jste jej

tak, aby aspoň jedné z vás nezlomil vaz. Pravděpodobně, kdybyste

se s ním servaly, zůstaly by tři z vás na bojišti ! Vezměte si

pro všechno ručnici !"

"Ne ! To by bylo divné, - u nás žen ! Nepůjdeme do toho lesa !"

"Nechoďte, - prosím vás o to ! Nerad bych některou z vás ztratil

! Pro vás je nebezpečnější potkat se s tygrem, než servat se s

dvaceti muži.. Jděte, drahouškové, - mlčím už, - pozor na sebe -

po cestě a - ve městě !"

A políbiv je vystrčil ze dveří..

Cítily lítost a hryzení svědomí, když jej opouštěly.. Měly

záchvaty upustit od svého úmyslu, - ale neupustily. "Jak je

hodný, jak se o nás stará !" šeptaly si a zaslzely.. Ale šly...

Byl krásný svěží den, plný tropických vůní, tropické bouřné

rozkoše. Zapomněly venku na svou lítost a své obavy a radostně

cupaly ku předu, osnujíce bližší plány..

"Poslyšte !" řekla Dita ; "na své čestné slovo jsme mu řekly, že

nejdeme vraždit ! Není to hanebné ? Slovo dělá muže : jací jsme

to mužové ? kde je naše čest ?"

"Mýlíš se !" řekla Ziata vítězoslavně. "Pamatuješ ? On se tázal :

"nejdete vraždit ?" A my jsme mu odvětily : "nejdeme !" a neřekly jsme : "nejdeme vraždit !" Nu a šly jsme, když jsme to řekly ? Ne

! stály jsme právě ! Tedy jsme mluvily pravdu !"

"To je pravda !" zvolaly všechny ; ale k jejich cti podotýkáme,

že se při tom smály..

"Wenig versteht sich das Weib auf die Ehre,"3 praví Nietzsche, -

a dodáváme : směje se jí, - stojí tedy snad nad ní.. Žena je

chytrá a ví, že "čest" je nerozum.. Ovšem že je rozumnost

nečestná a dokonce i v poslední instanci nerozumná -

"A myslím, že se nebude na nás příliš zlobit !" děla Fatima ; "on který zabil nedávno sedm lidí, dopřeje nám také nějaký žertík..

Já myslím, že nehřešíme mnoho proti němu.."

"On se na nás ani nedovede zlobit !" řekla Dita.4 "Bodejť se na

nás zlobit, takové andílky, taková nebohá ženská něžná

stvořeníčka !"

Šly asi dvě hodiny beze vší únavy.. Octly se před lesem.

"Zde je ten tygr !" řekla Fatima. "Obejdeme ten les na levo ; na

pravo nemá konce."

"A já myslím," řekla Porcia, "abychom to nečinily. Ten tygříček

nepřijde a kdyby přišel, naučíme jej manýře ! Bylo by zbabělé,

kdybychom my čtyři utekly před jedním !"

"Přidávám se k Porcii !" řekla Ziata. "Do L jsou ještě 4 hodiny

cesty, už teď je horko, dá nám to práce dost, dostaneme-li se tam

přímou silnicí a nesmíme dělat zbytečných oklik.."

"Pojďme !" děla Dita ; "kdo odvažuje se něčeho takového, jako my

dnes, nesmí se lekat možnosti nebezpečí.. Slíbily jsme sice

Cesareovi, že les obejdeme, - ale bylo to od nás ukvapené."

"Ale nevíš, co nám Cesare pravil ?" řekla Fatima. "Že totiž tygr

je nebezpečnější pro nás, než dvacet mužů. Já se nebojím, stála

jsem už tváří v tvář lvům ; ale Cesare je moudřejší než my, -

poslechněme jeho rady !"

"Byla by velká náhoda, kdyby nás potkal ! Les je velký a tygři

bojí se silnic," řekla Porcia. "A bylo by úzkostlivostí k vůli

tomu utíkat.. Já se naopak na to těším, že jej uvidím !"

"Já také !" zvolala Ziata. "Nějak mne tygr dráždí.. Takové krásné zvířátko !.."

"A já," děla Dita, "myslím, že i kdyby nás potkal, neublížil by

tak krásným bytostem, zvláště, kdyby to byl sameček.. Prý samci

vyšších zvířat milují ženy a samice zase muže.."

"Dost !" zvolala Ziata. "Podle zvyku svého hlasujme, půjde-li se

lesem čili nic ! Bude-li počet hlasů stejný, rozhodne los !"

Porcia, Ziata, Dita hlasovaly pro chůzi lesem, - a rozvážná

Fatima následkem toho též.. Vkročily doň...

Šly asi pět minut vesele a nebojácně.. Ale pak počal se v nich

nořit strach.. Nevanul nejmenší větřík, koruny stromů byly mrtvě

nehybné a les v klidné sluneční záři tak příšerný.. Podél silnice

táhly se z obou stran husté, skoro neproniknutelné, pestré

houštiny.. "Co asi skrývá se v tajemných jejich stínech ?" tázaly

se dívky samy sebe a počaly se chvět a blednout.. Bezděky sahaly

ustavičně po svých revolverech a zrychlily krok co nejvíce..

Jejich jazýčky skoro oněměly..

"Myslím," řekla konečně Dita nápadně tiše, "že máme všechny

z tygra strach !"

"Já jej mám !" řekla Ziata. "Já též !" - Fatima. "Já také !"5 -

Porcia.

"Buďme pohotově a ruce na revolverech !" šeptla Fatima.. "Hleďme

ustavičně do těch křovin ! Kéž jsme již z lesa venku !"

"Snad měly bychom se vrátit !" pravila Dita... "Nestydím se to

říci.."

Stanuly bezděky a chvíli disputovaly..

"Nezdržujme se řečmi a hlasujme !" řekla Porcia.

Zvítězilo většinou všech hlasů mínění, aby se šlo dále..

Pospíchaly, skoro běžely.. Již dávno nepotkaly člověka.. A bylo

tak hrozné ticho..

"Kdybychom jej přec jen potkaly, co budeme dělat ?" tázala se

Ziata.

"Nepotkáme ho !" zajektala Fatima ; "je dopoledne, - to šelmy

obyčejně spí !"

"Ale kdyby přec ?"

"Nu, - pak vypálíme naň z blízka současně čtyři rány, budeme

mířit na lebku a na srdce a rychle budeme pálit dál !" řekla

Porcia.. "A kdyby některou z nás k zemi srazil, slibme si,

sestřičky, že ji neopustíme, že budeme všechny střílet a bodat do

posledního dechu !"

"Slibujeme !" zašeptaly všechny, ale velmi upřímně -

"Ale teď si vzpomínám," děla Dita, "co nám Cesare kdysi poradil : řekl : kdyby vás tygr potkal, učiníte nejlépe, když nebudete

utíkat, - před tím vás nejvíce varuju ! Ale usedněte klidně,

zbraně ovšem v ruce, a nechte jej k sobě přijít ! Hleďte mu

upřeně do očí a mluvte stále něco a usmívejte se naň.. Ale

varujte se ho dotknout a buďte co nejvíce nehybné ! Snad vám nic

neučiní, snad bude si s vámi i hrát. Nechte se chvíli, - ale

kdyby hraní jeho bylo již příliš neomalené, vyčkejte, přiložte mu

nenápadně revolver na lebku a stiskněte, - a ostatní palte hned

na to a hleďte se dostat mimo dosah jeho tlap !"

"To je dobrá rada !" řekla Fatima ; "to se dělá i se lvy !

Krásným ženám prý lev málokdy ublíží, zůstanou-li klidné,

usmívají-li se naň líbezně a vypravují-li mu pohádky. Ale mám

strach ! Jdeme vraždit, - a snad nám Allah chce to zde překazit

!"

"Nebuď pověrčivá !" řekla Dita. "A nech Allaha spat. Tvá morálka

je pověrčivostí největší.. Neděláme nic špatného !"

"Už jdeme čtvrt hodiny lesem !" řekla Ziata, na hodinky hledíc..

"Půl cesty máme za sebou ! Nepotká nás, - zbytečně se bojí-"

Tu rozlehl se strašný řev, zcela na blízku.. Ženy sebou trhly,

zbledly jako smrť a zavrávoraly.. Zavzněl řev nový, ještě

děsnější.. Křečovitě se chopily jedna druhé -

"Neběžte !" šeptala Dita, "jen co nejrychleji pojďme nazpět !"

"Ne nazpět !" šeptala Ziata.. "Blíže je k tomu konci lesa, kam

jdeme, - a ten řev zavzněl spíše za námi než před námi."

"A pozor na všechny strany a odvahu ! Ku předu !" velela Porcia.

"Vytáhněme revolvery a chladnokrevnost !" poučovala Fatima.. "Ó

sestřinky drahé !.. Že jsme Cesarea neuposlechly ! Teď to máme !

Už je blízko nás !"

"Že jsme si aspoň nevzaly ručnici !" zasténala Porcia. "On je

moudrý a my jsme husičky ! Co pořídíme revolvery proti němu ?

Aspoň jednu z nás rozsápal by jistě ! Je prý tak strašný !

Neopustíme se, viďte, drahouškové ?"

Přivinuly se k sobě, líbajíce se, a rychle šly dále.

"On nám nic neudělá !" těšila je Dita, "uvidíte ! Nebraňme se

zatím, přijde-li a usedněme vedle sebe na zem. To je to

nejmoudřejší ze všeho ! Bože, - kdyby jen jednu z vás roztrhal,

nepřežila bych toho !"

"My také ne !" svědčily... "Ale on nám nic neudělá ! On ví, že

jsme jemu podobny, vrahové jako on ! Jistě bude mít k nám

sympathii a lásku nejen proto, že jsme ženy ! Ale on nepřijde, -

a za pět minut jsme venku !"

Tu zavzněl nový řev, že jim bubínky praskaly.... Trhly sebou,

klesaly nazpět, - a už spatřily asi 40 kroků před sebou nořit6 se

mohutné, žlutě rudé, černě žíhané tělo -

Pomalu vysoukalo se z houští na silnici ; bylo ohromně dlouhé.

Nehledělo na ně a očmuchávalo silnici..

"Zpátky !" řekla Porcia.. "Pojďme pomalu a stále se ohlížejme,

aby nám náhle neskočil na záda !"

Nebohé uposlechly. Jak krásně slušela spanilým tvářičkám hrůza !

Šly asi deset kroků, - a ohledly se.

Tygr očmuchával dále silnici a zdánlivě si jich nevšímal.

Rozradostněny zrychlily krok.. Tu zavzněl nový řev.. Ohledly se,

- a spatřily tygra, mírným klusem k nim běžícího...

"Konec všemu !" zakvílely srdcelomně při tomto strašném pohledu..

Ale nevykřikly ani nedaly se na útěk ; duch jejich však ustupoval

panickému strachu.. Nevěděly, co činit..

Nové ozvalo se zařvání, jako volající a hrozivé.. Tu řekla Dita :

"Sedněme ! rychle ! než nám skočí na záda ! To je jediné co nám

zbývá !"

Uposlechly ; i kdyby nebyly usedly úmyslně, bylo by se to stalo

bezděky.. Přitulily se k sobě : vyvalené, hrůzou se zmítající

oči, drkotající zuby, tváře, že by se kapky krve v nich

nedořezal, v rukou revolvery a dýky : tak očekávaly druhého krále

zvířat, - živočicha, proti němuž vyjímá se člověk v každém skoro

ohledu jako hadr...

Blížil se stále klusem, bruče.. Již viděly blízko před sebou jeho

divou ohromnou potměšilou hlavu, již probodaly oči jejich

příšerné vzteklé tygří zory.. "Teď skočí, - a je po nás !"

pomyslily si a křečovitě se k sobě přitulily a chvějící se

revolvery namířily..

Ale tygr neskočil.. Čím víc se blížil k lidské skupině, tím více

mírnil běh, - až konečně, čtyři kroky před ní se zastavil..

Chvíli upřeně hleděl na nezvyklou sobě hromádku na silnici,

mrskaje ohonem ; pak temně zařval, - a jal se okruhem ženy ve

stejné stále vzdálenosti obcházet.. Byl to velmi velký exemplář

samčí.7 Jeho tvář vyznačovala se příšernou divostí a

intelligencí.

Pookřály značně, vidouce, že nepřítel váhá přikročit ihned

k útoku. Vzpomněly na Cesareovu radu, - a jaly se co nejlíbezněji

se usmívat a sladce hovořit. Ale slova jejich zněla zpočátku

blábolivě a naprosto nesrozumitelně :

"Tygříčku drahý !" začala Porcia, "prosím tě, nic nám neudělej,

my tě máme rády ani nevíš jak."

"My tě ctíme, obdivujeme a takřka zbožňujeme !" pokračovala Dita.

"Ty nám neublížíš, viď ?"

"My jsme jako ty !" mluvila v to Ziata. "Tygr přece nebude tygru

nepřítelem.. Jsi vznešené zvíře.."

"Budu vám povídat pohádku, vznešený, vzácný pane, abyste ráčil

rozveselit mysl svoji ! Tak na jedné oase uprostřed pouště žil

jako poustevník bohabojný muž. Měl jen koně, dospělého syna a

dospělou dceru."

Fatima vypravovala pohádku svou takovým hlasem, jako dítě, které

bylo dříve bito, modlí se nuceně otčenáš..

Tygr je obešel, - pak stanul opět... Již nemrskal ohonem, ale

hleděl udiveně a zvědavě. Co mohlo se v něm asi dít při pohledu

na čtyři spanilé, hrůzou znetvořené, divně se usmívající tváře,

prosebná očka, blábolící ústa.. To je poněkud těžko říci. Kloníme

se však k tomu mínění, že vedle jistého údivu cítil - soustrast ;

člověk nesmí si myslit, že má na tuto nectnost privilegium, - a

že se mu dívky - líbily. Soudíme, že vkus tygra je poněkud

příbuzný vkusu člověka : neboť tygr je po lidském vkusu krásné

zvíře, - má tedy, vytvořiv se, po mínění našem dobrý vkus ; a

líbí-li se tygr nám, je pravděpodobno, že krásný člověk líbí se i

jemu : neboť stejnému líbí se stejné. Že se tygrům krásná

krotitelka lépe líbí než krotitel, že se do ní někdy skoro jako

mandrill dovedou zamilovat, je známo.

Usedl a hleděl na ně ohnivýma očima, nepřistupuje blíže.. Vracelo

se jim pomalu srdce a mluvily už srozumitelně :

"Jsme šťastny, vznešený pane !" mluvila Dita, "že popřáno nám

seznámit se s vaší Jasností. Přijměte ujištění naší neskonalé

úcty a obdivu, slovutný pane.. Jak jste krásný a mohutný, - toť

zcela něco jiného než člověk ! Padesáti mužů, mířících na nás

ručnice, nebály bychom se tak, jako vás jediného, mocný králi

lesů !"

"Zveme vás, pane, k sobě !" lákala Porcia.. "Pohostíme vás tím

nejlepším, co máme : nejvzácnější druhy masa vám předložíme,

nejlepší vína a liqueury, nejsladčí cukrovinky, kompoty, ústřice,

kaviar a td. Krásnou, bíle povleknutou postel vám připravíme, - a

pak seznámíte se s největším žijícím mužem, - s Cesareem ! On vám

bude vděčný za to, že jste se rytířsky k nám zachoval, podá vám

pravici, daruje vám nejlepší zbraně a stanete se jeho přítelem..

I vy i on můžete z toho profitovat.."

"A já !" řekla Ziata, "budu s vámi sdílet lože, - bude mně

svrchovanou ctí a požitkem. Vždy jsem vaše bratry milovala a po

manželském spojení s nimi toužila. Dávám vám tělo své jako

milující žena k disposici.."

A tu, - jak to jen vysvětlit ? zdvihl se tygr a pomalu přistoupiv

k řečnici přičichl jí pod bříško.. Ale patrně ho Ziata příliš

nedráždila. Odfrkl a jal se jí očmuchávat nohy, prsa, obličej..

Ziata omdlévala.. Každou - každou chvíli očekávala, že se ohromná

tlama příšerně otevře a že tesáky, jako její prsty dlouhé, zaryjí

se jí nemilosrdně do nebohého tělíčka. Ale nestalo se tak.. Ta

půlminuta, co ji očmuchával muž, jejž si pozvala do lože svého,

zdála se jí být věčností..8

Pak jal se očmuchávat Porciu ; rovněž jí neublížil.. Pak Ditu ;

ale tato seveřanka nebyla patrně pranic po jeho vkusu ; neboť

velmi často odfrkával...

Mezitím pokračovala Fatima ve své pohádce takto :

"Nábožný ten muž v oase miloval syna svého ještě více, než koně a

dceru ještě více, než syna. Ale nemiloval jí pouze láskou

otcovskou, nýbrž i láskou hříšnou ; neboť byla velice podobna

mrtvé jeho ženě. Ale ona otce svého hříšně nemilovala ; naopak

hnusila si jej pro jeho zvrhlou vášeň. Musila se mu však

podvolit, neboť hrozil jí smrtí, kdyby se mu nepodvolila.

Víte však, vznešený pane, komu srdce své věnovala ? Svému

bratrovi a nikomu jinému ! Neboť v oase, kde bydlila, nepoznala

jiných mužů ; zavítal-li tam někdo jednou za rok, zavřel ji

žárlivý otec vždy do sklepa, neboť nechtěl, aby si někoho jiného

oblíbila mimo něj. Ale zapomněl na svého syna. Jej dcera jeho

milovala a jemu též tělo své v užívání dala a s ním měla děcko,

které otec za své považoval. Svěřila též bratru svému, že ji

hříšný otec zkazil ; ale bratr z úcty synovské o tom mlčel a otci

svému hřích jeho nevyčítal.

Než starý hříšník tušil, co se mezi dětmi jeho hříšného děje, a

aby nabyl jistotu, schoval se kdysi v noci pod postel své dcery.

Byla půlnoc, - a syn jeho přišel a k sestře své ulehl. I vyskočil

spravedlivým hněvem rozhněvaný otec z úkrytu svého a zvolal

hlasem velikým :

"Nezdárný synu, to je odměna za mou péči a vychování ? S vlastní

sestrou svou hříšně souložíš, člověče darebný ?"

"Nezdárný otče !" zvolal syn hlasem velikým. "Sluší to tvým

šedinám, že s vlastní dcerou svou souložíš ?"

"Kletba ti buď, zvrhlý synu ! Zlořečen a zatracen buď za to, že

porušil jsi povinnou k otci svému úctu !"

"Kletba ti buď, zvrhlý otče ! Zlořečen a zatracen buď za to, že

vlastního syna svého proklínáš a jemu zlořečíš !"

"Kletba ti buď, hříšný otče !" zvolala dcera, "že jsi mne zkazil, že vlastního syna svého zatracuješ !"

"Kletba ti, dcero nezdárná ! Kletba vám oběma, že šediny otce

svého nešetříte ! Ale otec váš potrestá vás za to, mládeži hříšná

!"

A uchopil sekeru a napřáhl ji nejdříve nad lebkou syna svého..."

Tu Fatima ustala, neboť teď počal tygr očmuchávat ji ; každý

uzná, že v podobné situaci špatně se pohádky povídají.. Za to

mluvily na tygra tím víc pookřávší ostatní dívky...

Dcera tropů se tygrovi patrně lépe líbila než její sestřičky ;

celé tři minuty ji očmuchával a dokonce i lízat jí ruku počal,

jako galantní muž..

"Pro boha, nenech se, sestřičko !" radila Ziata ; "má drsný

jazyk, rozedře ti jím ruku do krve a zvětří-li krev, pak běda

tobě i nám !"

"Bože, - kdybych ji ucukla, rozhněval by se !" zaúpěla Fatima..

"Pokryj ji kapesníkem !"9 poradila Porcia.

Fatima uposlechla. Tygr lízl šátek dvakrát, třikrát, - pak

podíval se na Fatimu a nevrle odešel o dva kroky dále.. Znovu

usedl a upřeně na nebohé ženy se díval.

Fatima vyprávěla dál :

"Račte, vznešený pane, milostivě vyslechnout konec mé pohádky.

Hříšný otec mávl sekerou po lebce hříšného syna. Tu ozvala se

strašná rána, - dvéře se rozletly, - a na prahu stanul ohromný

tygr, který kraloval nad pouští, oasu obklopující.. Sekera

vypadla hříšnému otci.. I promluvil tygr hlasem velikým :

"Ty hříšníku starý, jsi vinnen tím, že jsi hodnou dceru svou

zkazil a že jsi hodné děti své proklel ! Za to smrtí zhyneš ! Ty,

synu hříšný, jsi vinnen tím, že jsi hodného otce svého pohaněl a

hodnou sestru svou zkazil. Za to smrtí zhyneš ! Ty, hříšná dcero,

jsi vinna tím, že jsi hodného otce svého pohaněla a od něho

nehodného, jakož i od svého bratra hříšného, se zkazit nechala..

Za to smrtí zhyneš !"

A tygr, král pouště, zadávil všechny tři a těla jejich sežral. A

tak trestal spravedlivě hříchy ve svém království !"

Fatima skončila, - ale Ziata zděšeně řekla :

"Co's to vyvedla, Fatimo ? Vždyť já také pohlavně obcuju s

vlastním svým bratrem.. Pro boha ! On mne snad teď za to potrestá

!"

"Ježíš Maria !" řekla Muhamedanka ; "napravím to ihned.." A

úpěnlivým hlasem pokračovala :

"Odpusťte, vznešený pane, konec řekla jsem nesprávně ! Již jsem

pohádku svou pozapomněla. Bylo to takto : Tygr nepotrestal dceru,

nýbrž řekl jí : "Ty, nebohá, byla jsi hříšným otcem svedena a že

jsi bratru svému tělo své k užívání dala, je zcela chvalitebné !

Neboť hříšný bratr tvůj je krásný, láskyhodný muž, skoro jako

Cesare Ottajano. Tebe, dívko," pravil dále tygr, "vyvolil jsem si

za ženu svou, abys se mnou manželské lože sdílela !" A pojmul ji

za ženu svou a kněz posvětil jejich sňatek. Žili ctnostně a

bohabojně dlouhá léta, zbloudilá dcera porodila tygrovi třicet

hezounkých tygříčků, z nichž vesměs bohabojní a řádní lidé se

stali. Byla s ním šťastna až do smrti. A právě tak byly bychom my

šťastné, kdybyste nás před oltářem všechny čtyři ženami svými

učinit ráčil, vznešený pane !"

"Výborně !" chválily dívky.. Tygr seděl stále jako socha, upíraje

plamenné zraky na dívky.

"Poslouchej, Fatimo !" řekla Porcia. "Nebyl to v té tvé pohádce

lev místo tygra ? V Arabii přece tygři nejsou.."

"Mýlíš se ! Jsou tam též ! Ano !10 byl to lev. Ale to je

nesprávné a já jsem to opravila ! Neboť lev je proti tygrovi

pouhá kočka, pouhá myš ! Haha ! lev ! Tygr je král zvířat !" -

Tu povstal král zvířat a přistoupil znovu ke skupině... Chvíli ji

znovu očmuchával, - ale počínal si již důvěrněji. Vrážel jim

občas nosem do těl tak silně, že se překocovaly, zdvihal tlapy a

dotýkal se jimi něžně jejich těl.. Zmíraly znovu a měly revolvery

stále pohotově.. Ale tygr neměl naprosto nepřátelských úmyslů. Po

chvíli položil obrovitou hlavu na rámě Porcie a zůstal v této

posici nehybně asi minutu.. Pak ulehl a položil hlavu do klína

Fatimy.. Dívky v duchu jásaly..

"Je už jako pes, jako náš Osel !" zašeptala Dita, aby ji

neslyšel. "On, který již tolik lidí zadávil a nás má rád ! To je

přece čest !"

"Miluje nás, - to je už vidět !" šeptla Ziata. "Jaký to hodný,

vzácný pán ! Teď jej teprve miluju a za nic na světě bych naň

nestřelila ! Byl by to hřích do nebe volající ! Jsem hrdá na jeho

přátelství !"

"Mne miluje nejvíce, protože jsem mu vypravovala pohádku !"

zvolala hrdě Fatima.11 "Vznešený pane ! nevíte, jak jsem hrdá na

to, že na mně ležíte !"

"Ale neškodilo by," zašeptala Dita, "kdyby nás už zdvořile

opustil !"

"Sestřičky !" řekla Porcia. "Každé zvíře má rádo, když je člověk

drbe ! Já jej budu také drbat, aby mne měl hodně rád ! Jsem

žárlivá na Fatimu.."

"Nedělej to !" varovaly.. "Pamatuj, co Cesare nám poradil, -

abychom naň nesahaly ! Chytne tě za ruku !"

"Nechytne !" řekla statečná Porcia a jala se strašné zvíře drbat

-

Rychle otočilo hlavu.. Porcia, jako hromem zasažená, ruku

ucukla.. Ale zůstal klidný.. A hrdinná dívka začla znovu a tiskla

silně něžné prstíky do husté srsti a vlídně k němu hovořila.

Zpočátku díval se nedůvěřivě na ni, - ale pak se mu to líbilo..

Natáhl nohy, ulehl na záda.. Porcia drbala jej tak péčlivě, jak

dosud nic na světě nedělala.. Počal spokojeně mručet. Porcia

jásala..

Konečně ustala... Tygr hleděl na ni tázavě, - pak povstal a

položil hlavu na klín jí... Počala jej radostně drbat znovu a

všechny ostatní jí pomáhaly.. Slastně se převaloval a sladce,

strašně mručel...

Byly blaženy. Ale co dělat dál ? Jaký konec to vezme ? Měly

povstat a ubírat se dále ? To bylo riskantní. Kdo ručil jim za

to, že jednu z odcházejících neuchopí za chřtán a do houští

neodvleče ? A nikde člověka...

Tu zaslechly daleko za sebou, směrem odkud přišly, rachot..

Naslouchaly, - rozeznaly hrkot vozu..

"Jedou sem ! budeme vysvobozeny !" zašeptala skoro neslyšitelně

Fatima.. Tváře všech zazářily.. Zbujněly teď poněkud radostí..

"Skoro je mně líto opustit našeho miláčka zde !" děla Dita. "Můj

miláčku ! jak tě mám ráda a ještě radši bych tě měla, kdybych

z tebe neměla takový strach ! Nelež zde tak ! Hrej si ! Udělejte

mu papírovou kuličku, sestřičky, jako kočkám ! Je dosud mladý a

rád si pohraje !"

A hned udělala Ziata z velkého kusu novin12 kouli, ukázala ji

tygrovi a hodila ji o kus dále, řkouc :

"Hraj si, kočičko zlatá !13 Tvá hlavička nás tíží !"

A tygr skutečně povstal a líně přistoupil ke kuličce.. Čichl

k ní, dotkl se jí i po způsobu kočky tlapou.. Hrkot vozu zněl

blíže -

Ale kulička z papíru ho nebavila.. Odstoupil, - a vrátil se

k ženám.. Co se teď v jeho mozku dělo ? Nevíme ! Ale tolik je

jisto, že místo s kuličkou počal si teď povážlivě hrát se ženami.

Začal bez prodlení. Zabručel, udělal dva nevelké pitvorné skoky,

- a již přitiskl tlapku svou na Ditu tak, že se milá vévodkyně

několik kroků odkutálela, t.j. spíše vzduchem odletla.. Vykřikla

zděšeně, - a ostatní s ní.

Nový pitvorný skok, bujné zařvání,14 - a již byla Dita oběma

tlapkami vyzdvižena a do výše vyhozena a zas jimi chycena, - a

zas vyhozena a zas chycena.. Teď pochopily ženy, že si s nimi

miláček jejich hraje, jako kočka s myší.

"Pro boha, urazily jste jej !" zaúpěla Fatima ; "hodily jste mu

papírovou kuličku, jakoby to nějaké kotě bylo, - takovému

vznešenému pánovi papírovou kuličku ! A tvůj nápad to byl, Dito,

a on ti teď ukazuje, nešťastnice, že potřebuje hračky zcela jiné

!"

"Neboj se, Dito naše !" konejšily ji Ziata a Porcia. "On si jen

hraje a nic ti neudělá !"

Nebohá Dita pykala teď za svou papírovou kuličku.. Stále, rychle

po sobě, létala do výše, - a stále výš a výš.. Někdy ji zachytil,

- ale někdy ji nechal dopadnout. Měla již ruce a nohy pohmožděné.

A i doteky jeho rukou nebyly teď už právě příjemné a zanechávaly

i modřiny.. Ale drápy měl skryté a ani jednou nepoužil k hraní

svému tlamy.. Dita trpěla hrdinně a nekřičela..

"Pro boha !" zašeptala Fatima ; "ona má už zkrvácené ruce !

Zvětří-li to on, je ztracena !"

"Musíme ji vystřídat !" řekla statečná Porcia a připlazila se

před tygra. Ziata s Fatimou též..

"Hraj si teď se mnou, miláčku !" prosila sladce Porcia. "Jsem

žárlivá na Ditu ! Také se mnou trochu !"

Podíval se na ni, - ale ignoroval. Místo toho uchopil - Ziatu, -

která mu kuličku hodila.. A teď pykala15 sestra Cesareova za svůj

nepředložený čin ještě více, než Dita.

Vyhazoval ji už do výše i čtyř metrů.. Při dopadání zaduněly

někdy tlapy jeho o její záda jako o sud.. Ziata sténala a byla

smrtelně bledá.. Za chvilku krvácely ruce i jí..

"Musíme ji vystřídat !" děly si ostatní ; "nemůže to už dlouho

trvat, rachot vozu zní už na blízku."

Tu vyhodil ji asi 4 m vzhůru, - a nechal ji dopadnout.. Padla na

kolena a vykřikla. "Mám je snad rozdrcena !" zasténala.

Ale již vrhla se Fatima a Porcia mezi ni a jej, prosíce jej, aby

i jim dopřál trochu potěšení houpat se vzduchem. Vyhověl a již

letěla Fatima ještě výše než Ziata, již duněly o ni jeho tlapy,

již krvácela její kolena. Jeden dráp roztrhl jí na zádech blousu

a škrábl ji ne hluboce, ale silně.. Hojná krev řinula se z rány.

Marně spínala Porcia ruce, aby směla létat vzduchem : tygrovi se,

jak řečeno, Fatima neobyčejně líbila.. Stával se stále veselejším

a divočejším.. Dělal teď už ohromné skoky na všechny strany,

krčil se, číhaje na svou oběť, - skočil, - a už letěla Fatima, -

jednou i do příšerné výše 916 m.. Zařvala bolestí a strachem,

když dopadla na obratné tlapy.

Dívky zoufaly opět a pomýšlely vážně na své revolvery... Jen

hrkot vozu, teď nějak pomalý, je těšil..

Konečně podařilo se i Porcii dosíci čeho chtěla : vyletěla 8 m do

výše.. Ač tlapy dopad její na zem zmírnily, zbarvila se její

světlá sukně na kyčlích ihned krví... Ostatní tři,17 i polomrtvá

Fatima, draly se obětovně před ni, nabízejíce tygrovi své služby

jedna přes druhou ; zoufalé oči jejich zatopeny byly slzami.

Teď hrál si se všemi čtyřmi bez ladu a skladu, uchopiv vždy tu,

která mu byla nejblíže.. Létaly stále velmi vysoko, ale

nekřičely. Byl stále divočejší, odmršťoval se i na 10 kroků jako

míč, mručel, řval, ohonem mrskal, tlamu otvíral a z očí sálal mu

pekelný oheň.

"Musíme udělat konec !" zaúpěla Ziata.. "Vpalme doň z blízka

čtyři koule najednou ! Bylo nestatečné, že jsme to už dávno

neučinily !"

"Vždyť musí ten vůz ihned přijeti !" zasténala Porcia.

"Pro boha ! vždyť ho není slyšet !" zvolaly Dita a Ziata. "Ti

lidé slyšeli jej řvát a vrátili se jistě !"

A vskutku, - rachocení vozu18 ztichlo... Ale místo toho,

k dovršení neštěstí, zavzněl z hloubi lesa nový strašný řev.

"Jeho samice !" zasténaly. "Jsme na dobro ztraceny !" Duch19 je skoro opouštěl..

"Pomoc ! Pomoc !" zaječely Fatima a Dita, s kterými se právě

obíral... "Pomoc !" houkly i Porcia s Ziatou..

Nový řev z hloubi lesa ; samec odpověděl20 své družce.. Na chvíli

ustal v hraní a usedl.. Hleděl bez hněvu na křičící ženy ; dýchal

prudce široce otevřenou strašnou tlamou a horké proudy vzduchu

šlehaly nešťastnicím do tváří..

Znovu zařvala samice, - již blíže.. A Porcia řekla :

"Nic naplat, - k činu ! Dito, - tvůj revolver leží za tebou,

vezmi jej ! Musíme usmrtit tygra, než přijde tygřice ! Střelme

současně !"

"Ano !" svědčily a napjaly kohoutky.. "Ať se děje co děje !"

Tu povstal opět - A zároveň zavzněl znovu rychlý hrkot vozu,

dosud však neviditelného.

"Pomoc !" vzkřikly ještě. "Sestřinky, - nestřílejme ještě chvíli

! Jednu z nás by jistě rozsápal, - a bezpochyby všechny strašně

pošramotil. Ten vůz musí zde být ihned !"

Nestřílely, - a tygr přistoupil k nim.. Zdvihl tlapu, jakoby

chtěl opět si hrát.., - ale spustil ji zas.. Jal se Ditě

očmuchávati tvář.

"Teď je větší nebezpečí než dřív, že po ní chramstne !" zašeptala

Fatima.. "Namiřme revolvery !"

Ale nechramstl a pohladil Ditu něžně přes bolící boky, jakoby se

omlouval, že jí způsobil nepříjemnosti. - A v tu chvíli vynořil

se asi 500 kroků vzadu vůz, tažený dvěma koni.. Čtyři Indové, dle

oděvu bohatí, seděli v něm, - a čtyři ručnice byly k rozeznání...

"Pomoc !" zvolaly dívky ještě jednou. Omdlévaly radostí, strašným

rozčilením a bolestmi.

Mocné zvíře podívalo se na blížící se vůz, - ale ignorovalo jej..

Jalo se očmuchávat těla dívek, jejichž oděvy byly tu a tam krví

prosáklé.

"Bože, - teď je to nejhorší !" zašeptala Fatima.. "Ucítí krev !

Točte se rychle, sestřičky, a dbejte, ať nepřiblíží nos ke

krvavým místům !"

"Na konec, než vůz přijede, uchopí jednu z nás a odnese do

houští, uvidíte !" řekla Ziata.. "A samice je na blízku, - bože,

zase silněji to z lesa zařvalo !"

Vůz rychle se blížil a tygr očmuchával. Dívky hleděly všemožně

krev svou před ním zatajovat a stále, sedíce, točily se do kola.

Ale konečně přičichl k zádům Fatimy, dosud po drápu jeho

krvácejícím.. Otočila se, - ale on, hrozivě zabručev, položil jí

tlapu na rameno.. Ulehla na záda, - ale on, zabručev ještě

hrozivěji, si ji obrátil a k ráně čichal.. Poddala se. Vlasy se

jí ježily.. Zasténala :

"Sestřinky, teď je konec ! Teď mne najednou chramstne a do houští

odvleče. Nedejte mne, sestřičky nejdražší, nedejte !"

"Nedáme !" děly a napolo namířily.. Vůz byl ještě dvě stě kroků

vzdálen.. Mužové na něm drželi pušky před sebou, - ale vystřelit

nemohli, neboť vůz, tygr a dívky byli v jedné přímce.. Něco

nesrozumitelného na ně volali..

Tygr čichal k ráně dále.. Strašná chvíle.. Již pozvedal tlapu, -

aby oběť svou srazil, - již zdálo se, že otvírá tlamu..

Přihlížející dívky temně vykřikly a namířily.. "Palme !" děla

Dita drkotajícími zuby..

- Ale v témže okamžiku trhl sebou tygr prudce na zpět, - a jal se

zadní nohou vydrbávat si svědící místo.. Ó jak si oddychly ! Ale

nebylo dosud vyhráno, - ba bylo pravděpodobno, že hned teď uchopí

jednu ze svých hraček a zmizí s ní v houští -

Drbal se asi deset vteřin, - tu upřel zrak svůj na blízký,

rachotící vůz.. A hned zas na dívky, - a hned zas na vůz.. Bylo

vidno, že přemýšlí. Rozhodný okamžik.

A tu náhle povstal, zařval, - a mohutným skokem zmizel v houští..

- Dívky vydaly ostrý zvuk, - zpola oddychnutí, zpola radostný

výkřik, - a klesly.. A již stanul před nimi vůz...

Porcia a Ziata byly schopny vstoupit doň. Fatima a Dita musily

v něj být vneseny.. Položeny byly na slámu, - a již zahrčel vůz

znovu.. Zběsilou rychlostí pádili ustrašení koně z nebezpečného21

lesa, z něhož zněl dvojí příšerný řev..

"Můžete mluvit o štěstí !" řekl jeden z Indů, chvěje se jako

osyka. "Tygr tento zadávil za dobu, co zde jest,22 24 lidí, - a

už 3723 osob se za tuto dobu z lesa nevrátilo !"

Jedině Dita, která již v mládí byla učena počátkům indického

jazyku a poslední dobu učinila v tom malé pokroky, dovedla se s

Indy srozumět.. Oznámila to, co teď slyšela, polomrtvým družkám,

sama polomrtvá..

"Ach !" vzdychla Porcia. "Jak to bylo hrozné ! Nic hroznějšího

nad tygra.. Ale jistě nás měl rád !"

"Ano !" zašeptala Fatima, "to je jisto, líbily jsme se mu !

Z jakého nebezpečí jsme to šťastně vyvázly !"

"Já cítím k němu vděčnost, ač mne celé tělo bolí !" řekla Ziata..

"Ó jaké štěstí ! Jak je mně blaze !"

Náhle Indové zděšeně vzkřikli, práskli do koní, úzkostlivě

hledíce do zadu.. Naše sestřičky, trochu pookřávší, se pozvedly,

- popatřily -

Asi 400 kroků za nimi pohybovala se opět na silnici protáhla,

černě rudá skvrna.. A teď rozeznaly, že vztýčila se hrdě mocná

hlava, - zdálo se jim, že cítí, jak šípy tygřích očí vnikají jim

až do mozků.. A zaslechly silný, zvláštní řev..

"Volá na ně : "mnoho zdaru !" šeptali si Indové a divně na dívky

pohlíželi.

"Co jste pravil ?" tázala se Dita.

"Volá, patrně za vámi čtyřmi, "mnoho zdaru !" Tygr je moudré

zvíře, moudřejší, než si kdo myslí. On pozná lidi, jaké je srdce

jejich, a miluje zlé, poněvadž je sám zlý ! A rozumí též lidské

řeči a umí tak řvát, že se to podobá lidským slovům. Jeho zařvání

vypadalo tak, jako když se řekne24 "mnoho zdaru !" Často takto

řve, každý Ind řev tento pozná !"

"Vskutku !" žasla Dita. "Jeho řev podobal se těmto slovům !"

"Tak řve za zlými lidmi !" řekl Ind s důrazem.

Hned řekla Dita družkám svým, čeho se dozvěděla.. Rozradostnilo

je to velmi. Vymrštily se do výše a hleděly na menšící se

skvrnu..

A nový, stejný řev zavzněl z dáli.

"Ano, podobá se to tomu !" zvolaly ženy.. A všechny, jako na

povel, vyňaly kapesníky a mávajíce jimi křičely co mohly :

"Mnoho zdaru ! Díky, miláčku ! Jsme s tebou jedna krev ! Jsi

vznešený, velkomyslný muž ! Díky ! Mnoho zdaru !"

Každá křičela svou mateřštinou.. Udiveně hleděli na ně Indové.

"Co to děláte ?" tázali se. "Jsou to snad kouzla, jimiž se tygr

od člověka zaplašuje ?"

"Ano, - vy to nevíte ?" řekla Dita smějíc se bujně. "Kdo mává mu

šátkem a volá "mnoho zdaru", ten může být před ním navždy bez

starosti, - toho tygr nikdy nenapadne !"

Indové se divili velice a pravili mezi sebou :

"Ti cizinci mohou mít pravdu ! I cizinec může někdy něco vědět !

Zkusme to též ! Neprospěje-li to, zajisté nám to25 neuškodí !"

A vyňavše kusy pestrých látek mávali jimi volajíce : "Mnoho zdaru

!"

Tygr mlčel. Cesta se zahýbala.. Ještě jednou pohledly dívky skoro

toužebně na svého příšerného známého, - a hle ! Místo jedné

narudlé tečky spatřily teď v dálce dvě..

"Mnoho zdaru vám oběma !" zamávaly ještě jednou, - a pak zmizeli

jim tygři z očí. - A za půl minuty na to vyjel vůz z lesa. -

KAPITOLA XI.1

Tyto přeukrutně mordují a ještě ukrutněji zbity jsou od krahujce,

jenž pak řečenému bezbožnému tygru do drápů padne.

Jely ještě čtvrt hodiny, pak vystoupily před velkou vesnicí.

Každá darovala jednomu z osvoboditelů svých prsten, - v ceně od

3000 lir až do 12 000. Myslíme, že teď nebyli dobří ti lidé už

mínění, že krásné ženy jsou "zlými lidmi".

Usedly na trávu, dosud silně rozrušeny s bolícími tělíčky, údy

jako přelámanými. Co činit dále ?

"Ze všeho nejdříve," řekla sestra Cesareova, "půjdu do tohohle

houští, svleku se tam a nechám tam košili, ať si ji někdo vezme :

studí mne nepříjemně, sestřičky !"

"Mne také !" řekla Fatima.

"Mne též !" děla Porcia.

"A mne rovněž !" přiznala se Angličanka.

Nikdo rozumný nebude tyto studící košile hrdinkám našim tuze

zazlívat. Kdybyste vy, spanilé čtenářky, octly se v postavení

jejich, kdyby vás ohromný tygr, známý lidožrout, vyhazoval jako

myšky až 12 m do výše, - myslíme, že by se valné většině vás

přihodilo něco ještě horšího než bezděčné urinování..

Svlekly se ; tělíčka jejich činila dojem dosti žalostný : všech

osm kolínek, a všech osm ruček bylo silně zkrváceno, kyčle a boky

a lokty skoro neméně.. Na hrudi a na zádech modraly se četné

boule ; a žádná2 neušla nějakému malému škrábnutí. Nejvíce

utrpěla tygrova vyvolená Fatima, - po ní Ziata, - Porcia a Dita

asi stejně.. Cítily i vnitřní bolesti a obtíže s dýcháním.. Ale

to vše nebylo nic nebezpečného a nic si z toho nedělaly.

Oblekly se zas. Všechny oděvy byly na více místech roztrhnuty a

zkrváceny.. Co s nimi činit ? Měly jíti takto do města ? Měly

vůbec ještě dnes, po strašlivém dobrodružství, přistoupit

k provedení bohulibého svého předsevzetí ?.. - Skoro každá žena

by byla od něho upustila, - kdyby byla měla vůbec tolik

statečnosti pojmout je dříve. Ale dívky naše byly hrdinkami.

"My," zvolala Dita, "které jsme přestály právě nejstrašnější

příhodu a jen jsme se trochu po- , my, milenky tygra,

které ctí a obdivuje, kterým přál mnoho zdaru, my mužové ze

železa a z žuly, prosté všech možných předsudků, - my máme nechat

se odstrašit tím, že toiletta naše je trochu en désordre ?3

Taková hloupost nesmí u nás rozhodovat ! Já bych se odvážila jít

do města i pak, kdyby mně byl sežral mou šněrovačku !"

"My máme se leknout toho, že trochu kulháme a že do L jsou ještě

tři hodiny cesty ?" zvolala Porcia. "Já bych tam odešla i kdybych

byla beznohá !"

"Dnes to musíme provésti, právě dnes !" dupala Ziata. "Neboť po

té příhodě s tygrem cítím takovou sílu, odvahu a pýchu, že jsem

všeho schopna. Dnes jsme nadšeny a vše se nám zdaří ! A svět, až

bude jednou čísti o našich dnešních činech, podiví se a řekne :

"Žily někdy tak statečné ženy jako tyto, které ráno létaly

vzduchem tlapami tygra a hned na to přistoupily k provedení tak

slavných, ušlechtilých činů a také je chvalně provedly ? Nikdy !"

řekne svět."

"Ti indští idioti," - zafilosofovala si Fatima, kterou styk s

Cesareem a sestřičkami učinil mudrcem, ač dříve věřila v alkoran,

"- ti myslili, že jsme zlí lidé. Ale my jsme dobří lidé, - a víte

proč ? Protože kdo je zlý, je dobrý a kdo není zlý, je špatný !

"Zlý" a "špatný" je něco docela jiného ! Každý, kdo je statečný, kdo má svou vůli, je zlý : my jsme zlé, Cesare je zlý, tygr je

zlý, lev je zlý, orel je zlý, - ale hodné je hloupé jehně, hloupý

holub, každý dobrácký idiot ! My jdeme vraždit, - ale život jest

jen jediná vražda.. A je přirozeno, aby člověk byl pyšný na to,

že hodně lidí pobil, - to tak povznáší a dráždí. Indiani a jiní

to vědí, - proto jest jejich největší ctižádostí mít hodně

skalpů. A vlastně je tomu tak u všech národů : proč každý voják

chlubí se tím, kolik nepřátel pobil ? Proč je za to chválen, proč

dostává za to medaille ? A tady to vězí : takový hloupý voják je

za to chválen proto, že činí tak jen na cizí rozkaz, jen z psí

poslušnosti, nevěda sám proč a nač : otrocké jednání a otrocké

duše vždy dojdou u lidí pochvaly. Ale protože my to, co takový

otrocký "vojenský hrdina" dělá z milostivého dovolení a na

rozkaz, děláme z vlastní vůle a vlastní iniciativy, proto spílá

nám svět "lotrů", "ničemnic", "zvrhlých tvorů", - jen proto, že nejdeme se ať už takové nebo makové vrchnosti zeptat, smíme-li

vraždit : neboť samovolné, volné, samostatné jednání je lidem od

jakživa hrůzou.. My jsme volní, samostatní vojáci, vrahové, neboť

voják a vrah je přece jedno a totéž. A motivy, které nás k činu

našemu vedou, jsou při nejmenším právě tak oprávněné a čestné,

jako motivy, které všelijaké blbé, prašivé potentatky a ministry

vedou k vypovězení války. A už to, že jednáme samostatně a

svobodně, staví naše pohnutky nad pohnutky "státníků" : neboť

tito jednají skoro vždy jen <a> jen ze stupidnosti, zvyklosti,

konvence, protože jsou proudem a tradicí nějakou k tomu neseni !"

"Výborně, Fatimo !" tleskaly, "ty's nejmoudřejší z nás všech !"

My však podezříváme naši Arabku, ač byla jinak velmi

intelligentní, z toho, že opakovala to, co snad někdy od Cesarea

slyšela. - Ostatně co na tom ? Vše jest jen opakování slyšeného,

- a striktně vzato je vše jen papouškování, jen opičení se, totiž

zvyk.

Měly s sebou jehlu a nitě. Sešily díry a přehodily své četné,

ješitné pentle přes zakrvácená místa.. Konečně byly v Indii a tam

se na to tak nehledí ; v některém městě evropského okcidentu byly

by snad riskovaly, že je sebéře strážník, - hlavně k vůli jejich

zakrvácenosti..

Daly se na další cestu.. Z počátku belhaly silně a sténaly.. Ale

pak se rozešly a šlo to slušně. Za čtyři hodiny, v půl druhé,

vstoupily konečně do osudného města L...

"Mám ošklivé tušení, že to dnes špatně dopadne !" řekla Ziata,

hledíc na světlé jeho domy.

"Mně je také divně !" řekly Fatima a Porcia. A tato dodala :

"Nikdy nebylo mně <na> našich výpravách tak neblaze, jako dnes !"

"I na mne sahá nějaký strach !" děla Dita.. "Ale nesmíme od toho

upustit, - bylo by to nečestné ! Já musím za každou cenu tři lidi

zabít, abych se nemusila před vámi hanbit a krčit ! Musí být

rovnost mezi námi ! My, které jsme se dívaly směle v oči tygru a

jen jsme se při tom trochu po -- , - my máme se leknout

všelijakých zbabělých lidí ? Ne ! A chcete-li, opusťte mne, -

půjdu sama ! Musím to učinit, musím, ať mne to třeba život stojí

!"

"Nemluv ! Jdeme s tebou !" --

Dosud věděly jedině to, že v L bydlí dvě anglické rodiny, - nic

více ; zvěděly to kdysi mimochodem od Cesarea. Jak vyzvědět

ostatní nutné ? Dita mohla se přeptat kolemjdoucích, ale rozhodly

se, že obrátí <se> na Araba, v L bydlícího, který uměl slušně

indicky. Věděly, kde bydlí, - a brzo jej našly. Byl doma. Byl to

tentýž, který uměl i italsky - byl to arabský Murton.4

Přivítal je uctivě ; ani slovem nezmínil se o jejich krvavých

rukách, roztrhaných, zkrvácených šatech. A ony o tom též mlčely,

nemajíce času nazbyt. Řekly mu, že Dita chce navštívit zdejší své

kompatrioty, - ale že neví, kde bydlí, kdo jsou a td... Poprosily

jej, aby to co nejdůkladněji vyzvěděl a daly mu pokyny, co vše

chtějí vědět..

Uctivě vyhověl ženám prorokovým. Odešel, - a za čtvrt hodiny byl

zde opět. Sdělil následující :

Chef rodiny prvé byl podplukovník v pensi, - ale nepříliš starý..

Byl v L. na letním bytě, společně s chotí svou, asi 20letou

dcerou a 14letým synem, chovancem důstojnické školy v Kalkuttě.

Bydlili sami v malém domě, na kraji města, skoro o samotě,

uprostřed zahrady.. Jeden indický sluha a jedna služka konali jim

domácí práce, - ale byli většiny dní mimo5 jejich dům.

Podplukovník byl pán veselý, jovialní, silné, trochu tlusté

postavy.. To je to hlavní, co zvěděl Arab o prvé rodině.

Rodina druhá sestávala z bezdětných, starých manželů. Byli

soukromníci, - co byli dříve nevědělo se, - ale říkalo se, že je

na nich něco podezřelého.. Někdy zavítal k nim syn jejich,

kapitán to obchodní, nebo - pirátské lodi, - zvláštní prý to

patron.. Ale teď přítomen v městě nebyl. Bydlili v jedné

z nejživějších ulic. Byli úzkostliví, nedůvěřiví, morousi, -

nepříjemní lidé...

Naše dívky věděly dost. Podaly Arabovi ručky, darovaly mu hrsť

zlaťáků, řekly mu, že jej ještě dnes navštíví, ač věděly, že tak

neučiní : neboť úmysl jejich byl hned po činech z města co

nejrychleji uprchnout pod ochranná křídla Cesareova, - kajícně se

mu vyznat, nechat si na zadnici nasázet příjemný výprask, - a pak

asi i s ním prchnout jinam.

Na ulici debatovaly o tom, kterou rodinu mají dříve povraždit.

Nemohly se shodnout : hlasovaly. Dva hlasy byly pro tu, dva pro

onu. Tahán los : Ziata utrhla dva kousky papíru, na jeden napsala

jméno podplukovníka, na druhé "staří lumpové". Do každé ruky

ukryla jeden papírek, - a Dita vytáhla lístek z pravice. Stálo

tam "podplukovník". Vydali se za město..

Stanuly před naznačeným domkem.. Chvěly se rozčilením.. I Porcia

i Ziata odvykly loupežným výpravám a bály se teď značně.. Ale

strach všech čtyř neobnášel ani desátý díl strachu, jejž cítily,

když tygr k nim klusal -

"Mně je až špatně, jak se bojím !" řekla Fatima.

"Hrozně se chvěju !" děla Porcia. "Nevím, co si ten podplukovník

pomyslí, až takové čtyři osyky k němu vstoupí."

"Terrain je příznivý !" zadrkotala zoubky Dita, "zde se hned tak

nikoho nedovolají !"

"Sotva na nohou stojím !" pravila Ziata. "Dřív jsem se tak

nebála, protože spoléhaly jsme vždy na pomoc Eurovu.. Ale i dnes,

- proč bychom na ni nespoléhaly ? Což neřekl nám Edgar, že bude

nás on, Livia, Euros ba i Boreas podporovat vždy, když bude nám

hrozit velké nebezpečí ? Oni dodrží slovo ! Miláčku, sestřinko

Euro, tatínku Eure, strýčinku Boree, stůj dnes při nás !"

"Spolehejme na ně !" řekla Porcia. "Oni nás jistě neopustí ! Teď

jsem uklidněna ! Vstupme !"

Vstoupily, všechny značně upokojeny, do zahrady. Prošly jí, - a

vešly do jednopatrového hezkého domku.. Naslouchaly u různých

dveří. Konečně zaslechly za jedněmi hovor..

Dita zaklepala. "Vstupte !" Vstoupily všechny čtyři.. Celá rodina

byla pohromadě.

Otec byl muž asi 55letý, dosud velmi statný ; choť jeho asi

45letá, - na první pohled bylo vidět, že je to žena tichá a

slabá. Dcera nebyla ani hezká ani ošklivá. Kadet byl hezký

chlapec, velmi nesmělý..

Udiveně, ba ustrnule pohlíželi všichni na zvláštní hosty. Ale již

jala se Dita mluvit s vybranou jemností, aristokratickou

distinguovaností :

"Račte laskavě odpustit, pane a paní ! Jsem baronka ń, již delší

dobu zdržuju se s manželem svým zde na severu Indie a nemám skoro

příležitosti sejít se se svými milými krajany. A toužím

nevýslovně po pohovoření si s nimi ! Uslyševši, že ráčíte zde

bydlit, rozhodla jsem se směle, že vás navštívím.. Jak je milé,

mateřským jazykem, v cizí, dálné zemi -"

"Buďte mně srdečně vítána, milostivá paní baronko ! Velká čest

pro mne a mou rodinu ! Těší nás nesmírně !" pravila paní, kloníc

se. "Račte vzíti místo !"

"Děkuju vřele, madame ! Dovolím si představiti vám své společnice

: Tato dáma," - ukázala na Ziatu, "jest moje sestřenice, hraběnka

ń, dcera6 mé tety, která provdala se za italského šlechtice.

Jsouc vychována jen italsky po přání svého otce, nerozumí

anglicky. Tato dáma," - ukázala na Porciu, "je nerozlučná

přítelkyně sestřenice mé, kněžna ń. A tato dáma," - ukázala na

Fatimu, "je Marokanka, rovněž šlechtična, s kterou se manžel můj

před léty seznámil, - a která mu život zachránila.. A neváhám

říci, že ji miluje, - a nestydím se říci, <že> bez bolesti trpím

tento poměr mezi nimi : neboť Marokanku tuto miluju jako vlastní

sestru.."

"Tato vaše snášenlivost," pravil otec, "činí vám všechnu čest a

svědčí o vzácném, velkém srdci ! Ještě jednou opakuju, že jsem

z návštěvy tak vzácných urozených dam velmi šťasten !" A mrskl

okem na podezřelé toiletty..

"Je velkou opovážlivostí ode mne, že jsem k vám, vážený pane, s

tak četným průvodem dam, které ani nerozumějí anglicky, tak

z čista jasna vrazila. Ale mínila jsem..."

"Neračte se již prosím omlouvat, milostivá paní ! Tak krásný

věnec spanilých dam u sebe uvítat je přece vždy rozkoší !"

"Těší nás nesmírně !" opakovala paní. "Račte vzíti místo, moje

dámy ! Dovolím si přinésti7 něco pro občerstvení !"

Uposlechly a na okamžik nastalo ticho.. Hostitelé byli značně

zmateni.. Na hostech bylo také mnoho podivného. Ještě

nejsolidnější byla Dita, ač i její obličej plál podezřelým ohněm.

Ale ta tygří fysiognomie mladé Porcie, - ta cikánská tvář Fatimy,

za kterou jakoby všichni čerti hráli nebo dokonce ta zvláštní

jasná, lehká rozpustilost Ziaty ve spojení s propastnou jakousi

hloubkou děsivých tajemství8 a se schopností gymnota elektrického

na dálku však působící, - to vše dohromady nemohlo vzbudit hned

z počátku plnou důvěru hostitelů.. A k tomu ty toiletty.. Dita

zavedla chytře hned na ně řeč :

"Divíte se, pane, obleku našemu ? Vskutku váhaly jsme, máme-li

takto k vám vstoupit, je to opravdu nanejvýš neslušno ; ale snad

nás omluvíte, až povím vám neobyčejnou příčinu toho !"

A vyprávěla žasnoucím posluchačům věrně o svém tragikomickém

dobrodružství s tygrem.. Uvěřili, - proč také ne ? Vždyť všech

osm ruček bylo zraněných a hosté ukázali dokonce dceři

podplukovníka svá kolínka.. Teď se dívali hostitelé9 na návštěvu

svou již bez nedůvěry a s upřímnou účastí.10

"Divím se vaší statečnosti, moje dámy !" řekla dcera. "Já bych to nepřežila. Ó !.."

"Bůh byl s vámi !" řekla matka.11

"Jest opravdu neuvěřitelno," děl otec, "že se dosud proti tomu

strašnému tygřímu parku nic vážného nepodniklo

...

KAPITOLA XII.

Jak Cesare královnou Viktorií do Indie poslán byl,

za tím účelem, by každého Inda 200 librami obdařil

a jak ve jménu jejím nemocné léčil.

Jak setninu vojáků ke kapitulaci donutil.

Livia umírající Fatimu vyléčí

a Cesarea v přežalostný pláč uvede.

...

KAPITOLA XIII.

Tento se sedmi muži 200 vojáků přemůže.

Na rozkaz žebráka anglická setnina do rybníka vleze.

...

KAPITOLA XIV.

O krutých bojích, jež musil Cesare s ženami svými přestát

a o hanebných porážkách, jež při tom utrpěl.

...

KAPITOLA XV.

Jak ženy tyto dobrovolně hříchy své pak odpykávají

i s Eurou, jež s nebe sestoupila proto,

aby se jí zase jednou bití dostalo.

Jak Edgar jí ještě jednou za to nabil,

ostatním však trest jejich galantně osladil.

Jak přesná byla Eura v zachovávání věrnosti.

...

KAPITOLA XVI.1

Božský, blbý čin Cesareův.

I druhé přelíčení s Fabiem a Ippolitem skončilo, - jak dalo se

očekávat, odsouzením jich k smrti. Další odvolání bylo rychle

zamítnuto, - a osud zločinců byl spečetěn.

Byli dopraveni opět do žaláře v N.2 Budova ležela na pokraji

města. Byli uvězněni každý v jiné celle, v samovazbě.3

Za čtrnáct dní po té bylo jim oznámeno, že milost neobdrželi..

Fabio přijal to klidně, Ippolito plakal, řval, po zemi se

svíjel.. Den popravy byl určen o čtrnáct dní později.

Fabio stal se klidný a statečný ; lepší stránka bytosti jeho

zvítězila. Hněv, zoufalost, neukojená pomstychtivost jeho se

vybouřila ; byl lhostejný ke všemu a život se mu hnusil. Přes to

nevzdával se naděje. A jak přirozeno, pokusil se o útěk.

Dne ........ vstoupil do celly jeho žalářník nesa večeři.. A

v okamžiku, když stavěl ji na stůl, vrhl se naň vězeň mohutným

skokem.. Udeřil jej pěstí do hlavy.

Žalářník ještě v čas se uhnul, takže rána zasáhla ne spánek, ale

prostředek čela. Potácel se.., vykřikl, vyňal revolver.. Ale už

kácel se zasažen do důlku žaludečního. Rychle vzal mu Fabio

zbraně a klíče. Vrazil mu dlouhý nůž do srdce.. - Ale venku

ozýval se už křik a dupot. Bylť výkřik zaslechnut -

Fabio vyřítil se na chodbu.. Střetl se s dozorcem.. Zarachotil

výstřel a hned po té druhý. Prvému se prchající uhnul, - a kule

jeho vjela dozorci do lebky.

Ubíhal dolů z druhého poschodí, v němž byl uvězněn.. Nastal

poplach..

Seběhl do přízemí ; věda, že domovní vrata jsou již zamčena,

pokoušel se vniknout do bytu vrátného.. Ale dvéře byly zavřeny.

Přiskočil k vedlejším, třetím, - byly zavřeny rovněž.. Marně se

o ně opíral, do nich kopal..

A již přiběhli s hora tři muži a namířili naň revolvery..

"Vzdejte se, sice střelíme !" Váhal.. Chápal, že vše je ztraceno,

- ale byl na rozpacích, má-li dát přednost šibenici či

zastřelení.. A dosud neopustila ho naděje..

Tu rozletla se vrata, - a dva četníci stanuli v nich, s puškami

na Fabia namířenými. "Vzdát se !..."

"Budu do poslední chvíle doufat !" řekl si, - a zvolal :

"Vzdávám se ! Nestřílejte !"

Byl spoután a do své celly odnesen. Od té doby byl přikován ke

zdi, na nohou i rukou spoután...

I Ippolito pokusil se o útěk, - o tři dny později, než bratr

jeho. Zoufalství dohnalo jej k tomu ; v zoufalství činí se vše, i

to nejnesmyslnější ; tonoucí hmatá i po steblu.

Přišel večer žalářník, postavil chléb a vodu na stůl a ubíral se

zas ven.. A ve chvíli, když dvéře celly otevřel, vrhl se nebohý

Ippolito k nim, silou zoufalství odstrčil překvapeného muže a

vyrazil na chodbu. Jeho rukáv zůstal v pěsti žalářníkově.

Sotva učinil několik skoků, vběhl do náruče po chodbě se

ubírajícího dozorce.. Uskočil, druhý svůj rukáv mu ponechal, a

ubíhal se schodů, v patách pronásledován oběma, z plna hrdla

křičícími muži -

Běžel obdivuhodně, ale nevěděl kam. Octl se v přízemí... Pádil

k zavřeným vratům. Tu otevřely se před ním dvéře vrátného, - a

tento s lucernou a s revolverem vystoupil na chodbu.

Již dříve chápal Ippolito, že útěk může se mu zdařit jen některým

přízemním bytem. Napadlo mu to v tuto chvíli.. Statečně strčil

vší silou do vrátného, - a než tento, překvapený, něco učinil,

vskočil do otevřených dvéří.. A v záchvatu slepé

duchapřítomnosti, která navštěvuje4 ve chvílích nebezpečí i

nejbezhlavější lidi, zavřel střelhbitě za sebou dvéře na závoru..

Žena vrátného dala se do hrozného ryku a dva její potomci s ní..

Ippolito přiskočil k oknu ; bylo zamřížované ; druhé též.. Stanul

jako blbý a zoufale spráskl ruce nad hlavou.. Jeho mozek počal

opět třeštit...

Na dvéře zaduněly rány.. Žena kvičela dál a ozbrojivši se

stoličkou uskočila do kouta..

"Konec ! konec !" zaúpěl Ippolito. "Mříže ! Já nevím, kudy mám

utéci... Ó ! Ó !.. Juch ! Juch !"

"Vzdejte se !" poradila třesoucí se žena. "Neutečete..."

"Ó paničko !" a klesl na kolena a sepjal ruce. "Zachraňte mne !

Jsem hrabě, šlechtic z rodu velmi přeslavného ! Královsky se vám

odměním ! Nechytnou mne, juch ! jen mne zachraňte ! Juch ! Ne !

já to tak nemyslím, velmožná milostpaní ! Zachraňte mne, skryjte

mne, juch !"

"Nu, pane, - skrýt vás mohu ! Jen mně nic zlého neudělejte, já

vás skryju !"

"Juch ! juch ! Nohy budu vám líbat, velmožná dámo ! Vaším otrokem

budu, hraběnkou vás učiním, hihihi, juch ! juch ! Ale rychle..."

"Skryjte se tam pod postel ! Tam vás nenajdou !"

"Juchhe ! Jsem zachráněn ! Ale opravdu mne tam nenajdou ?"

"Nenajdou, za to vám ručím, vzácný pane ! Už mnoho prchajících

odsouzenců5 se tam skrylo, a žádného tam nenašli ! Tak rychle, je

to ve vedlejším pokoji !"6

"Juchhe !" křičel, poskakuje a pleskaje se do stehen. "Jsem

zachráněn ! Nenajdou mne ! Jak jsem šťasten ! Nohy vám budu

líbat, paní kněžno, a hraběnkou vás udělám !"

"Bude mne nesmírně těšit, pane hrabě ! Jen rychle ! tam jste

v bezpečí ! Zde ! vlezte tam ! dvéře už praskají -"

"Jdu, jdu ! A tam je Amerika, země dorallů, že ano, paní kněžno ?

Juchhe !"

"Ano, výborně ! uhodl jste, pane ! Právě tam jest Amerika ! Tam a

nikde jinde !"

"Ale kde je voda, atlantický ocean ?"

"Bože, což nevidíte ? Tento nočník je plný vody ! To je

atlantický ocean ! Tak jen vlezte za něj, - a jste za mořem,

v Americe !"

"Juchhe ! Jsem v zemi dorallů ! Konečně jsem zachráněn !"

Dvéře praskly. Sedm7 mužů vniklo do prvé místnosti...

"Zas už blázní !" řekla žena.. "Schoval se pod postel, zde vedle, a myslí, že je v bezpečí !"

"Toho dostaneme snadno !" řekl jeden četník. "Skryjte zbraně !"

Vstoupili do druhé místnosti a zaslechli pištivý chechtot.

"Chichichi ! Marně mne chytáte ! Jsem v Americe, zemi dorallů,

nebojíc se četnických pardalů !"

"Vzdejte se, pane hrabě !"

"Nevzdám, chichichi ! Nevíte kde jsem, nenajdete mne ! Juchhe !"

"Víme, kde jste ! Jste pod postelí ! Vylezte !"

"Nedostanete mne, chichi ! Jsem v zemi dorallů, napřed musíte

překročit tento ocean !"

"Pane hrabě !" zvolal tu druhý četník. "Vylezte bez obavy ! Nic

se vám nestane ! Obdržel jste milost od Jeho Veličenstva !"

"Chichi ! Milost ? Tak ? Je to pravda ? Juchhe ! Zasloužil bych

to !"

"Je ! A mimo to vláda naše, uznávajíc stkvělé zásluhy vašich

předků a vaše znamenité vlastnosti, žádá vás, abyste převzal

důležitý státní úřad, se značnou remunerací ! Tak jen vylezte !"

"Remuneraci ? To je krásné ! Juchhe ! juchhe ! A jaký úřad a

jakou remuneraci dostanu ?"

"Dostanete remuneraci tisíc millionů lir ročně ! I stanete se

ministrem spravedlnosti ! Dostanete se vysoko, - ale ne na

šibenici ! Tak vylezte !"

"Juchhe ! čekal jsem to ! Ale pánové, - pro úřad ministra

spravedlnosti nejsem dostatečně vzdělán ; bojím se, že budu jej

špatně zastávat.. Ministrem osvěty nebo orby dovedl bych být už

lépe.."

"Z toho si nic nedělejte ! Vy vpravíte se do toho za týden ! Jen

rychle ven, máme na spěch, ještě dnes musíte se stát ministrem !

Nebuďte déle v tomto nedůstojném pro ministra postavení !

Nepůjdete-li hned, nestanete se ministrem !"

"Tedy jdu ! Juchhe ! juchhe !" A vylezl -

"A teď, pane, musíme vás obléci v ministerský frak !8 Uznáte, že

takto nemůžete před Jeho Veličenstvo předstoupit ! Račte usednout

na tuto židli, oblečeme vás ihned..."

Uposlechl - a dostal svěrací kazajku.

Byl dopraven do blázince.. Za dva dny stal se opět normalním. Byl

dopraven opět do své celly. Zprvu zuřil a plakal, pak stal se

tupým.

Byl, vzhledem ke své neškodnosti, připoután jen řetězem ke zdi, a

ruce a nohy byly mu ponechány volné. Řetěz byl tak dlouhý, že

mohl skoro celou svou cellou přecházet.

---

Uplynul týden. Již jen tři dny scházely do9 popravy.

Jedenáct hodin večer. V celle Fabiově vládne ticho, jen duněním

kroků obcházejícícho dozorce rušené. Vězeň sedí na podlaze, opřen

zády o zeď. Poslední dny zmítala zoufalá nuda stále mocným jeho

duchem ; dnes však ustoupila mírné snivosti... Jednotlivé obrazy

strašného jeho života defilují mu před duševním zrakem jako

stíny, jako sny...

"Zemru klidně," šeptal si. "Velký byl přec jen můj osud ! Žil

jsem přec jen život, vytvořený vlastní vůlí, kolik lidí může se

tím chlubit ? Byl jsem člověk, - ostatní jsou marionetty jiných,

nebo přírody a osudu. Mnoho jsem dosáhl, a útěchou, že nedosáhl

jsem všeho, čeho jsem chtěl, je mně, že činil jsem co jsem mohl.

A to znamená totéž, jako všeho dosíci, ba to znamená více !..

Zemru klidně, neboť jsem spokojen s sebou a svými činy. Moje

chtění bylo vysoké a zůstalo nezlomeno přes strašné rány, které

mne stihly. To je vše, více člověk nemusí chtít. Jsem spokojen s

sebou, jaký jsem, a nechci být víc : toť pramen všeho štěstí a

vší síly. Vím, že jsem jedním z nejneobyčejnějších,

nejtypičtějších lidí, kteří žili. Můj karakter je čistý a nic

polovičatého v něm. Jsem dokonalý démon zla a ani stín toho, co

lidé nazývají "dobrem", není ve mně. A to je má hrdost. Zemru

hrdě.. Ale mrzí mne přec nesmírně, že jsem dílo své nedokonal.

Cesare žije, Porcia žije, - ta strašná, Ziatě podobná dívka žije,

Ippolito a Pietro žijí... Ne ! nesmím na to myslit.. - Však co to

?"

Zaslechl totiž slabý, slabounký třeskot... A zas bylo ticho..

Pokračoval ve svém monologu :

"Můj život byl jen mstou.. Lidé řeknou, že na tom není nic

vysokého.. Zabil jsem několik lidí. Kdybych byl zabil statisíce,

pak by řekli, že jsem už něco vykonal, - pak byl bych u nich

dokonce velký muž, genialní strateg a dobyvatel, ba "vznešený

karakter".. Ale zabití těch několika lidí stálo mne více energie,

než mnohého podmanitele zabití milionu vojáků.. On jde vyšlapanou

cestou a nezápasí s tolika nebezpečími, jako já.. Haha ! on je

krotkým poslušným psem proti mně, vlku. Řádný náčelník banditů je

větší personnalitou, než ...

... Jen ten, kdo se hrbí, může v tomto shrbeném světě

jednat ve velkém. Hrbit se jsem nechtěl ; proto jsem zůstal

loupežníkem. Nebyl jsem10 pitomým mezkem, otrokem, nevědoucím,

proč se dře : proto nestal jsem se dobrodincem lidstva,

"ušlechtilým geniem".. Však co to ?11 Dozorce je delší dobu

tichý. Hm ! Ten slabý třesk ! Ale ne ! hloupé fantasie !

Nedokonal jsem svého díla, ó !... Ale dokonám je, - v druhém

světě... Cítím tak zřejmě, že jsem nesmrtelný, - nejsměšnější

nesmysl, že bude konec ! Tahle Ziata..., - mráz mnou otřásá,

kdykoli na ni vzpomenu.. A tam teprve budu jednat, - tam nebudou

mne jistě tížit takové okovy, jako v tomto světě otroků...12

Však - dosud jsem nezemřel ! Do poslední chvíle doufám.. Dvojenec

můj řekl, že zemru v Hrobě, - mýlil se, - či lhal ? Jsem zvědav,

jak to dopadne ! Jaká spása mohla by mně kynout ? Mohu se

vysvobodit sám ? Ne.. - ó co jsem se už napřemýšlel, jak se těch

řetězů zbavit... A i pak, - ne ! nemožno, - leda zázrak.. A kdo

by mne osvobodil ? Vždyť nemám přítele... Hrome ! již delší dobu

je něco slyšet, jakoby někdo šťoural v zámku !..."

A vskutku ozýval se ode dveří slabounký šelest... Kroky strážce

dávno už nezněly...

"Zatím, co mluvím, - snad je spása na blíz- Ale hloupost !

Strážce asi něco ve dveřích zkouší, - proto nezní jeho kro-"

Ale nedopověděl, - a dvéře, slabě skřípnuvše, se pootevřely... A

pomalu otevřely se více, - a objevil se v nich vysoký muž. Tvář

jeho byla kápí zastřena ; jen v místech, kde jsou oči, byly dva

otvory. V ruce držel svítilnu, - tutéž, s kterou dozorce13

chodíval.

Fabio zachvěl se radostí a nejasným strachem.. Nebyl to dozorce,

- ten byl malé postavy.. A pak dozorci nechodí zakuklení.

Rychle a tiše přistoupil neznámý k Fabiovi a slova nemluvě jal se

prohlížet jeho okovy... A hned vyňal železné nástroje..

"Kdo jste ? Co chcete ?" zašeptal vězeň chvějícím se hlasem...

"Chci vás vysvobodit ! Tiše !" zašeptal neznámý neznámým hlasem a

vnořil nástroje své14 do zámečků okovů.

"Kdo jste ?" zašeptal znovu Fabio a zachvěl se.

Neodpovídaje pracoval příchozí rychle. A za půl minuty byl vězeň

odpoután ode zdi a nohy jeho byly volné..

"Na ruce není čas !" zašeptal osvoboditel. "Následujte mne,

nehřmoťte řetězem, - a neobávejte se ničeho !"

Fabio, zpitomělý, povstal, - a vyšel se zachranitelem na chodbu.

První, co spatřil, byl dozorce. Ležel na zemi s roztříštěnou

lebkou. Opodál, ve stínu schodů, stál jiný vysoký, zakuklený muž.

Neznámý odvedl jej k němu. "Zde zůstaňte a buďte tich ! Sám se

neosvobodíte ! Jen my můžeme vám pomoci !"

A odplížil se asi o dvacet kroků dále, - k celle Ippolitově.

Nalezl dvéře její už otevřené.. Jiný zakuklenec otvíral zámek

okovu, jímž byl Ippolito ke zdi připoután.. Neznámý přistoupil, -

ale v tom již byl i Ippolito úplně volný..

"Pro boha, pánové, kdo jste ? Co to má znamenat ?" tázal se

šeptem, radostí bez sebe.

"Vysvobodíme vás odtud ! Následujte nás !"

"Ó ! jste andělé z ráje !" zvolal polohlasem a padnuv na kolena

líbal oběma nohy.

"Tiše, sice vás zde necháme ! Rychle s námi !"

Odebrali se ke schodům, kde Fabio s třetím zakuklencem čekal..

Jaký blesk kmitl okem hraběte, když uzřel svého bratra...

Sestupovali se schodů. V prvém poschodí spatřili hrabata druhého

strážce, v kaluži krve ležícího... Octli se v přízemí, - a

zamířili ke vratům, vedoucím na dvůr.

Tu zaskřípěly za nimi dvéře.. Muž, který Fabia osvobodil, dal

zakuklencům znamení, aby skryli se do stínu a střelhbitě odplížil

se ke dveřím, které se otevřely.

Fabio pohledl. Spatřil15 mávnutou pěsť osvoboditele, spatřil, jak

lucerna vypadla z ruky potácejícího a jak ji neznámý ve vzduchu

zachytil, - a jak položil omráčeného tiše na zem... Vše to

odehrálo se skoro neslyšitelně, zázračně neslyšitelně, jakoby to

byl obraz kinematografu.

"Není pochyby ! Je to on !" zašeptal si a zbledl. "Ale musím jít

s ním, - nic jiného mně nezbývá.. Zůstanu-li, kyne smrt jistá,

půjdu-li, jen možná - ač, koho ten drží ve spárech... Ale je to

On ! A kdož ví - - ?"

Popatřil na vracejícího. Záblesk lucerny šlehl na kápi jeho, - a

v otvorech blesklo něco jasně a klidně jako slunce. Byly to oči

velkého muže.

Pokynul. Přistoupili k vratům. Otevřel v okamžiku, - a stáli na

dvoře, obklopeném ze tří stran soudní budovou, ze čtvrté

nevysokou zíďkou.

Hned u vrat, vedle strážní budky, stál - voják. Cesare šel mimo

něj. Fabio očekával, že se voják tiše k zemi svalí. Ale nestalo

se tak. Cesare šel mimo něj a voják stál stále klidně, zády opřen

o zeď.. Ručnici s bajonettem měl opřenu o rameno..

Bedlivě Fabio popatřil.. Voják byl mrtev. Čelo jeho bylo

roztříštěno. Kol krku ovíjel se provaz, poutající mrtvolu ke zdi.

Ručnice byla k ramenu přivázána, pravá ruka, o níž se opírala,

k pásu.....

Došli k zíďce. Fabio ji sám přelezl. Ippolita přehoupl Cesare

přes ni.

Přešli malý dvorek. Cesare otevřel paklíčem domovní vrata

soukromého domu. Prošli průjezdem. Otevřel i vrata vedoucí na

ulici. Sňal kuklu, průvodci jeho též ; ale tváře jejich byly

přeměněny.

Nikde ani člověka a hrobové ticho. Rychle ubírali se dál. Přešli

několik strážníků. Konečně byla jednomu z nich dosti příšerně se

vyjímající, směle dunivě, rychle ku předu kráčející skupina

nápadna. Zastavil ji. Vlastně ji nezastavil.

Všichni průvodci Cesareovi ubírali se stejně rychle dále. Cesare

sám, beze všech okolků, uchopil rušitele za prsa a mrštil jím

o dům. Vystřikl mozek -

A za pět minut byli z města venku. Šli asi 10 minut. Pak zašli do

lesíka, spíše houštiny. Cesare hvízdl, - z houštiny hvízdlo to

též, - koně zaržáli. Objevil se otrhaný člověk. Cesare dal mu

několik bankovek. Pak vsedli všichni na tři koně. Cesare vzal si

Fabia, jeden z Arabů Ippolita před sebe, - a stejně tiše, jako

dosud vše se stalo, dala se16 kavalkáda v cval.

---

Tři hodiny ujížděla na východ. Pak stanula v lese, u vchodu do

jeskyně.

"Vzdalte se odtud čtyřicet kroků s tímto !" ukázal Cesare, sňav

kápi i masku, na Ippolita. "A vy, pane hrabě, račte mne do

jeskyně této následovat !"

"Co zamýšlíte se mnou činit, pane markýzi ?" otázal se drsně

Fabio. "Chcete mne tam umučit ?"

"Netažte se a poslechněte !"

"A neposlechnu-li ?"

"Jste mrtev !"

Chvíli Fabio váhal, - pak vkročil do vnitř... Přes všechno

sebeovládání lomcoval se na všech údech.. Byl bezbranný, - a ruce

jeho spoutány. Ale co pořídil by i s nejlepšími zbraněmi proti

strašnému mstiteli.. Jen vteřinu to trvalo, - ale prožil v ní

nejstrašnější chvíli svého života....

Jeskyně plna byla velkých i malých balvanů. Na jeden z nich

postavil Cesare svítilnu. Pak přistoupil k Fabiovi - a

rozpoutal17 mu ruce...

"Co to má as znamenat ?" tázal se hrabě sám sebe.. "Zahrává se

mnou, - on myslí, že si může vše dovolit, - jen aby mu tentokrát

nesklaplo !.."

"Usedněte, pane hrabě !" řekl teď Cesare hlasem sice po zvyku

svém velitelským, ale spíše vlídným než drsným. "Je-li libo, zde

víno a doutníky ! Přál jsem si dávno s vámi si promluvit a

doufám, že mně teď hodinkovou rozprávku neodepřete !"

"Jsem k službám, pane markýzi !" řekl hrabě chladně, - ale něco

radostného škublo mu tváří : projela jím myšlenka, - ale hned ji

zapudil jako pošetilou... "Ale zdvořilost jeho je plna noblessy..

Za těchto okolností... Vyváznu-li mu z drápů, musím se jí

přiučit... Vyváznu-li... Neměl bych se teď zavraždit ? Mohl bych

si dobře rozbít lebku o skálu.. Jsem čtyři18 kroky od něho

vzdálen.. Však, - času dost ! Byla by to idiotská ukvapenost."

Cesare zapálil si doutník a promluvil :

"Již dávno jste mne interessoval, hrabě Rapini. Více než s

kýmkoli jiným přál jsem si s vámi si pohovořit. Myslím, že jste

velmi neobyčejný muž. Řeknu vám, co o vás soudím. Jste mně

zosobněný původní egoismus, egoismus téměř nedotčený oním

egoistním druhem, kterému se říká altruismus a jenž karakterisuje

především pokolení lidské, ač neschází ani u zvířat, ba je v nich

namnoze silně vyvinut. Vy ho máte méně než kterékoli zvíře a

kterýkoli člověk. Jste monstrum... Vy sestáváte naprosto jen

z jednoduché sebelásky, neprošedší mediem nijakých ohledů na

ostatní. Vy cítíte ke všemu, mimo sebe, jen nepřátelství ; ba

cítíte

...

KAPITOLA XVII.

Voilà la femme ! Ippolito na vrcholu blaženosti.

...

"Je to pošetilost, které jsem dal jednou volný průchod ; člověk

může si někdy zdřímnout, umí-li se kdy chce probudit. Špatný

člověk ? "Špatné" je něco jen se stanoviska jiných egoit,1 se

stanoviska svého vypadá každý dobrý, se stanoviska všeobecného

není ani dobrý ani špatný.. Toto nebohé defektní monstrum

nepostrádá interessantnosti : odtud as získalo si můj soucit ;

jen k tomu mohu2 cítit soustrast, kdo budí můj theoretický zájem.

A pak je v soucitu mém cosi singularního a perversního :

singularní a perversní dráždí.. Snížil jsem se poněkud, lhaje

jemu, že je genius, snížil jsem vás, nařídiv vám, abyste se

stavěly do něho zamilovány. Ale obé učiní jej šťastným - pro

zbytek jeho života... Neboť, dejte pozor, co vám teď pravím :

nebude žít dlouho ! Četl jsem smrť na jeho čele. Nehrozí mu tak

z jeho těla, - má dobrou konstituci ; spíše z jeho ducha, který

propadne co nevidět neodvratnému šílenství ; a nejspíše se strany

Osudu.. Tento člověk chodí po zemi neprávem ; cítím to jasně

v jeho přítomnosti ; musí to vzít konec.. Nemesis bude činná za

vás : co nedokončily jste vy, dokončí pevnou rukou ona. Je mu

souzena smrt, čtu mu to na čele.."

"Nuže, - nelituju, co jsme učinily," řekla tiše Porcia. "Ulevily

jsme umírajícímu, - ať je šťasten ; beztoho neužil, chudák, mnoho

dobrého, - a užil dost zlého.."

---

Následující den v poledne Ippolito odjel. V poledne přijel proň

jistý Peršan s vozíkem s dvěma krásnými koni ; jeti na koni

nebylo dosud pro zesláblého hraběte radno. Peršana tohoto vybral

Cesare s obzvláštní péčí. Byl to muž nechudý, nebohatý, který

znám byl svou statečností a poctivostí ; cestu do Teheranu znal

velmi dobře. Cesare zaplatil mu předem značný obnos a slíbil

dvojnásobný, až se vrátí. Uložil mu, aby Ippolitovi našel nejen

byt, v Teheraně, ale i vhodné ženy, by mu našel krajany, by

zasvětil jej do nutných podrobností perského života, by cvičil

jej cestou i později v perském jazyku. Dal též Ippolitovi perskou

učebnici, kterou si byl v Italii koupil, - ač sám ji měl

zapotřebí. Vůbec péčoval o Ippolita tak, jak by milující otec

o syna, do ciziny se vydávajícího, péčovat mohl.

Ippolito vstoupil do vozíku a uvelebil se v něm. Cesare pošeptal

svým ženám : "Zmiňte se ještě jednou o své lásce, - ať zcela

věří, při loučení má to největší význam !" A pak podal hraběti

ruku a řekl :

"Doufám, pane, že se ještě uvidíme ! Změnu svého pobytu vám vždy

oznámím ! Pište nám častěji ! Buďte šťasten ! Těšilo mne, že jsem

tak neobyčejného muže hostil pod svou střechou !"

Ippolito s pláčem jal se mu líbat ruku. Cesare ji vyškubl, -

uklonil se, - a odešel do svého domu, poněkud něčím divným dojat.

"S bohem, pane hrabě !" řekla Dita. "Vzpomínejte na mne, - jako

já, ach ! s láskou na vás budu vzpomínat !"

"S bohem, pane !" řekla Fatima. "Osud nás dělí. Jak je kruto mému nebohému srdci !"

"S bohem, pane !" řekla Ziata s hnusem. "Milujete mne trochu,

jako já, ach ! vás ?"

"Ó, moje dámy !" rozplakal se Ippolito. "Teď, když Jeho

Veličenstvo zde není, mohu vám říci, že miluju vás všechny, tak

horoucně ! Zaplesejte ! vaše láska není neopětována ! Ale osud

nás dělí ! Za nic na světě bych mému dobrodinci nu - krátce - s

vámi netentononcoval, sviňky ! Ale věčně, věčně budu na vás

vzpomínat, krucifix alleluja !" zařval a udeřil se v prsa.

"Jsme šťastné !" řekla Fatima.. "Zkraťme loučení, které je tak

bolestné. Mnoho štěstí, pane !"

"Mnoho štěstí !" zvolaly ostatní a podávaly mu ruce. I Porcia,

která nemohla se odhodlat k tomu, aby ještě jednou o "lásce své"

mluvila - -

Ziata pokynula Peršanovi, na kozlíku sedícímu, - a vůz zahrčel..

Ippolito zamával z něho špinavým šátkem a zařval :

"Na shledanou ! na shledanou !"

"Mnoho štěstí !" zvolaly ještě jednou... Dita dokonce zaslzela.

Fatima zamávala též šátečkem, ale hned, zastyděvši se, jej

ukryla.. Ziata a Porcia se mračily, - ale tváře se jim škubaly.

Bylo jim všem tak divno : včerejší slova Cesareova o smrti na

čele odjíždějícího napsané nešla jim z myslí.. Cítily onu bolest

loučení, - a zároveň smutek, jejž cítíme při pohledu na jdoucího

na smrt, na toho, o němž víme, že se s ním již nikdy, nikdy

nesejdeme, - ať je to už kdokoli.. Cítily smutek ne pro Ippolita,

ale metafysický..

Rychle se vůz vzdaloval ; Ippolito stále mával ; zadumaně zde

stály.. Konečně chopila je prudce Porcia za ramena a řekla :

"Nestůjme zde už ! Fuj ! Dosti hanby ! Propadla bych se studem !

Nemohu uvěřit, že je to skutečností.. Ó Riccardo !.. Fuj !

Blázníme ! I Cesare blázní ! ten zmetek se mu za vše jen vysměje

a nás bude považovat za... Ó divný osud lidský !"....

"Plakala bych hned !" řekla Dita.. "Nevím, proč je mně tak

smutno."

"Řeknu ti to !" děla Fatima, utírajíc si oči. "On jde na smrt - a je přec jen - člověk, - je totéž co my, ať už zkroucený a

znetvořený.. Ubožátko ! Jak je mně ho líto ! Chápu Cesarea !"

"Dost !" vlekla Ziata ostatní pryč, "sice se také rozpláču.. Jsem tak ráda, že je pryč, - balvan padl mně se srdce. A přála bych

si, aby brzo zemřel, - ale přece - přece -" A zaštkala..... A

stěny pracovny Cesareovy řekly nám diskretně, že i oči prorokovy

zvlhly - k vůli netvoru Ippolitovi, jenž umučil jeho matku,

sestru, dva bratry, milenku...

Sledujme Ippolita dále !

Chvíli byl pohnut.. Ale pak přihnul si vína, jehož zásobu na

cestu dostal, ohmatal tlustý balík s bankovkami, - a rozveselil

se rázem.. A radost jeho stále rostla, až byla skoro

nesnesitelná. Nikdy snad necítil se nebožák tak šťastným, jako

teď.. Byl konečně svobodný jako pták !.. A byl v bezpečí před

úřady.. A byl bohat ! A čtyři krásné ženy jej milovaly ! A veliký

muž, k němuž cítil v hloubi duše pověrečnou úctu, jednal s ním

jako se sebou rovným a se svrchovanou vážností, řekl mu právě, že

"je tak neobyčejným mužem !" A to po dlouhé době nejpotupnějších

ústrků !..

Konečně našlo štěstí hlasitá slova. Zatím, co vůz střelhbitě a

hlučně ujížděl3 na západ, bručel Ippolito :

"Zároveň jdu nerad, - a zároveň rád.. Opouštím bezpečí, - jdu

vstříc pohnutému životu, - kdož ví, co mně vše hrozí ! Ale ať !

Cítím, mordieu, křídla na sobě, že bych mohl k hvězdám vzletět a

ověnčit jimi své vlasy ! Milion sviň ! To je obraz ! to je

fantasie ! - Konečně jsem volný, samostatný, jak <se> na muže

sluší ! Jak je mně blaze ! Stkvělá budoucnost mne čeká, o tom

není pochybnosti ! Vznesu se k hvězdám, - hned mohl bych létat !

Na ten Teheran se těším.. To pohoří demavendské nad ním bude mne

povznášet k úžasnému vzletu ! Teď teprve budu, krucifix, žít a

jednat a rozvinu své "báječné schopnosti" jak se Cesare vyjádřil

! Všechny stránky mého ohromného genia se rozvinou ! Napíšu knihu

básní, to je hračka pro mne ! Svět bude žasnout nad mými rýmy,

halalů ! Pak napíšu knihu filosofických sentencí ; rojí se v mé

hlavě stále jako včely. Dnes ku př. následující mne napadly :

Život lidský je smradlavý záchod, z něhož však tu a tam libá vůně

vystupuje. - Pohyb hvězd je allegorií pohybu lidského. - Žena je

svině v podobě anděla. (Tato sentence není tak zlá ! P. aut.4)

Dále učiním stkvělý vynález, vlastně jsem jej už učinil : napadlo

mne totiž, že měla by se vynalézti puška, kterou dalo by se

trefit beze všeho míření.. Jak to navléci, to ještě nevím, ale to

je vedlejší, to už přijde ; hlavní je, že genialní thema je zde,

mordieu ! Ostatně už teď myslím, že se to dá provésti takto :

namířená flinta se vypálí třeba bych byl otočen k ní zády, třeba

palcem od nohy, bude-li dobře připevněna ; bude-li se cíl hýbat,

sestrojí se snadno mašina, která bude flintou také hýbat a

mathematicky vypočítá, jak se musí ta flinta hýbat.5 To všecko je

už docela lehké. Pak budu komponovat ; jen ty sviňské noty musím

se ještě naučit znát. A geniem činu stanu se, až mne Cesare

povolá k sobě jako chefa generalního štábu. Pak přerostu mu přes

hlavu a stanu se císařem jako Buonaparte a vtrhnu do Italie, - a

běda mým nepřátelům ! Všecky ty sviňské úřady a četníky dám

postřílet ! Ale Cesare zůstane mým rádcem, mou pravou rukou :

zůstanu vděčným, jak se na pravého genia sluší. Nedám jej

popravit, jako jiní v podobném případě učinili, ne ! Zůstane mým

rádcem a ministrem a bude vše obtížnější dělat za mne, zatím, co

já budu užívat rozkoší haremu ! Tak to bude ! A na ten Teheran se

těším. Ty sviňské ženské, - radostí bych se zbláznil ! Jediné,

čeho se bojím, je, že by Fabio mohl náhodou přijít do Teheranu a

zabít mne ! Ale to je nesmysl ! Na ulici nebo v restaurantech

neodváží se, mrcha mizerná, mne napadnout, a do svého bytu

nepustím nikoho podezřelého ! Mé ženské budou mne střežit.. A

kdybych jej tam uzřel, hned dopíšu Cesareovi, ten přijde a

zamáčkne jej jako mouchu.. Milion sviň ! Jaký krásný život teď

povedu ! Buď budu doma s ženskýma se mazat, nebo budu chodit

ulicemi a pít v restaurantech.. Doma budu ovšem též psát a

přemýšlet.. Bát úřadů se v Persii nemusím, - je to zde vlastně

ještě lepší, než v zemi dorallů. Tam mohli by mne přec jen

chytit, kdyby Italie požádala o mé vydání, - ale zde se to

nestane ! Vše je tak krásné ! Peněz nemám sice moc, - ale dost, -

dost ! Sto padesát tisíc, - hezké ! Ostatně mohu jej brzo zase

pumpnout, - mohu říci, že mně to, co mně dal, bylo ukradeno, - a

on mně jistě dá zas ! Výborně ! To učiním ještě letos ! Jistě

kápne zas aspoň 100 000 lir ! On má jistě miliardy,6 - jak jinak

mohl by mně hned tak z ničeho nic nabízet sto tisíc ? Dal mně

vlastně dost málo, - špína mizerná ! Ale kde jen béře ? Ale kde

jinde, než v Arabii ? Tam zbohatl a stal se milionářem. Proč také

by tam byl lezl, než aby se obohatil ? Ukořistil několik

válečných pokladen tureckých, - peníze si nechal a "zakopal je

dobře pod skálu" ! Ó ! to je chytrák ! opravdu genialní ! Já jen

vědět, kde ty peníze má, hned bych mu je byl vzal ! Což on ! On

si snadno pomůže k novým.. To by nebyla žádná nevděčnost ! Ale

nemučil bych ho už, i kdybych musil ! Ne ! za žádnou cenu ! Mám,

jako genius, uznání, srdce a vděčnost.. A ty jeho ženy nejsou

také nejhorší.. Nemiluju je sice, jak jsem řekl, - to já jen tak,

abych je, chudinky sviňské, potěšil. Žádný špek ! Divím se

Cesareovi, že nenašel si lepší ! Ten by jich našel na sta, takový

boháč ! Ale těší mne přec jen sviňsky, že jsou všechny do mne tak

zblázněny ! Mordieu alleluja ! radostí se neznám, hned bych

z vozu vyskočil ! Všechny čtyři ! Je vidět, že jsem, krucifix,

neoddolatelný ! Bože ! Mám z toho všeho takovou radost, že bych

si teď přál umřít, kdybych se nebál smrti !.. Jaká stkvělá

budoucnost leží přede mnou, ó !"

Zavyl radostí, že se Peršan udiven7 ohledl - -

"Přisedni ke mně, pane, ať se učíš řeči naší !" pobídl Ippolita.

Tento velmi nerad uposlechl.

"Pán, který mne s tebou8 poslal," mluvil pomalu Peršan, "je

veliký muž. Nikdy jsem neviděl nikoho podobného. Úcta ovanula mne

mocně, když jsem jej spatřil. Je tak moudrý, statečný, jako

plamen živý, vznešený : je zajisté božského původu."

"Hihihi !" zasmál se Ippolito ; - jen smysl jeho řeči uvádíme

beze všech jazykových nedokonalostí. "Božského původu není, měl

docela obyčejné, sviňské rodiče. Ale chlapík je, to se nedá upřít

; je také ženialní jako já, ale já jsem ženialní víc ; on je víc

jen na rvačku, já však vynikám nad něj duševně ; jsem ženialnější

než on. Víš co je to ženialní ?"

"To je jistě špatné slovo : chceš asi říci, že jsi ženštější než

on a v tom máš pravdu. Nezdáš se mně být statečným mužem !"

"To se mýlíš, človíčku ! Já jsem báječně statečný, krucinal fagot

! ale můj ženialní život je drahocenný, takže nemohu s ním

hasardovat. Proto mne někteří hňupové považují za zbabělého."

"Chceš říci, že jsem hňup ?"

"Ne ! to ne ! Jsi moudrý muž a skoro ženialní. Ale nejsi tak

universalní genie9 jako já. Cesare také ne ; sám mně to řekl. A

pak má jednu chybu, že je taková špína mizerná, prašivá ; povídám

to, ač mám k němu úctu, ale neříkej mu to ! nemyslil jsem to tak,

špatně jsem se vyjádřil. Ale považ si, je miliardář a dal mně jen

100 000 lir. Není to špinavost ? Vlastně ne, - jen deset tisíc

mně dal, - vlastně ne, - nedal mně nic.. Jsem žebrák, na mně by

si nikdo nic nevzal."

"Neboj se !" řekl Peršan pln hnusu. "Kdybys měl při sobě všechny

poklady šachovy a sultanovy, nevzal bych ti ani vindry ! - Jsi

jeho příbuzným ?"

"Jsem jeho vlastní bratr ! A jen mizerných pár grošů mně dal !"

"Řeknu ti upřímně, pane, že být já na jeho místě, nedal bych ti

pranic. Zdáš se být velmi nízkou duší. Ty že jsi jeho bratr ? Ty

?" a v chladných jeho očích, krysí tvář prohlížejících, zjevil se

posměch..

"Ano ! Jeho rodný bratr, který jej velice vždy miloval a často

velmi mu prospěl. Nu, on je také hodný, nemohu si naň stěžovat a

mám k němu svrchovanou úctu, vyřiď mu to, až se vrátíš ! A jak se

ti líbí jeho ženy ?"

"Krásné a statečné !"

"Nu to jsou, ale málo tlusté. Nezdá se ti ?"

"Tlusté nejsou, ale hubené právě též ne ! Jen sprostý muž libuje

si v tlustých ženách."

"To ne ! Já přece nejsem sprostý a libuju si v nich ! To je přece

radost, když lehneš na ženskou a zaboříš se do špeku jako do

bahna, jako do sr...."

"Zaopatřím ti v Teheranu za ženu hodně vykrmenou svini !"

"Hihihi ! To by nebylo zlé ! Jsi vtipný člověk. Ale svini nechci,

pokousala by mne, hihihi ! A řeknu ti ještě něco, protože jsi

trochu ženialní chlap. Ty ženštiny jsou do mne zblázněné jako

blbé, všechny čtyři, i má sestra také. Stále po mně šilhaly, až

to Cesare spozoroval ; ten ti jim za to nařezal, že musily druhý

den ležet v posteli, sviňky. Ale myslíš, že je to vyléčilo ? Kde

pak ! takovou ženskou svini nic nevyléčí ! Třetí den přišly ke

mně v noci všechny čtyři, vlezly si ke mně do postele a chtěly

mermomocí, čubky, abych s nimi tentononcoval. Ale já mám karakter

z žuly, krucinal fagot ! Nepodlehl jsem jejich svodům, ale

vyhodil jsem je, svině, ze dveří a řekl jim, budou-li mne ještě

jednou ponoukat, abych bratra svého zradil, řeknu mu to. A to

pomohlo, pak už daly pokoj a jen vzdychaly a plakaly. Ale ohmatal

jsem si je v té posteli, a podíval se na ně ; jsou jako třísky a

byly od toho zmlácení víc modré než bílé. To já najdu jiné

ženské, mord sakra ! Ale neříkej to bratrovi : zmlátil by je

ještě víc a to já nechci ; ony za to nemohou, že mne tolik

milují, ženy jsou slabí tvorové."

"Neřeknu, pane, buď ubezpečen. Ostatně myslím, že i kdybych to

řekl, je "bratr" váš, ba i jeho ženy, tak hrdý, že by se vám

nemstil a přízeň svou zachoval. Řeknu jen, že může být na vás

hrd, jste-li jeho bratrem !"

"Dobře ! to mu řekni, ať vidí, že i jiní lidé dovedou mne ocenit

a ať si mne váží. Tu máš víno, napij se ! Ale nevypij celou tu

skleničku, jen půl, mně by nic nezbylo, kdybych ti dal, co bys

chtěl, a cesta do Teheranu je dlouhá. To bys žral, viď, všechno

mně vychlastat. Har har mrkvičku ! balalů, balalů ! Tak se trochu

napij, tu máš, že jsi ženialní člověk. Nechceš ? Dobře, neubude !

A teď už jdu od tebe, prozatím mluvili jsme toho dost, až zas

zítra !"

A uvelebil se pohodlně na slámě, pil, kouřil a blaženě snil. Po

chvíli vykálel se mezi jízdou z vozu na silnici..

"Koukej, jak se snáší na zem - jako andělé s nebe" - upozornil

Peršana.

KAPITOLA XVIII.1

Kterak Apollonu belvederskému za vlky přestrojení četníci

střeva i se žaludkem ukradli.

Jeli až do noci. Přenocovali v malém městě a jeli celý

následující den. Ippolito musil si k Peršanu sednout na kozlík a

zdokonalovat se v perštině.. Činil to velmi nerad, ale chápal, že

je to k jeho dobru.. A dokonce studoval chvílemi i svou

učebnici.. Ale většinou blaženě snil... Tyto dva dny byly

nejkrásnější jeho života. - -

Dne třetího vyjeli z malé vesnice časně ráno. Tři2 hodiny

ujížděli přívětivou rovinou tu polemi, tu lesy.. Pak vjeli na

step, většinou holou, jen tu a tam křovím porostlou, výběžek to

Velké Solné Pouště. Ještě čtyři dny jízdy, - a byli v Teheraně.

Peršan velmi obezřetně prohlížel si poušť a připravil si své

četné zbraně.. Ippolito si toho všiml.

"Bát se ? Nebezpečí ? Tato poušť ?"

"Bývá zde nebezpečno.. Potulují se zde loupežníci. Až ji

přejedeme, pojedeme už jen bezpečnými kraji !"

"Jak - jak - je velká ?"

"Co ?"

"Jak velká - velká ?"

"Tak ! Jen deset hodin ! Dvě jsme už urazili.."

Ujížděli dále. Slunce strašně žhnulo a Ippolito dřímal. Bylo

jedenáct hodin.

Tu spozoroval Peršan daleko před sebou tři jezdce. Ujížděli však

jiným směrem, než on, takže nezdálo se, že se s nimi setká.. Přes

to se k nim pomalu blížil.

Bylo půl dvanácté a jezdci byli vzdáleni jen kilometr od vozu.

Ale ujížděli pryč, na pravo. Uplynulo pět minut, - a náhle se

obrátili, - a jeli vozu přímo v ústrety..

Peršan vzbudil Ippolita.

"Pane, vidíte3 ty jezdce ? Jsou to snad loupežníci ! Umíte se

bránit ?"

"Co ? Bránit..."

"Ano ! Jsou tři a my dva ; můžeme se ubránit ! Já sám přemohl

jsem kdysi tři muže. Jsou-li to lupiči, pak nás asi nejen

okradou, ale i zabijí, - necháme-li se. Musíme se tedy bránit !"

"Pro boha !" zvolal zděšen. "Bránit ? Není možno ?"

"Je to nutno, pane, nechcete-li zemřít. Umíte střílet ?"

"Střílet ? Umím."

"Dobře ! Dejte pozor ! Řeknu-li "palte", střílejte a miřte dobře

! Buďte duchapřítomný ! Rozuměl jste ?"

"Rozuměl !" zadrkotal zuby.. "Bránit se ?.. Pro boha !"

"Statečně se bránit a bojovat ! Zbraně mějte pohotově ! Čekejte

na to, co vám řeknu !"

Jezdci rychle se blížili. Ippolito se modlil. A již zde byli.

Nejevili nepřátelských úmyslů. Ručnice měli přes ramena

přehozeny.. Peršan a Ippolito drželi revolvery v ruce.

"Zbloudili jsme zde !" řekl jeden, rychle zrakem přeletuje

Peršana a Ippolita. "Můžete mně říci, kterým směrem odtud leží

vesnice -"

A v tom okamžiku strhl pušku z ramene, - a druzi jeho též.

"Vzdejte se !.., sice hned -"

Ale už třeskla rána z revolveru Peršanova,4 - a vůdce lupičů

svalil se na zem. "Palte !" zvolal šťastný střelec na Ippolita, -

a vypálil podruhé. A zároveň i Ippolito, - dříve než zbylí dva

lupiči.

Avšak obě koule minuly se cílů. Ippolitova proto, že zdřevěnělé

ruce tohoto třásly se jako osyka a Peršanova proto, že v rozhodné

chvíli jeden z koňů se vzepjal a vozem prudce trhl... - Mužný

Peršan namířil po třetí, - Ippolitovi však vypadla zbraň z ruky

na silnici.

A tu5 třaskla rána z ručnice, - a Peršan klesal s prostřelenou

hrudí.. Padaje vystřelil ještě, - a slabě zranil jednoho

z loupežníků. "Vyvedli jsme chybu !" zachroptěl6 ještě, kroutě se

na slámě. "Měli jsme na ně střílet z ručnic již z dálky, bez

ohledu, jsou-li to -" A vypustil udatnou duši..

A v témže okamžiku klesl i Ippolito, udeřen ručnicí druhého

bandity do temene. Pozbyl vědomí.

---

Když ho opět nabyl, viděl se ležícího na horkém písku a zcela

nahého. Vedle stál vozík, - ale bez koní. Několik kroků stranou

ležely dvě nahé mrtvoly : průvodce a lupiče... A asi půl hodiny

<odtud> uháněli7 pryč čtyři koně a dva jezdci. Jinak nebylo

daleko široko vidět člověka..

"Okraden !" zaúpěl hrabě a zoufale vytřeštil oči... Zůstal asi

minutu bezvládně ležet. Konečně se vzchopil : slunce žhnulo

nemilosrdně, písek tlačil a hlava bolela.

Vlezl do vozu a prohledával jej. Našel jen z pola vyprázdněnou

láhev vína a bochník chleba.. Měl žízeň a napil se. To dodalo mu

síly -

"Není to tak zlé !" řekl si. "Horší by bylo, kdybych byl na místě toho prasete, co mne vezlo. Mohu ještě mluvit o štěstí ; osud

podporuje genia. Nejsem ani zraněn, - ani kapka krve ! Těch peněz

je sice strašná škoda, - ale Cesare dá mně za ně jiné, to vím

jistě ! Znám jej dostatečně... Má nahota a smrt toho prasete bude

dostatečným důkazem, že nelhu. Tisíc sviň !8 chtěl jsem mu

nalhat, že jsem byl okraden, - a teď.. Ale mám ty dva prsteny ?

Mám ! tlačí tam ! Pojďte zas na prsty.. Smrdíte, smrdíte !"

Přistrčil nos až k nim... "On mně dá snad ze soustrasti ještě

víc, než poprvé, - takové prase milionářské ! Nemám k němu

daleko, myslím, že budu trefit i bez ptaní, - ostatně vím, jak se

jmenuje městečko, kde bydlí ! Nic není ztraceno ! Osud mně přeje

!

...

Lev mne obešel, nadeběhl si, vlezl do domků, z každého domku

hledí jedno jeho oko.. ; čeká, že, utíkaje před vlky, vlezu mu

tam sám do spárů ! To je zřejmo ! Hraje se mnou jako kočka s

myší, jen blázny si ze mne tropí. Běží za mnou, konec !"

A řítil se nazpět do lesa, tiše vzlykaje, by ho "lev" neslyšel.

Řítil se v náruč vlkům, jejichž vytí bylo stále bližší...

Vběhnuv do lesa ohledl se.. Světla plála nehnutě a neřítila se

naň. Poněkud se upokojil...

"Nespozoroval mne ! Je vyhráno ! Má ženialita nade vším zvítězí..

Ale pro všechno musím utéci dál."

Vběhl asi 100 kroků hloub a zastavil se.. Bylo právě ticho...

Světla zmizela. Za to zjevila se nad mýtinou velká jiskra

vycházejícího měsíce a osvětlovala právě obličej Ippolitův. A při

pohledu tomto uklidnil se9 šílený duch úplně a volnost a radost

jej pronikla. -

"Juchhe ! Měsíček ! Už je konec té tmy ! Jsem spasen ! Heisa !

Lev se mne strašně bojí, proto mne nechal a nepronásledoval !

Zvítězil jsem nad lvem a nemusím se bát mizerných vlků ! Pojďte,

halamové, ukážu vám, co jste ještě neviděli ! Ukážu vám, jak se

brání pravý muž, vy lůzo četnická ! Nebojíc se četnických pardalů

! Roso, kurvo, do bálu, do bálu ! Budu se bránit, jak smečka

šakalů, halalů ! Teď teprve ukážu, co dovedu, hú hú hú ! Nic se

mně nestane, jsem bohem pomazaná osobnost ! Ale především musím

mít zbraně !"

Přistoupil k silnému křoví, aby si ulomil větev.. Blaženě se

stále chechtal.. Vytí se neblížilo.

"Mám si vzít tlustý klacek, či tenký ? Tlustý ne, neboť bych ho

neunesl. A pamatuju se dobře, co Cesare řekl Pietrovi, když jej

chtěl zabít kyjem : "takovou zbraní zabiješ leda voly, zvířecí

nebo lidské !" Měl pravdu ! Čím hůl tenčí, tím víc vydá, protože

se jí snáze vládne !"

A ulomil si proutek, tlustý jako ukazovák novorozeněte. "S touto

zbraní rozpoltím lebku třeba slonu !" zaječel.. "Mám meč, - ale

musím též střílet ! Kde je kamení ? kamení ? Království za kamení

! A ! tu ! gloria !"

Ve vyschlém korytě potůčku několik kroků stranou bylo mnoho

kamenů různé velikosti. Přistoupil a vybíral.

"Jen ne velké ! Vše spíše, než velké kameny ! Velkým kamenem

možno mnoho neštěstí způsobit ! Kdyby mně tak pad na kuří oko !

Velké kamení je pravé neštěstí lidstva. Nejvíce vydá malý

kamínek, tím se daleko dohodí !"

A vybral si několik oblázků, jako švestkové pecky velkých.. "Kule

ručnice nejsou větší a přece jaký mají účinek ! Hoj třaskavé kule

! Rozdrtí tělo na cimpr campr ! Mám třaskavé kule, mám osm

třaskavých kulí !"

Vytí zavznělo z příšerné blízkosti. Škubl sebou, ale hned se zas

rozesmál...

"Musím si najít vhodnou posici, abych byl kryt. Nejlépe, když se

schovám. Ale kam ? Toto houští je velmi husté a trnité.. Tam by

se nedostali ! Ale já bych se popíchal a to já nechci ! Já vím,

kam <se> schovám ! Za strom ! Krucinal fagot, to je nápad,

opravdu ženialní ! Za stromem mne četníci neuvidí a kdyby viděli,

nedostanou se ke mně : musili by strom prokousat a to oni

nedovedou ! Křoví by prokousat nemusili, mordie ! schovám se za

strom. Ale za který ? Už jej vidím ! Hup ! hup ! hup ! Už jsem

zde ! Je tlustý jako já, má hodně špeku, - ten je jako stvořený

pro mne ! Ach ! to jsem si oddychl ! Konečně jsem úplně v bezpečí

! Ale už byl čas ! Četníci jsou už na blízku a vyjí jako vlci ! Ó

vy lejna ! Mne nedostanete ! Ha ! už je vidím !"

A vskutku objevilo se na levo více svítících očí.. Ippolito

stanul10 u stromu tak, že byl tento mezi ním a vlky. Neměl teď

nejmenší strach, byl naopak a k rozpustilosti veselý.

"Četníci jsou chtiví zlata," řekl. "Nesmí vidět prsteny !" A uschoval je opět do řiti.

Velmi pomalu blížily se šeré stíny se svítícími tečkami k stromu.

Ippolito si zatím povídal :

"Jak je mně blaze, hihihi ! tak mírně v mysli mně dávno nebylo..

Měsíček svítí už tak bíle, - jako - jako - rubáš pro mne.. Svítí

mně ještě na poslední chvíle života... Jsem umdlen, mnoho jsem

zkusil, mnoho.. Jakobych usínal.. Ale mordieu ! co to mluvím ?

zdá se mně, že blázním ! hihihi ! Co mluvím o smrti ? Vždyť jsem

teprve teď zcela v bezpečí a stkvělá budoucnost směje se na mne !

Hoj ! rozepnu křídla jako Demavend a ověnčím si vlasy hvězdami !

Žena je svině v podobě anděla. Ta Dita není nejhorší, ale má Rosa

je desetkrát lepší ! Pojď ke mně, kurvo, nechrň, můj anděli, má

hvězdo, krásná ženská. Pojď, nebojíc se četnických pardalů !

Lejna kravská, už jsou zde ! Balalů ! Nebojíc se, nebojíc se !...

Ale neměl bych vylézti na ten strom ? Ne ! to by bylo sviňsky

blbé. Předně bych si odřel kalhoty, za druhé mohl bych spadnout a

to by bolelo. Za třetí mohly by mně tam nahoře padnout létající

hvězdy na lebku a za čtvrté by tam ti vlci za mnou vylezli. Vlci

umějí lézti po stromech, ó ti to umějí lépe než kočka, veverka,

kuna, opice.. Žerou tam listí a ponravy... Zůstanu zde halalů,

nebojíc se, - hoj ! přistupte blíž ! Mor do vašich střev a výkalů

!"

Tu ozval se za ním šustot. Uleknut se ohledl a spatřil za sebou

dva vlky.. Stáli asi čtyři <kroky>11 od něho a nehybně naň zírali

-

"Co to ?" zavyl. "To je zráda, pro boha ! Nepřítel v zádech ! Jak se to mohlo stát ? Jsem přece chráněn stromem ? Což jej už

prokousali ? Běda ! Pomoc ! Četníci zde ! Jsem stíhán četníkami !

Ale nebojíc se, ne ! Mor do vašich střev a výkalů !"

Pobíhal zoufale kolem stromu, který byl již kol kol obklopen

šesti vlky.. Tito však neměli se k útoku. Zjev Ippolitův přivedl

je asi v úžas.. Občas zavyli, zavrčeli, postoupili ku předu,

čenichajíce, a hned zas ucouvli.. Z vnitra lesa znělo koldokol

vytí a nové světlé tečky nořily se ze tmy.

Vida, že vlci netroufají si jej napadnout, nabyl Ippolito opět

zmužilosti, ba veselí..

"Bojíte se mne, prevíti, viďte ? Dobře děláte ! Mne se všecko

bojí. Před chvílí utekl ode mne lev, když moje pěsť hromem padla

mu mezi uši. Co jste, četničtí prevíti, proti lvu ? Jsem bohem

pomazán, nic se mně nestane ! Jsem v bezpečí, strom mne chrání, -

a hurá ! již to vím ! jsem v Americe, zemi dorallů ! Konečně jsem

tam, hoj ! Nebojíc se četnických výkalů, nebojíc se četnických

výkalů !"

Stále neútočili, ale stávali se nepokojnějšími. Odvaha šílence

rostla..

"Pojďte blíž, karabinieři ! Jen pojďte ! Ukážu vám, co pravý muž

dovede ! Tímto mečem rozpoltím vám lebky a tyto třaskavé koule

roztrhají vám vaše sviňská těla ! Jsem v zemi dorallů, v zemi

svobody, vyprosil bych si.. Ale co to ? Kde je ocean ? Pro boha,

kde je atlantický Ocean ?.. Vyschl ? Ale to je jedno ! Naplním

jej novou vodou !"

A Ippolito se před sebe vymočil, tleskaje při tom vesele rukama..

Že se moč vpila do mechu, nevadilo mu.

"Ohromné moře je mezi mnou a vámi, prevíti !" zavyl. "Nedostanete se přes ně ke mně, ne ! Teď teprve jsem v bezpečí ! Není to už

atlantický ocean, je to mare pacificum, které nás od sebe dělí !

Jsem, prevíti svinští, vysoce vzdělaný, vzdělanější než vy !

všecko vím ! Pojďte ! Jen pojďte !"

Vlků bylo zde už dvanáct.... Počínali si hrozivě a odvažovali se

hluboko do oceanů. Ale tu - zavzněly z mýtiny - lidské hlasy, - a

štěkot psí.

"Haló ! Je tam někdo ? Přepadli vás vlci ? Mluvte ! Přijdeme vám

na pomoc, máme ručnice ! Ozvete se !"

"Co to ?" zašeptal bázlivě šílenec, který nerozuměl, co se

mluvilo. "Kdo to je ? To bude nějaká léčka na mne ! Ale já se do

ní nedám chytit, jsem chytrý, chu ! chu !"

"Ozvete se !" znělo asi pět hlasů. "Zdálo se nám, že slyšíme

člověka ! Ozvete se, jste-li ještě živ, a přispějeme vám na pomoc

!"

Ippolito vyrozuměl, že je řeč o pomoci. Posměšně se zachechtal.

"Milion sviň, to je léčka na mne ! Rozumím ! Chtějí mne vyvábit

ze země dorallů, aby se mne pak zmocnili, prevíti ! Právě tak

vyvábili mne z ní v kriminalu, - a pak dali mně svěrací kazajku !

Ale teď nesednu na lep, lejna, nesednu !"

A nesedl a mlčel. Ještě jednou ozval se křik, - a pak ztichl -

Hejno vlků netrpělivě vylo.. Ale žádný dosud klidně stojícího

Ippolita nenapadl.. Ten se smál a tleskal rukama.. Šílenost

rozplameňovala stále jeho odvahu.

"Smradi ! prevíti !" zařval. "Tak pojďte, nebo půjdu já na vás a

budete koukat ! Pojďte ! Vy sem nepůjdete ? Počkejte ! pošlu vám

třaskavou kuli !"

A hodil oblázek na jednoho. Trefil jej do hlavy.. Vztekle

zaskučelo zvíře a vrhlo se ku předu... Ale zas couvlo..

"Nevybouchla, - ale má dost, prevít !" zařičel šílenec a hodil

všechny své kamínky na vlky.. Ti překročili ocean a již chňapali

po nohách hraběte..

"Slyšíte ? Je tam člověk ! Přece jen ! Neklamali jsme se ! Na

pomoc ! Na pomoc !"

Jeden z vlků uchopil v tomto okamžiku lýtko. Ippolito zařval..

"Co to ? ukážu vám ! Ú ! Ú ! To je bolest ! Ale ukážu vám ! Lebky

vám rozpoltím, halalů ! Nebojíc se četnických výkalů -"

A mlátil proutkem svým zběsile do šerých těl. A teď vrhli se naň

zuřivě a porazili jej - -

"Rychle ! Napadli jej právě ! Na pomoc ! Cikáne ! Turku ! Tygře !

Chyť je ! chyť je !"

Jeden vlk zakousl se Ippolitovi do pravého, jiný do levého

stehna, třetí do páže, čtvrtý do boku, pátý do hrdla - -

"Halalů ! balalů ! výkalů !" byla poslední chraptivá slova

hraběcího syna -

Minutu po té zahnaly koule Peršanů zvířata od mrtvoly. Byla

odnesena do jedné z chýší, z nichž před chvílí svítily oči lva.

KAPITOLA XIX.1

Pohled do vnitřností Cesareova haremu.

Ippolito z říše stínů tam zavítá, aby od žen peníze dostal.

Cesare se rozhodne, že pojede svůj božský, blbý čin napravit.

Uplynulo půl druhého měsíce, aniž Cesare něco zvěděl o osudu

Ippolitově. Nebylo mu však mnoho nápadno, že nedocházely ho

zprávy. Návrat Peršanův nedal se dosud očekávat a že od tohoto a

Ippolita nepřicházely dopisy, jak slíbeno, dalo se vysvětlit ne

právě vzorným poštovnictvím v Persii.

Dobu tuto ztrávil on i ženušky jeho klidně a šťastně. Zvláště

těmto nescházelo k štěstí teď skoro nic a nikdy snad dosud

neusmíval se život na ně tak, jako teď. Ippolito pryč, - Fabio

oběšen, Pietro, od něhož ostatně mnoho nehrozilo, na dlouhá léta

odsouzen ; hrozivý mrak, nad životem jejich se černající, zmizel.

Od úřadů, četníků a vojáků byl též pokoj ; pobyt jejich v Persii

zůstal Evropě utajen a zde nebyl nápadný. Město bylo rozkošné :

dům, v němž obývaly, ležel ve velkém, odevšad značnými, jasně

...

"Ty opice ! ona mně chtěla dát pohlavek, opice !" syčela Fatima.

"Měla's jen zkusit !"

"Nenadávej pořád, Fatimo !" napomínala Ziata. "Uvidíš, že dnes

dojde k tomu, že dostaneš od nás všech vymrskáno ! Je to psáno ve

hvězdách !"

"Nepleť se do věcí, do kterých ti nic není !" odsekla Fatima. "Ty strašidlo z onoho světa ! Proč jsi tam jen nezůstala ? Proč

přišla jsi poctivé lidi zlobit ?"

"Tahle Fatima," ujala se slova pomstylačná Dita, "je z nás

nejnafoukanější. Tyhle Arabky jsou k nevystání. Říká se o nich,

že jsou krásné, ale já mohu říci, že jsem krásnou Arabku dosud

neviděla. Vůbec se v té pitomé, prašivé Arabii nic pořádného

nezdaří.."

Dita věděla, že vlastenecká Fatima nic nenechá na svou domovinu

připustit.

"Neurážej mou vlast !" zaječela. "Mne si urážej, to je pro mne

jako když čubka štěká, ale o mou vlast se neotírej !"

"Ty máš nechutnou zadnici, Fatimo !" řekla potutelná Porcia.

"Ty žábo blbá, maškaro, sloto !" soptila nebohá Arabka.

"Vždyť jsi řekla, ty mrcho, že tebe urážet smíme, - tak co se

zlobíš, prevíte ?" nezůstávala dlužna Porcia.

Fatima zůstala odpověď dlužna a místo toho dodala : "potvoro

zlodějská, šibeničnice ošklivá !"

"Dita má pravdu !" ujala se slova zlomyslná Ziata. "Arabie je

nejmizernější kout na celém světě. Jak se řekne Arabie, chce se

mně zvracet. Co je to ? Je to taková mizerná poušť, nic jiného.

Ženy jsou tam opice, muži zbabělí, smrdutí, nevzdělaní, nábožní

šakalové a velbloudi. Jak Araba vidím, zdá se mně, že vidím2

šakala. Je to takové mizerné plemeno židovské ! Tak teď to víš,

drahá Fatimo, a prosím tě neječ zas, ať mně nevzbudíš Fatimu a

nenadávej, sice dostaneš na kožíšek, - viďte, sestřičky ?"

"Ano ! Budeš-li ještě nadávat, Fatimo, budeš bita ! Dost jsi se

nás už dnes naurážela a život nám strpčila. Nebýt tebe nemusily

jsme zvědět, že máme chybičky a mohly jsme blaze zemřít ve

vědomí, že máme uši a obočí v pořádku !"

Fatima, zlostí se chvějíc, ale krotíc se, aby nedostala na

kožíšek, jala se vířivým, plačtivým skoro hlasem mluvit :

"Haněla jsi mou vlast, Ziato, ale já zachovala jsem klid a

odpovím věcně ; Arabie není jen poušť, ale jsou tam též

nejkrásnější, nejúrodnější krajiny na celém světě. A poušť je

také krásná a vznešená, vznešenější, než moře, ale pro to ty

nemáš smyslu, protože jsi - ech ! hanba mluvit !"

"Protože máš strach z rákosky !" řekla Dita.

"Ty jedna - ech ! Ani mne nenapadne ! - V Arabii jsou

nejkrásnější ženy na celém světě a mají nejkrásnější oči. A jsou

tam nejstatečnější mužové, vzdělanější, než ti vaši prašiví

Evropané, nejsou ovšem takové vzdělané opice ! A židovské plemeno

nejsme, protože pravý Arab právě tak penězi opovrhuje, jako Žid

po nich touží. Tak je to, drahá Ziato ! A teď povím ti něco o tvé

vlasti ! Tvá vlasť je jedním slovem fuj ! Když mně ji Cesare na

mapě ukázal, dala jsem se do smíchu a řekla jsem : "tohle malé,

tenké, mrzácké klepeto je tvá vlast, miláčku ? myslila jsem, že

takový muž musí mít vlasť desetkrát lepší !" Vždyť až se vzedme

moře, zaleje vám snadno celou vaši vlast a nebudete mít nic ! Tak

je to ! A slunce tam ani nehřeje, ani nesvítí, rostliny jsou tam

jako chcíplé u přirovnání k našim v Yemenu, nemáte tam lvy, ba

ani šakaly, ženy jsou tam ošklivé a nevěstky, muži baby,

nestydatí, židovští, tlachaví, žebraví, líní, schátralí,

znemravnělí, otrhaní. Italové jsou krátce schátralá spřež, jak

mně sám Cesare řekl. Jsou to lazzaroni a makkarony ! Tak teď to

víš, vybéř si z toho, co chceš !"

Ziata nevynikala sice velkým vlastenectvím, ale tohle ji přece

trochu dopálilo ; a nedopálila ji tak ani hana Italie, jako -

"A teď ti zas já něco řeknu !" spustila. "Kdybych měla na všechny tvé hlouposti, jako na to "klepeto", odpovídat, nebyla bych

hotova ani do večera ! Moji krajané jsou sice teď poněkud

schátralí, ale jinak jsou nejnadanějším národem na světě ! Jsou

potomci starých Římanů, víš něco o nich ?.."

"To byli Arabové !" zvolala Fatima. "Dva tisíce Arabů založilo

Řím a Římani jsou jejich potomky !"

"Opravdu ?" řekla Ziata v rozpacích. "O tom jsem nic dosud

neslyšela. Dito, Porcio, víte něco o tom ?"

"Nevím," řekla Dita. "Nejsem tak příliš učená. Ale ostatně kdož

ví ? Jednoho dne přijde badatel s tvrzením, že Anglie byla

původně kolonisovaná kmenem Somalců, že Angličané jsou jejich

potomky a podepře to vědeckými důvody.. Ale myslím, že Řím

založili trojští uprchlíci."

"A Troju založili Arabové !" zvolala Fatima vítězoslavně.

"Prosím tě, Fatimo, odkud ty vědomosti bereš ?" divila se Porcia.

"Dle mého soudu nevynikáš obzvláštní učeností !.. Kde jsi

slyšela, že Arabové založili Řím ?"3

"Cesare to řekl ! Ale nejen mně, ale jednou padesáti tisíci

vojákům."

"Aha !" zasmály se všechny. "Teď tomu rozumíme ! Milá Fatimo, co

Cesare povídal tvým hloupým, nevědomým krajanům, je všecko tak

pravda, jako že Edgar je andělem Allahovým a Livia huriskou

Muhameda !"4

"Ne ! někdy lhal, ale někdy mluvil pravdu ! A tohle je pravda, na

to bych vzala jed, protože to řekl tak vážně a nadšeně, že mu to

každý věřil ! A řekl také, že Arabové jsou počátek a konec

lidstva, jediným elementem pokroku a osvěty ; všichni velcí

mužové Evropy, řekl, jsou původem svým čistokrevní Arabové : tak

Homer, Dante, Rafael, Shakespeare, Napoleon. Dále řekl, že

Arabové založili všechna velká města na světě : Řím, Londýn,

Paříž, Vídeň, Berlín, Petrohrad, New York, Tokio. A dále řekl, že

celou Evropu zaplaví za sto lét moře pro hříchy nevěřících psů

křesťanských a Italii, sídlo papežovo, hlavy nevěřících,

nejdříve..."

"Myslím, že je to možno," soudila Porcia ; "ale dříve ještě

zaplaví moře Anglii, protože je Anglie ostrov a není na ní

vysokých hor jako v Italii. To bych byla ráda ; myslím, že té

pitomé, protivné Anglie a jejího plemene nebylo by škoda..."

Dita byla patriotkou právě jako Fatima. Krotíc se pravila :

"Milá Porcio, otírej se o kládu, o dvéře, o ručník, o košili,

kterou máš, mimochodem, dnes hanebně špinavou, ale neotírej se

o mou vlast ! Už jsem tě mnohokrát o to prosila.."

Ale trojspolek Ziata Porcia Dita, rozmrzen dřívějším utrpením a

rozohněn hádkou, počal teď rýt do sebe, k radosti Fatimy. Ziata

zastala se Porcie :

"Dito, my se můžeme otírat o co chceme, rozumíš ? Nikomu do toho

nic není, o čem mluvíme. Ale buď bez starosti : o tvou blátivou

Anglii otírat se nebudeme, protože se nechceme zamazat ; čistý

ručník, ta tvá otčina ! Ty jsi moudrá, moudřejší, než tvoji

kompatrioti a nemáš se proto zlobit, když se o tvé vlasti špatně

mluví. Žádný rozumný člověk se proto nezlobí, jen hloupá chátra."

"Ne !" zvolala Dita ohnivě. "Haníš-li mou vlast, snižuješ tím

mne. Neboť v ní jsou přec jen mé kořeny, ji přec jen miluju,

protože je má, k ní přec jen něžně lnu a na ni jsem sladce hrda

jako na mou sladkou matinku ! Odpustím vám, co jste řekly, ale

teď už mlčte !"

"Nu máš pravdu !" děla potutelně Porcia ; "ale řeknu ti jen

tolik, že raději narodila bych se žábou v nejhorším italském

močále, než anglickou královnou !"

"Ty žábo hloupá !" obořila se Dita, zrudnuvši už. "Ty lazzaronko, ty makkarone !"

"Ty anglická ropucho !" zvolala Porcia. "Ať už mně víckrát

neřekneš "lazzaronko" ! Žádná lazzaronka nejsem ! Makkarone si

mně říkej, to jsem -"

"Co mně říkáš "ropucho", - ty ženštino ožralá, ty schátralá

Vlaško.."

"Namrskejte jí !" zvolala Fatima, radostně tleskajíc.

"Uděláme to, Ditoušku, budeš-li dál nadávat !" řekla sladce

Ziata. "Ale poslyš přece rozumnou řeč ! Tvá vlasť nestojí za nic,

dej si to říci ! Samé mlhy a deště a bláto a tráva a hloupé

roviny a dobytek, zvířecí i lidský. Je to už taková ultima Thule.

Římané myslili, že jdou do Orku, když tvou vlasť si podmaňovali.

A lidé jsou tam tak prosaičtí, omezení, nízce praktičtí, odporně

pachtiví. Cesare říká, že nemají smysl pro filosofii, - a pro

hudbu také ne ! Víš co řekl Shakespeare o tom, kým tóny nehnou ?

A vy Angličané nemáte jediného slušného komponistu, - a mají je i

cikáni a Boemové.5 Jste krátce praktičtí, zatemnělí plazi !.."

"My jsme si podmanili půl světa !" zvolala Dita, zlostí se

třesouc, "zatím co vy, italští lazzaroni, úpíte, vlastně líně,

špinavě, smrdutě válíte se pořád pod cizím jhem, rakouským,

francouzským atd."

"Vy že jste si svět podmanili ?" zvolala Porcia. "Jak jste si jej mohli podmanit, když ani řádné vojsko nemáte ? Vy jste jej

koupili, vykramařili, vyčachrovali, vy kramáři mizerní, špinaví.6

Právě vaše žalostná neschopnost ke všemu vyššímu je příčinou, že

jste v této špinavé době, kde jen cinkající měšec něco platí,

podvody a úskoky něčeho se domohli ! Jste židi, - vlastně židům

se nevyrovnáte : jste jen nedokonalí židi, židi jsou vaším

nedostižným idealem ! A my Italové jsme poetičtí -"

"Poetičtí lazzaroni !" zachechtala se Dita. "Poetičtí zbabělci !

Napoleon řekl o Italech, že jsou nejzbabělejšími vojáky v celé

Evropě !"

"Protože jsou chytří, než aby, nevědouce proč, nechali se vésti

na porážku !" zvolala Ziata. "Potomci Římanů nemohou být7 zbabělí

! Ve středověku slynuly mnohé republiky italské nepříkladnou8

vojenskou statečností ! A ještě něco ti řeknu, Ditoušku ! Vy

Angličanky máte velké nohy, - a ty, ač vynikáš jinak vysoce

duchem, ohnivostí, vzletem nad své mizerné rodáky, - máš také

velké nohy !"

Tu máš ! Dita, dříve rudá, zbledla..

"Cože, ty - ty - ty - kryso ? Já že mám velké nohy ? Já mám menší

než ty, když chceš něco vědět !"

"Tak se přesvědč !" zvolala Ziata. "A já že jsem krysa, - ty

tvrdý bifsteku ? Vystrč nohu a dej ji vedle mé a vy, sestřičky,

řekněte, která je větší !"

Obě krásné nožky octly se vedle sebe. Nebylo pochybnosti, že

Ditina je větší.. Britka neměla velká chodidla, - pán bůh uchovej

! Ale neměla je též právě malá. Měla je tak prostřední a při tom

velmi půvabná... Ale v některých ohledech trpí žena slepotou. A

tak, ač to zřejmo bylo, Dita si ne a nedoznala, že má větší nohu

než Ziata.

"Máš trošku větší, než Ziata !" řekly Porcia a Fatima.. "Ale

velkou nemáš ! Máš právě přiměřenou !"

"Ne ! nemám větší !" zvolala žalostně Angličanka. "Spikly jste se proti mně ! Já mám velmi malou nožku !"

"Do "velmi malé" něco schází !" zasmála se Ziata. "Sestřičky rozhodly. A ty, Dito, mně podruhé nenadávej, - ty - maškaro jedna

!"

"Larvo opilá s vyzdviženým obočím !" oplatila Dita.

"Ty - ty - hnojůvko !" zabručela vztekle Ziata.

"Že ti dám jednu !" vzkřikla Dita a napřáhla ruku -

"Řekni to ještě jednou, - ty anglická žábo nohatá !"

Vrhaly se na sebe. Ale Fatima tomu zabránila a řekla potutelně :

"Máš, Dito, trošku větší nožičku než Ziata, - ale z toho si nic

nedělej ! Ziata má z nás nejmenší, - Porcia má mnohem větší !"

"Cože ? Já že ji mám větší než Ziata ?" vzkřikla Porcia. "Ziato,

nohu sem ! Kdo máme větší ?"

Na prvý pohled byly obě nožky stejně velké ; ale při bližším

prozkoumání bylo zřejmo, že nožka Porcie byla ještě trošku

menší...

"Tak se podívejte !" vzkřikla Porcia vítězoslavně. "Každý uzná,

že já mám menší !"

"Cože ?" rozkřikla se Ziata zlostně, rozdurděná hádkou s Ditou.

"Já mám přece menší. Což jsi slepá, Porcio ? Máš ji tak širokou

!"

"Nejsem slepá, ale ty ! Já prý ji mám širokou !9 Ty - ty - hanba

povídat ! Máš - tlapu jako slon !"

"Ty - žábo nezdařená ! Tlapu jako slon ! To je urážka ! Mordieu,

já se musím zdržovat ! Ty, Porcio, nestojíš ani za odpověď ! Jsi

hloupá jako holoubě po vylíhnutí !"

"A ty jako holoubě před vylíhnutím, - ty sloto, svině, kurvo

jedna !"

"Zmrskejme Porciu !"10 volaly Dita a Fatima.

"Já kurva ! Mordieu ! Ty břečko nedokysalá ! Kdo je větší kurva

než ty ? Ty, - hanba povídat ! Nejdříve měla Riccarda. - A

k Riccardovi přišla v noci jako nevěstka, bez prádla, já musila

jsem jí je půjčit ! A hned, z ničeho nic, zabouchla se do Edgara,

hned prvý den sahala mu přes tělo Livie na zadnici a na -- A

sotva byl Edgar umučen, - ba ještě dokud dýchal, kokettovala už s

Cesareem a ještě tutéž noc se s ním líbala -"

"I ty prevíte,11 ty strašidlo !" spustila Porcia. "Ona mně vytýká to, co na vlas sama dělala ! Ty, Doroto, jsi kokettovala s

Cesareem ještě dřív než já, ty's mne svedla, ty vůbec jsi to

nejnemravnější, nejspustlejší zvíře na celé zemi. Nejdříve měla

Bartolomea, - ale zapomněla teď naň, na ubožáka, který ji tolik

miloval a i teď v druhém světě miluje, jakoby ho vůbec nebylo

bývalo.."

"Nezapomněla jsem naň !" hájila se Ziata. "Milovala jsem jej a

stále naň s láskou myslím. Ale nebyl přec jen velký muž a láska

k Edgarovi a Cesareovi musila nutně zastínit lásku k němu ! Ty

děvko jedna !"

"Ty zmetku ! Láska k bratřím, haha ! Dva bratry miluje a s nimi

smilní, - a pak prý není kurva ! Ještě Riccarda měla jsi milovat,

- ale beztoho že jsi to dělala ! Už tenkrát, když jste byli malé

děti, lezla jsi v posteli naň ! Proto též ti asi tenkrát

v posteli - Ne nadarmo nedovolila ti tvá vzorná maminka, ač jsi

ji o to prosila, abys s bratry třeba jen na pohovce ležela, když

ti bylo šest lét ! Viděla dobře do tvé chlípné zvrhlé duše. Ta se

dočkala dcery !12 Já mít takovou, utloukla bych ji jako tchoře. A

z druhého světa přišla jsi k nám ve Španělsku nahá jako žába,

jako bys nebyla mohla přijít v slušném oděvu ! Ale učinila jsi to

jen proto, abys Edgara dráždila, ty šancajchu ! A kdybych chtěla

všecko povídat, co vím, - fuj !... Tak řekněte, sestřičky, která

z nás je větší kurva !"

"To je těžko říci !" usmála se Fatima. "Jste jedna větší než

druhá !"

"I ty čubí krejchno nestydatá !" zvolala Ziata. "Ty jsi ta

největší ! Ty, jako choť toho oběšence, vyběhla jsi sama v noci

ze stanu a líbala jsi z ničeho nic Cesarea, ač jste spolu dříve

ani nemluvili, ač on tě skoro ani neznal ! Dělá to ženská, která

má jen trošku cti v těle, z ničeho nic v noci dát cizinci hubičku

? To neudělá ani kurva z bordellu ! Jak byl v právu ten oběšenec,

když tě tenkrát, na zemi přivázanou, zmrskal tak, že jsi z toho

onemocněla ! Ó že jsi v té cisterně svou ničemnou duši nevydechla

! Ale taková hyena má deset životů. A pak zamiluje se hned do

Edgara, stane se legitimnímu muži nevěrnou a nechá se schválně od

přízraku šlehat do té své nechutné zadnice !"

"Já jsem Cesareova legitimní choť a vy jen jeho kuběny !" trumfla

Fatima.

"Jdi se v - -" zvolala. "Styď se takto mluvit, emancipovaná dámo

!"

"Ale pro to vše není Fatima tak velkou kurvou jako ty, milá

Ziato," řekla Dita.

"I ty svině jedna ! Za to ty jsi větší !" běsnila Cesareova

sestra. "Ty jsi předně z cizoložné matky a z kurevníka13 zrozena

! Sama jsi se přiznala, že jsi s bratrem o rok mladším jako dítě

ráda spala : pěkné věci jsi s ním asi tropila ! Pak jsi se

z nelásky vdala a sama jsi doznala, že je to horší prostitucí,

než bordellovou. Pak jsi si namlouvala toho14 lorda. A

v Abbruzzách, nad mrtvolou svého muže, který byl jistě řádný

člověk a jemuž jsi asi nebyla hodna ani nohy líbat, ovazuje

banditovi, který ji přepadl a manžela jí zabil, ránu vlastním

šátkem, jde za ním jako čubka do banditského brlohu, ač on si

toho nepřeje, lísá se tam k němu, sladké, koketské pohledy naň

hází, ruku mu hladí,15 ač on je stále chladný jako led, - vidíš,

drahá Dito, takhle počíná si jen kurva primae qualitatis.."

"Fuj ! fuj !" odplivovala Dita zlostí zelená. "Je to nízkost od

tebe, Ziato, za niž se můžeš do smrti stydět ! Fuj ! máš to

karakter z lejna ! Nikdy nebyla bych to vše dělala, kdybych

nebyla zřejmě viděla, že mne miluje !"

"Nic jsi nevěděla," zvolala Porcia, "sama jsi ustavičně nám

říkala, že tě nemiluje !"

"To se jen tak říká ! A miloval mne tenkrát víc než vás všechny a

ještě dnes mne má nejradši, abyste to věděly !"

"Oho !"

"Žádné oho ! Jste vůbec16 taková ničemná cháska, že bych nikdy

nebyla uvěřila, že podobné, zkažené kreatury mohou existovat.

Počínáte si tak ordinairně a sprostě, jakoby vašimi rodiči nebyli

šlechtici, nýbrž otci syčáky a mámy ožralé žebračky ! Fuj ! fuj !

vy svině neřestné ! Samy mne do svého kalu vtáhly a teď mně to

podle vyčítají, fuj ! ode dneška na vás ani nepromluvím a vůbec

půjdu od vás do své vlasti, vy spřež zlodějská !"

"Ve vlasti tvé rozpínají po tobě náruče šibenice !" podotkla

Fatima.

"Ať ! raději ať visím, než abych váš smrad dále čichala. Já

nešťastná ! zkazila jsem si život, zkazily mne ty mrchy,

k vraždění přiměly..."

"Fuj !" řekla Ziata. "Máš to karakter, Dito ! Kdo žíznil víc po

vraždách, než ty, bláznivá ? Kdo šel povraždit ty nebohé

Angličany ? Kdo byl příčinou, že jsme byly tak strašně střískány

? Máš takový mizerný, ženský karakter.."

"Neplač, Dito !" konejšila Fatima. "Raději se napij, tu máš

sklenici !"

Dita uposlechla moudré rady. Ale Ziata krutě pokračovala :

"Sotva Cesarea poznala, zamilovala se do Edgara a tělo své

mizerně mu dala. A zamilovala se dokonce do Osla a hned

naponejprv dovolila mu ležet vedle sebe.."

"Ty sloto !" zařvala Dita, "snad nechceš říci, - ty prevíte ! Ty

- ty šťouráš si svíčkou v těle, - kurvo chlípná !"

"A ty, svině, necháš si tam ode mne17 strkat prsty a slastně

mručíš.."

"Proč mně je tam tedy strkáš, hajzlíku ? Ostatně strkám ti je tam

já též a ty mručíš ještě víc !"

"Haha !" zasmála se Porcia.

"Nesměj se, obludo !" zvolala hrozivě Ziata. "Ty, hadře nečistý,

sedáš nám zas obkročmo na prsa a třeš si ..... o jejich18

bradavky a sykáš při tom, jazykem mlaskáš, tvé kurevské oči

ekstaticky kroutíš !"

"Ty záchode, ty lejno psí !" křičela Porcia. "Ty zas necháš se od nás v celém žlábku od ocásku až k hoře Venušině19 šimrat pírkem,

kanale špinavý, a hnusnou svou zadnici při tom co nejvíc

vystrkuješ a chlípně ostentativně jí házíš !"

"Mlčte už, sestřičky !" chlácholila moudrá Fatima. "Pochopte, že

je hloupé, vyčítáte-li si jedna druhé, protože jste všechny tři

stejné kurvy !"

"Ty zdechlino !" zavyla rozkacená Porcia. "Ty zas necháš si ode

mne strkat prsty dokonce do řiti ! a kroutíš se při tom rozkoší,

ohyzdo chromá, hrbatá !"

"Šeredo šilhavá, nosatá, žíhaná, volatá, pajdavá, sviňská !" vyla

Arabka. "Proč mně je tam strkáš, usmrkaná hyeno ! Celou mne

poslintala, koza hrbatá. A já jsem ti je tam už také strkala,

aspoň padesátkrát, smrdutá psice !"

"Lhářko prašivá, jen třikrát a víckrát už od tebe nechci !"

"Já od tebe také ne, těší mne velice. Prý jen třikrát a zatím

aspoň stokrát !"

"Svině lživá, jen třikrát ! A ty zvrhlá svině, necháš si dávat od

nás klystier i pak, nepotřebuješ-li ho..."

"To je lež, hnojnice shnilá ! Dokaž to, dokaž !"

"To je těžko dokázat !" zasmály se Ziata20 a Dita.. "Ale přece je to pravda, hahaha !"

"Nesmějte se !" skučela Arabka, zlostí se neznajíc. "Nebo

dostanete každá po facce, vy kurvy, doroty, šancajchové !"

"Dost už toho !" vzkřikla Porcia. "Nasekejme jí !"

"Nasekejme jí, ať už je jednou pokoj !" zvolaly Ziata a Dita, - a

všechny tři vrhly se na Muhamedanku..

Tato dala se na útěk, vědouc, co ji čeká. Ale ve dveřích byla

chycena a nazpět na pohovky odvlečena, vzdor zoufalému vzpírání

se a křiku. Dvéře zamkla Ziata na klíč, jejž schovala. Porcia

uchopila tenounkou rákosku, kterou roztomilé naše děvušky samy na

sebe měly připravenou, Dita a Ziata položily s námahou oběť svou

na pohovku, obnažily jí zadnici, a lehly na nešťastnici celými

těly -

"Cesaree, miláčku ! pomoc ! chtějí mne zavraždit !"

Cesare to slyšel, ale vůbec si toho nevšímal. Byl už zvyklý na

podobné sceny ve svém haremu,

...

"Aj ! aj ! pěkně vás vítáme, urozený pane ! Jaká to vzácná

návštěva, na mou duši ! Račte jen vzít místo ! Zde máte utěrák,

osušte se laskavě. A smím se ptát, proč navštívil jste nás

v tomto rozkošném úboru ?"

"Hihihi ! Milion sviň ! nejsem takto nejkrásnější, mordieu kruci

? Jsem Apollo belvederský ! Jaký to úchvatný pohled musí být na

mne, alleluja !" A plácal se lahví do hubené, vpadlé zadnice, -

jako již na chodbě. "Škoda, že mně ti lumpové ukradli koně. Jak

sviňský byl by na mne pohled, kdybych jel na koni ! Apollo

belvederský na koni, jaký to námět pro genialního malíře, malíře,

jako jsem já ! Hihihi ! Jsem Apollo belvederský, jsem Venuše

medicejská !"

Dívky praskaly smíchem. Ale přes to šeptaly si : "On už asi zase

blázní, - Cesare jej snad zabije."

"Vezměte si toto prostěradlo, pane hrabě," podotkla Fatima.

"Uznáte, že je neslušno před ženami takto se objevit."

"Milion sviň ! Před ženami ? Ty to mají rády, mrchy sviňské !

Řeknu vám hlubokou sentenci, urozené dámy, jejíž jsem původcem !

tak slyšte : žena je svině v podobě anděla ! Koukáte, otvíráte

držky nad mou genialitou, co ? Nu jen se nezlobte, mám vás také

rád, nejen vy mne. A udělal jsem z toho též krásnou báseň,

epigram :

"Řeknu já vám, co je žínka :

v anděla podobě svinka."

"Jak něžné deminutivy !21 Máte v tom pravdu !" zasmála se Dita.

"Právě jsme o něčem podobném debattovaly. Ale usedněte přec a

zahalte se a vypravujte, jak se vám vedlo a jak jste se k nám

zase takto dostal !"

Ale Ippolito neuposlechl a stále stál zde nahý a šklebil se, drže

v jedné ruce bochník, v druhé prázdnou láhev.

"Proč to neodložíte ?" chechtala se Ziata. "A proč jste si to sem vůbec přinesl ? Dáme vám něco lepšího než chléb. A vždyť je ta

flaška prázdná, co s ní chcete ?"

"Je-li flaška prázdná, musí se vyplnit,22 hihihi ! Zde jsou čtyři

prázdné flašky k vyplnění !23 Zacpu je, ale jen dvě, - čtyři, to

bych nedokázal, chcete, urozené dámy ? Cesare zde není, pst ! pst

! ať mne neslyší ! Ukážu vám, že vás miluju, krucinal fagot.

Znáte krásnou českou národní píseň ?"

A zanotoval falešně s příslušnými posuny :

"A šup sem šup sem šup sem šup tam

a ještě se tě jednou zeptám

a máš-li doma ňákou flašku

a já mám do ní zandavačku !"

"A tady je ta zandavačka !" poučil posunem ženy, v případě, že by

byly dosud nechápavé...

"Chovejte se slušněji !" řekla Dita poněkud indignována.

"A nech jej !" řekla Porcia. "Vždyť vidíš, že je blázen !"

"Snad je jen ožralý !" pravila Fatima. "Proto také má tu prázdnou flašku !"

"Dejme si pro všechno pozor !" děla Ziata. "Zavřeme revolvery, ať se jich nezmocní ! Ale je s ním zábava, co ?"

"Jsem také naň hrda !" řekla Porcia. "Tak se přece posaďte,

urozený pane, a netlučte pořád svou půvabnou zadnici tou flaškou

! Rozsviťme lampu, sestřičky !"

Lampa rozžata a Ippolito si konečně usedl na židli, asi tři kroky

od pohovky dívek. Ale stále držel flašku a bochník.. Chvíli

mlčely, - pak rozchechtala se Fatima :

"Tak proč to pořád držíte ? Vždyť vypadáte jako žebrák, jenž

dostal kus chleba a vychlastal láhev kořalky."

"A kořalička, teta moje,

a ráda se mnou postrkuje.."

zanotoval hrabě..

"Je ožralý !" řekla Ziata. "Dejte mně24 tu flašku a ten bochník,

pane hrabě !"

"Ne, nedám, kruci svině !"

"To on se tím dělá interessantní a originalní !" zachechtala se

Dita.

"Uhodla jste, milostivá ! Jsem samorostlý žený, nadehvězdný žený

! Pohyb hvězd je allegorií pohybu lidského ! Žena je svině

v podobě anděla. Vy jste také svině, milostivé dámy, pardon,

prosím ! Vím, co se sluší a patří, jsem strašně vzdělaný muž,

sakra prase ! Ale svině jste, protože -"

"Dost už, ožralo !" vzkřikla Porcia. "Hned řekni, proč jsi k nám

přišel, sice tě vyhodíme !"

"Proč ? Hihihi ! Pro peníze, sestřičko, pro co jiného, mordie

sirky ?"

"Kam jsi dal ty, co's dostal ? Mluv, co s tebou bylo, sice

pojedeš !"

"Tak vám to povím, milostivé dámy ! Pardon ! pardon ! - Tak dva

dny jsem jel s tím chlapem sviňským a bylo mně dobře, moc dobře !

Ale třetí den vjeli jsme do takové sviňské pouště a tam nás

přepadli loupežníci. Bylo jich, dobře počítaných, 800, - a samí

obrové. Ten chlap všivá byl hned zabit. Ale já bránil jsem se s

neslýchaným hrdinstvím ! Čtyři sta a snad víc jsem jich zabil, -

ale pak nešťastnou náhodou vylétla mně puška, kterou jsem lebky

jejich drtil, z ruky, do povětří a padnuvši mně na hlavu omráčila

mne. Okradli mne, do naha svlekli, ale v uznání mého hrdinství

mne nezabili. Nechali mně jen tento bochník a tuto flašku. S nimi

vracel jsem se k vám, abyste mně dali nové peníze. Dobře. Je

večer, už je tma. Jdu takovým prašivým lesem, takovou kloakou. Tu

skočí na mne lev jako býk velký. Ale nepochodil, alleluja !

Takový prevít a na mne ! Jedinou strašnou ranou mocné své pěsti

rozdrtil jsem mu lebku mezi ušima, mordie sirky ! Jdu dál. Tu

začne mne stíhat hejno vlků. Ale nebyli to vlci, byli to

přestrojení četníci. Utíkám statečně až jsem se dostal do

Ameriky, země dorallů, nebojíc se četnických pardalů. Ale oni

čekali na mne na druhém břehu Oceanu ! Konečně se vzmužili, - a

Ocean přeplavali, - a vrhli se na mne. Kruci svině, to se vám

rozzuřil boj, holky, o tom neuděláte si představu. Jako hrom

dopadal můj kyj na jejich prašivé lebky a drtil je, halalů !

nebojíc se četnických výkalů ! Rosa usmívala se na mne z nebe a

přála mně vítězství ! Znaly jste Rosu, ženské ? To byla jiná

holka než vy všechny dohromady ! Víc špeku měla na břiše, než vy

na celém těle. A mne milovala, mne, prosím ! Ženské, není ženská

jako ženská, pamatujte si to a zapište si to za uši ! Pardon !

Ale jste p- proti ní, ačkoli jste lezly v noci do mé

postele ! Ale pardon ! milostivé dámy, nehoršete se, mám takovou

držku nevymáchanou ! Jste také čupr holky ! Tak ti četníci se na

mne vrhli. Tisíce, statisíce usmrtil můj hromový kyj, ale jich

byly miliony. Konečně, vysílen, podlehl jsem. Porazili mne,

vbodli mně bajonetty do břicha, prsou, krku, mordie sirky !..

Udělalo se mně tak divně, - a myslím, že jsem - pošel..."

"Jak pak jste pošel, když jste tady ?" zachechtala se Fatima.

Ippolito zmlkl na chvíli a bylo vidět, že přemýšlí.. Něco jako

děs objevilo se v jeho tváři.. Ale hned na to se zachechtal a

pokračoval :

"Ženská, to já sám dobře nevím, mordie sirky ! Ale já myslím, že

to všecko byl jenom takový pitomý sviňský sen.."

"Ožral jsi se, prase, a to o tom lvu a o těch za vlky

přestrojených četnících se ti jen zdálo ! Nebo jsi ožralý i teď a

vše co kecáš, je lež !" řekla Porcia.

"Krucifix, to ne !" zařičel host. "To není lež !" A náhle se zase zamlčel..

"Vypravujte, co bylo potom, když vás četníci přeprali !" zasmála

se Dita. "Snad si z toho něco vezmeme !"

"To ti povím, ženská, pardon ! paní vévodkyně ! Ale je to všecko

takové divné. Ale co vím, to poctivě řeknu. Tak, - nevím kdy se

to stalo, - přišel jsem zas k sobě. Ale bylo to tak zvláštní, -

nikdy jsem nic podobného nezkusil.. Takové temné pocity, jakoby

něco tak šíleně hučelo, - ale nebylo to hučení, - bylo to sám

nevím co.. Trvalo to dlouho, dlouho, až jsem dlouhou chvílí a

úzkostí šílel.. A pak jsem asi usnul.. Nevím, jak dlouho jsem

spal.. Pak začly mně před očima vyskakovat samá rudá kolečka,

větší, menší, - až se vše slilo v ohnivé moře.. Ale nebylo to

přece jen to.. Neviděl jsem vlastně nic, bylo to jen něco vidění

analogického.. A v tom ohnivém moři počaly se mne zmocňovat

takové podivné, prapodivné pocity, - něco nestvůrného hrůzného, -

br ! Byl to ohavný sen ! Nedá se to říci..."

"Co jsi tak bledá, Ziato ?" zvolala Fatima. "A jak se chvěješ

!.."

A vskutku ! Ziata, na smrt bledá, zimničně se chvěla a v očích

jejích na Ippolita patřících jevila se ohromná hrůza... Dlouho

trvalo, než na otázku odvětila. Konečně, ovládnuvši se a

přikryvši si oči, zašeptala :

"Nic to není ! Po pití a po tom rozčilení udělalo se mně

špatně.."

Z vlastní zkušenosti znala to, o čem Ippolito právě mluvil.. Ale

ovládla hrůzu25 z - umrlce a nechtěla sestřičky děsit...

Udiveně na ni hleděly.. Ale dříve než se mohly dále ptát,

pokračoval příšerný host :

"A zas jsem usnul.. Když jsem se probudil, zmítalo něco mnou

jakobych létal, do propasti padal, - a hned zas bylo mně, jakoby

mne nějaké klády do země hluboko zatloukaly.. Bylo to hrozné..

Ale dosud, jakož i dříve, byl jsem bez vědomí sebe, myšlenky mé

byly tak temné poloviční nehotové.. Ale přec jen byl jsem to já.

Ale teď při tom zatloukání, cítil jsem strašnou trýzeň a myslím,

že trýzeň ta vyjasnila mé myšlenky - Jasněly, jasněly, -

dostavovaly se upomínky na můj bývalý život, - a přišel jsem

k vědomí sebe. Rozpomněl jsem se, že jsem hrabě Rapini, -

rozpomněl jsem se na celý svůj život... Ale zdálo se mně dosud,

že nemám těla, - jen ty myšlenky ve mně byly. To zatloukání a

trýzeň pomalu ustávaly a stále víc jasnily se mé myšlenky, - až

byly skoro jako dřív. Ale pořád nemohl jsem nalézti těla, neviděl

jsem, nemohl se pohybovat, byl jsem jako zdánlivě mrtvý.. Je to

pitomý26 sen, co, ženské ? ale bohudíky probudil jsem se už

z něho a jsem zas mezi vámi. Přál jsem si se vzchopit, - ale byl

jsem bezvládný -"

Ziata chvěla se stále víc. Ale pomalu spřátelila se s myšlenkou,

že sedí před ní umrlec a dovedla se naň už dívat.. Sestřičky se

stále posměšně šklebily a do sebe šťouchaly..

"Skonči už ty pitomosti !" velela Porcia.

"Hned je konec, hihihi ! Tak byl jsem bezvládný.. Náhle vzpomněl

jsem si jasně na to, jak, jako Apollo belvederský, v jedné ruce

bochník, v druhé flašku, jsem kráčel, - tak jasně se to kmitlo

mou fantasií, že jsem nahmatal náhle v rukou bochník a flašku !"

"Jaký jste to dnes filosof !" zasmála se Dita. "Smyslové vjemy

nejsou nic jiného, než velmi mohutná, tedy distinktní

fantasmata.. Jak ochlasta nebo blázen někdy moudře mluví !"

"Já jsem ženialní filosof, milostivá, to jsem. Ale pardon !

ochlasta a blázen nejsem. Tedy držím dlouho a dlouho ty věci

v rukou.. Chci vstát, - nemohu. Nové sny se mne zmocnily - A tu

vzpomněl jsem si na tento váš dům, - a ve své fantasii spatřil

jsem jasně přízemní vaši chodbu. A spatřil jsem ji tak jasně ve

fantasii, že jsem ji spatřil i v očích.. Nejdříve okno, které

chodbu osvětluje, - ale z počátku tak nejasně, mžikavě. Ale brzo

jsem se rozkoukal, - a uzřel jsem i své tělo, sám nevím, proč

mokré, - i ten bochník a tu flašku, které jsem v rukou cítil. A

řekl jsem si : krucifix sakra alleluja ! vždyť jsi u Cesarea ! To

je stkvostné, sviňské ! Který pak dobrodinec tě tam donesl ? A

samou radostí trhnu sebou, - a vstanu, - a jdu nahoru po

schodech, nejdříve k vám, ženské, protože jste do mne

zabouchnuté..."27

"Tak už jsi u konce ?" řekla Porcia. "Zmoudřely jsme z toho, jen

co je pravda ! Samý nesmysl, co jsi kecal a lež !"

"Hm !" řekla Dita. "Všelicos na tom zdálo se být filosoficky28

pozoruhodné.. Ale přec jen nevíme, jak jste29 se sem dostal."

"Myslím," řekla Fatima, "že jej vskutku někdo okradl.. On pak

dlouho bloudil, nerozuměje persky, a ztratil bezpochyby následkem

toho opět rozum a co nám povídal, vylíhlo se z jeho šílení.. Pak

se dostal náhodou až na blízku,30 ptal se na Cesarea a někdo mu

řekl kde bydlí a odvedl jej sem. On pak vloudil se k nám do domu,

tam se bezpochyby v nějakém koutě ožral obsahem této flašky... Je

to opilý šílenec.."

"Ne, sestřičky ! tak to není !" děla Ziata, která byla již opět

zcela při sobě. "Povím vám později, jak tomu je ! - A teď rychle,

pane hrabě, co chcete ?"

"Nu nové peníze, když mně staré byly ukradeny, milion sviň !"

"Dostanete je, buďte bez starosti ! Jdu pro Cesarea.."

"Počkejte, milostivá paní ! nechoďte hned !.. Chtěl jsem s vámi

promluvit slovíčko.."

"Rychle ! Uznáte, že je nepříslušné, abychom takto s vámi dlouho

zde dlely !"

"Nebuď tak přísná, Ziato !" zasmála se Dita. "Už je ti dobře ?"

"Ano ! tak mluvte, pane, co chcete !"

"Chci, - abyste mně - také nějaké peníze daly. Cesare mně je

jistě dá. Ale on je, mezi námi řečeno, špína, - neříkejte mu to

pro boha živého ! Tak chci něco od vás, abych měl víc ! Ženialní

člověk je nezpůsobilý k vydělávání peněz. Když je Cesare špína,

buďte aspoň vy velkomyslné ! Jste povinny mně peníze dát, protože

jste mé milenky !"

"Mnoho-li chcete od nás ?"

"Nu, - raději víc než méně, chichichi !" zachechtal se přízrak.

"Dejte mně aspoň 150 000 lir, Cesare dá mně snad také tolik, tak

budu mít třistatisíc ! Já je potřebuju, mám-li mít harem, - ty

sviňské ženské stojí hrůzu peněz. Vy jste milionářky !"

"Dostanete je !" řekla Ziata.

"Blázníš, Ziato ?" řekla Porcie. "Takovému otrapovi dát hned

tolik peněz ? Beztoho mu ty první neukradli, - to on jen lže, aby

dostal nové, - proto přišel též nahý.. Což peníze krademe ?"

"Dostáváme je od Edgara a Livie.."

"A což ti je kradou ?"

"Buď bez starosti, Porcio ! Ty peníze nám zůstanou ! - Dostanete

150 000, pane hrabě !"

"Ale - to je málo.. Dejte mně aspoň 200 000 ! Ten špína Cesare.."

"Fuj !" zvolala Dita. "Nic neměly bychom vám dát !"

"Nic vám nedáme !" zvolala Porcia, "vy chlape nestydatý !"

"Porcio, neblázni !" řekla Ziata. "Vím, co dělám !"

A přistoupila ke skříni a vyňala krabici s bankovkami.

Přistoupila ke stolu.

"Dáváš je ze svého, Ziato, my nedáváme nic !" řekla Porcia.

"Dobře ! Je zde 220 000 ? Že ano ?"

"222 000 !" řekly ostatní.

Ziata odpočítala rychle 200 000, dala je, v noviny zabalené,

Ippolitovi. Ten je dychtivě uchopil. Malý zbytek uschovala opět

do skříně.

"Milostivé dámy, - dejte mně ještě něco ! Dáte-li, řeknu vám

důležité tajemství !"

"Jaké ? Rychle !" děla Ziata, chtějíc už jíti k Cesareovi.

"Milion sviň, nevím, mám-li to říci.. Ale slibte, že neřeknete

Cesareovi o tom nic !"

"Neřekneme ! Co chcete za to ?"

"Nu - zase aspoň dvě stě tisíc lir !"

"Dostanete je ! Mluvte !"

"Ziata blázní !" řekla Fatima. "Vždyť nevíš, Ziato, co ti bude za hlouposti kecat ! Dvě stě tisíc !"

"Jedno ! Mluvte, pane hrabě !"

"Nu tak, - když je dostanu, - to řeknu ! Ale nepovězte tomu

špínovi nic ! Pardon ! já jej hluboce ctím, protože je ženialní

muž ! - Tak týká se to Fabia.. Hihihi ! Vy myslíte, že je ta

mrcha oběšena ?"

"Není ? Mluvte !" zvolaly všechny dychtivě..

"Není, vy ženštiny ! Není ! Mordie kruci !"

"Mluvte vše, co víte, jinak nedostanete těch 200 000 !" zvolala

Ziata.

"Tak poslouchejte, holky ! Ten špína vám nabulíkoval, že při

útěku z vězení Fabio mu utekl, že byl chycen carabiniery a

oběšen. Ale to není pravda ! Cesare jej vysvobodil z vězení,

Fabio mu neutekl, gensdarmové jej nechytli ! Cesare odvedl Fabia

Italií a Balkanem až do Asie, tam mu řekl : "Můžete jít, kam

chcete, na shledanou," - a milý Fabio, ta kurva prašivá, odjel

pryč na pravo, - a já s Cesareem na levo ! Tak je to, a

neříkejte, že jsem vám to řekl ! On mně poručil, abych vám o tom

nepovídal !"

Chvíli mlčely, překvapené, ustrnulé.. Ale pak vybuchla Porcia :

"Ó ten idiot ! Ten desateronásobný osel ! Tomu se to podobá..

Takový nesmysl.."

"Už jednou mne napadlo," křičela Fatima,31 "že takovou koninu

provedl ! Ale považovala jsem nápad tento za příliš hloupý a

nezmínila jsem se vám o tom..."

"Jemu se to podobá !" zvolala Dita. "On je tak blbě

velkomyslný.... Ale je to blbost !"

"Počkejte ! zahrajeme mu !" vzkřikla Ziata. "Na tu musiku do

smrti nezapomene, blbec ! Teď máme Fabia stále na krku, - nemohl

jej aspoň nechat, aby byl oběšen ? Ale je to blbec ! Počkejte, já

jej hned přivedu !"

"Pro boha ! neříkejte mu to !" sepjal ruce Ippolito.. "On by mně

nic nedal -"

"Buďte bez starosti !" vzkřikla Ziata, ve svém vzteku

zapomínajíc, koho má před sebou. "On je příliš blbě velkomyslný,

než aby se na vás, na takového ubožáka, hněval ! A nedá-li vám

nic, dám já vám milion sama, to vám slibuju ! - Ostatně, - k čemu

vy teď potřebujete32 peníze ? Vy idiote !"

"A že peníze světem vládnou, staré přísloví !"

zanotoval Ippolito. "K čemu prý potřebuju peníze, hihihi !"

"Počkejte, sestřičky, hned přivedu Cesarea !" zvolala Ziata a

vyběhla.

Pracovna jeho byla na protějším konci chodby.. Sotva učinila

Ziata tři kroky, rozprchl se rázem její vztek, - a hrůza zmocnila

se jí opět. Bylo jí, jakoby ji něco ze zadu chytalo. Střemhlav

přiběhla k Cesareovým dveřím a zabušila33 na ně.

"Kdo to ?" ozval se Cesare.

"Já ! Pusť mne k sobě ! Rychle ! Mám strach !"

"Oč se jedná ? Řekni to rychle venku !"

"Prosím tě, pusť mne k sobě. Umírám strachem, něco mne ze zadu

chytá, rychle otevři, miláčku !"

Otevřel. Ziata klesla mu v náruč, bílá jako papír.. Dlouho

trvalo, než mohla mluvit.. Ale u Cesarea cítila se být bezpečnou.

"Miláčku, - pojď k nám ! Máme návštěvu ! Víš koho ? Ippolita !"

"Ippolita ? Hm !34 Divné.. Co je s ním ?"

"Pojď a uvidíš ! Jen uvidíš-li ! Je to hrozné.. Ale s tebou

nebojím se vrátit se tam ! Pojď, pojď, ať sestřinkám nic neudělá

!"

Následoval ji.. Nabyla odvahy a táhla jej za ruku.

"Jsem zvědava, uvidíš-li jej a uvidím-li jej já !" šeptala..

"Snad jsem se klamala ! Ale co předcházelo, bylo tak příšerné..

Osel i kočky -"

"Co mluvíš ? Blázníš ?"

Ale už otevřela Ziata odhodlaně dvéře. Srdce jí prudce bušilo..

Zmizí přízrak ?

"Pane hrabě," smála se Dita, když vstoupili. "Je možno, aby genie byl takovou špínou jako vy ?"

Ziata popatřila, - a Ippolita neviděla již - -

"Tak, Cesaree !" děla Porcia, "vidíš zde vzácného hosta ! A pěkné věci nám na tebe pověděl...."

"Co to, Ziato ?" zvolal Cesare přísně. "Zas už odvážily jste se

vyvésti mne aprilem ? Kde je Ippolito ?"

"Což jsi oslepl, Cesaree ?" zvolaly.. "Zde na té židli přece sedí

!.."

"Nikde zde není, ničemnice !" zabručel Cesare a obrátil se

k odchodu..

"Zůstaň, Cesaree !" uchopila jej Ziata za ruku..

"Ty že jej nevidíš, Cesaree ?" vzkřikly ostatní. "Oslepl jsi či

rozum ztratil ?"

"Milostivý pane, prosím nehněvejte se na mne" - tato slova

slyšely ještě Dita, Fatima a Porcia, - ale slabě, mlhavě, jako ze

snu, takže pochybovaly, slyšely-li to čili nic.. A viděly

Ippolita povstat a sepjat ruce. Cesare stál mezi dveřmi a pátravě

hleděl z jedné na druhou.

"Ippolito zde není !" zvolal. "Máte přelud nebo lžete !"

"Cože ? Bylo by to možno ?" zvolaly a ztrnule popatřily na

postavu, ruce spínající, v nichž držela balíček s penězi.. Ale

postava ta byla teď už nějak stínová..., - bylo jim v momentu

tomto, že ji zároveň vidí a zároveň že se v tom klamou. A hned

trhlo jimi něco, cosi tmavého přeletlo jim přes obzor, - hlavy se

jim slabě zatočily, duch jako by se jim byl převrátil na ruby, -

jako by v nich nějaký měchýř byl splaskl..

A Ippolito zmizel i jejich očím.

"Měly jsme vidění, sestřičky !" zvolala Ziata a přiskočila k nim.

"Zjevil se nám mrtvý Ippolito ! Ippolito je mrtev ! Neděste se,

už je to pryč !"

Dosud rozpakoval se Cesare, má-li ženám svým věřit čili nic. Ale

teď se už nerozpakoval : tváře byly zsinalé, oči hrůzně vyvalené,

ze stažených hrdel vydíraly se výkřiky a třesoucí se těla klesala

na pohovku. Zvláště na Ditu strašidlo strašně působilo.

Přistoupil a konejšil..

"Proč myslíš, Ziato, že je Ippolito mrtev ?" tázal se. "Možno

vidět i přízraky živých..."

"Vše, co vypravoval, sestřičky, "o svém sviňském35 snu", zažila

jsem v podsvětí ! Znám tu analogii šíleného hučení, tu analogii

rudých kol a ohnivého moře, tu analogii zatloukání do země !

Takové je vědomí člověka po smrti ! Je to ovšem jen část

posmrtního hrozného snu, o němž mluví Hamlet. A podobně, jako

Ippolito přišel k sebevědomí, k upomínce na svůj bývalý život,

k tělu, smyslům, pohybu, - podobně přišla jsem k tomu i já, - a

nejen tenkrát, ale vícekrát, - vy jste však jindy neviděly !

Neboť čas od času vyjasní se temný, bez určitého vědomí sebe se

ploužící posmrtní sen, - a to je doba, kdy za jistých okolností

mohou se nám mrtví zjevovat ! - Je mrtev ! Bezpochyby byl sežrán

vlky, když oloupen k nám se vracel. Zapsala jsem si místo, kde se

to stalo, - můžeš se tam odebrat, Cesaree, a přesvědčit se.."

Vzpamatovaly se poněkud. Zapomněly na zahrání slíbené musiky.

Porcia z hluboka si oddychla a řekla slabě :

"Fuj ! Bylo to ošklivé ! Proto také ta naše nálada dříve, - a

strach Osla a koček.. Takové to bývá vždy před viděním.. Jak jsem

ty kroky slyšela, čišela z nich strašidelná hrůza do mne. Ten

pohyb kliky měl něco příšerného, bylo mně, jakoby neviditelné

ruce byly ji stiskly.. A jakmile vstoupil, zamrazilo mne něco, -

ale hned už jsem nepochybovala pranic, že je živý Ippolito.. Ó to

prase ! I po smrti leze nám na krk !"

"Neřekla jsem vám, že je schopen i po smrti si přijít pro peníze

?" zvolala Fatima. "Ale je to kus chlapa !"

"Haha !" zasmál se i vážný prorok. "Jistě měly jste s ním zábavu

!"

"To měly !" děla Dita a zasmála se též. "Přišel nahý s bochníkem

v jedné, s prázdnou flaškou v druhé ruce a říkal, že je takto

jako Apollo belvederský a Venuše medicejská, a byl jako ožralý

žebrák. Zvláštní vskutku strašidlo ! Jako byl originalní za

živobytí, je originalní i po smrti ! Škoda, že jsi zde nebyl !

Smíchem jsme - -"

"Proto také jsi mu dávala, Ziato, tolik peněz, vědouc, že

strašidlo je nemůže odnésti !" dovtípila se Fatima. "Ale kde jsou

?"

"Kde jsou ?" zvolaly ostatní, hledajíce. "Naposled stál zde,

čtyři kroky ode dveří a držel balíček v sepjatých rukou. Zmizel,

- balíček měl by ležet zde na zemi, - a není zde ! Na stole též

není, - nikde ! nikde ! Utéci ze dveří nemohl, - tam stál

Cesare.. Jak to vysvětlit ?"

"Snad přec jen přijdeš o své peníze, Ziato !" zasmála se Porcia.

"To ti přeju !"

"Jsou bezpochyby tam, odkud jste je vyňaly, t.j. vyňaly jste je

jen ve snu !" podotkl <Cesare>.

Rychle otevřela Ziata skříň a podívala se do krabice...

"Nejsou zde !" zvolala v úžasu a vítězoslavně, ač to znamenalo

pro ni ztrátu. "Je zde jen malinký balíček, - oněch zbylých 22

000 !"

"Jak to vysvětlit ?" žasly. "200 000 fuč !"

"Jste <si> jisté, že zde bylo dříve 222 000 ?"

"Úplně ! Před půl čtvrtou hodinou jsme je přepočítaly a zas do

skříně zavřely !"

"Snad některá z vás těch 200 000 si z žertu vzala !"

"Fuj !" zvolaly všechny. "Jak odporné dělat žerty s prašivými

penězi ! To jsme nikdy nedělaly.."

"Hm !" řekl. "Konečně není vyloučeno, že si je přízrak vzal s

sebou. Vlivem ducha přízraku vzal snad substrat smyslového

obrazu, jemuž říkáme bankovky, takovou změnu, že smyslový obraz

ten unikl našim zrakům. Není na tom nic nemožnějšího, než že se

vám zjevil přízrak. Existence pouhé hallucinace je vlastně

miracle. Věřit v hallucinace je daleko větší pověrou, než věřit

v strašidla o sobě existující, totiž v případě, nestatuujeme-li

absolutní subjektivismus.."

"Ó to prase !" zachechtala se Porcia. "Viděl někdy <někdo> něco podobného ? On přišel z hrobu, aby nám vyfoukl peníze, - a také

je vyfoukl !"

"Co na tom divného ?" děl Cesare. "Karakter je neměnný. Člověk

zůstane tím, čím jest ; i v druhém světě !"

"Ale potřebuje peníze i v druhém světě ?" žasla Fatima.

"A že peníze světem vládnou staré přísloví !

I v druhém světě vládnou, kruci prase !"

Z tajemného, jako neprostorového kdesi zavzníval slabý dutý hlas

Ippolitův.. Zaslechly jej nejen dívky, ale i Cesare ; ony zbledly

; zevnějšek jeho zůstal zcela klidný.

"Akustická dohra visionu !" řekl lhostejně. "Pane hrabě, vítám

vás zde ! Jak se vám daří ?"36

"Ech ! milion sviň ! tak všelijak, milostivý pane ! Neráčíte se

na mne hněvat ?"

"Na vás nikdy, nikdy, ženialní muži ! Jsem šťasten, že jste mým

přítelem !"

"Děkuju, prosím, prosím.. Lumpové mne ožebračili, milostivý pane,

nemám ani vindry..."

"Ty prase !" zvolala Porcia, která, jakož i ostatní,

v přítomnosti Cesarea rychle37 pookřála a nanejvýš bujnou,

vyzývavou se stala. "Vždyť máš, lumpe, těch 200 000 lir !"

"Ale neměla's to říkat, sestřičko ! Mám je, hihi, aspoň něco mám.

Tisknu je k prsům svým jako matka děcko. Jsem Venuše medicejská.

Ale darujou mně také něco, milostivý pane, ať mám aspoň půl

milionu ! Jsou milionář a jsou povinnen mne odměnit, protože jsem

jejich ženské nezkurvil, když ke mně do postele lezly."

"Ty svině prašivá !" rozkřikla se Fatima. "My prý jsme lezly

k takové hyeně, otroku, otrapovi, nežidu ! My jsme tě, chlape,

nemilovaly, jen z útrpnosti jsme ti to říkaly !"

"Cože ? Mordie sirky ! Tomu zrovna věřím ! Teď se to dobře řekne,

ženská. Nechcete, aby vás tak zmlátil jako tenkrát, máte strach

z hole, hihihi ! sloty neřádné !"

"Tiše !" řekl Cesare, kuckaje se. "Vím, že jste pana hraběte

milovaly a zmlátím vás ještě dnes tlustou holí !"

"Fuj ! styď se, Cesaree !" volaly zuřivě, "takhle nás špinit

v jeho lejnovém mozku ! Nemilovaly jsme tě, ty smrade, strupe,

lejno !"

"Kruci svině, už toho mám dost ! Byly jste do mne všechny

zabouchnuty jako čubky do psa, líbaly jste mne, ohmatávaly - - -

a do vašich prašivých tlam braly - - . Nežaloval jsem, ale teď

žaluju, protože vás nemiluju ! Měl bych koho milovat, taková

strašidla hubená, hihi ! Pane markýzi, kamaráde, slyšíš, divím se

ti, že jsi si nenašel lepší. Tak je aspoň střískej, rozmlať jim

držky a p.....e, to se má každé ženské udělat každý den..."

"Ó že tě nevidím, ty špíno vší špíny !" zavyla Porcia.

"Přilezeš-li k nám ještě jednou, zmlátíme tě tak, že třeba jsi

mrtvý, zdechneš a do smrti na to nezapomeneš !"

"Har har mrkvičku ! Máte vztek, kruci fajfka, že mne milujete a

já vás ne, a proto zapíráte teď, svině, kurvy... Ale," dodal

ustrašeně, "pardon, milostivé dámy, neračte se hněvat, nemyslím

to vážně, mám jen takovou nevymáchanou držku.."

"Dost o tom !" velel Cesare, stále se směje, zatím co dívky

zlostí jako kočky prskaly. "Vy jste si přál peníze ode mne, pane

hrabě ! Dal bych vám je, - ale kde jste ?"

"Hihihi ! tady přece ! Vždyť na mne koukáš, kamaráde ! Což jsi

slepý ?"

"Řekl nevědomky pravdu !" děl Cesare. "Nevidíme jej teď jen

proto, že jsme teď slepí."

"Mrcha chcíplá !" zvolala Fatima. "Nevidím jej, ale je mně teď

stále, jako kdybych čichala umrlčinu !"

"Slyšíš, prase !" zvolala zlomyslná Dita. "Ty myslíš, že žiješ a

že tvá smrt a to hučení a to ohnivé moře a to zatloukání je jen

snem ! Ale ty jsi zdechl, vlci tě sežrali a přišel jsi nás jen

strašit ! Jsi mrtvý, mrtvý, mrtvý !"

"Hihihi, ženská, co to žvaníš ? Jak pak jsem mrtvý, když vidím,

slyším, myslím, když jsem živý zrovna jako ty ? Ožrala jsi se,

celý den jen žereš s těmi druhými sviněmi ! Snil jsem jen a

nezemřel. Není smrti, jest jen sen, mord hadry !"38

"Tisíc hromů," zvolal Cesare, "teď řekl vskutku genialní

sentenci... Jak k ní jen přišel, třeba je mrtev ?.."39

"Pane markýzi, bratře, dej mně také peníze, 300 000 lir ! Dej,

brácho ! Budu ti rádcem, až povedeš vojnu ! Ale ty toho vyvedeš,

hihihi ! Ani pořádné kurvy neumíš si vybrat.."

"Bratře, dal bych ti je, ale nevidím tě, na mou čest..."

"Řekni raději, že jsi špína, mordie sirky ! On mne prý nevidí,

hihihi ! Jsi špína, vždycky jsem to říkal. V Arabii miliony

nakradl, krade na co přijde a pro troník koleno by si vrtat

nechal, mrcha mizerná ! Jen si to sežer, mám zatím dost. Vůbec

jsi, bratře, prašivý chlap a nic ženialní, jsi jen šikovný

rváč.."

"Fuj ! fuj !" zařvaly Cesareovy ženy. "Ty červí truse, ty lejno

lejna opovažuješ se takto jednat se svým největším dobrodincem ?"

A Ziata uchopila hůl, Porcia rákosku a jaly se zběsile tlouci

kolem sebe do vzduchu, tak zběsile, že Fatima obdržela strašný

šleh od Porcie přes záda..

"Hihihi ! Co to je ? Tlučete mne a nebolí to.."

"Pane hrabě !" děl Cesare ; "jak jsem řekl, zůstanu stále vaším

přítelem a budete-li potřebovat peněz, dám vám je ! Navštívte

mne, kdy vám jen bude možno, bude mne to, bez frase, velice těšit

!"

"Prosím, milostivý pane ! Jste sice špína, ale já mám

nevymáchanou držku.. Odpusťte milostivě ! Zatím mám dost a odjedu

do Teheranu, ale ne tou sviňskou pouští. Rozpnu křídla jako

Demavend, dvě tlusté kurvy vezmu si za ženy, halalů, balalů !

nebojíc se četnických pardalů ! Hú ! hú ! hú !"

"Tak už táhni jednou !" vzkřikla Dita zuřivě. "A varuj se

přilézti, třeba tě Cesare, hlupák, pozval !..."

"Ještě řáda budeš, svině ! Ale, - co je to ? Kruci prdel ! Co je

to se mnou, kruci prdel ? Zas ten sviňský sen !... Buší to temně

kolem mne, - ohromné klády buší do země, - - rve mne to někam, -

mé vědomí prchá.. Usínám... Sen... Mordie sirky.. Nevidím

už....."

"Už bude konec !" řekla Ziata spokojeně. "Zas padne

v polobezvědomý stav a ztratí polovici svého já, smrad.."

"Na shledanou, pane hrabě !" zvolal Cesare.

"Hú ! hú !" znělo to sláb a příšerněji, jako když se

břichomluvecky z podzemí mluví.. "Kolem mne, koldokol buší klády

do země a budou mne tam zas zatloukat. Hú ! hú ! Mám strach

z toho ! Bože na nebesích ! Já to nevydržím ! Pomoc ! držte mne,

milostivý pane ! Vy jste všemohoucí, jste ženialní, ženialnější

než já.. Myšlenky se ztrácí. Ú ! Ú ! Buší to hrozně už vedle mne,

- už to do mne vrazí - už - už ! Dusí to a drtí... Já nešťastný

!.. Co se to hrozného děje se mnou ? Kam můj život zapad' ? Ú ! ú

!... Zešílím ! - A rozmačká to mé peníze.. Běda ! Ale vím co !

Vstrčím si je do držky a do řiti, - to bude to nejlepší.. Ú ! Už

je to tu, - už to do mne vrazilo, - bože můj, - kruci prdel

!...."

Má-li čtenář náš fantasii, dovede si představit, jakým dojmem

působila tato nejposlednější slova z podzemí vycházejícího,

nadpřirozeného hlasu, náležejícího umrlci, který padá opět

v náručí strašného posmrtního snu, a pochopí, že nejen Cesare,

ale i jeho ženy, ač se jim vlasy ježily, válely se smíchem, -

doslovně -, po zemi..

A bylo ticho.... Nebudeme vyličovat různé city všech pěti

milenců. Duše žen byly strašně zmateny..

"Kéž by věčně věků ty klády do země tě zatloukaly !" zvolala po

chvíli Porcia, - ale dosti slabě.

"Mlč, Porcio !" řekla Dita. "Necítíš, co40 vznešeného kol nás

vane ? I nás čeká tento osud.., - hrůza !.."

"Je možno, že my a toto lejno budeme míti tentýž osud ?" řekla

Fatima.

"Jsme jen povrchem rozdílní od tohoto lejna !" řekl Cesare. "A

vlastní bytostí jsme totožní s dešťovkou a hlemýžděm."

"Ten chlap bude nás snad navštěvovat častěji !" děla Ziata.

"Hrůza !41 A to42 nemusilo být, kdyby jej byl Cesare v žaláři

nechal, aby byl oběšen.."

A teď vzpomněly si teprve na Fabia. Pohledly na sebe tupě...

"Zahrajeme mu musiku !" zašeptala Dita.

"Ano, ale vzdalme se odtud, je zde tak příšerně !" šeptla43

Porcia.

"Pojďme odtud, miláčku !" pravila Fatima ; "je zde hrozně..

Půjdeme k tobě a něco zajímavého ti povíme !"

"Ještě půl hodiny chci být sám ! Máte-li strach, jděte k Hafizovi

a Murtonovi !"

Uposlechly a byly rády.. Byly k smrti mdlé.. Sešly k oběma mužům

a tiše, v myšlenky pohříženy, ulehly na pohovku.. A Cesare vrátil

se do své pracovny a dal se do psaní, jako by se nic nebylo

stalo. Ale často se usmál a dvakrát dokonce se zachechtal...

---

Po večeři zapředla Ziata hovor sladce takto :

"Tak, miláčku náš, řekni, jak se jmenuje tenhle pes ! Víš-li pak

to ?"

Cesare byl v dobré náladě, částečně proto, že přemýšlení jeho

mělo tento den dobré resultaty a částečně následkem episody s

Ippolitem. I odvětil dobromyslně :

"Osel mu říkáme !"

"Dobře ! Je vidět, že jsi moudrý ! A teď nám ještě laskavě řekni,

jak ty se jmenuješ ?"

"Chceš říci, že Osel ?"

"Ne, to nechci říci, haha ! On myslí, že je Osel, haha ! Bože ! -

jak se ten člověk přeceňuje ! Přemýšlely jsme, miláčku náš, jaké

jméno ti dát, - a nenašly jsme nic tak hloupého na světě, jako

jsi ty, podle čeho mohly bychom tě pojmenovat ! Proto jsem se tě

též ptala ! Řekni nám něco hodně, hodně blbého, prosíme tě..."

"Nenarážíte tím na Fabia ? Povídal vám o něm Ippolito ?"

"Jsi dost chytrý, Cesaree !" řekla Dita, "a kdybys nebyl tak

chytrý, nebyl bys tak hloupý. Přechytralost je horší než blbost."

"Kruci fajfka !" zvolala Porcia zlostně, nevědouc co mluví,

"nechte blbých žertů ! Vážně ! Cesaree, ty chlape nestydatý,

který se ani nečervenáš, řekni, proč jsi Fabia propustil ! Řekni

to, mord hadry, nebo tě zabiju !"

"Ty hlupče, idiote, kretine, ty vole, ty trávo, ty minerále !"

hrály mu koncert, rudé jako krev.. "Proč jsi nás Fabiovi raději

spoutané neodevzdal, aby nás umučil ?"

"Buďte slušné, sice s vámi o této věci už nemluvím ! Jsem dnes

v dobré náladě a proto vám řeknu, proč jsem to učinil, ač je dost

směšno ženám o tom mluvit !"

"Tak mluv, idiote !" vzkřikla Porcia.

"Ještě jedna nadávka, - a nepromluvím o této věci nikdy slova s

vámi !"44

"Tak mluv !45 - ty - ty - ty - ty -" kousaly se do rtů. Jako láva

ze sopky, tak sršel jim hněv z oček. Ani nadávat nesměly, ač byly

v nebezpečí, že prasknou jejich nebohá křečovitě se trhající

tělíčka...

"Jistě že jsi jej propustil na slib, že nás už nechá na pokoji a

že se polepší !" řekla ještě Dita. "Ale slib takového..."

"Právě naopak !46 kdyby byl pravil, že se chce změnit, že nás už

nebude pronásledovat, byl bych jej beze všeho zabil ; ušetřil

jsem jej proto, že řekl, že bude nás pronásledovat i dále.."

Zbledly a chvíli nemohly nalézti slov. Konečně vybuchla Ziata :

"To znamená, že schvaluješ, že nás bude ještě jednou mučit, že je

ti to milé..."

"To znamená," zaštěkla Porcia, "že je ti nadmíru asi příjemno, že ti umučil matku, sestru, dva bratry, milenku.. Ó ty nejbídnější

bídáku, - ale je to možno ? Šílíš ty nebo my ?"

"Odpouštím ti poslední nadávku, protože uznávám, že máte vskutku

ohromnou příčinu k rozhorlení. Ano ! Zkoušel jsem jeho pevnost,

jeho věrnost svému karakteru. Kdyby se byl ukázal slabým, byl by

pro mne přestal důvod šetřit jej. Ale on, ač nevěděl, kam

směřuju, řekl, že zůstane stejný, jako dřív, moudře o sobě samém

a o nejvyšších problémech ethiky mluvil, - a na konec, když jsem

řekl, že jej usmrtím, neslíbí-li, "že se polepší", vrhl se proti

mně, bezbranný, se svou jedinou rukou. Ukázal krásnou statečnost,

osvědčil se být vskutku neobyčejným člověkem.."

"Takový pes neobyčejný ? Je to praordinairní, nízký plaz ! Je to

zkomolený netvor ! Tělesný i duševní mrzák ! On je u něho

neobyčejný ! Cesare šílí !" povykovaly.

"Velmi neobyčejným mužem," opakoval Cesare. "Upozorňuju vás, že

přestanu mluvit, vskočíte-li mně ještě jednou do řeči ; vskákat

do řeči je velké sprosťáctví, dcerušky, větší, než všechna,

kterými jste se odpoledne častovaly. Fabio je silný intelligentní

muž a jednotný karakter, jakému není rovno, plamenný jako tygr47.

Fabio patří ke vzácným vyjímečným, ba velkým lidem, - tomu

nejvzácnějšímu, co v přírodě existuje ;48 je v podstatě totožný

se mnou, ba s vámi. Lidé takovíto mají celé lidstvo proti sobě a

jsou pronásledováni více než49 každá zvěř ; jsou povinni proto

podporovat se na vzájem. Mám k vyjímečným silným lidem právě

takové sympathie jako proti stádu antipathie, ať jsou jacíkoli.

Vlastně je Fabio duchem téhož rázu, jako Timur, jako Cesare

Borgia, jako Muhamed, - a jako Bruno, Byron, - dokonce i

Kristus...50 Idioti budou se tomu ovšem smát, - těší mne, že váš

úsměv je teď jedovatý a ne posměšný...

Doznávám milerád, že jednání mé nebylo chytré, že nebylo ani

moudré. Ale výše ještě než moudrost stojí hra, stojí bujná hra se

vším, stojí vyzývání osudu, stojí bezúčelné laškování se vším :

to je vrchol moudrosti, protože nevíme, co je prospěšné a

škodlivé....51 Zahrál jsem si. Byl v činu mém i element ješitné

vrtošivé velkomyslnosti, - neupírám. Byla v tom i sympathie

k vynikajícím lidem, jak jsem řekl. Ale hlavně byla to vznešená

hra."

"Řekl jsi mu též, kde bydlíme a kdy nás má přijít zajmout, aby se

mu to zdařilo ?" zasyčela Porcia.

"Řekl jsem mu, že projeví-li proti mně nebo vám52 nepřátelský

úmysl, zabiju jej ihned !"

"Tak vidíš, jaký jsi hlupák !" zvolala Dita. "Musím se strašně

nutit ke klidu.. Vždyť i mně i Fatimě hrozí umučení. Poslyš !

Jaká je logika v tvém činu ? Propustil jsi jej, protože se ukázal

být pevným, - ale přec jenom chceš jej právě pro jeho pevnost

v budoucnosti zabít. Buďto měl jsi jej zabít hned, nebo -

nezabíjet ho nikdy. Buďto máš ty a my <u> tebe větší cenu než on,

- pak měl jsi jej zabít ; nebo má u tebe větší cenu on, -"

"A pak měl jsi před ním pokleknout," zavyla Fatima, "sklonit

hlavu až k zemi a zaskuhrat : "Utněte mně milostivě mou idiotskou

hlavu, beztoho k ničemu jinému není !"

"Ano !" usmál se. "To by bylo bývalo konsequentní. Jste bystré !

Mohl bych všelicos namítnout, - ale konečně podržely byste

pravdu. Opakuju jen : čin můj byl nerozumný, protože byl hrou,

souverainní hrou, jež stojí nad rozumem. Proto mohl jsem si

dovolit nedůslednost."

"Ó my nešťastné !" zaúpěla tiše Ziata ; "jakého to máme ochránce

!.."

"Přivedu si šakala," řekla Fatima ; "ten nás bude lépe chránit,

než Cesare.."

"To je nepopíratelno !" řekla Dita. "Je to něco neuvěřitelného,

zešílela bych z toho ! Tak málo nás miluje, tak malou cenu máme u

něho !.."

"Jsi člověk, kreaturo ?" uchopila jej Porcia za rameno. "Matka,

sestra, celá rodina umučena, - a on.." Zaštkala zuřivě..

"Jsem si vědom, že v očích vašich vypadám jako netvor. Mé motivy

nedovede žena nikdy pochopit. Ale slyšte ! Jsem si vědom, že

jednal jsem i - slabě. Nemám tak silný karakter, jako Fabio. Dvě

bytosti zápasí ve mně : jedna je filosofický duch, druhá

rationellní aktivita. Dosud byl jsem roztržen. Nesmí to být dál.

Mnoho jsem přemýšlel o případu Fabiově a o sobě, - a jsem

rozhodnut : Rationellní aktivita musí zvítězit ! V budoucnosti

nedopustím se už podobných nerozumností a - slabostí.53 Chci teď

být jen silný ; neboť filosofický duch je slabostí, je

dysharmonií, - ač tato slabost a dysharmonie je něčím vyšším, než

síla a jednotnost ducha. Rozhodl jsem se pro sílu : je to přec

jen silnější stránka má. A rozhodl jsem se, že budu hledět

nerozum svůj ihned napravit. Pozítří vypravím se na západ a budu

Fabia hledat. Jakmile jej najdu, beze slova

...

KAPITOLA XX.

Pietrovi zdaří se útěk z trestnice proto,

že vše, co za účelem jeho podnikl, se mu nezdařilo.

...

Ale přes to udeřil ještě jednou. Pak pustil bezvládnou hlavu na

deku a naslouchal..

Druhý trestanec přestal náhle chrápat ; ale Pietro nevěděl, je-li

probuzen čili nic. Kroky dosud nezněly..

Rychle rozhodnut připlížil se k druhé oběti. Nehýbala se. Byl teď

rozjařen, beze strachu. Tentokrát uchopil ji beze všeho za hlavu,

položil ji na svá kolena..

"Co - co ?" ozvalo se slabě. Ale už padala strašlivá pěsť,

tentokrát plnou silou. Ozval se slabý třesk.... A ještě jeden,

silnější. A ještě jeden.

Zbystřil sluch. Kroky počínaly se rodit. Povzbuzen úspěchy

přiskočil k prvnímu, jen omráčenému, položil hlavu na kolena..

Ozval se třesk, - a druhý.. a třetí.... Cítil, že pěsť hluboko se

zabořuje.

Kroky duněly. Rychle vjel Pietro do své postele.

Byl strašně rozechvěn, ale pln radosti. První díl práce dobře se

podařil. Hlídač minul dveře, ani do nich nepohlednuv.

"Že mne nenapadlo dřív podložit jednu ruku nebo nohy pod jejich

hlavy ! Jak často teprve v okamžiku, kdy nutno jednat, přijdeme

na pravé ! Není nad instinktivnost !.."

Kroky slábly. Pietro vyskočil. Položil mrtvoly tak, aby nebylo

nic nápadného. A zkusil též roztrhnout jim hrdla. Zdařilo se to

lehce. Ale jen slabé proudy krve vyprýštěly.

Zas ulehl, - zas vyčkal, až kroky zeslábnou, - a pak přistoupil

k oknu.. Teď jednalo se o nejdůležitější.

Za mříží bylo skleněné okno, které mohli vězňové otvírat a

zavírat. Pootevřel je tiše na půl prstu...

Z dola zněly kroky četníků. Blížily se. Ulehl znovu a čekal, až

žalářník zas přejde. Pak přiskočil k oknu zas.

A zas slyšel kroky čtyř nohou. Byly slabší, než poprvé, ale

blížily se zas. A zas ulehl. Věděl dobře, že ještě dvakrát

žalářník chodbu obejde, než bude současně ticho nahoře i dole.

Čekal s hroznou netrpělivostí. Hodiny bily jedenáct.1 Kroky na

chodbě opět zmíraly. Naslouchal u okna, - venku bylo ticho.

A uchopil strašlivýma pěstma strašnou mříž. Zalomcoval, ale ne

celou silou. Mříž nepovolovala pranic. Zalomcoval silněji, - bez

výsledku.. Zalomcoval teď vší svou silou a zmítal asi deset

vteřin zuřivě překážkou...

Malta odpadávala ode zdi, kde byly pruty do ní zasazeny.. Ale

mříž zůstala nehybnou. Přes to, že neočekával, že na prvý ráz

zvítězí, byl nesmírně bolestně dotčen tímto neúspěchem. "Ani se

nehnula, je to marné !" projelo mu trapně myslí. "A nazpět jít je

už nemožno, - moji studení compagnoni zatarasují cestu.."

Ulehl a asi minutu čekal. Pak přistoupil k oknu opět. Opět bylo

ticho. Asi půl minuty vynakládal všechnu sílu svou. Pak, když

blížily se opět kročeje, ustal a ulehl. Tentokrát zdálo se mu, že

se mříž už slabounce pohybovala.. Ale byl to snad jen klam...

Žalářník zastavil se u dveří a svítil si do vnitř. Pietro chrčel

a vyrážel nesrozumitelná slova. Žalářník zas odešel.

Znovu lomcoval. Nemělo to viditelného úspěchu. Nešelestilo to ani

ve zdi.. Ale mříž byla trochu zkřivená do vnitř.

Přes to byl Pietro zoufalý. Tak tuhý odpor neočekával. Očekával

od síly své vše ; věřil dříve, že aspoň malinko zviklá pruty..

Ale ty, jak teď viděl, ani se nehnuly..

Teď musil dvacet minut být nečinný. Neboť vždy, když žalářník byl

vzdálen, byl některý z četníků pod ním a naopak. Konečně nastalo

zas vyrovnání a shoda, a hrabě, odpočinuv si, dal se znovu do

práce.

Pracoval s přestávkami asi čtvrt hodiny. Výsledek byl nepatrný,

ale přec nějaký. Slabounce viklala se mříž a ve zdi to sotva

slyšitelně šelestilo ! A byla značně již do vnitř prohnutá.. Ale

Pietro byl zoufalý...

Znovu musil čekat. Když se již domníval, že bude moci znovu

započít, zastavil se žalářník asi na půl minuty, - a shoda byla

posunuta zas na čtvrt hodiny do budoucnosti. Bila půlnoc. A pak

se zas četníci zastavili na dvě minuty, něco hovoříce, - a Pietro

musil čekat opět.

Konečně mohl zas přikročit k dílu. Zuřivost zvýšila ještě jeho

sílu. Když, asi za 10 minut, strašně umdlen, ulehal, viklala se

mříž dosti znatelně.

Čekal - a znovu se lopotil. Ač zviklal ji ještě více, cítil, že

to vše nepostačí. Zkoušel vše možné. Trhal všemi pruty, všemi

možnými směry. Nepomáhalo to valně. A čas plynul nemilosrdně

dále.

Vytrvale pracoval dále. Bylo již půl druhé. Teď namáhal se

hlavně, aby pruty ne ze zdi vylomil, nýbrž zlomil. Zkroutil je

již silně k sobě, - ale tu spozoroval, že to už, přes všechno

úsilí, dále nejde a nejde. Síla jeho též značně ochabla

neslýchanou námahou. Když bily dvě hodiny ulehl v úplném

zoufalství.

"Vše ztraceno !" zabručel si pod dekou. "Za hodinu dělá se den.

Nevylomím jí. Kdybych mohl ještě dvě noci pracovat jako dnes, šlo

by to jistě. Ale teď je konec. Vyvedl jsem hloupost : neměl jsem

ty chlapy zabíjet, ale měl jsem raději, už o měsíc dříve, každou

noc nějakou minutu viklat. Zrnko po zrnku, - a šlo by to. Nebylo

by je to probudilo, vždyť jsem dosud ani malý lomoz nezpůsobil..

Jednal jsem nepředloženě a budu za to pykat - smrtí.. Zabiju se..

Už mám toho pitomého lidského života dost a dost ! A nebyl jsem

přec jen sprostým člověkem."

Přes to snažil se dále, jak jen mohl. Nedbal teď už ani, zoufaje

nade vším, dřívější opatrnosti a lomcoval často železy i když

byli četníci přímo pod ním. Ale ti ničeho nezaslechli. Zkroucená

mříž byla již silně zviklaná, - ale Pietro věděl, že je velmi

hluboko zasazena do zdi a že by ještě nesmírně dlouhé práce bylo

zapotřebí k vylomení. Zlomení bylo by bývalo snažší, - snad bylo

by se teď Pietrovi zdařilo, kdyby byl měl takovou sílu, jako

večer.

Na východě, kam okénko hledělo, stávalo se nebe světlejší. Vyšel

srpeček měsíce, současně s ním zářný Juppiter, blízko něho, - a

čtvrt hodiny po té pod ním ještě zářnější dennice. Špinavý

červánek pomalu je obklopil. Lahodný ranní větřík počal vanout

pootevřeným okénkem. Nádherným tichem probouzejícího se, naděje

plného dne počalo proskakovat švitoření ptačí.. Ale v duši

vězňově byla pustá, černá noc.

"Konec !" zabručel, poznovu lehaje. "Za půl hodiny zazvoní ve

dveřích žalářník. Za čtvrt hodiny pak přijde se zas podívat, - a

vida, že druzi moji stále leží, vrátí se jistě s celým mračnem

ozbrojených dozorců a gensdarmů. Chlapi mají přede mnou2 respekt.

Vědí, že jako dotknutí jediného tygřího drápu, tak i dotknutí

jediného mého prstu znamená smrt.. Kdyby aspoň žalářník sem

vstoupil ! Ale to je nemožno : co jsem uvězněn, nikdy zde po ránu

nebyl.. A i kdyby se strašnou náhodou případ tento stal,

nepomohlo by mně to. Dostal bych se sice z této kobky, - ale co

dále ? Z korridoru prvého poschodí hledí na dvůr několik oken.

Mříže bych snadno vylomil : ale pod okny, i jinak dost vysokými,

je hluboký příkop naplněný úmyslně velkými ostrými kameny. Zcela

jistě zlomil nebo aspoň vyvrtl bych si nohy a snad i ruce. Oboje

vrata otvírají se teprve s východem slunce : teprve pak, když

všichni dozorci přijdou vrátnému oznámit, že vše je v pořádku ; a

i pak otevrou se3 za assistence aspoň tří lidí a gensdarmů, aby

snad přec jen někdo, někde skrytý, nevyběhl. Přízemní korridor je

zcela bez oken. Dvéře do přízemních bytů jsou železné.4 Vniknout

do bytu vrátného nebo do jiných je nemožno. Nápodobit hlasy a

vůbec přetvařovat se nedovedu.. Ostatně toto vše je hloupost :

žalářník ke mně nemůže vstoupit. Jsem ztracen, nadobro ztracen.

Teď budu buď doživotně odsouzen nebo popraven a bez pochyby do

okovů dán ! Konec všemu !"

Slzy vytryskly mu z očí a vzlyk vydral se z prsou. Kolem jdoucí

dozorce pohledl do pološeré celly. Cosi zabručel a šel dále.

"Ale do posledního okamžiku nezmizela naděje !" zašeptal si a

vyskočil poznovu. Uchopil mříže. Cítil v sobě sílu, jíž nic

neoddolá - -

Ale mříž oddolala jí i teď. Zoufale zahleděl se v zoři, stále

jasnější.. Bily čtyři hodiny. Tu spatřil, k úžasu svému, na dvoře

stranou vylézati za malou, nedaleko5 zdi stojící budkou, dva

gensdarmy.. Otevřel ústa a vytřeštil oči.. Neboť nebyli to titíž,

kteří tuto noc trestnici střežili, - kroky těchto bylo slyšet

z jiných stran.

Odskočil od okna, aby ho gensdarmové,6 kteří patrně po celou noc

za budkou byli skryti, neviděli u okna. A tu zaslechl tato slova

:

"Díky bohu, že jsou už čtyři hodiny ! To čekání bylo k omrzení !

Je mně7 zima !"

"Hned jsem říkal, že jsou to jen plané fantasie ! Bandité

neodváží se nikdy něčeho podobného ! Ten lump Rassi8 by jim za to

stál, aby proň nasazovali životy ! Takový chlap schátralý !"9

"Kamarádi !" ozval se druhý z těch, kteří byli na čekané. "Náš

Herkules dnes v noci každou chvíli stál u okna. Také to na mne

dělalo dojem, jakoby mřížemi lomcoval. Ale z posice naší viděli

jsme ho jen kus a byla tmavá noc. Ale jeho býčí palici jsme přec

jen rozeznali !"

"To on, má-li bolesti hlavy, probdí často celé noci u okna !"

odvětil lhostejně obcházející. "Ostatně ať si krátí chvíli

trháním mříží, proč mu to nepřát ? I kdyby měl dvakrát větší

sílu, než má, nepohnul by jí.."

"Podívejme se pro všechno, je-li v pořádku !" řekl prvý a

odstoupil hloub do dvora, následován svým soudruhem.

"Mříž je tam stále, - ale dělá to na mne dojem, jakoby byla silně

do vnitř ohnutá."

"Eh nesmysl ! Pár koní by jí neohnul ! To10 se jen tak zdá,

protože to sklo11 před mříží plane teď červánky. Nesmysl. Je to

akustický klam."

"Chtěl jsi říci "optický klam" ?"

"To je přece to samé,12 ne ?"

"To je, ale častějc se říká optický klam, než <akustický>."13

"Kéž bych už ležel ! Ještě tři čtvrtě hodiny čekat, než vrátný

otevře !"

Odstoupili. Pietrovi padl kámen se srdce, - ač hned se tomu

bolestně smál..

"Kdybych byl mříž vylomil a spouštěl se, byl bych už zastřelen !"

zašeptal si pak. "Ti dva chlapi jsou známi jako výborní střelci.

Já jsem slušný terč. Zastřelili by mne jistě z dálky, protože

vědí, co znamená má blízkost ! Jak je to divné ! Tolik jsem

toužil po tom, co znamenalo moji záhubu ! Jak často je škodlivé

to, co považujeme za užitečné ! Jak dobré je, že často nezdaří se

nám to, oč celou duší se snažíme v domnění, že je to

nepopíratelně prospěšné !14 Snad vyšší moc nade mnou bděla, - ale

k smíchu ! Vždyť jsem tak jako tak ztracen ! A koule byla by snad

bývala dobrá pro mne !"

"Ale ne ! Dosud je snad naděje ! Teď snad, když číhající jsou

pryč, zdaří se prolomení !"

A zuřivě sevřel mříž.. Ohnul ji ještě víc.. Ale po minutové

námaze byla síla a naděje jeho u konce.

Rychle vhoupl se do lože..

"Teď," šeptal si, "jest jen čas myslit ne na mříž, ale na to, jak důstojně zemřít. Zemru, jsem rozhodnut ! Až sem vpadne hejno

ozbrojenců, vrhnu se s oním rozvrzaným stolem proti jejich

bajonettům a revolverům. Vytrhnu některému gensdarmovi ručnici.

Myslím, že jich jedinou ranou smetu pět na zem. Na konec ovšem

budu prostřílen a probodán. Ale až bude mne opouštět vědomí,

vrazím si bajonett do srdce.. Tak to učiním, ať aspoň smrt má je

zdařená, když život se nezdařil. - Óh ! tak mlád !" zaúpěl a

zaštkal. "Umírám přec jen nerad.. Je to tak těžké a bolestné..

Ale ech ! čert vezmi vše !"

Uklidnil se a oddán do osudu svého čekal na osudný zvonec, leže

nehybně jako příšerní jeho spolunocleháři.

Konečně jej uslyšel, na protější straně korridoru. "Za dvě minuty

zavzní zde," děl si a zachechtal se..

A náhle vyskočil, - a uchopil mříž ještě jednou, naposledy.

Několikrát jí strašně trhl... Ale pak se opět zachechtal a

ulehal. Zvonek zněl blíže.

Ale neulehl. Duší kmitla mu znovu naděje. "Což kdyby dnes, právě

dnes žalářník sem vstoupil ? Vše je přece možno ! Osud zachránil

mne před koulemi číhajících četníků, - kdož ví ? snad bude mne

chránit i dál."

Zachechtal se sice této bláznivé naději, - ale rychle nakladl

všechno šatstvo, jež měl při ruce, pod deku svého lože a v místo,

kde spočívá hlava, položil svou černou čepici. Měl černé vlasy, -

a v celle bylo dosud šero..

A sám přistoupil ke stěně vedle dveří. Zde nemohl jej ten, kdo

okénkem se díval, uzřít, - a okénko bylo tak malé, že nebylo

možno prostrčit jím hlavu..

Zvonek zavzněl u vedlejší celly. "Vstávat, lenoši !.." A pak

ozvaly se kroky...

Každý moment očekával Pietro osudné zazvonění. Nikdy dosud nebyl

tak rozčilen. Neboť nevzdával se bláznivé naděje, že - žalářník

vstoupí, ač to dosud nikdy neučinil.

Dozorce stanul u dveří.. Několik vteřin, Pietrovi nekonečných,

bylo ticho.. Dozorce patrně prohlížel vnitřek celly.. A pak

zavzněl cinkot, ne zvonku, ale klíčů a zarachotilo to v zámku.

"Nebe mně přeje !" projelo jinochu opilým mozkem. Chvěl se jako

osyka. A dvéře se otevřely, - žalářník vstoupil, otočen

k Pietrovi zády, třímaje revolver a hledě při tom na černou

čepici..

Stůl Pietrův byl totiž tak chatrný, že správa věznice uznala za

nutné dát jej zlepšit. Již včera měl žalářník jej odnésti, - ale

osudnou náhodou zapomněl. Aby pak nebyl pokárán, rozhodl se, že

odnese jej dnes časně ráno ; neboť už v 7 hodin měl přijít

truhlář..

Upíraje stále zrak na čepici kráčel k stolu, strašnou postavu

v zádech. Pietro byl v prvém okamžiku omámen a stál nerozhodnut.

A již žalářník uchopil levou rukou stůl, - ale hned jej pustil,

hledě vytřeštěně na čepici.

Ale již skočil Pietro. Slabý výkřik na smrt uleknutého... Dalším

zabránila strašná hrdlo sevřevší pěsť, mezi tím co druhá lehounce

zmocnila se revolveru.. Napadený se kácel bez hlesu..

Pietro položil revolver na podlahu, vytáhl omdlévajícímu dýku a,

aby to dlouho netrvalo, vrazil mu ji do srdce. Ještě několik

vteřin svíral hrdlo, pak je pomalu pustil. Nezavzněl už ani

hlásek.

A s revolverem i dýkou vyběhl bez meškání, oděn jen košilí, na

chodbu dveřmi,15 jež zvěčnělý ani za sebou nezavřel, přeje si,

aby nebezpečnou výpravu pro stůl měl co nejdříve odbytu.

Duch jeho jásal. Chápal sice, že16 záchrana je stále

pravděnepodobna, - ale doufal v osud, jenž dnes už dvakráte tak

zřejmě mu byl nápomocen. Byl rozhodnut, že seskočí zamřížovaným

oknem v prvním poschodí do příkopu, plného ostrého kamení,

střeženého teď čtyřmi četníky, bos.. Netajil si, že smrt je skoro

jistá, - ale naděje jeho byla teď bezmezná a duch planul.

Seběhl do prvého poschodí. I tam znělo právě zvonění. Ale na

štěstí byl žalářník v protějších částech chodby, takže neuzřel

uprchlíka, k nejbližšímu oknu přiskočivšího.

Mříže tohoto měly jen šestý díl tlouštky mříže celly Pietrovy.

Nebylo pochybnosti, že je přeláme, jakoby obyčejný člověk je

přelámal, kdyby byly dřevěné.. Bylo k tomu ovšem zapotřebí něco

času a bez lomozu to nešlo.

Uchopil je.. Než tu se zarazil a napjal sluch.. Tvář jeho

zazářila..

Z přízemí zavzněl totiž silný rachot klíče v zámku, - a skřípot -

vrat. Ač scházelo ještě půl hodiny do východu slunce, ač dozorci

dosud dole nerapportovali, že je vše v pořádku, byla dnes, právě

dnes vrata už otevřena.

A ozvaly se hlasy :

"Děkujeme, vrátníku ! Kdo by ještě půl hodiny čekal ? Dost jsme

vymrzli za tou boudou ! Zde máte doutníky !"

"Ale neříkejte nic, pánové, je to proti předpisu !"

"Eh co ! Vždyť žalovali bychom i na sebe ! U nás to nejde tak

přísně, na takovou hloupost hledí se skrz prsty ! Už pět let nic

se nepřihodilo, co by stálo za řeč. Tak zase zavřete a zdřímněte

si ještě čtvrt hodiny !"

A Pietro slyšel, jak oba gensdarmové kráčejí po chodbě, - slyšel,

jak otvírají a zavírají dvéře svých světnic v přízemí. A mezitím

už kráčel tiše dolů. Každou chvíli očekával trapně, že uslyší

zavírání vrat ; v tomto případě doufal ještě dříve, než vrátný

zamkne se v svém bytu, skolit17 jej a klíčů se zmocnit.. Ale

vrata se stále nezavírala..

Stanul v přízemí v okamžiku, když dvéře četnických pokojů se

zavřely. A spatřil, že vrátný, zády k němu obrácený, přivírá

právě s námahou mohutná vrata asi 15 kroků od něho.

Dobrý tento muž mínil původně zavřít je o čtvrt minuty už dříve.

Ale osudnou proň náhodou spatřil venku, asi deset kroků před

sebou, na zemi jen do polovice vykouřený doutník. Neoddolal

svůdnému pokušení a pomalu, s leností rozespalého člověka, pro

milého slavíka se odbatolil.

Vrátil se a otočen do korridoru zády přivíral, - a také na

kliku18 už zavřel.

Než tu zaslechl za sebou rychlý, tichý dupot. Uleknut ohledl se,

a kdo popíše jeho zděšení, když uzřel tři kroky za sebou

strašlivou postavu, jako medvěda grizzliho !

Sám byl malé postavy a Pietro byl skoro dvakrát tak vysoký ; ale

v tomto okamžiku zdál se mu být nebetyčným gigantem. Tvář, do

hněda osmáhla, zuřivě divá, s očima tygra, celý zjev tak

strašidelný... Kdo, stoje na zápraží v evropské vísce, pocítil by

náhle, že ze zadu někdo se ho dotkl, - ohledl se a spatřil lva,

tlapu k ráně zdvíhajícího, - ten ulekl by se as podobně, jako

nebohý vrátný postrachu všeho vězeňského personalu. Hlas zmrzl mu

v hrdle, údy zkameněly. Pietro neměl s ním velkou práci.. Nevelká

rána pěstí a nehybné tělo tiše spočinulo na dlažbě...

Rychle zmocnil se Pietro i jeho revolveru. Pak obezřele

naslouchal.

Uvnitř budovy dosud cinkal zvonek ; jinak bylo dost ticho. Venku

zněly kroky čtyř nohou a blížily se. Pietro čekal.

Poblíže vrat střetli se oba četníci, kteří až do otevření vrat

musili ještě obcházet. Pietro19 slyšel několik nesrozumitelných

slov, - a kroky se zas vzdalovaly.. Kdyby byli měli četníci tuchu

o tom, co se hned vedle nich děje !

Zatím, co odcházeli, prohledával uprchlík kapsy omráčeného. Vzal

k sobě jeho peněženku. Pak nervosně naslouchal..

Situace byla nanejvýš rozčilující. Bylo už zcela světlo a zajisté

již větší část vězeňského personalu bděla. Každou chvíli mohl

někdo vyjít na chodbu. A každou chvíli mohl cinkající dozorce

nebo probuzení vězňové všimnout si, že zvonek v druhém poschodí

už nápadně dlouho nezní.. A ty kroky tak strašně pomalu slábly..

Konečně doznívaly... A současně ozval se hlas : "Mordie,

Giovanni, co děláš ? Což už jsi je probudil všechny ?"

Ale přes to ještě asi deset vteřin stál Pietro u vrat..

"Mordie, musím se jít podívat ! Něco je mně podezřelé.."

A Pietro tiše zmáčkl kliku.. Rozhledl se.. Nikde živé duše..

Četníci musili být už za budovou.

Tiše zase zavřel.. Napadlo jej, že by klíčem vrátného měl

zamknout, aby vězeňští ozbrojenci hned tak ven se nedostali ;

chápal, jak velkou výhodou to proň bude, jelikož bylo jisto, že

za několik minut nastane pronásledování. Ale měl se zdržovat ? -

teď, - když četníci se asi zas střetli na protější straně

trestnice.. Chvilku byl nerozhodnut.

"Pro boha ! Giovanni zabit ! Hrabě prchl !" zaječelo to uvnitř..

...

KAPITOLA XXI.

Pietro filosofuje a dobrým člověkem státi se umíní si.

Kámen jím mrštěný četníkovi hlavu jako dělová koule urazí.

Před hezkou dívkou chlupatá zadnice

z uloupených, prasklých kalhot mu prýští.

V Hrobě strašidla a v Rakvi Kostlivce stále ještě najde.

...

a hůlkovitá, 3 m. dlouhá ruka zatarasila mu cestu.

Předsevzetí, že bude vždy humanně jednat, zabojovalo v něm s

vrozenou divokostí ; tato zvítězila. "Vždyť je to jen strašidlo

!" omluvil se před sebou, mávl kyjem a půl ruky odlétla stranou,

kroutíc se jako přišlápnutý had. Podivný, zasténání vichru

v korunách stromů <podobný> zvuk vydral se ze rtů němé příšery a

děsná tvář zkroutila se tak žalostně a srdcelomně, že Pietrem

otřásl soucit, jakého dosud při pohledu na nestrašidla nepocítil.

Ale okamžitě vystřídal jej rovněž nepocítěný dosud hnus : tělo

ženy zkroutilo se totiž a tmavožlutá moč, spíše hnis, střikl

místo do misky jinochu do tváře.

Dal se v běh, zmítán nejrůznějšími city, otíraje se rukávem. Ale

sotva padesát kroků uběhl - skalní hranol, značící počátek Rakve,

právě se nedaleko před ním vynořil, - když tu zazvonily náhle

četné, nevýslovně lahodné zvuky, jakoby hrobová rokle zázrakem

sama náhle promluvila. Ulekl se velice. "Vítej nám, miláčku,

vítej nám konečně !" rozeznával slova s hůry jako kvítky růží

padající, - a uzřel asi 30 m. nad sebou matné modrozelené

plaménky, mihotavě po skalních útesích se pohybující, dolů se

snášející. "Vítej nám, miláčku, vítej nám konečně !" vycházelo

z nich féericky, - jako zářné kousky laviny sesunovaly se dolů,

jako list se stromu snášely se vzduchem se srázů, většily se a

Pietro stále více hubu otvíral..

A neminula minuta a již obklopovalo jej těsně 15 dívek. Čarovně

modravě fosforeskovaly v záhadném, prvním polosvitu jitra spanilé

tváře ; zelenavě světelkujícími závoji, celá rajská těla

objímajícími zřetelně prozařovala, jako slunce řídkými obláčky,

modrá zář údů. Ohnivé květy kvetly ve vlasech a na malých

ňadrech. Sesypaly se na vévodu, objímajíce, líbajíce,

ohmatávajíce -

"O nevíš, drahoušku, co jsme se na tě natěšily ! Viděly jsme tě,

když jsi tu před dvěma léty byl s Fabiem, ale ty's byl slep ! Ale

věděly jsme, že přijdeš, neviditelnými duhovými páskami táhla tě

k nám stále naše vůlička a pod jejím žhavým dechem vykvétaly ti

v nocích z duše spanilé sny - zda pamatuješ ? Co včera a dnes

nohy tvé okřidlovalo, to nebyla jen naděje po záchraně v Rakvi, -

to byly z podzemí duše tvé stále vyvstávající vůně našich těl. A

jsi zde, jsi - ó ! ó ! Ty páže - který kovář ti je koval ? A

překotně rychle údeček tvůj k tvrdosti jejich dozrává - ó náš

jsi, náš je !"

"Jděte svou cestou, kurvy !" zabručel couvaje z jejich chumáče a

hledě zastrčit pennis mezi semknuté své nohy. "Nemám čas a divím

se, že dosud na nohou stojím !"

"Tedy si lehni ! Lehni si na nás, jsme měkčí nad peřiny ! Hle, úd

tvůj vymrštil se jako vystřelen v před, div ti kalhoty nerozrazil

a jest dlouhý a tvrdý, jako kyj, který držíš v ruce !" A jako

vosy na sladké ovoce, tak sesypal se chumáč spanilých ruček na

vévodovo býčí přirození.

"Kurvy sakramentské !" rozchechtal se teď Herkules, ne nespokojen

tím, a uchopil dvě za bradičky. "Nu co bych to neřek' - líbíte se

mně po čertech a hned bych, - ale vím, že sotva bych lehl, usnul

bych jako jezevec ! Dva dny a dvě noci jsem nespal, žral jen

maliny, za to však zabil 7 lidí ; teď mne mrzí, že jsem těm

četníkům v lese neuříz' kus masa. Přicházím, dcerušky, nevíte-li

to, ze špinhausu v Tarentě a zde -"

"Víme, víme všechno !" hladily jej něžně.. "Nic si z toho

nedělej, chudáčku, že jsi byl za mřížemi, tím zajímavější a lásky

hodnější se nám zdáš ! My jsme také v děsném, černém,

neprostorovém kriminalu, jen dvakrát za měsíc smíme ven !"

"Chudinky !" zabručel vévoda líbaje je a stále větší rozkoš

pociťuje.. "A proč ?"

"Ale proto, že prý jsme byly, dokud jsme žily, kurvy ! že jsme

mateřský úkol svůj nevyplnily ! Že jsme nebyly jen takové

omezené, prolhané, ceckaté samice a semenice, jejichž účel je

utírat protivným, vřeštícím fakanům hovna, - že jsme milovaly

více svůdné, zajímavé muže k vůli lásce samé, že jsme měly něco

v hlavě, smysl pro poesii a romantičnost a dobrodružnost, že,

jako genius, sloužily jsme už něčemu vyššímu, hravějšímu,

volnějšímu, než živočišnému rozplozování -"

"Velmi zajímavé !" trhl sebou Pietro, jejž opětný slabý záchvat

mdloby přivedl k aktivitě. "Vše to můžete mně však vypovědět

jindy, ne ? Teď nutný spěch - především : můžete mně říci,

jsou-li Kostlivci dosud v jeskyních ? Ale víte co, povídejte mně

to po cestě !" A vykročil - a spanilá strašidla s ním.

"Jsou, jsou tam dosud ti prašivci ! Neboj se !"

"To jsem rád !" zvolal vévoda radostně. "Skála padla mně s hrudi.

Kdyby tam nebyli, ještě byl bych ztracen !"

"Jsou tam - a nejsou tam - ale nelekej se : chceme tím jen říci,

že nejsou to už ti dřívější. To je ti teď holota, hahaha ! uvidíš

! Už i mrzáky mezi sebe berou ! Dej si pozor, ať ti nic neudělají

!"

"Jen co budu v jeskyni, nebojím se ničeho.. Rozmlátil bych třeba

všechny a stal se jediným obyvatelem jeskyň - a vy, má cukrátka,

mým haremem !"

"Ano, ano ! Ale - docházíme k Rakvi a tam my nesmíme - lehni si

přece jen k nám, aspoň na chvíli ! Můžeš nás všechny odbýt jedním

tahem, než ti to poteče, rozumíš ? hned ho zas vyndat a přenášet

jím panenský pel jedné do druhé jako motýl !1 My budeme

spokojeny, budeme-li ho tam mít každá jen 10 vteřin, dosti to

látky k blahému vzpomínání na půl měsíce ! A ty můžeš být rád,

v káznici jsi 2 leta ženskou neviděl -"

"Všechno hezké, mám větší chuť možná, než vy, ale nechci dnes a

dost ! - Možná že chcete mou škodu a záhubu - snad mne uspat nebo

měnit se pode mnou v ropuchy, báby, hromady hoven jako pod

Fabiem."

"Přísaháme, že ne ! Tebe milujeme, ale Fabia ne, protože je

příliš protivný ve své hrůznosti ! Nežádáme od mužů "krásu", jen

zajímavost a poutavost, ale tenhle Fabio mohl přece jen trochu

více hezkosti na sebe navléci. I Lucifer může být krásný, jest

jím i tigr, - i Fabio by jím mohl být, kdyby z něho bezedná zloba

tak jedovatě nečišela ; co je moc, je moc. Ó pojď jen ! a řekneme

ti o něm, kde jest a jiné věci, o nichž bys se jinde nedozvěděl !

I o Divoi, - ničemovi, i o sladkých tvých sestřičkách : božské

Argince a tigří Porcince, a o hypnotické, langoureusní Ziatě i

o nejkrásnější a nejsprostší z žen, Arabce Alziře, i o chmurné,

pyšné Britce Edithě ! Ó pojď jen !"

"To vy víte ?" zařval, "ven s tím !"

"Až budeš na nás ležet !"

"Řek' jsem, že nechci, tedy nesmím ! Mluvte !"

"Neposlechneme ! Našvihej nám, necháme se !"

"Nuže - můžeme se vidět jindy ?"

"Můžeme, drahoušku, vždy za úplňkové a2 novoměsíční noci, jaká je

právě dnes ! Po celou noc, až do osmé minuty před východem zlého

slunce, smíme se tu prohánět po skalách !"

"Tedy přijdu, budu-li moci, za 14 dní !"

"Přijď, ó přijď ! těšíme se nekonečně ! Pak ti vše povíme ! A teď

spěchej už, máš pravdu, že spěcháš ! Ale aspoň po hubičce nám dáš

?"

A Pietro po krátkém kolísání vyhověl. Nelitoval toho, - tak

omamná slast stoupala mu v duši z každého polibku. A pak bez

meškání jal se sestupovat.

"Aspoň mohly byste mně říci, kde bydlí Dios !" zvolal ještě

jednou po několika krocích.

"Neřekneme ! chceme mít záruku, že přijdeš ! Pá, pá, na shledanou

! Měj se dobře, nejdražší, a vzpomínej na nás ubohé, jež za půl

hodiny již musíme zas do děsného vězení posmrtního snu ! Pá ! pá

! pá !"

Sladce teskně, plačtivě zněly za ním stříbrné hlásky, zněly,

dozněly.. "Pá - pá - pá !" zaneslo k němu ještě trojnásobné,

mystické Echo žalostně - - .

Obloha smála se již mocnými červánky, třeba v těchto místech

Hrobu bylo dosud šero jako půl druhé hodiny před východem slunce.

Jejich teplý, protože požár připomínající svit, sladký oheň,

zbylý na rtech, vůně květů a silnější nad ni vůně těl, čarokrásná

fantasmata azurně illuminovaných tváří, prsů a zadnic ; ješitná

radost, že je milován, těšení se na úplněk, na zvědění, kde Dios

se ženami, kde Fabio bydlí, konečně zpráva, že bandité dosud zde

jsou - : vše to naplnilo duši bouřnou radostí a tělo novou

silou. Téměř tanče urazil půl cesty do Rakve. "Jak mohl jsem

kdysi říci, že je to zde krkolomné ?" zabručel jednou a jal se

hvízdat Marseilaisse.

Ale pak vracela se rapidně rychle vyčerpanost. Nové záchvaty

mdloby ; sotva ubránil se pokušení usednout a spát. Dvakrát

sřítil se se srázu, ale neublížil si valně. Konečně, ve stavu

skoro somnambulním, stál na dně děsného kaňonu.

Ještě 100 kroků a stál u balvanu, kde dříve visíval provaz. Nebyl

tam teď.. Ulekl se - a zachechtal.. A svým nejhromovějším hlasem

zařval :

"Hola ! Halo ! Pusťte mne k sobě, bratří !" -

Několik minut minulo - na známém, ale dnes tak cizím, divném

skalním výstupku, 60 m nade dnem, nic se neobjevovalo. Zařval po

druhé, po třetí. Tu zavrávoral, klesl..

Chvíli byl skoro v bezvědomí. Ale ze spodu duše stále temně se

ozývající hlas vůle vzpřímil jej opět. Houkl ještě jednou.

"Neotevrou-li, najdu si zde za balvanem nějakým místo, kde bych

byl před pohledy banditů3 co nejvíce chráněn, aby nevprskli s

hora, jak ve zvyku mají do mne kouli, přikryju se mimo to kameny,

ano - tak ! jen když už budu spát ! A ať si mne třeba střelí -

lhostejno - hahaha !" A nadmíru tímto rozhodnutím uspokojen jal

se zrakem hledat vhodný úkryt.

Tu ve chvíli, když už na objevení se banditů nemyslil, zaslechl

nad sebou slabý zvuk, podobný tlesknutí. Pohlédl - nad skalním

výstupkem rozeznal hlavu, jako mák velikou.

"Halo !" zařval znovu. "Pusťte mne k sobě, bratří, zachraňte mne

!"

"Kdo jste ?" sotva srozumitelně zaznělo..

"Vévoda Pietro Lionelli ! Váš starý známý a host ! Znáte mne, že

jsem dobrý chlap a k lecčemus upotřebitelný ! Předevčírem uprchl

jsem z káznice ! Popřejte mně útočiště ! Vstoupím, dovolíte-li,

mezi vás a budu vůdce vašeho na slovo poslušen ! A myslím, že

v nedaleké budoucnosti stkvěle se vám budu moci odměnit !

Nebudete litovat ! Nikdy jsem vám neublížil. Mé všechno jmění je

8 lir, které jsem ukradl vrátnému a tři rovněž ukradení koně, na

kraji Hadu přivázaní !"

"Dobrá, vyřídím soudruhům !"

Máček zmizel, ale nové a nové se zvědavě objevovaly. Minuty

míjely.. Rozčileně přecházel jinoch sem tam.. Záporná odpověď

znamenala skoro jistou záhubu, kladná skoro jistou záchranu a -

na čem Pietrovi teď daleko více záleželo - brzké bezpečné vyspání

se -

"Hola ! Odpovíte ? Omdlévám, rychle !"

"Hned, hned, Jasný Pane !"

Zase dvě minuty uplynuly. "Patrně chlapi jsou velmi na vahách !"

zamručel, "a to je ošklivé znamení - Myslil jsem, že všemi deseti

hrábnou po mé nabídce - znají mne přec -"

Znovu se zapotácel a klesl na kolena, v očích tmu, v uších

hukot.. Ale tu přece jen rozeznal slabý hlas.

"Co ?" zařval, napjav všechny síly -

"Vyhovíme Vám, Nejjasnější Pane ! Račte poodstoupit, ať nezasáhne

vás kámen, na žebřík přivázaný ! Troufáte si přece vylézti ?"

"Ano - ač" - zabručel si, "je to pro omdlévajícího riskantní. Ale hoďte žebříky dva, vážím půl čtvrtého metrického centu !"

"Jeden stačí, je dělán na pět metráků. Pozor !"

A balvan přivázaný k nesmírnému, z tlustého lana zhotovenému

žebříku, třeskl o dno Rakve. A vévoda, jemuž radost ještě jednou

vlila sil, rychle vystupoval. Za půl třetí minuty šťastně stanul

na výstupku a proplížil se, třeba s tíží, do jeskyně.

Heros byl zachráněn ! ---

KAPITOLA XXII.1

Zajímavé podrobnosti o vztazích Bohorodičky k banditům.

Loupeže, zemětřesení.

Od oread ke kanonům.

Ač okolnosti byly vážné, ač osoba hostova budila tělem, tváří,

rodem svrchovanou úctu, vybuchli všichni bandité ve smích při

pohledu na ústroj jeho. Dal se do smíchu též a třemi trhnutími

zbavil se zbytečných teď cárů a stanul zde úplně nahý. Nábožnou

úctou oněměli loupežníci ; co lidem, po penězích, nejvíce

imponuje, je tělesná síla. Stálo před nimi tělo, 245 cm vysoké a

při tom mocnější, než tělo gorilly, lva, medvěda, - a nad to

dokonale krásné. Jedinou neproporcionalností jeho bylo, že ruce

byly, poměrně k ostatnímu, třeba mohutnému tělu, přece trochu

příliš vyvinuty - mělyť v záloktí tlouštku štíhlého mužského

trupu... A jen minimalní quantum tuku nesl tento organismus -

všude jen sval, strašný, děsivý sval..

Banditů bylo 12. Tři jen Pietro znal : Nestora Kostlivců,

bělovlasého Giosuéa s ctihodnou, zbožnou tváří ; dále Enrica,

jehož rázná a důmyslná tvář ze všech byla nejsympathičtější ;

konečně Giuseppa Saldiho, - téhož, jemuž se tenkráte s Fabiem tak

smál : asi čtyřicetiletého muže s gravitatní, omezenou tváří,

pomalounkou, zpívavou korrektní řečí, oprávce jazyka, absolventa

sekundy. A eheu ! co dnes spatřil ? Ve štítku Giuseppovy čepice

za sklíčkem byl 4cmový kostliveček ! Giuseppe Oda náčelníkem

banditů ! To bylo Pietrovi příliš a nezdržel se chechtotu.

Ostatních devět mělo vesměs ordinairní tváře, po většině

prasprosté a schátralé ; jaký kontrast k dřívějším Kostlivcům,

mezi nimiž dominovaly fysiognomie2 divoce energické ! Tito činili

dojem všemožnými nemocemi prožraných kořalů. Byl mezi nimi i

jeden chromý a jeden hrbáč.

"Co libo jest Vaší Jasnosti ?" předstoupil před Pietra Saldi.

"Spát ! Ale než lehnu, na rychlo několik soust !"

Přinesena, zatím co někteří bandité připravovali slamníky, pečená

jelení kýta, chléb, krajáč mléka a víno ; mimo to, jelikož lavice

nebyla by Pietra unesla, kovadlina a vedle ní mohutný pařez.

Vévoda usadil jednu půli své zadnice na něj, druhou na kovadlinu,

vyprázdnil jedním tahem ohromný krajáč, spolkl téměř, nekousaje

jako tigr, libru masa, - tu zapotácel se a padal... Bandité

přiskakovali, ale nezdařilo se jim, ač čtyři jej chopili, udržet

jej ; jen že lebku jeho před úderem o skálu zachránili. Hekajíce

odvlekli jej na lože, přikryli houní.

"Co je Vaší Milosti ?" zvolal dětsky ustrašeným hlasem Saldi na

Pietra, s námahou oči otvírajícího a mručícího -

"Nic - osle - nechte mne - spát !" zachrčel Pietro a zůstal bez

hnutí. -

"Co bylo as tělu takovému vytrpěti, když je to zdolalo !" řekl

Saldi slavnostně a ohledl se po společnosti, očekávaje ocenění

výroku tak importantního. Ale bandité myslili na jiné.

"Jeho útěk vzbudil jistě velký poplach," zašeptal, ze strachu

před bezvědomým Pietrem, hrbatý, "bude se po něm hrozně pást,

jistě ho sledovali až sem - a já vám to pořád říkal !"

"Je třináctý mezi námi !" zašeptal jiný. "Ó Bohorodičko !"

"Ten, budeme-li jej chtít mučit," sotva slyšitelně šeptal třetí,

"přetrhá všechny provazy a rozmačká nás jako vši."

"Víte co ?" čtvrtý, - "necháme jej padnout do propadliště - hlad

vynutí z něho vyznání, kde má zakopány poklady.."

"Styďte se mluvit pořád jen o tom," zasyčel Enrico. "Je od teď

náš kamerad a nestojíme-li za hovno, musíme s ním poctivě jednat

! A je poctivá duše - ten rozdal by v záchvatu vděčnosti všechny

své miliony i bez mučení. Važte si, chlapi, že máte mezi sebou

takového chlapíka - vždyť - hanba se na nás dnes podívat !"

"Ano, neukvapme se !" souhlasil Nestor. "Bohorodička svatá vnukne snad náčelníku, co s vévodou činit."

"Ano, budu se k ní modliti !" pravil Saldi. "Vyčkávejme, - čas

jest - smím-li tak říci, kámen mudrcův. A nehodnou jest pověrou,

že třináct neštěstí značí, je to - takřka - hm - krátce a moudře

mluveno kombinace a - takřka - evoluce !"3

*

Celých třináct hodin spal Pietro pevně a beze snů. A snad byl by

spal ještě déle, kdyby ho nebyl probudil hlad, bolest hlavy,

ostatně ne silná, - a obyčejná, - přes to, že ve spaní sekrece

velmi se zmenšují - burcovatelka ze spaní - moč.

Přes to, že otvorem vnikalo do jeskyně kus plného ještě denního

světla, byla již osvětlena petrolejovou lampou. Delší dobu

trvalo, než uvědomil si Pietro skutečnost : bylť zprvu v náladě

velmi konfusní, připitomělé, tupé. A proto též cítil zprvu jen

malou radost..

Povstal a jal si umývat celé tělo, aby, jak si dříve umínil, smyl

se sebe trestanecký prach a špínu. Ledová skalní voda brzo jej

osvěžila, a duch jeho stával se rychle jařejším a jařejším a

šťastnějším. Zatím, co se myl, jal se současně hltavě pojídat

pokrmy, které loupežníci rychle na stůl přinášeli - bez ladu a

skladu lil do sebe a házel polévku, mléko, různá masa, sýry,

pečiva, víno a rum. A to rozdmychovalo ještě víc jeho štěstí, jež

stávalo se pomalu k nesnesení tíživým. Teď teprve cítil celý

dosah toho, co se stalo - slova : "zachráněn", slova "svoboden" ; teď teprve uvědomoval si všechny jednotlivosti toho, teď teprve

sletaly se naň všechny vzpomínky včerejšího slavného, 52 hodin

trvajícího dne, zázračný sběh okolností, jež jej vysvobodily a

vlastní heroické činy, nová, velká poznání a předsevzetí, vědomí,

že stal se novým, vyšším člověkem - a že je zřejmě vyvolencem

osudu - i sladká vzpomínka na fosforeskující, líbající oready..

Bylo mu, jakoby mu v duši slunce hořelo, - ale zvláštní

nevýslovně sladce mírné slunce - tak poetické, tak vonné. Nic ho

nenutkalo, aby dal slasti své průchod - řečmi, výskáním, - leda

tančením : bylať zcela vnitřní, vážná, v sebe zadumaná,

kontemplativní, kol sebe se točící - A bandité ho řečmi nerušili.

Konečně byl celý umyt a syt. Ač jeskyně zdála se mu rájem,

zatoužil přec jen mocně po volném, čistém vzduchu, velebné

přírodě a nebi a proplížil se na skalní výstupek.

Světlo jej objalo, svěží vonný vzduch a hrůzně heroická skalní

scenerie udeřily jej v duši. Bezděky, překvapen, rozepjal páže,

vdychl do sebe chtivě plnýma plícema vzduch - mystické srpnové

vůně4 pronikly mu zcela otevřenou, planoucí duší - a - a -

Ryk vydral se mu z hrdla - zapotácel se, rychle usedl, by nepadl

do děsné propasti. Navštívilť jej právě božský okamžik,

nevyslovitelný, plný nebeské poesie a slasti, - okamžik, kdy

spodiny duše proryjí vrstvu všednosti a zazáří v děsném výbuchu

nad povrchem duše - Několik vteřin minulo - a při opětné, ach !

tak slabé již vzpomínce na okamžik ten Pietro zavzlykal - a štkal

tiše jako dítě..

Ale velmi brzo se zastyděl před sebou a tvář jeho zkameněla.

Zapudil ovládající jej pocity, pohodlně se rozložil, opřel skráň

o dlaň a zahleděl se v krajinu.

Rudá zář ležela na vrcholech skal jako ráno.. Velebné ticho

vládlo všude, jen dutým zpěvem několika ptáků odněkud z hloubi

lesa rušeno. Mírný, nevýslovně vonný, jemný větřík vanul děsnou

roklí od západu k východu. Tam rozšiřovaly se značně boky její,

tam viděl Pietro rozlehlou, světle zelenou, rudě ozářenou horu -

Na ni spočinuly jeho zraky, - instinktivně hledajíce něco

vlídného, co náladě jeho by odpovídalo. V její pozorování se

sladce pohroužil - minuty plynuly, stále více a více splýval duch

jeho s přírodou a zelenou horou a mráčky nad ní, - tak blaze, tak

unyle sladce nikdy mu nebylo - a tak vznešeně.

Nebe bylo zcela čisté až na několik těch obláčků, ostře řezaných,

podivných, tichých, tajemných, jako duše dávno zemřelých, zemi na

chvíli opět navštívivší. Náhle sebou Pietro prudce škubl a

usednuv vytřeštěnýma očima hleděl na ně...

Uprostřed nich svítil oblak ze všech největší, nejzlatější a

nejostřeji řezaný, - a měl úžasnou podobnost s lidskou tváří -

tváří jinocha, tváří žensky spanilou, démantově tvrdou a

nekonečně silnou, příšerně chmurnou a veselou vznešeně, více než

vznešenou, Všepodmaňující, ohromující, smrtící - Byla viditelna

téměř en face. Ohromné oči pod nesmírným čelem, zářněji zlaté než

ostatní rysy, hleděly na Pietra - nehledíce naň : neboť hleděly

na celý svět, - a jen proto tedy i naň..

Vír nepopsatelných citů zatočil jinochem - skutečnost mu mizela,

illuse zvítězila.. "Die !" vzkřikl - a klesl náhle na kolena -

v záchvatu nevýslovné zbožnosti, jaké v dětství před Krucifixem a

Trinitou nepocítil.. "Ó přijmi mne, bože ! učiň mne svým

pacholkem ! V tobě ať žiju, bojuju a zemru !"

"Hle, jak je zbožný !" šeptali si v sluji Kostlivci, a vévoda

získal u nich tím nadmíru - bylať jej předcházela pověst

neznaboha.

Přišel k sobě.. "Jen mrak !.. Možno-li ?.. Ach ano - jen mrak !

Drzá stvůro z mlh, jak smíš se odvážit brát na se Jeho podobu ?

Běda - co5 je všechna velikost, když něco tak nicotného může na

se tak snadno tvářnost její vzít ?.. Je možno však to ?.. Ó ne !

proč by mraky nemohly být vždy na chvíli tělem nějakého ducha ?

proč by zázračné tvary ty nemohly míti hlubší význam ? A proč by

- toto - nemohl být - Dios skutečný ?.. Či jen jeho duch ?.. Snad

- nezemřel ?.. Oh ! nesmysl ! On a zemřít - hahaha ! toť věc

červů ! Ne ! jeho božský duch má možnost jevit se i takto - má

moc jevit se tupým našim smyslům jak jen chce.. Po povrchu

bezedných tajemství všude kráčíme.. Ano, On to jest ! Mně červu

se zjevivší - mne k sobě tam na Východ do Indie zvoucí, - ó

přijdu, přijdu, Veliký ! Pod ochranou tvou budu bezpečný a

šťastný a veliký a Nepřemožitelný ! Co na tom, že celé lidstvo

pronásleduje mne jako štvanou zvěř, když Ty jsi se mnou, Ty více

než ono celé znamenající !.. Jdu za Tebou, božský stíne - ó

neodcházej, neodvracej se ještě, ať ještě déle Tě zřím a v slasti

tonu ! Ne - jdi ! šťasten, že jsem tě jen na chvíli zase spatřil,

Ty smysle země, bráno do nejčárnější budoucnosti -- --"

Oblak zapadal za obzor, viditelný již jen profilem, stále stejně

ostrým a vznešeným.. Ještě jednou zabouřil vévodou vír

nepopsatelných citů, - zavřel oči - a když je zase otevřel,

viděly místo magického visionu již jen beztvárnou, matně žlutou

massu, zpola pod obzor již stopenou.

"A teď dosti snění - k činu ! Nic nestojí z příšer minulosti

přede mnou, vše odklizeno, zcela nový začíná mně život ! Ó síla !

všedrtící síla ! ó božská rozkoši z rozmetávání všech překážek,

vítězení, věčného vítězení ! V tomto jediném slově "síla" je vše,

v něm jako v blahém cíli cílů, věčně6 mohu, šťasten a božský,

spočinout ; ty jediná a vše, v nekonečno všech tvarů a přeměn se

rozvíjející, stále táž a stále jiná, stále nová, stále nekonečně

slastná ! Božskosti ! V před !"

Povstal, vykročil, - mocná skála zatarasila mu cestu. Strašným

vztekem náhle zachvácen uchopil ji oběma rukama, aby ji strhl - a

ještě jeden božský okamžik vzplanul mu v duši ! Náhle byl si té

chvíle příšerně jist, že může ji zdrtit, že může rozdrtit zemi,

bude-li chtít, že může vzletět, - že může vše, vše ! Že vůle je

všemohoucí, ale že od nejnižší vůle vede nepřetržitý žebřík

k nejvyšší, dosažitelné jí, vzplouc - jako vede nepřetržitý

žebřík od jiskérky k požáru.. A v tu chvíli, v pocitu božské

všemohoucnosti, zmocnila se ho příšerná žízeň kondescendence,

sestoupení k slabosti a těkání a ke křivým cestám a podlézání a

chytrosti - -

"Ano, chytrost je mně nutna !" děl si, záře nekonečně blahým

úsměvem, prolézaje s námahou do jeskyně, když ztrávil na výstupku

nejvznešenější čtvrthodinu7 svého dosavadního života. "Ona

sdružena být musí se silou ! jen pak budu vskutku silný ! Jen

chytrostí drží síla pohromadě a stává se trvalou ! Chytrá síla je

dvojnásobnou silou, pravou silou, vskutku železnou silou, a když

vyřknu plamenné slovo síla, zněj mně z toho "chytrost" od této

chvíle !"8

Hromovými kroky přistoupil k obrovskému stolu, nekonečně šťasten

; zdálo se mu, že svatozář musí mu svítit kol skrání - a usedl na

špalek a kovadlinu pohodlně, polo leže opřev se zády o skálu -

Každému člověku vrozen je pud po vítězství libě odpočívat, v něm

se vyvalovat - ač ne tak v něm samém, jako v blahé, volné náladě,

jež po něm následuje. Neboť i největšímu hrdinovi vrozen pud

vítězství své nechat ležet, je nevyužít ; hledět na ně takřka

zapomenout, - aby nic ho nezkazilo ; věčně pravdivá jsou slova

Sancha Pansy, když Don Quixote dobyl konečně přece jednou

vítězství : Nepouštějme se teď do ničeho nového, ať nepokazíme si

své věci. Tím silnější9 tento pud po vzdálení se od dobytého

vítězství, čím toto větší ; Hannibal po Cannae ?.. Neboť člověk

cítí dobře, jak vzácná, nahodilá, od vůle jeho jen z menší části

odvisící, jak křehká, prchavá věc je vítězství, je štěstí ; jak

největší maličkost, otrávivši blahou náladu, může ji rázem

zničit, - jak sta věcí v tomto tekutém, bezedném světě, v této

skořápce nad děsným vulkanickým ohněm, může jej s nebe vrhnout do

propasti, tím hlubší se stavší.. I hledí člověk, opojený dosud

vítězstvím, v radosti své se udržet, dílem tím, že ji v sobě

instinktivně živí a opatrně do ní dmychá, střeže se, aby

nedotýkal se jejích kořenů - jen kol ní obcházeje, přivoňuje k ní

jako kočka k horké pečeni ; dílem uváděje se do stavu, kde nic

cizího by ho z ní hrubě nevyrušilo - do stavu bezpečí, klidu -

nevinného, pohodlného rozptylování se - A nejlepším snad stavem

takovým, kochání se v povítězné náladě umožňujícím a udržujícím,

je ležerní, příjemný hovor, lépe ještě tlach, spojený s pohodlnou

posicí, kouřením a pitím10-10a -

Když se náš heros rozhodl, že bude se tomu teď věnovat, pocítil

takovou teplou rozkoš, jakoby byl tím nového vítězství dobyl ; a

nedobyl vlastně ? udržet si hodinu čisté štěstí - není to

vítězstvím ?.. Zapáliv si obrovskou dýmku, používanou prý před

stoletím samotným mistrem Theofilem, přihnuv si důkladně ze

džbánu ne nejvybranějšího vína, velitelským pokynem11 a s

blaženým, dětským, dobráckým úsměvem, oddychnuv si spokojeně

z hluboka, pozval bandity k stolu. Poslechli všichni ihned jako

děti otce, - a nevyjímali se vskutku, třeba byl vévoda z nich

nejmladší, vedle něho jako děti - se svými tak 70 kg proti jeho

350 ?

Ale nikdo neujal se z nich slova, - a Pietro, jistou setrvačností

a ostychem před všedním mluvením veden, zprvu rovněž ne - Pátravě

prohlížel si své společníky... Hleděl a něco teskného zavanulo mu

duší.. Tak jiné, tak jiné bylo vše, než onoho bouřného májového

dne, kdy naposled Kostlivce navštívil. Jakby mráz ze všeho

vanul.. Mlčení banditů nenechalo se již vysvětlit respektem

k jeho osobě, magickou mocí myšlenek, jež mu mozkem hřměly a

z očí svítily, - ne ! hluboká skleslost všech, zaraženost,

zamrzlost a - strach byly až příliš patrny.. I ta jeskyně činila

dojem tak ponurý, pustý, mrtvý.. Cítil, že společnost, kdysi

nejslavnější loupežnická rota celé Italie, ne-li světa, - umírá..

A to působilo strašně, jako umírání všeho, zvláště všeho velikého

-

Aby zapudil z duše stín tento, jal se vyprávět stručně

podrobnosti svého zázračného útěku. Stále více žasli a

oživovali.. Když skončil, pravil Saldi :

"Bůh stál u Vás mocnou svou paží, Nejmilostivější Pane !"

"A Bohorodička svatá, amen !" dodal Giosué a kleknuv před obrazem

řečené sepjal ruce.

"Nazývati takovýto sběh okolností nic dále neznamenající náhodou

je pitomost, třeba učená," soudil Enrico. "Vaše Milosti, Osud má

s Vámi zajisté zvláštní úmysly a bude Vás podporovat i nadále ! A

to je i pro nás důležité, neboť naše dobro je i Vaším dobrem !

Rozumíte mně, braši ? Pod panem vévodou budeme bezpečni jako pod

hromosvodem !"

"Myslíš ?" zvolal Pietro ne bez radosti. "Já také ! Bratří,

budete koukat na mou budoucí dráhu ! A budete vidět, že zahrabu

vás zlatem, - jen dostanu-li se do Indie k Diovi ! Ale - hrome !

nezemřel snad ?"

"Ničeho aspoň není o tom známo," pravil Saldi. "Ni vidu ni slechu není po něm od doby, co zmizel z Indie, sedmkrát zvítěziv jen s

pomocí 6 Arabů nad anglickými vojáky, jednou zničiv, podruhé ke

kapitulaci donutiv celé bataillony..."

"On tedy z Indie zmizel ? Že tam Angličany polochtal, vím

z vypravování žalářníka, když byl kdysi podnapilý, jinak však

nic, pranic - Vypravujte vše, co se sběhlo od doby, kdy přišel

jsem za mříže. Ty ne, náčelníku - ty, Enrico !"

A Enrico vyprávěl stručně a jasně o strašných umučeních Fabiem

Livie a Edgara ; jak Dios z dálky prostřelil Fabiovi, hodlajícímu

právě vhodit Porciu do bedny plné včel, v nejprudším trysku loket

; jak Fabio se zde v jeskyni léčil, jak Ippolito do Rosy se

zamiloval, jak po svržení Stivalově do Rakve z jeskyně se

ztratil, jak Rosa Fabia vysvobodila a jím za to zavražděna byla.

Jak Fabio, Ippolitem střelený, zajat a uvězněn a k smrti odsouzen

byl, jak Ippolito, nevěstkami o milion okradený, v kašně se

dostal do země dorallů, nebojíc se četnických výkalů. Jak Dios s

pomocí abbruzzských banditů neuvěřitelné lupičské a zlodějské

kousky prováděl ; jak 40 anglických peerů a lordů, na Gran Sasso

výlet si učinivších, přepadl, obral a do naha svlečené

karabiniery sebrat a zavřít dal jakožto zloděje. Jak při

příležitosti té britská vévodkyně se do něho zamilovala, naň

přilepila a s ním do Indie se odebrala. Jak tam společně s

Alzirou, Porcií a "dívkou, Ziatě úžasně podobnou", vraždila a

kradla, následkem čehož Dios z Indie upláchnout musil. Jak Fabio

i s Ippolitem, právě noc před popravou nevysvětlitelným a

strašným způsobem z vězení a vůbec zmizel. "Nikdo jiný nemohl ho

vysvobodit, než Dios," soudil Enrico. "Lebky četných vojáků,

četníků a policistů byly pažbou roztříštěny až ke krku, někde i

krky až ke klíčním kostem rozraženy ; jen tři lidé dovedou

zasazovati takové rány : Fabio, Dios, a Vy, Milosti ! Že by se

byl Fabio sám mohl vysvobodit, je zhola vyloučeno ; Vy byl jste

v žaláři ; tedy učinil to Dios. Proč to učinil, rád bych věděl ;

nemohu sdílet obecné mínění, že proto, by jej umučil někde za to,

že byli jím umučeni jeho matka, sestra, dva bratři !"

"Nesmysl !" zvolal Pietro. "K takové malichernosti On že by se

snížil ? On dal by si práci leda umučit Oriona a Siria - a ani to

ne !... Něco jiného já, červ ! Co dovoleno červu, nedovoleno12

Bohu ! Ale - já - - - bratří !" zařval náhle oním svým hlasem,

při jehož lvím hromu klesali dříve četníci s náhle podlomenými

koleny a splašili se koně celé eskadrony, a udeřil pěstí, větší

než největší mužská hlava na stůl, jehož dubová, 7 cm. tlustá

deska rozskočila se jako skořápka vejce, "bratří, já ho teď držet

v této pěsti !"

Delší chvíli trvalo, než Kostlivci, vesměs jako papír zbledlí,

nalezli slova - "Ježíši Kriste, to bych já nechtěl !" zapískl

chromý, první z nově naverbované holoty, jenž dnes odvážil se -

nehledíme-li ke krátkým citoslovcům, vmísit se do řeči -

"Neměl byste s ním lehkou práci, Jasný Pane !" odvážil se

promluvit Enrico, "třeba tělesnou silou daleko jej předčíte ;

stejně jako s Diem !"

"S Diem ?" zařval nadšeně Pietro, "to vím - malíčkem by mne

přemohl - ba pohledem usmrtil, kdyby chtěl ! Ale na Fabia si

troufám, třeba Satan bojuje po jeho boku !"

"Fabio," pravil Giosué, "je strašný bojovník, nejstrašnější na

světě, kdyby nebylo Vaší Vévodské Milosti a Dia -"

"Neopovažuj se ještě jednou jmenovat mne vedle tohoto člověka

všech lidí !" houkl mladík, upřímně hněvivě.

"Nuže tedy - kdyby nebylo pana knížete. Měsíc, třeba září

nesmírně nade všechny hvězdy, co je proti slunci ? Dios je o to

mocnější než Fabio, oč Bůh víc než Satan !"

"Chápeme ostentativně roztrpčenost Vaší Jasnosti na bratra svého

!"13 promluvil Saldi, který nemiloval hovorů o bojích. "I my máme

z důstatku důvodů, stěžovati si do této příšery. Nebýt jeho,

vypadalo by to lépe s námi !"

"Špatně to s vámi vypadá ?" přihnul si zase vévoda, stále

blažený.

"Ó velmi, velmi špatně !" vzdychl Giosué. "Žádné boží požehnání

neprovází již naše počínání ! Sv. Panna odvrátila od nás svou

milostivou tvář.. Dříve přála nám bezmezně ; naše věc byla věcí

její, náš prospěch jejím prospěchem, naše škoda její škodou.

Kdykoli jsme něco podnikli, padla před Bohem vždy na kolena a tak

dlouho jej prosila, by se nám to zdařilo, dokud ho neuprosila.

Nyní však naopak prosí jej vždy, aby každý náš podnik zmařil - a

Bůh, jak známo, vždy jí vyhoví.."

"Odkud tato změna v jejím smýšlení ?"

"To má více příčin," ochotně jal se vykládat zbožný stařec.

"Předně rozhněvalo ji naše spojenectví s tím ďáblem. Říkal sice

Bernardo, že mu kdysi ve snu sdělila, že Fabia miluje, ale

jednou, jsa ožralý, přiznal se, že si sen ten vylhal. Dále

vzbudilo její nevoli, že byli jsme mu nápomocni v umučení velebné

kněžny Marie, dále velkého mudrce Riccarda, který nikdy vrabci

neublížil, naopak pro každého topícího se broučka třeba oblečen

do vody vešel ; dále Edgara, který byl rovněž badatel, prorok a

tak krásný, že zajisté seraf nějaký oděl se tělem jeho ; dále

šlechetné sestry Vaší Livie a mlaďounké, nevinné, andělské Ziaty

stejně jako druhé, spanilomyslné sestry Vaší Porcie. Je sice

pravda, že později se tyto milostivé slečny daly na vraždění,

kradení a žhářství - ale sv. Panno ! kdo by jim to mohl zazlívat

? Co mají takové dámy dělat ? Peněz mají jako smetí a žádné dítky

- vždyť by chudinky umřely dlouhou chvílí, kdyby si nevynašly

nějaké to vyraženíčko ! My také krademe, jak se říká, z nouze,14

abychom neumřeli hladem, ale takové dámy by do opravdy umřely

nudou - to je stejně zlé -"

"Horší !15 Dále !"

"Za třetí prohřešili jsme se popravou Stivalovou. Dnes

nepochybujeme, že to byl muž sice prchlý a někdy neobezřetný, ale

od kosti poctivý a statečný - takového náčelníka bychom dnes

potřebovali. Za čtvrté - a to je to nejhlavnější : nechali jsme

jednoho strašného večera ve zlotřilé nedbalosti vyhořet všechen

olej ve věčné lampičce - tamo před oltářem Nejsv. Panny.. Zhasla,

- a zbytek přízně královny andělské též.. Následky jsou děsné !

Víte-li pak, že ode dne toho jeden jedinký podnik se nám

nevydařil ? Buď ještě před provedením musili jsme prchnout, nebo

při provádění samém seběhli se lidé - kořist nám před samým nosem

ušla, někteří kamarádi byli při tom zastřeleni nebo lapeni.. Jiní

byli zatknuti, sotva se jen v krčmě nějaké objevili.. Mnozí nám

uprchli - Zbyly z nás malé a k tomu dost bídné trosky.. I jinde

jen smůla - Zprávy o nás pronikaly na veřejnost ; jistý úřednický

lump zradou zvěděl o východu z naší tajné chodby - dlouho musili

jsme mu ucpávat hubu zlatem ; konečně ucpali jsme mu ji laciněji

olovem. Vlnobití bije o naše svaté skály.. Bojíme se nejhoršího :

náhlého objevení se vojáků. Máme zlé předtuchy, třeseme se ve dne

v noci - jsme už jako zmoklé slepice..."

"Proč tedy k čertu tu zůstáváte ? V této náladě ovšem nic se vám

nemůže dařit a jest se vám bát nejhoršího ; toť, bratříčkové,

pátý a hlavní důvod !"

"Ano - hlavní, ale pak, že jsme nechali vyhasnout věčnou lampu...

Proč tu zůstáváme ? Upřímně : protože máme peněz sotva na cestu

do Ameriky, - všeho všudy asi 10.000 lir. Čekáme - doufáme -

ještě jednoho podniku chceme se odvážit.. Ale ať dopadne jak chce

- pak jeskyně navždy opustíme. Vždyť je nám to zde k nesnesení..

Jakoby nás něco odtud vyhazovalo, vymršťovalo.. I Hrob plní nás

jen děsem.. Strašidla chovají se k nám jen nepřátelsky ;

pronásledují nás, bijí, nejhoršími jmény spílají - jednoho

kamerada též oběsila.."

"Jak dlouho zdržíte se zde ještě ? Kdy provedete svůj podnik,

k němuž při této příležitosti nabízím své služby, ať je sebe

špinavější - jakožto část zaplacení svého dluhu ?"

"Díky !" pravil Enrico. "Nejspíš za 11 dní.. Je to sprostá krádež u bohatého kupce... A zdržíme se tu pak ještě nejdéle 3 dny."

"Optime, stačí právě ! 14 dní doufal jsem právě u vás si

odpočinout, než vlny mým útěkem vzbuzené ulehnou - a právě za 14

- vlastně už za 13 dní mám rendez-vous s azzurnými děvčaty

Hrobu."

"Daly Vám je už ?" zasmál se Enrico. "Nu není divu, Vy jste něco

pro ně ! Šetřte zatím co nejvíce své pohlavní síly, Jasnosti !

Čeká Vás úctyhodný kus práce ! Přeju dobrou chuť, ale opatrnost !

Jsou rozmarné a nevypočítatelné ; někoho zahrnují upřímnou láskou

a není roztomilejších pak tvorečků na světě, amusantnějších, - u

těch se člověk poučí a přiučí ! Jiné však oklamou šeredně - mění

se pod nimi v různé ohavy a neřád, mrskají je, kamenují, k smrti

téměř ulohtají."

"Co to zač ta bába, velká jako klisna, nepřetržitě urinující do

mísy, z níž hadovité prsy její ssají místo aby byly ssáty, jež

hubou stále sere a prdelí hovna tato stále požírá, jež kojí na

hrbu podsvinče ?"

"Nazýváme ji jejich matkou, protože zjevuje se vždy na blízku

nich, někdy i mezi nimi ; ony úzkostlivě ji poslouchají. Zjevuje

se i v jiných podobách, ale vždy jako strašně odporná starší

žena."

"Hm," zabručel Pietro, "není to - jejich skutečná podstata ?

Stará žena - toť demaskovaná dívka, dívka, s níž stržena illuse.

Hnusná bába - toť jádro nejrozkošnější panny.. Přešla-li mladost,

odprýskalo pozlátko a objeví se, co pod ním jest - hniloba.."

"Jste stejně moudrý jako mladý, Vaše Milosti !" děl Giosué. "Nic

prohnilejšího nad ženu, věřte starému muži ! Žena je chodící

zdechlina, s ďábelskou chytrostí překrásně našminkovaná. Je ďábel

sám : on dovede se přetvořit v to nejkrásnější - a v tom je právě

podstata ďábelství."

"Ty, zbožný muži, neměl bys tak mluvit o ženách ! Bohorodička je

také žena !"

"To se hrozně mýlíte, pane !" poučil jej stařec. "Bohorodička

není žena, nýbrž dcera Boha Otce, matka Boha Syna a žena Ducha

Svatého a vlastně i Boha Otce !"

"Hm," odvětil mladík a znovu se napil ; víno stoupalo mu silně do

hlavy. "Ale pověz mně, jak to přijde, že Sv. Panna podporovala

vás, kteří přece vždy jen hříšné zločiny pášete !"

"To jste na ukrutném omylu ! My nejsme hříšní zločinci, nýbrž

mstitelé boží !"

"Tak mně to vysvětli !" napil se poznovu Pietro.

"To učiním, pane, jelikož jste teď naším kamaradem a nám milým,

poněvadž nepočínáte si k nám tak sprosťácky a hulvatsky jako Jeho

Jasnost Fabio, nýbrž tak, jakoby jste byl s námi pásl prasata, ač

docela na místě by bylo, kdyby pán takový s námi s patra a

hrdopyšně jednal.

Ráčíte vědět, že obrovský kostlivec, stojící ve čtvrté naší

jeskyni, byl zakladatelem naší společnosti, naším praotcem,

světcem, chloubou naší největší. Narodil se před 122 lety.

Jmenoval se Theofilo Ladro, my však říkáme mu Mistr Theofilo. Byl

řemesla svého poctivý kovář v malé vesnici. Velká byla jeho

pobožnost, mravnost, dovednost a spořivost. Když mu bylo třicet

let, měl již zahospodařených 1000 lir, třeba výdělky v malé jeho

vesničce byly pranepatrné. Již jen 100 lir potřeboval - a byl by

mohl uskutečnit své největší přání : zakoupit si dílnu v blízkém

městě. Tu stalo se, že jednoho večera hrál karty. Hrál je často.

Jsa pak mužem důmyslným uměl namíchat si vždy dobrou kartu a

vyhrávati tudíž, kteréžto okolnosti děkoval hlavně za své úspory,

neboť, jak řečeno, ve vesničce jeho nebyla téměř žádná práce.

Onoho večera však spozorovali spoluhráči důmysl jeho i byli by

jej přes všechny protesty zbili a vyhodili, kdyby se nebyl,

spoléhaje na pomoc boží, uvolil, že bude hráti dále, nerozdávaje

již sám karty. Ale Bohu se zlíbilo opustit jej, a mistr Theofilo,

dílem v hráčské vášni, dílem v neutuchající v Boha důvěře dál a

dál stále hraje a prohrávaje a prohrávaje a přece hraje - přišel

za jeden večer o celé své nahospodařené jmění... Bylo to proň

velmi smutné, Nejjasnější Pane ! Octl se tam, kde byl, když ve

20. svém roku dílničku svou si zařídil, - naděje ve vyšinutí se

byla zmařena ! Co měl dále dělat ? Měl zase 10 let v potu tváře

pracovat, aby znovu 1000 lir nabyl ? a co by mu to bylo bývalo

ostatně platné, když důmyslnost jeho při kartách prokouknuta byla

? I seděl následujícího večera v komůrce své chudobné v těžkém

přemítání a nerozhodnosti a různá ctnostná a hříšná předsevzetí

táhla mu hlavou... A tu, jak tak seděl s tváří k zemi obrácenou a

slzy ronící, spatřil náhle, že podlaha jest mnohem více bílým

světlem osvětlena, než dříve.. Uleknut, mysle, že hoří, vyskočil,

- a co spatřil za sebou ? Nádobu vznešené pobožnosti, diamantově

zářnou gloriolou obestřenou !.. I padl na kolena, zachvácen

nábožnou úctou i strachem, neboť měl právě před tím hříšné, jak

se říká zlodějské myšlenky.. I promluvila Archa Úmluvy :

"Vstaniž, muži ctný a šlechetný, a potěš srdce svoje ! neboť

přikazuje tobě Bůh, co dále tobě činiti jesti !" I odpověděl :

"Cokoli Pán můj a Bůh můj poručí, činiti budu, rajská kráso !" I

pravila : "Jest vůle boží, abys poustevníkem v jeskyni se stal !"

I pravil : "Poslušen budu vůle Pána Boha Sabaotha ! Než rci mně,

hynoucích spáso, čím hříšné své živiti budu tělo ? Zdaliž kořínky

či kůrou, či mechem, či ponravami, či žaludy či jehličím ? Tělo

mé hříšné zajisté, mohutné jsouc velice velmi, stravu vydatnou

potřebuje a i pouhou se nespokojí vodou, od dětství na víno a

pálenku přivyklé jsouci." I pravila : "Muži ctný a šlechetný !

potravy vydatné zajisté dostane se tobě, ba i vína a pálenky

v hojnosti, aby posílena byla duše tvoje ! Neboť je vůle boží,

abys mstitelem božím se stal !" I pravil : "Nechápu v tuposti

ducha svého, co tím praviti račiž, královno patriarchů !" I

pravila : "Ráčím tím říci, abys mstitelem božím se stal !" I

pravil : "A jak se jím stanu ?" I pravila : "Tím, že mstitelem

božím se staneš !" I pravil pokorně, bije se v prsa : "Duch můj

blbý jesti !" I pravila : "Ačkolivěk duch tvůj blbý jesti, tebe

jest vyvolil Bůh, abys mstitelem jeho se stal ! Napni uši své !"

I uchopil prsty boltce svoje a natáhl je nábožně. I pravila :

"Pravil jest Bůh a Syn můj Ježíš Kristus : "Mnoho zajisté lidí

chodí po zemi, kteří ve mne nevěří ve zkaženosti srdce svého

zlotřilého. Mnoho jest židů, lutheranů, muchometánů, voltairianů,

Švejdů a jiných ničemů, kteří víře mé věřiti nechtí a mne tím

uráží ! I jest vůle má svatá, aby chasa tato ohavná s povrchu

země setřena a do ohně věčného vržena byla ! I jest dále vůle má

svatá, abys ty, Theofile, darebáky tyto smrtí trestal a tím

mstitelem božím se stal !" I pravil : "Budiž vůle jeho svatá jak

na zemi, tak i na nebi !" A potěšil srdce svoje, neboť předzvídal

v důmyslu svém, že Bůh dělníka svého beze mzdy nenechá. A vskutku

pravila Orodovnice naše : "Vnuknu tobě vždy v mysl tvou

zatemnělou, koho tobě smrtí trestat jesti, a ty vždy z poustevny

své skalnaté, kde život v nábožném tráviti budeš rozjímání,

vyjdeš, abys mordoval. Jelikož však psáno jesti : "hoden jest

dělník své mzdy", a dále "volu mlátícímu nezavížeš úst", dovoluje tobě Bůh Sabaoth, abys jakýžkolivěk majetek u zabitých nalezneš

ničemů, v držení své vzal a pomocí jeho hříšné tělo své živil." A

pravila dále : "Třebažeť jsi mužem velice silným, bude dozajista

vhodno a nejen vhodno, ale i prospěšno a nejen prospěšno, ale i

užitečno, abys nábožné díla tvého svatého pomocníky sobě nalezl !

Jdižiš tudíž, muži ctný a šlechetný, zítra právě o polednách do

lesa, který poblíže vísky této leží. Tam muže dva ctné a

šlechetné spatříš, jim vůli mou svatou oznámíš, by pomocníky

tvými se stali ! A později vždy tobě oznámím, koho ke společnosti

tvé nábožné přibrati tobě jesti ! Bůh s tebou !" Tak pravila

stolice moudrosti a zmizela a jen libá po ní vůně zbyla. - Můžete

si představit, Jasný Pane ! jak blažen byl mistr Theofilo v srdci

svém ! neboť ještě dříve, než Bohorodička se mu zjevila, cítil se

být povolán, by různé ničemy mordoval a majetek jejich odplatou

bral - Nazítří právě v poledne do lesa šel, jak mu máti boží

přikázala. A ajta ! sotvaže do něho vstoupil, dva muže uzřel !

Byli pak trestaneckým šatem oděni a běželi velice spěšně.. I

stanul a zvolal hlasem velikým : "Ajta, mužové ctní a šlechetní !

odkud se ubíráte a z které pak příčiny krok váš tak spěšný jesti

?" I odvětili : "Ze špinhausu se, ajta ! ubíráme, muži ctný a

šlechetný, a z té příčiny krok náš tak spěšný jesti, že

karabinieři nás honí !" I pravil : "Bůh s vámi a Sv. Panna,

mužové ctní a nábožní ! Než rcete mně, pro kterou medle příčinu

do špinhausu jste se dostali !" I pravili : "Pro tu medle příčinu

do špinhausu jsme se dostali, muži ctný a nábožný, že psáti

neumíme a dobré srdce máme !" I pravil : "Vidím, že křivda stala

se vám veliká velmi ! Než vysvětlete mně to blíže !" I pravili :

"To učiníme, jelikož odpočinku potřebujeme, jelikož dále

karabinieři stopu naši ztratili a jelikož ty, muži ctný a

šlechetný, důvěru naši vzbuzuješ, poněvadž, ajta ! tvář tvoje

něco v sobě má, co špinhaus nám připomíná. Nuže peníze od dobrého

přítele poctivě vypůjčiti jsme si chtěli a po poslu jej o ně

poprosili. On odepsal nám, by dlužní úpis jsme si napsali a jemu

zaslali a spolu s tím všechny doklady jsme sepsali, že dosti

mohovití jsme, abychom peníze nazpět vrátit mu mohli, pak teprve

že úpis podepíše. My však, psáti neumějíce, řekli jsme si : však

jemu vše ústně vypovíme k úplné spokojenosti jeho a na cestu jsme

se vydali do města, kde bydlil. Na cestě bouře veliká nás

překvapila a tak stalo se, že teprve o půlnoci16 před domem jeho

jsme stanuli. Zdaliž nyní věc na zítřek odložiti jsme měli ?

Věděli jsme, že přítel náš velice zaneprázdněn bude a nechtěli

jsme jej o úrok z dnešní noci olupovati a tak rozhodli jsme se

bez meškání k němu jíti a v přítomnosti svědků ctných a

šlechetných dluh na se vzíti. Ale nastojte ! domovní vrata

zamčena byla ! Měli jsme lidi uvnitř domu, kteří dozajista po

těžké a počestné práci denní odpočívali, z libého buditi spánku ?

Toho nejsouce schopni v dobrotě srdcí svých rozhodli jsme se, že

bez cizí pomoci do domu a do bytu přítelova dostati se pokusíme a

že ani přítele ani svědky z libého burcovati nebudeme spánku,

nýbrž zcela tiše sami peníze si vezmeme v tom předsevzetí, že je

příteli do měsíce s velkými vrátíme s úroky ; a správně jsme se

domnívali, že předsevzetí mužů ctných a šlechetných nemenší mají

cenu, než cizích osob svědectví nebo dokonce mizerný kus

počmáraného papíru. Jelikož pak povoláním svým zámečníci jsme a

jakožto řemesla svého dbalí mužové nástroje jeho vždy sebou

nosíme, nebylo nám za těžko vrata si otevříti - než, pst ! jaký

to šramot v lese ? Nic platno, běžet musíme dále a prosíme tě,

muži ctný a šlechetný, abys podporu nějakou nám daroval !" I

pravil mistr Theofilo : "Třebažeť rozum můj, blbý jsa velice

velmi, v nevinu vaši uvěřiti se vzpěčuje, Sv. Panna lépe do ledví

lidí vidí. Podporu peněžitou vám nedám, mužové ctní a nábožní,

ale útulek v chaloupce své dopřeju vám, nasytě vás a napoje, a

věc důležitou vám oznámím." I přijali s radostí nabídku jeho. A

nasytiv a napojiv je v chaloupce své, sdělil jim, co mu se včera

přihodilo. I padli na kolena a pravili : "Cokoli Bůh a Sv. Panna

poroučí, poslušně činiti budeme !" Avšak zatím co slova tato

mluvili, ušklíbali se <a> do sebe šťouchali, neboť nevěřili dosud

jako Tomáš nevěřící v pravdivost slov jeho, za blázna jej

považujíce. Avšak rozhodli se, že do jeskyně jej aspoň pro první

dny následovat budou, neboť jiného útulku neměli. I prodal mistr

Theofilo ještě téhož dne nářadí svoje a když noc nastala, s druhy

díla svého svatého vyšel a ještě než hvězdy pomizely, do jeskyně,

kterou znal a která v boku divoce zalesněné vysoké hory se

nalézala, dorazil ; bylo to v Kalabrii. Tam více dní nábožně

rozjímali a se modlili, dvakrát denně do krčem osad, které na

blízku ležely, odcházejíce, by se tam nasytili za peníze, jež

Theofilo stržil a pálenkou tam ducha svého tříbili a k podnikům

svým svatým se připravovali. Mistr Theofilo však počátek odkládal

; neboť nezabil dosud nikoho, a byl srdce měkkého ; také nevěděl,

které bezbožníky by měl trestat, neboť lidé okolní vesměs dobří

křesťané byli. A tak se stalo, že peníze jeho došly a druhové

opustit jej potají zamýšleli. To spozorovav rozhodl se, že ihned

k činům přikročí, doufaje, že Sv. Panna bezbožníky nějaké na

cestu mu pošle, i rozkázal za soumraku by jej následovali.

Uposlechli, doufajíce, že kořisti dojdou. Modlitbou se posilnivše

do údolí sestoupili a silnicí se ubírali. Tu kráčeli proti nim

tři mužové, dle oděvu kupci, z trhu se vracející. I chtěli

druhové Theofilovi s kyji a noži svými se bezbožně <na ně>

vrhnout ; ale mistr předešev je stanul před kupci a zvolal hlasem

velikým : "Ajta, mužové ! pravdu mně rcete pravdoucí : zdaliž pak

jste židé či muchometáni či lutheráni17 či Švejdové nebo podobní

ničemové, či křesťané dobří, v Boha a Sv. Pannu věřící ?" I

pravili : "Ajta, muži ! nikoli nejsme Švejdové18 ni lutheráni ni

muchometáni ni židi, alébrž křesťané dobří, Boha a Sv. Pannu

vzývající !" I pravil : "Amen ! Jdětež klidně cestou svou, mužové

ctní a šlechetní !" I šli a mistr Theofilo slyšel po chvíli

jejich smích a tyto hlasy : "Totoť zajisté blázen jesti !"

"Nikolivěk blázen, alébrž opilec." "Snad i blázen i opilec,"

pravil třetí. "Ano, pravdu mají mužové tito !" zvolali druhové

mistrovi. "Blázen jsi, Theofilo a s tebou prospěchu bychom

nedošli ! Sv. Panna s tebou !" I chtěli mistra opustit. I prosil

je a zaklínal a přísahal, že pravdu mluvil o Bohorodičky zjevení,

ale oni nevěřili a již odcházeli. Tu náhle zjevilo se bílé světlo

a uprostřed něho uzřel Theofilo Zrcadlo Spravedlnosti ; i padl na

kolena ; druzi jeho viděli však sice světlo divné, Bohorodičku

však nikolivěk. I promluvila rajská krása : "Ajta, muži ctný a

šlechetný ! zapomněla jsem ti věc důležitou říci. Jestiť vůle

boží, abys nejen ohavníky, o nichž známo ti bude, že ve mne

nevěří, smrtí trestal a mordoval, alébrž i všechny osoby,

kteréžkolivěk bohaté a majetné jsou ; neboť všichni jsou

bezbožní, o pozemské statky víc než o boha péčujíce ; neboť psáno

jest : spíše projde boháč dírkou v jehle, než aby velbloud se

dostal do království nebeského.. I budeš mordovat každého,

kdožkoli šperky na sobě a prsteny míti bude, kdožkoli bohatě a

nejen bohatě ale i slušně oděn bude : neboť kdo chud jest a

o pozemské nedbá marnosti, vždycky zajisté chudobně i špatně oděn

jest. Chodil-liž syn můj Ježíš Kristus v botách vyleštěných a s

límcem nažehleným ? Nikolivěk zajisté, nýbrž bos a v plášti

hrubém, zaplátovaném, nemaje, kam by hlavu sklonil ; policajt

zajisté sebral by jej dnes, kdyby jej uzřel." I pravil : "Útěchu

a radost vléváš mně v srdce, outočiště zarmoucených !" I pravila

: "Bůh s tebou, muži nábožný ! A tu lilii tobě dávám, abys ji

uctivě choval a vida ji vždycky na paměti měl, že cožkoli činit

budeš, nevinné bude, ctnostné a zbožné, bys, srdce jsa měkkého,

z činů svých hrůzu neměl ! Mstitelem božím až do smrti zůstaň,

začež na zemi bohatství tobě dáno bude a začež po smrti

v nebesích po boku Boha Otce kralovati budeš." I hodila mu

stkvoucí lilii, již v ruce držela a zmizela a jen libá po ní vůně

zbyla. Druzi Theofilovi neslyšeli co mu pravila, ale lilii

uzřeli, jakoby s nebe na Theofila padající i vůni Sv. Panny

cítili i zář viděli, která se vzdalovala, až mezi hvězdami

zmizela. I padli ve zbožném zanícení na kolena a uvěřili, zvláště

když jim mistr vyprávěl, co mu Panna Předivná poručila i

dovolila. I přísahali, že budou mu stále věrni. Lilie pak

nezmizela, ale dlouho ještě kvetla, a když uschla uschoval ji

Theofilo do nejdříve dubové, po té stříbrné a konečně zlaté

skřínky, kterou stále s sebou nosil ; a když umíral, ozval se ze

skřínky té vzdech, a když mrtev byl, zmizela z ní zázrakem. I

chodil Theofilo s druhy po celou noc silnicemi, čekajíce, až

někdo slušně oděný je potká ; ale potkali jen několik vagabundů.

Smutni vraceli se, když zoře svítila, ke své jeskyni svaté, by

v ní, hladoví a lační, den přespali a večer slušně ošacené lidi

trestat vyšli. Tu, poblíže jedné vesnice, dívku uzřeli, po

stezce, houštinami lemované, kráčející a v knize nějaké čtoucí a

jen chvílemi od ní vzhůru k červánkům vzhlížející, jakby se

krásou jejich kochala. I pravil Theofilo : "Ajta ! dívka tato

slušně jest a po městsku oděna, třeba patrně v dědině této bydlí

; toť hrdopyšnost dozajista a světská marnost ! Nadeběhněme jí a

v houštinách ukryjme se ! příležitost dobrá jesti, jelikož nikde

dosud není člověka !" I pravili : "Dívky obyčejně žádné téměř

peníze při sobě nemají i nesluší se panny mladé smrtí trestat za

to, že slušně oblečeny chodí, neboť každá pořádná činí takto." I

rozlítil se mistr Theofilo, který teď po druhém zjevení se

Bohorodičky udatnou touhou planul, by vůle její poslušen byl, a

pravil : "Takto-li vůle boží hned z počátku poslušni jste ?

Přísám bůh, že poslušni-li mne, vůdce svého a vyvolence božího,

nebudete, smrtí vás potrestám, neboť cítím dnes v sobě sílu

třikrát než jindy větší." I zhrozili se v srdci svém a

uposlechli. I blížila se panna a Theofilo pravil : "Hle ! i

prsteny má a náušnice děva tato ješitná !" I pravili ostýchavě :

"Zajisté by nám vše co má dobrovolně dala !" I pravil : "My

nejsme zloději, alébrž mstitelé boží !" I mlčeli již. I přišla

dívka blíž a byla velmi mladá a velmi sličná, třebaže bledá a

hubená ; oděv pak její, z blízka viděn jsa, dosti ošumělý byl. Tu

vystoupila svatá družina z křoví svého a pannu obklopila.

Vykřikla, chtěla utéci, ale hrůzou hnout se nemohla : neboť tváře

mužů, sličné nejsouce, postrach budily, oděv jejich byl samý cár,

v rukou měli hole jako ruka muže tlusté a za pasem nože. I zvolal

mistr Theofilo hlasem velikým : "Panno hříšná a bezbožná, proč

náušnice nosíš a prsteny ? takto-li bohu sloužíš ? připrav se,

neb hodinka tvá udeřila !" I pravila na kolena klesnouci : "Já

vám je dám, vzácní pánové, jen mi neubližte !" I pravil : "Ty-li

sprostými zloději býti nás mníš ? Nikoli my, ale Bůh tebe smrtí

trestá !" I pravila : "Já jsem nikdy nikomu neublížila, smilujte

se nade mnou, jsem ještě tak mladá !" I pravil : "Tím horší, že

mladá jsouc takto jsi zkažená ! Pomodli se rychle za odpuštění

hříchů !" I modlila se a zuby jektala a plakala. I pravili

učedníci mistra Theofila : "Mistře, i bůh odpouští hříšníkům !

Slyš, co navrhnout ti chceme : Za marnivost její dosti ji

potrestáš, pakli všichni tři na ní pohlavně obcovat budeme a

pakli ji hříšných skvostů a peněz zbavíme !" I pravil : "Zdaliž

nepravila mně věž ze slonových kostí, že pouze smrtí trestat mám

? Avšak pravila mně též : hoden je dělník své mzdy ; a tudíž

dovolení dala, abychom, až dílo své vykonáme, nejen na majetku

potrestané ničemnice, ale i na těle jejím mzdu vzali ! Panno

bezbožná, teď, když pomodlila jsi se, před soudnou tebe pošlu

boha stolici !" To řka uchopil mistr Theofilo pannu za hrdlo

pěstí svou obrovskou a tak dlouho ji svíral, dokud chroptět a

hýbat se nepřestala. Po té uřízli jí prsty s prsteny a vytrhli

náušnice z boltců, i botky, punčochy a košili její sobě v držení

vzali ; v kapse její pak 2 liry a papírky nalezli, z nichž vyčetl

později mistr Theofilo, že potrestaná učitelkou byla v blízké

vesnici, velmi chudobnou, jelikož plat od státu žádný nemajíc jen

z milosti rolníků nuzně živa byla, začež jim po vyučování začasté

krávy dojit, prádlo prát a jiné těžké práce činit musila ; byla

pak dívkou učenou, tichou a hodnou, jen tu měla chybu, že na boha

nedosti myslíc šatů si hleděla a šperky nosila. - Totoť byl první

čin praotce našeho a slavné společnosti naší. -

Jelikož lidí dosud na blízku nebylo, ukojil mistr Theofilo a

druzi jeho na mrtvole chtíč svůj a po té se radili, co dále činit

mají. Učedlníci mínili, že nejlépe bude, ukojí-li za mzdu svou, 2

liry, v některé krčmě hlad a žízeň svou a po té v jeskyni

odpočinku dbáti budou, aby večer občerstveni marnivé trestat šli

bezbožníky. Než mistr pravil : "Za liry dvě co koupíme sobě ? A

sluší-li, bychom tyto šperky hříšné při sobě nosili ? Tím ajta !

stejného bychom se dopustili neřádu, jako panna tato ohavná !

Míním já, bychom je do onoho města, jen půl hodiny odtud

ležícího, zlatníkovi prodati šli !" I pravili : "To nesmysl je

věhlasu tvého nehodný, mistře ! neboť zlatník dozajista,

neúhledný náš spatře zevnějšek, od nás jich neodkoupí, alébrž

policii na nás zavolá ihned !" I uznal mistr, že pravdu dí

učedlníci jeho i zadumal se. Tu velkou jemu Panna pannen vnukla

myšlenku ! Pravil slova tato : "Bratří, nemíníte-li v srdcích

svých, že více než ti, kdož hříšné šperky nosí, trest zasluhuje

ten, kdo živí se nekalým tím způsobem, že ohavnosti tyto prodává

?" I pravili : "Pravdu jsi děl, muži boží !" I pravil : "Tudíž, nebude-li nám lotr ten šperky odkoupiti chtíti, jakož jeho

povinnost kramářská, zásluhu velikou získáme si před bohem,

pakliže smrtí jej ihned potrestáme ! A o mzdu hojnou v krámu jeho

postaral se nám jest Bůh Sabaoth !" I zhrozili se v srdcích svých

a pravili : "Nemáme odvahu ; den světlý jesti ! A zlatník města

toho jest mužem převelmi statečným a silným !" I zvolal :

"Takto-li mluvíte, malé víry mužové ? Oč silnější je Bůh a Panna

Svatá, která po boku mém stojí ! A čas příhodný jest, neboť

slunce dosud nevyšlo, ulice pusté jsou a lidé v městě líní dosud

na ložích leží svých !" I nechtěli přece jen. I pojal v důmyslu

svém myšlenku, jak by je k tomu přiměl, neboť nutit je mocí

nechtěl ; a pravil : "Nutit vás nebudu, kdyžtě bratří moji svatí

jste, nýbrž jen rozumné příčiny objasniti vám chci ! Neztrácejme

však čas a pojďme zatím do města toho, kde v kořalně se posílíme

a raditi budeme. Tam-li vás nepřesvědčím, naléhati nebudu více a

do jeskyně své svaté vrátíme se !" I svolili a do města šli,

mrtvolu dříve kameny a hroudami pokryvše.

I byla právě hned na kraji města kořalna otevřena, kdyžtě

dorazili. I pravil mistr : "Tuto staneme !" I s chutí vešli. Tam

chlebem černým a sýry hlad svůj zahnali, i zbylo jim ze dvou lir

dosti ještě na pálenku, aby rozum jejich vytříben a srdce

povzbuzena byla. I stalo se, jak mistr předvídal v důmyslu svém :

učedlníci jeho, veselí jsouce velice velmi, důvody jeho pádnými

přesvědčit se dali a o 6. hodině jitřní v měsíci červenci

z kořalny vyšli, by svatý svůj čin vykonali. -

V ulici, bohatými lidmi a tudíž nečetně obydlené, chudé krámy,

ruchem, zlatník bydlil ; i byla nedaleko kraje města vzdálena. To

pak výhodno bylo pro svatou druž, neboť zevnějšek jejich takový

byl, že, kdyby dále se byli městem ubírali, poplach by byli

vzbudili. Byliť zajisté jediný cár a třeba duše jejich čisté byly

a šlechetné, tváře spustlé měli tak, že sprostým lotrům podobni

byli. Mimo to po kořalce silně od rohu do rohu se potáceli a

svými ohromnými kyji do dlažby tak tloukli, že několik lidí,

kteří je této časné hodiny potkati měli, již zdálky, hrůzou

naplněni, utíkali. Jelikož však nikdo netušil, za jakým ubírají

se cílem, alébrž každý za obyčejné je považoval ožraly, policii

nikdo nezavolal.

I vstoupili hřmotnými kroky do krámu zlatnického, teprve před

čtvrt hodinou otevřeného. Zlatník právě v šuplíku pultu svého

peníze přepočítával, čehož mistr Theofilo dobře si všiml. I

vyskočil zlatník, spatřiv je, uleknut jsa ; byl pak muž silné

postavy a obličeje smělého. "Bůh s tebou a Sv. Panna, muži,

který, jak aspoň doufám, ctný jsi a pobožný !" pozdravil hromovým

hlasem mistr Theofilo. "V nouzi jsouce postaveni, žádáme tě, abys

skvosty naše, poctivou vydělané prací, odkoupil a nám dobře za ně

zaplatil !" I pravil zlatník, který srdnatost již sebral, takže

opovržlivý na rtech jeho se objevil úsměv : "Velká čest, vzácní

pánové ! Račte mně skvosty své ukázat !" To pravě ruku měl

v záňadří, kde pistoli schovanou měl a pomalu couval, chráněn jsa

pultem, ke dveřím do sousední místnosti, u nichž knoflík

stiskací, který se zvonkem ve spojení byl, se nalézal - I položil

mistr na pult skvosty svoje. Zlatník uchopil je a couvnuv zas

prohlížel si je, opatrně stále oči zvedaje ; i pravil pak :

"Bezcenné jsou to padělky, které dohromady sotva 1 liru ceny své

mají. Avšak kapky krve na nich vidím !" I pravil Theofilo :

"Pakliže zrak tebe neklame, krev to z mozolů našich, jimiž jsme

si je vydělali ! Jak však smíš odvážiti se nám do očí tvrditi, že

padělky to jsou, ničemo mrzký ? Takli Bohu sloužiti mníš, když

obchod se světskými marnivostmi provozuje lidi od zbožnosti

odvracíš a k ďáblu vedeš, lotře ohavný ?" I zvolal zlatník :

"Ven, holoto ožralá !" při čemž zároveň knoflík stiskl a pistolí

s jednoho na druhého namiřoval. I zvolal mistr Theofilo hlasem

náramným : "Svatá Panno, při mně stůj !" a mrštil vší silou

hrozný kyj svůj bezbožníku zrovna do tváře. Ihned mu z nosu a úst

krev vylila se ; vystřelil na mistra, ale jsa poloomráčen chybil.

I skočil mistr jako lev přes pult a uchopiv vrávorajícího ohavu,

ještě než tento do vedlejší místnosti vnikl, za hrdlo, mrštil jím

o zem a hned, vyňav nůž svůj, dvakrát mu do srdce jej vrazil. Po

té, času neztráceje, peníze z šuplíku19 do kapes svých přemístil,

zatím co druzi jeho skvosty různé rychle v držení své brali. A po

té na ulici vyběhli.

Tam menší dav se již kupil lidí a v domě poplach panoval. Během

rychlým spěla svatá druž z města ven. I vše se jim vyhýbalo, jen

strážník jeden zastavit je chtěl. I srazil jej mistr toporem svým

na zem a duši mu z těla nadobro vyrazil. Octli se v polích, davem

lidí pronásledováni. Na štěstí však začínal několik minut před

nimi hustý les, i zdařilo se jim všem třema šťastně prchnout. Ve

vísce pod horou, v níž sluj jejich byla, láhve si vína a pálenky

a potraviny dobré koupili, do jeskyně své šťastně se dostali a

tam kořist svou prohlíželi. I měli na hotových penězích více než

2000 lir ; a stkvosty zajisté cenu daleko větší měly. I

rozradostněni k Bohu se pomodlili a sytíce se a napájejíce až do

5 hodin odpoledne v karty vesele hráli, na předivné dne toho

události vzpomínajíce a královnu andělů chválíce a velebíce.

V pět hodin pak usnuli, zmoženi velmi.

Asi po pěti hodinách měl Theofilo sen. Bohorodička zjevila se mu

v něm a takto mluvila : "Výborně vykonal jsi díla svého počátek,

muži ctný a pobožný, a Bůh sám nakázal mně, abych tobě jmenovitý

dík jeho vyřídila. Statečný jsi byl, ale ne tak obezřelý. I stalo

se z příčiny té, že stopa vaše tajná nezůstala, i psáno jest

v knize osudu, že zítra o 5. hodině ranní četníci do sluje této

přijdou. Ty však nelekej se, nýbrž poslouchej, co ti nakazuju :

klidně dále spi, neboť ve 2 hodiny sám se probudíš ; po té bez

meškání s druhy svými na cestu k severu se vydej, pustá místa

vyhledávaje a nespěchaje. V 10 hodin před polednem do lesa

přijdeš poblíže Cosenzy,20 Rosnička zvaného. Tam až do 6 hodin

skryt jsa zůstaň. V tu dobu muže mladého s paní mladou a malou

dceruškou a malým hošíkem tam uzříš. Toť lékař Pitelli z Cosenzy

bude s ženou svou a dětmi svými, procházkou jda. Onť pak největší

je v Cosenze voltairian a neznaboh. Jej zamorduješ a jeho ženu

též a jeho děti též a těla jejich rozčtvrtíš a na stromy přibiješ

s touto cedulkou : "Takto každý voltairian a kdožkoli v boha

nevěří, potrestán bude a všichni jeho rodiny členové s ním, neboť

neznaboh zase jen neznabohy plodí a choť dobrá muže svého vždy od

neznabožství dovede odvrátit." Pod slova tato kostlivce vymaluješ

a podepíšeš vedle něho : "Kostlivci, Mstitelů božích svatá

společnost." Toto vykonajíce rychle dále k severu půjdete a ještě

před půlnocí cíle dorazíte. Na hoře totiž, Centaur zvané, divoké

skály jsou a četné jeskyně, ztěžka přístupné, kde bezpečnější

budete, než v sluji této. Tam se usídle a střelnými zbraněmi

zaopatře v nábožném čekati budeš rozjímání dalších mých rozkazů

!" I zmizela a mistr probudil se. Spatřil pak ještě světlo

v jeskyni, rychle mizící, a vůni cítil. I vyšel ven. Noc byla

tmavá. I vzpomněl na slova, že o páté hodině ranní karabinieři

přijdou a hrůza zmocnila se ho nenadále, když na mysl mu přišlo,

že včera tři zamordoval lidi. I chtěl prchnouti bez meškání, ale

připomenuv si všechna slova Panny Nejčistotnější usmyslil si, že

všech rozkazů jejích poslušen bude a ulehl zas a spánkem usnul

pokojným, jako všichni lidé spravedliví a nábožní. Když se pak

probudil opět a z jeskyně vyšel, poznal, že dvě hodiny jsou,

neboť psí hvězda vycházela a východní nebe blednouti začínalo. I

vzbudil teď bez meškání učedlníky své a jim svaté Panny zvěstoval

slova. I opustili ihned sluj svou, půdu její políbivše a nic

sebou nevzavše, než včerejší mzdu svou a láhve pálenky a kyje své

a nože své a lilii. I šli s veselou myslí jak světlo denní se

vzmáhalo, lesem, cestou necestou, po té i planinami,21 osadám se

vyhýbajíce, úvozy a jiná místa, kde kryti byli, volíce a ve

vzdálenosti nějaké od sebe jdouce, aby tak nápadni nebyli. Ve

vesnici jedné potraviny a sekeru si koupil mistr Theofilo a

šťastně kol 10. hodiny do lesa "Rosnička" zvaného s učedlníky

svými dorazil. A mezitím již sluj jejich četníky obsazena byla,

kteříž právě v 5 hodin tam přišli -"

"Může být ?" zasmál se napilý Pietro.

"To jest !" zvolal pln svaté víry v hlase Giosué. - "V Rosničce

pak v husté skryli se houští a tam zprvu v radosti popíjeli a

karty hráli, načež učedlníci spali a Theofilo bděl a pracně

cedulku, jak mu Panna poručila, psal a kostlivce na ni neuměle

maloval. Pak on zas zdřímnul a učedlníci bděli. Jen málo lidí do

lesa přišlo a ti k štěstí svému Mstitelů Božích úkrytu vzdáleni

zůstali.

I snížilo se značně slunce boží a libý nastával chlad, když tu

bohatě oděný pán a paní a dítky dvě se k nim blížili. I pravil

mistr : "Tito jsou !" I nevěřili učedlníci jeho zcela, pravíce

mezi sebou : "To sen jen lichý byl." I rozzlobil se mistr pro

nevěru jejich, ale mlčel, věda v srdci svém, že Bůh brzo

přesvědčí je. I přišli lidé oni poblíže ; pán malý byl a brejle

měl učené, paní jeho sličná byla i dítky obě. I vystoupili svatí

mužové z křoví svého a mistr hromovým zvolal hlasem : "Ajta !

darebáku zlotřilý ! pravdu mně prav pravdoucí, kdo jsi a jak

jméno tvé se zove !" I lekl se převelmi a žena jeho též a dítky

jeho též a prchnout chtěli ; než učedlníci nedali jim. I pravil

dareba statečným nutě se býti : "Lékař jsem z Cosenzy a jméno mé

Christoforo Pitelli se zove !"

"Stát !" zvolal zas Pietro. "A teď bych rád věděl, co celý ten

tlach vlastně znamená ! Děláš si, chlape, ze mne blázny či jsi

sám blázen ? Z prvu jsem si to jistými způsoby vykládal - ale teď

je vše zmateno. Z prvu jsem hlavně myslil, že to vše jen vaše

zcela vylhaná legenda, - anebo že Theofilo vedle toho, že byl

darebák, byl též hallucinacionář - podvodníkem podvedeným. Ale

legenda ta byla by příliš hloupá a matku boží kompromittující a

tudíž účelu svému odporující ; kdo by třeba matce boží

schvaloval, by k zavraždění všech slušně oděných a 30centesimové

náušnice nosících dívek naváděla ? A měl-li Theofilo přeludy

pouhé, jak vysvětlit22 onu lilii, prorokování budoucnosti atd. ?

Ač - ovšem - přeludy jsou též realné -"

"Zajisté," vskočil mu do řeči Enrico, "chcete tím zajisté říci,

že všechna zjevení andělů, Krista atd. jsou skutečností.. Poshov,

Giosué," mluvil rychle, mrknuv na Pietra, "pošeptám Jeho Jasnosti

něco, co jej přesvědčí, co však nesmí každý, dle vůle matky boží,

znát - onu historii o náramcích !" A jal se šeptat Pietrovi do

ucha :

"Pardon, Jasný pane, že jsem Vám vskočil do řeči : mluvil jste,

jak před těmito osly mluvit se nesmí, - nevíte ani, jak si tím

můžete škodit, objasním Vám to později. A rovněž celou historii,

Giosuém vyprávěnou. Rozluštění hádanky jest úžasné ! neuvěřitelné

na první pohled - podotýkám jen, že skutečná Bohorodička se

Theofilovi zjevovala a že to, co dosud jste zvěděl, v hlavních

ohledech odpovídá pravdě !"

"Cože ?" zamručel Pietro. "A jak to můžeš vědět ?"

"Od zdejších strašidel leccos, - ale hlavně od - Matky Boží samé

!"

"I ty mne balamutíš, Enrico ? Či i ty blázníš ? Nebylo by ovšem

divu, kdybyste v této rokli všichni o rozum přišli !"

"Tišeji, Jasnosti ! Než vidím, že byste svému temperamentu při

dalším vyprávění Giosuově uzdu nepřiložil, jsa upřímný a pardon !

trochu opilý !.. Řeknu Vám proto nejstručněji jádro věci :

Žila kdysi vskutku jistá Maria, matka jistého Ježíše, jenž stal

se popudem k utvoření křesťanských církví. A žije dosud, jelikož

"duše je nesmrtelná" - prošedši, jako každý člověk a každý tvor,

mnohými metamorfosami, ale uchovavši si totéž já a v některých

aspoň svých fasích, upomínku na předvěkou minulost. Její tehdejší

mateřství a církev katolická zjednaly jí v podsvětí, jak myslit

si můžete, velkou slávu a výhody. Záleží jí tudíž na zachování

křesťanství, pracuje k tomu. V 18. století, když borcení církve

nabylo největších rozměrů, kdy "liberalismus" byl čímsi dosud

novým, zdál se být skoro nahodilým, odstranitelným, tenkrát

zvláště plna naděje pracovala tato energická dáma k potírání

bezvěrců, - vším možným způsobem. Theofilo byl jen jedním

z přemnohých jejích nástrojů.. Jedině k zavraždění Voltaira

sváděla 8 mužů.. Nevěříte ? později Vás v každém bodě uspokojím !

Ó jaký vliv mají bytosti z podsvětí na osudy lidské ! Že se Vám

odhalení mé zdá být víře nepodobným, má příčinu asi v tom, že

instinktivně považujete Marii dosud za něco vysokého, božského..

Je prostě jedním z podsvětních stínů.. Ovšem interessantním,

intelligentním, sličným - a v přítomnosti dosti nešťastným -

Roztomilá kreaturka !" a Enrico mlaskl jazykem. "Mně zjevila se

za 20 let, co jsem banditou zde, osmkrát.. Mohl jsem z této

connaissance u Kostlivců těžit - ale pohrdnul jsem tím - těže

z ní - jinak.. Hehe ! Milosti ! víte v jakou sázku bych chtěl

vejít ? Že za těch 14 dní, co zde ještě se zdržíme, zjeví se i

Vám.. Vy jste maso pro ni... Jen jeden výrok její z rozmluv

našich uvedu : "Od narození Krucifixova až do teď ve všem, všem

jsem se snad změnila, jen ve smilnosti své a kurevskosti zůstala

jsem stejná. Amen amen, pravím tobě : nebe a země pominou, ale

chlípnost má nepomine !" - A teď, Jasnosti, nedivte se již a

poslouchejte dále Giosuého a dbejte prosím mé rady : nedávejte

před těmi snopy výrazu svým liberalním názorům."

"Díky, muži !" zašeptal Pietro, jako když lev zabručí. "Vida vida

!.. kdo by to byl řek' ?.. Ale co už Hamlet povídal o věcích mezi

nebem a zemí.. Hezká je tedy ? A mne - povídáš - tisíc hromů, to

se těším ! - Již nepochybuju, Giosué !" řekl nahlas, "Enrico mne

přesvědčil ! Ó velká je moc a dobrota nádoby vznešené pobožnosti

!" A pokřižoval se.

Tím udobřil si zase ctihodného starce, jenž opět do vyprávění se

dal. Pietro však k vůli většímu pohodlí na slamníky své ulehl,

vzav s sebou dýmku a víno.. Myšlenka na Bohorodičku rozehřála mu

duši velice...

- "I užasli učedlníci a divili se. Mistr však nedivil se více

ničemu, srdce maje plné víry nerozborné ; a zvolal : "Ty-liž jsi,

potvoro pekelná, fortelný Jan a bezbožník známý ?" I poděsil se

hanebník a pravil : "Jakým to fortelným Janem býti mne pravíš ?

Tenť nejsem !" I zařval mistr : "Ty-liž matku boží ze lži

trestati chceš, pse smrdutý ?" I pravil : "Aha, ty říci chceš

"voltairian" ? Tenť jsem, bezbožník však nikoli nejsem ! Neboť

veliký Voltaire v Boha věřil, o něm pouze neskonale vyšší maje

představu, než různé církve -" "Dosti blbého tlachu !" zahřměl

mistr, "jdižiž k Satanu, smrade lotrovský !" To řka rozpoltil

zlotřilci leb sekerou svou i ženě jeho nápodobně, zatím co

učedlníci jeho dítky obě se světa noži svými sprovodili. Vykonav

dílo toto svaté nakázal jim mistr, aby poodstoupíce pozor dávali,

i rozsekal v malé době dovedně všechny čtyři bezvěrců mršiny na 6

dílů jednu každou, i břichy rozpáral jim a střeva vyňav smrdutá

kol rukou, noh a hlav useknutých obtočil je uměle, po té na

stromy je přibiv, pokud zásoba jeho stačila hřebů a kolíků

cedulku pod ně připevnil, jakož nebes královna míti chtěla, krví

popsanou, neboť inkoustu neměl mistr. I pomohl si ke krvi dříve

způsobem tímto : Odvahu nemoha nalézti, aby do ruky se píchl,

jednomu z učedlníků poručil svých, by s ním do křížku se chytl a

jej ve rvačce do nosu pěstí udeřil. I uposlechl učedlník a krve

tolik z mistra vylilo se, že do střepu nachytav ku psaní dřívkem

dosti jí měl -"

"Posečkej, Giosué !" vmísil se do řeči Saldi. "Listina tato

důležitá, tak řkouc - světodějná v majetku našem jsouc, hosti

svému Jasnému ukázati ji míním !"

"Kdybys toho raději nechal, Saldi !" zabručel Enrico červenaje se

studem nad svým náčelníkem a zlostí. "Jasný Pane, je sepsána tak,

že chtě nechtě každý, čta ji, smíchy praská !"

"Co na tom - sem s ní, Saldi !" zvolal Pietro. "Třeba směšně

napsána, - čin Theofilův dal jí dostatek vážnosti ! Mistr váš

vládl dobře sekerou, - lhostejno, jak vládl dřívkem ! Žvaní se

pořád a žvaní, že péro je působivější, než meč ; snad, vládne-li

mečem nějaký písař nebo písák. Kdo není blbec, ať si řekne : Byla

by na cosenzské atheisty a libres penseurs a jejich manželky

působila více nejduchaplněji sepsaná satyra na bezvěrce - či

pohled na rozsekaná, přibitá, střevy obtočená těla ?"

Saldi odešel do sousední jeskyně a po delší chvíli vrátil se a

podal s úklonou vévodovi zajímavý dokument. Byl napsán na velkém

kuse šedého papíru, pocházejícího asi z balíku, do něhož kupci

dávají kupujícím zboží. Krve bylo všude taková vrstva nanesena,

že písmo, třeba 92 let staré, dosud bylo čitelné. Pokoušíme se

zde podat en miniature jeho kopii, třeba velmi špatnou - :

Pietro ukázal se i tu být hrdinou neusmáv se ; jednou, když tváři

své již již poroučet nemohl, obrátil zlo v dobro, vzpomenuv na

své předsevzetí, že bude chytrým : zakryl tvář papírem a s hnusem

jej políbil. "Kéž bys zde místo toho papíru byl ty, velký, zbožný

muži !" zablábolil.. A umínil si, že už dnes nebude pít -

"Potrestání Pitelliho vskutku "působilo", jak se Vaše Jasnost

vyjádřila," pokračoval Giosué. "Nejen v Cosenze, - v celé Italii

i dále ještě mluvilo se o něm a psalo. Což teprve, když později

mistr náš jiné a jiné bezbožníky, slavnější než byl Pitelli,

potrestal, vždycky u rozsekaných mrtvol jejich ceduli se znakem

svaté naší společnosti zanechav ! Než nemohu se o všem23 šířit,

musím být stručnější, než dosud ; neboť kdybych celé skoro

100leté naše dějiny aspoň tak obšírně vyprávět chtěl, jako

dosavadní, týden dnem a nocí bez oddechu mluvit bych musil. Jen

nejzajímavější události trochu zevrubněji vylíčím, ostatní jen

letmo přejdu.

Šťastně k půlnoci na "Centaur" dorazili, horu to rozlehlou,

z více vlastně sestávající hor, v jichž příšerně divých,

skalnatých i lesnatých sedlech četné jeskyně byly, některé

nepřístupné téměř a těžké k nalezení. V nich sedm let mistr náš

útulek bezpečný nalezl a základy k velkosti Mstitelů Božích

položil, aby pak zde v Rakvi budovu tu dále do výše hnal. - První

týdny pouze rozjímali, střelné zbraně, různé masky a oděvy si

koupivše a rozkazu Matky Boží čekajíce. Za tři týdny na vnuknutí

Bohorodičky mistr tři muže ctné a šlechetné, třemi četníky

vedené, osvobodil, četníky postřílev, - a je Mstiteli božími

učinil. Dva dny po té kupců 10 smrtí potrestal a u nich díla

svého mzdu : 30.000 lir našel. Ještě jiné bezbožníky z bohatství

zamordovav na vnuknutí královny nebes zase jednoho bezbožce

z přesvědčení potrestal, nějakého anglického professora, který

v Kalabrii skály prozkoumával s kladívkem a lupou, a který

hlásal, že není bůh, ale jen ta hmota, do které tloukl, - to

říkal ve zblbělosti ducha svého !

...

Porcia ztělesňuje v sobě výborně karakteristickou hlavní

vlastnost Lionelliů : sílu vůle, Ziata di Aquillskou vysokou

spiritualitu. Obě dívky jsou zvláštním fénomenem : velikostí,

která ubytovala se v ženské psyše. Ne snad "velkostí" v moderním

smyslu : všelijakou tou více méně zrůdnou genialností - ne !

pravou velkostí : hluboce instinktivní vznešeností, silou,

mužností, volností, heroičností, božskostí. "Velikost v ženě ?"

je to vůbec možno ? Není to smíření nesmířitelného, není to

tolik, co sucho v mokrotě ? Je to možno ! jak dobrodružných zjevů

schopna je nesmírná komplikovanost života ! Je to ovšem podívaná

pro bohy, když taková opposita stanou se siamskými dvojčaty..

Vznešenost v ženském mozečku neboli malichernosti ! mužnost

skroucená ve vaječník ! síla v tuku, síla mluvící diskantem !

drsná volnost v sladkosti dívčího oka, v ňadérkách ! heroicita a

božskost v něžném pletivu ženského masíčka !.. A přece může to

být - ale je to vír, je to rej ! Jako když do běla žhavé železo

ponoříš do vody ! lev poprvé zavřený do klece ! genius odsouzený

k úředničině ! Jak se velikost v příbytku takovém musí zkroutit,

znetvořit - ó co vše stane se z ní.. Pro ženu takovou je život

via crucis.., - nejstrašnější vůbec možná sudba.. Miluj ty ubohé

dívky ! - Editha a Alzira jsou v míře poněkud menší tímtéž

fenomenem. Ovšem probudil jej v nich hlavně teprve Dios i Ziata a

Porcia a Arga. Ach my ženy ! hned něco jsme a hned to nejsme, my

paradoxní vratkosti, my absolutní proměnlivosti !..."

"A řekněte mně ještě : je Dios člověk ? Není ve skutečnosti bohem

nějakým jako Arga ?"24

"Dle tvého nazírání není - je "člověk" jako ty ; neboť při jeho

zrození nespolupůsobila frappantně rozhodujícím způsobem božská

síla, jako se stalo v případě Livie.. ; hlavní část jeho psychy

nemá transických božských vlastností, jaké vyznačovaly Liviu - Ne

! dle všech vašich názorů je Dios "jen člověk". Ovšem nejvyšší, a

- zázrakem ! spolu i nejdokonalejší ze všech lidí, kteří kdy žili

- je "nejzázračnější člověk".. Ale kde jsou hranice "božskosti" a

"lidskosti" ? těchto pouhých "pojmů" ? není velká výška, velká dokonalost, "zázračnost" již božskostí ?... Nespolupůsobí při

zrození každého člověka, každé mouchy "metafysický", t.j. boží

princip ? akt "rozmnožování", rození, - nepůsobí z hloubky

Psychy, která je v hloubi božská ? Atd atd do nekonečna, - čemu

vy "živí", vy živé mrtvoly, mohly byste z toho rozumět ? Jen to

ještě : není určitých hranic - jen omezenost vaše si je

fantomaticky tvoří ; vše jedno jest a jedno je vše.. Každý člověk

je bůh - t.j. jedna z forem bezmezného božího bytí ; a jest jí

samozřejmě každá amoeba. Vše žije v nebi. Člověk je Bůh ; ale Bůh

je člověk, t.j. amoeba, pes, prase.. Anthropomorfismus je

pravdou, - ale je totéž, co kynomorfismus. Vše to jest jen

Deomorfismus. Dios je člověk stejně jako Saldi, ale stejně jako

Saldi je Dios Bůh !" -

Zmlkla Demantea a mlčely ostatní víly a mlčel Pietro.

Temněji hučel čas, pomaleji valil, válel se ku předu tok sestárlé

noci a opojených, ospalých duší. V klínu Hrobové náruče octl se

již měsíc. Již jen zřídka kdy zaznívaly odtamtud strašidelné

zvuky ; nymfí matka zmizela. Silněji než kdy před tím kvílela

hudba Rakve ze dna jejího, - či jen ze dna duší ?..

Hluboce zadumán hleděl Pietro na lesklý kotouč nebeský, nevidě

ho.. Náhle zdálo se mu, že se luna zatřásla.. Pohlédl na ni

pozorněji - ale jak změněnou byla teď tajemně ! tak vybledlou,

vyhaslou, ztichlou, zeskelnatělou ! A do všech nebeských

jiskřiček jaký to vjel ruch a neklid ! Mrkaly rychleji, zdálo se,

že jako udeřená struna vibrují sem tam, že mění svá místa, jakoby

hleděly prchnout, skrýt se, zmizet.. A celá obloha i země, odlesk

její, zpodivněly, jakby tajemný přerod zavanul jim náhle nitrem.

Skoro uleknut usedl Pietro a rozhlédl se kolkol. A teď poznal

příčinu poplachu mezi nebeskými světly : nad východním klínem

Hrobu, právě tam, kde před 13 dny zjevil se oblačný fantom Diův,

nebe se bělalo, slabě, ale zřetelně se bělalo...

Ale zbývaly ještě dvě oready.

Bez meškání přivinul k sobě Oreu, která se blaženěji při tom

usmála, než kterákoli dříve při tomto jeho aktu. Rychle rostl

pennis, jak pravá dlaň mačkala ňadérka, levá25 hladila zadnici.

Za půl druhé minuty byl se čtrnáctou hotov.

Pět minut odpočíval, jsa jako na trní. Azurea mezitím velmi mnoho

mluvila, ale nepřirozeným hláskem. Konečně vztáhl po ní ruce.

Vymkla se ; delší chvíli trvalo, než nechala se položit.. Pietrův

pennis byl i teď ještě vůle jeho poslušen ; ale Azurea stěžovala

mu chvíli vniknutí ; nemluvila, tvář majíc zahalenu šátečkem.

Menšil se a Pietro, rozzlobený, již chtěl nymfu nechat ; tu

zůstala passivní. Pietro, napjetím vší vůle vyvolávaje v sobě

smilné pocity, napomáhal jeho opětnému ztvrdnutí. Vniknutí se

podařilo.

"Zdá se mně, dceruško," pravil po chvíli zdárné práce, nemaje již

starost, že coitus skončí nezdarem, "že se na mne zlobíš, že jsi

poslední. Nemusím ti ani říkat, že líbíš se mně stejně jako každá

jiná - ale uznáš, že některá musila být poslední !"

"I toť se ví !" odsekla Azurea. "Nežvaň nadarmo !"

Nymfy se potutelně usmívaly a šuškaly něco - Ale tento hovor,

zvláště urážka slovem "nežvaň", měly na Pietrův pennis osudný

vliv. Náhle pocítil mladík, že byl by již již z dívčího těla

vyklouzl - Jal se třít opatrněji : ne tak dlouhými tahy, za to

rychleji, sháněje zas násilně ve svou lebku nejchlípnější

myšlenky, podporuje to uchopením mohutné Azureiny zadnice. Pocity

jeho byly šeredné - nezdar zdál se mu být horreur - potupou

nadosmrti ; jako všichni hrdinové neomlouval nikdy porážku řadou

předchozích vítězství. Přes toto rozladění a zimničný chaos

v duši dařilo se jeho mocné vůli, že pennis, ubohý, tak

zasloužilý dnes - spíše rostl než se tenčil - a výtok spermatu

byl blízký. Tu ozval se zpod šátku uštěpačný hlásek :

"Neměla jsem pravdu, že lépe bys byl udělal, kdybys nebyl žvanil

?"

"Mlč !" zahřměl Pietro a vší mocí snažil se, aby už došlo

k ejakulaci - Výtok byl již na krajíčku, - onen předčasný,

neobyčejně brzký, chorobný - násilnou vůlí vynucený. Ale pennis

menšil se při tom stále víc.. Již již zdálo se vévodovi, že musí

vyskočit z Azurey - tentokrát navždy.. Kapky potu stály mu na

čele -

Ale osud zachoval se k němu milostivě. "Na takové šoustání se ti

vykašlu !" zvolala náhle Azurea a vymkla se.. Pennis octl se ve

vzduchu, balancuje právě na bodu mezi ejakulací a retinencí

semene. A teď musíme uvésti některé podrobnosti, našeho reka

zdánlivě kompromittující.. ; ale vždyť je to lidské ; a nikde

nejeví se malichernost tak bez pláště, jako v pohlavním.

Instinktivně cítil, že jediný dotek jeho pennisu rozhodne

v prospěch ejakulace. A vnořil jej rychle jako blesk do spousty

suchého listí.. A victoria ! gloria ! Několik bílých kapek -

zajisté posledních ! vyběhlo a v listí zašelestilo. A Pietro, -

nadzvihl se v ten moment triumfalně, aby to všechny viděly, a

zvolal :

"Koukejte ! teď zrovna to jde ! Koukej, Azureo, ty svině hloupá !

kdybys byla jen moment ještě počkala, mohla's to tam mít !"

"O to je nejvíc co stát ! Checheche !" zachechtala se nymfa. "Jak jsou ti mužští směšní ! Trocha flusu, cheche ! A jen tolik, kolik

by pětiletý kluk vysmrkl, chechecheche !"

"Nedej na ni, miláčku !" volaly ostatní plny obdivu. "Vítězně jsi to dokonal, jaký jsi chlapík ! Nikdo dosud nedokázal všech nás

patnáct za jednu noc odbýt !" Tleskaly, přirození jeho hladily,

svými kapesníky osušovaly..

Pietro, uznáním tímto velmi vzpřímen, vzal jim je a uschoval do

kalhot.. Z hluboka si oddychl, a byl šťasten. Snad nikdy necítil

podobné uspokojení ze zdařilé práce - Ulehnuv opřel líce o dlaň a

minutu odpočíval, a i krajní únava byla mu ne nepříjemná -

A pak prudce povstal. "Adio, koťátka ! musím už jít ! Jsem unaven

- večer opustíme jeskyně - musím se na cestu vyspat a jiné věci

udělat, není chvíle k ztracení - nevíte, drahouškové, jak nerad

vás opouštím - po hubičce ! rychle !"

"Jakže ? ty už jdeš ?" vzkřikly překvapeny, zlekány, blednouce..

"Vždyť ještě půl druhé hodiny můžeš s námi blaženě ztrávit !"

"Neměl bych z toho již mnoho, vy rovněž ne, když chutná nejlíp,

má se přestat - neotvírejte nadarmo hubičky, rozhodnuto !"

"Bože !" zašeptala mladinká Stella, "on má podezření, že kníže

Hrobu chce zde Kostlivce pohřbít, on pospíchá, by je varoval -

oni utekou ještě dřív, než vojsko dorazí ke vchodu do tajné

jejich chodby ! Ó ten hrozný trest, který nás za to čeká !"

"Ty jsi zrovna v právu bědovat, ty která's to prostořekostí svou

zavinila !" zasyčela Demantea, bledá. "Jen se těš, ty od nás

dostaneš !"

"Malicherné na to teď myslit, Demanteo !" zašeptala Nitida.

"Řekni raději, co teď činit !"

"Nezbývá - než - ponechat věc jejímu průběhu - a smířit se s

myšlenkou, že budeme potrestány."

"Tak ? tak ?" zašelestil odevšad vášnivý šepot. "Nechceme,

nechceme -"

"Co máte mezi sebou ?" zabručel Pietro - "Jdu již !"

"Démanteo !" zašeptala Excelsa, "požádej, aby minutu počkal, - že se uradíme o něčem -"

"Budiž !" rozhodla bezradná královna. "Miláčku, - chtěly jsme tě

něčím příjemně překvapit - počkej jen ještě dvě minuty -"

"Počkám, ale o nic déle !" -

"Nuže vaše návrhy ?" tázala <se> královna družek, stranou

poodstoupivších.

"Uspat jej ! uspat !" ozvalo se několik hlasů. "Bude-li jen

hodinu spát, obsadí vojáci chodbu !"

"Jej ? oklamat jej ? tu věrnou, vděčnou duši ? Nikdy ! A tresty

nás lákají a dráždí !"

"Ale Pán Hrobu trestá každou z nás způsobem, kterého se bojí !"26

namítla Fosforea.

"Naučme se oblíbit si i je ! rozšiřujme svou vládu nad říší

bolestí !"

"Bože bože !" zasténala Stella. "Bříška budou nám pruty mrskána,

až budou prosekána, až vyhřeznou vnitřnosti !"

"Následujícího dne budeme zas neporušeny."

"Tekuté olovo do lůn nám vléváno," zachvěla se Astrida.

"Dráždivější, než koitus !"

"Vroucí olej do řití vstřikován" - Magika.

"Aspoň nebudeš mít delší dobu tuhou stolici !"

"Všechny zoubky nám vytrhány" - Fea.

"Co báječných pocitů při tom ! Za těch pět minut prožijeme víc,

než jindy za rok !"

"Kolínka nám pilou přeřezána" - Alta.

"S nimi přeříznuto bude jedno z pout, jež váží nás k bojácnosti a

malichernosti !"

"Jehlicemi nahoru do nosíků nám pícháno, až džbánek pod nimi

přetékat bude krví" - Luna.

"Zbabělá krev musí ven ! Dost - nezdržujme ho !"

"Demanteo !" promluvila tu Divina. "Dlouho bála jsem se vám říci, co zaslechla jsem z rozmluvy Knížete Hrobu s Duchem bouřného

mraku - ale teď to nutno. "Jakmile ty prokleté opice," řekl pán

náš, "které už pomalu všech trestů si přejí, něco mně zas

vyvedou, zapovím jim výlety do úplňkových a novoměsíčních nocí

jakož i hledění do světlé vždy skleněné roury - po celých 10 let.

Nevyjdou vůbec ze svého vězení. To vysuší, otupí, seslabí jejich

duše, takže naučí se zas trestů se bát jako každý normalní duch."

To nás čeká !"

"Nemožno !" zvolala Demantea, zblednuvši.

"Hrůza !" vanul šepot od jedné k druhé. "Uspat jej, uspat !"

"Nemohu se i teď k tomu odhodlat !" zaúpěla Demantea -

"Také to nečiň !" pravila Dolorea. "I toto utrpení musí nám být

vítáno - třeba v tom odpor."

"Jdu již !" zarachotil Pietro - a vykročil.

"Nuže - nuže -" rozpakovala se královna, - "nuže budiž uspán ! -

Která chce to učinit ? Já ne !"

"Já !" nabídla se Azurea.

"Budiž ! Miláčku, už jsme hotovy, povíme ti to, počkej !"

"Já ti to povím !" vesele vzkřikla Azurea a skočila k němu. "Ale

klekni si, ať ti dosáhnu k uchu - nebo sedni si na bobeček, tak

!"

A hladíc jednou dlaní obrovo čelo, druhou zátylí, šeptala mu něco

do ucha..

"Co to povídáš ? Co to za zulukaferštinu ? - co - hrome - mdloby

- čarodějnice, nemohu hýbat rukama" - usedl, klesal nazpět, - ale

- "tisíc hromů, -" zařval náhle - -

Podařilo se mu kleknout. "Na pomoc !" zvolala Azurea. "Jeho mocná vůle příliš se brání !"

Přiskočily Argentea i sama královna a dotýkajíce se Pietrovy

tváře mluvily tajemná slova. Herkules znovu usedl - klesal, -

"opice - co - co - mizí vše, - vidím strašnou tvář velkou jako

chalupu - a - a - ." Ulehl na znak - ještě jedno škubnutí, - a

zůstal bez hnutí. -

"Spí !" zašeptala Demantea. "Ó odpusť, miláčku, - vždyť je to

však i k dobru tvému ! A my, sestřinky -" A pokynula.

A oready, až na Azureu, která usedla stranou, poodstoupily od

obra a utvořily kol něho kruh.. Znovu pokynula Demantea - a

jitronocí zazněl čarovný zpěv. Úchvatně krásné divadlo !

Uprostřed strašlivých, černých skal, právě nad hrůznou propastí,

v tajemném svitu žloutnoucí již luny a mocně již vyvstávajícího

úsvitu dne čtrnáct divukrásných dívek, jen závoji rajská těla

zahalujících, nebesky modrým světlem fosforeskujících, tak mocně,

že sousední skály a tvář Gigantova byly jimi magicky ozářeny, - -

a k tomu andělskými, nekonečně sladkými hlásky zpívaná melodie,

vznešeně melancholická, svatě ke zhasínajícím hvězdám se

vznášející :

Spi sladce, miláčku drahý !

lék ať vlije sen ti blahý

v duši čistou, prostou, vznešenou,

k nejhroznější sudbě určenou :

ke shnití v mrvě nízkosti,

k malichernosti, směšnosti....

Hrdino mocný, jenž cítíš sílu,

s národů země všech pouta bys sňal,

nástrojem bědným nicotných cílů

Osud chce ledový, abys se stal..

Že byl tebou sestře kdys

flagellantské výprask dán,

budeš od ní, - spasiv ji -

rozbodán a rozsekán !

Vteřinou však toto žití,

v tvé věčnosti hrůzném bytí !

Stín obláčku, jenž se převalí,

slunce samo nikdy nezkalí !

jen oko lidské stíny zří,

však nade vším Zář věčná tkví.

V žití tě věčném nic, nic nemine,

Boží Tvá Vůle chce bezmezně Vše !

co tě jen potká, po cestě jediné

v jediný Nejvyšší cíl vede tě !

Smrt tvá jest jen zlatý schod

v démantnou ti nebes říš,

zkad armadám bezmezným

hvězdných světů povelíš.

Sladce sni, náš hochu drahý !

nechať sen ti všeptá blahý :

Krásou čarnou, slastí smrtelnou

v pravdě jen že všechny věci jsou,

že všechen prach a tíž a hřích

jen přelud zraků znavených - :

Královna nebes, Láska Nadskvělá

bez soků vládne vším ; všeliká strast

zář jest přílišným jasem svým stmělá,

- vzplá zas, když zatouží zpět ve svou vlast.

Heroe vznešený,27 sladce sni !

Však Tobě již brzo se rozední !

Snů příšery táhnou Tvých poslední,

již svítá, již svítí Ti Den všech dní !28

*

Dozněly magické tóny. Mocně již strměl nad východem titanský

úsvit. Pobledly, zmizely skoro azurné záře spanilých tváří, teď

vesměs slzami zrosených. Naposled přistupovaly ubohé dívky

k spícímu milenci a skláněly se k němu a lehce jej líbaly. A

hojněji kanuly slzy. Ani slovo se neozvalo. -

"Spí, spí, a vojáci blíží se blíž a blíž !" zatleskala konečně

Stella tichounce. "A my nebudeme potrestány knížetem Hrobu a já

teď vámi také ne - viď, Demanteo ?"

"Budeš ! nebýti tvé prostořekosti ještě přes hodinu mohly jsme s

ním hovořit. Obnaženou vezmeme si tě do středu svého a půl minuty

současně budeme tě proutky mrskat. A tobě, Azureo, dostane se

stejného trestu ! Neboť ani jsi nepovstala, když jsme zpívaly,

ani jsi ho na rozloučenou nepolíbila ! Chápeme tvou rozhořčenost,

ale je sprosté takto ji projevovat ! Spoutejte jim nohy, by nám

neprchly !"

"Aťsi !" mávla šátečkem Azurea, zatím co jí družky kotníčky těsně

svazovaly. "Věděla jsem, že budu mít dnes jen neštěstí hned, když

hned po východu z vězení šlápla jsem na zdechlou vránu.29 Být

poslední, mít v sobě hadr a nad sebou spocené čelo, - a za to

ještě obdržet krutý výprask, - děkuju uctivě, královno ! Mám

stejný osud, jako nedávno Ala v podsvětí,30 nedivila bych se

pranic, kdybych dnes musila ještě pít Mateovu moč. Jen to mne

těší, že podruhé šlápnete na zdechlinu zase vy !" -

"Vzhůru, sestřičky !" zvolala Demantea. "Užijme ještě krátké

doby, která přeje zrakům našim vidět vlhké světlo jitřní ! Nebe

rudne, poslední nebeské jiskry zapadají v jeho tůň, drahá naše

luna zmírá, klesajíc, příšerně valí se blíže a blíže zlé slunce.

Ohyzdná strašidla opustila již Hrob, příšerně se světlající.

Velký den nastává ! Slyšíte vzdálený rachot sopky ? půda se pod

námi chvěje a slabě vlní : Hrob oživuje a nabírá dech ke

strašnému rozmachu ! Slyšíte sprosté hlasy vetřelých,

pestrobarvých otroků tam za protější skalou, kteří jdou si pro

smrt a šílenství v tato svatá místa ?.. Velký den nastává ! Hle !

Dennice vyskočila náhle nad Horu Umrlců a zvědavě usedla na ni,

živý, světlý větřík zavál do mrtva noci.. Vzhůru, sestřičky ! Sni

sladce, miláčku ubohý !"

A spanilá druž, ve středu svém spoutané, jako vrabčáci skáčící

Azureu a Stellu, tuto plačící, onu zpívající, odtančila přes

balvany a tesy do Hrobu a zmizela v jeho stínech. Za nedlouho

zazněl odtamtud strašný křik ; přešel posléze v pláč. Pak zalehlo

sem několik bolestných výkřiků statečnější Azurey. Po té ještě

chvíli ozývaly se veselé hlásky a smích, - slábly, doznívaly,

dozněly. A zavládlo ticho, jen slabým hukotem v útrobách země a

zmírající hudbou Rakve rušené. --

---

Pietro nesnil sladce, jak mu víly přály..

Z počátku nebylo to zlé.. - Zdálo se mu, že bojuje s indickými

povstalci pod velením Diovým proti Angličanům. Mnohé stkvělé činy

vykonal, Dios učinil jej velitelem své hlavní pobočné armady; - a

Pietro vítězil, vítězil ! Byla také radost s těmito vojáky

bojovat ! Jako jarní slunce učiní z mrtvoly země rej a tanec

bujného života : tak sluneční osobnost Diova učinila z ubohých,

mírumilovných Indů zázraky statečnosti, ohnivosti, jakých

historie dosud neznala ! vždyť žili v zemi tigrů ! O vítězství

jejich mohla být pochybnost jen tam, kde rozhodovala děla a pušky

; jakmile došlo k boji bajonetty nebo šavlemi, bylo rozhodnuto !

Nejstatečnější nepřítel dával se za minuty v šílený útěk,

zachvácen panickou hrůzou z těchto v tigry proměněných lidí !...

Konečně Indie osvobozena, Dios stal se jejím císařem, Pietro

velitelem jeho armady. Ale za nedlouho všichni vladaři země,

vycítivše, že Dios, tento strašlivý, marně stíhaný zločinec, chce

se svými 180 000 000 Indů podmanit si celou zemi, aby pak lidstvo

"dle svých šílených solipsistních náhledů jako kus hadru

souverainně formoval, kol prstů si otáčel," - pozvedli válku

proti němu. Celá země proti Indii ! Milionové armády všech

možných pronárodů světa : Rusů, Němců, Francouzů, Italů,

Angličanů, Američanů, ba i černochů a Číňanů, - obklopily Indii

jak se souše, tak s moře, - a současně jaly se postupovat ku

předu ! Hoj ! teď nastala válka, jaké svět dosud neviděl ! Jako

lev, obklopený smečkou psů jednoho po druhém strašnými svými

tlapami daleko odhazuje s přeraženými páteřemi a vyhřezlými

vnitřnostmi - : tak Dios, projížděje na svých zázračných koních

Indií od jedné své armady k druhé, příšerně drtil vojska

nepřátelská, jedno po druhém. Ale zapověděl velitelům svých

armad, aby v jeho nepřítomnosti bitvy sváděli - jedině Pietrovi

to dovolil.. A Pietro, kdykoli bitvu svedl, vždy zvítězil !... Po

nejstkvělejším ze svých vítězství setkal se s Diem, - a ten mu

pravil : "Ty jsi syn můj milý, v kterém se mně dobře zalíbilo."31

A zatím, co slova tato mluvil, rychle rostl, rostl, až dotýkal se

oblaků, - a náhle uzřel jej Pietro ne již jako člověka - jako

aetherný zjev, božský nesmírný zjev, právě jako před 2 týdny

večer nad rozsedlinou Hrobu. Nábožnou úctou zachvácen padl na

kolena.. A ohromná ruka oblačného zjevu snižovala se, aby

žehnajíc a posvěcujíc dotkla se Pietrovy skráně, - poprvé chtěl

Dios uznat Pietra hodným, aby se ho dotkl.. Tu náhle vosa, velká

jako slepice, přilétla a strašně bzučíc obletovala hrozivě Diovu

aethernou ruku.., - a vosa ta měla tvář Porcie ! A ruka se

zastavila - vzdalovala, na oblačné tváři tam v azuru objevil se

na okamžik truchlý úsměv.., - a zmizelo vše a nastala v Pietrovu

snu noc... - Nabyl vědomí - spoután - Evropští důstojníci

skláněli se nad ním.. Byl postaven před vojenský soud a odsouzen

k zastřelení. Přivázán k ohromnému cedru, 20 ručnic hledělo naň..

Bez nejmenšího strachu čekal smrt. Slabounce třaskly ručnice, - a

jako rukou hozené hrášky odrazily se koule od Pietrovy hrudi...

"Má kůži hrocha !" zachechtal se anglický důstojník ; "uvidíme,

bude-li mít dělo lepší účinek !" Přivlečen ohromný kanon; strašně

zahledělo se černé jeho oko v Pietrovu tvář - Toho zmocnila se

náhle hrůza.. Doutnák přiložen - hrůza rostla - a dala Pietrovi

netušené síly.. Strašným trhnutím přelomil cedr, pouto vyvlékl a

dal se na útěk. Dělo zahřmělo, netrefilo.. Dále běžel Pietro ;

evropští vojáci za ním, - ale koule jejich směšně se odrážely od

jeho těla. Vzdálenost mezi ním a pronásledovateli se

zvětšovala,32 konečně jich vůbec neviděl a unaven klesl na

pokraji lesa v mech. Ale za chvíli vyskočil, děsně uleknut :

z houští na pravo hleděly naň strašně jícny dvou děl.. Běžel na

levo, ale sotva několik skoků učinil, - i tam spatřil dvě děla,

namířená naň. Běžel ku předu dál do lesa, - i tam dvě děla ! Dal

se nazpět - a vběhl mezi evropské vojáky, číhající naň.. Vše kol

sebe drtě, pádil stranou po planině rychlostí koně - vojáci za

ním. Běžel přes hory a lesy, stále pronásledován - tu uzřel před

sebou na obrovské planině vojenské ležení - nesmírné - hlavní

armadu Diovu ! "Spasen !" vzkřikl a poslední silou běžel dál.

Uleknutí pronásledovatelé se zastavili a couvli a zmizeli - Již

byl Pietro blízko, - tu povstal muž, který ve frontě armady mezi

dvěma kanony spal, - a byl to Dios ! Zachmuřil se a pravil :

"Vypalte tato dvě děla na toho člověka !" "Die !" vzkřikl Pietro,

"vždyť jsem tvůj spolubojovník a přítel !" "Vím," odvětil Dios,

"ale Porcia moje chce tvou smrt ! Palte !" "Jakže, Die, ty necháš se vésti nízkými rozmary ženy ?" "Osud chce, co ona chce !"

odvětil Dios, "a s ním musím udržovat dosud modus vivendi ! Palte

!" Dosud nepocítěnou hrůzou ztrnul Pietro - doutnáky přiloženy,

údy Pietrovy vypověděly službu.. Již již zdálo se, že jícny

vychrlí světlý oheň a černé olovo a černou smrt.., - a Pietro se

probudil...

Obloha byla již zcela denní ; slunce asi právě vycházelo.. Jinoch

usedl a zděšeně-tupě rozhlížel se koldokol.. Náhle sebou trhl a

poklesl nazpět...

S vrcholu jižní stráně Hrobu hleděly naň totiž jícny dvou velkých

děl. ---

KAPITOLA XXIII.

Člověk duševními vnitřnostmi ven obrácený. Boje

...

zase několik - a dále zas - a zas...

Znovu se ukryl. Byl při jasném vědomí, ale duch jeho byl zmaten

k šílenství. Vzpomínka na čarnou noc divně se v něm slévala s

příšernou skutečností...

"Vojáci konečně zde ! Bandité, bezpochyby ničeho netušící a

spící, jsou1 ve svých slujích. Záleží teď hlavně na tom, je-li

vojsku známa naše chodba... Je-li, - pak jsou bandité, dříve nebo

později, ztraceni. Chlapi ožralí !... Moje tušení byla správná..

Ale co já mám činit ?"

První, instinktivní jeho myšlenkou bylo : utéci ihned. Pohledl do

Hrobu.. Nebylo tam vidět nic podezřelého. Nad sebou a na pravo a

na levo, jakož i na dně Rakve nebylo též vojáků vidět. Kdyby se

byl dal na útěk směrem k Hrobu, byli by snad vojáci po něm

z protější skály stříleli - Ale bylo pravděpodobno, že se mu

podaří spasit se do Hrobu, ježto předně vzdálenost vojáků od

něho, ač nebyla velká, byla dost značná, za druhé stezka až do

Hrobu byla jen asi 150 kroků dlouhá a za třetí byl chráněn

mnohými skalisky... - Směrem k zadnímu Hrobu utíkat bylo za to

neradno, neboť tam nebyl už skalinami chráněn a několik čet

vojáků stálo směrem tím na vrcholu protější skály a cesta byla

dlouhá.. Mohl tudíž do předního Hrobu, neriskuje příliš mnoho,

utíkat -

Ale zavrhl tuto myšlenku. "Stát se kamaradům, kteří mně útočiště

poskytli, nevěrným ? Ne ! Za žádnou cenu ! Sliboval jsem jim, že

se později odvděčím, - a teď, když mohu je upozornit na nebezpečí

a bojovat s nimi, měl bych je opustit ? Bylo by to svrchovaně

bezectné ! Umínil jsem si včera, že stanu se dobrým, - nuže ! teď

musím se tím osvědčit, třeba vydávám se v nebezpečí, že i s

bandity v slujích zahynu ! Konečně nevíme, co k čemu je dobré.

Snad jen tím se zachráním, že k nim půjdu, jako jen to mne

zachránilo, že se mně nepodařilo vylomit mříž ! Dost rozumování !

Snad postupují teď už vojáci tajnou chodbou, - musím pospíšit !

K provazu jest jen deset kroků, ó ! teď rozumím, proč jsem jej už

večer mechanicky si připravil ! Jak vznešeně to tajemné !... Snad

budu sestřelen do Rakve, až se budu spouštět, - ty víly mně podle

všeho prorokovaly brzkou smrt ! - Ale děj se, co stát se musí !"

Ještě jednou rozhledl se opatrně na všechny strany, - pak

vymrštil se ze svého lože a třemi skoky byl u provazu, - a již

klátil se nad příšernou propastí..

Slezl asi 10 m. Tu zaslechl slabé hlasy nad sebou. Zrychlil

šplhání své tak, že div nespadl. Ale již rachotily výstřely a

kule třaskaly kolem něho do skály, že drobné kaménky odskakovaly

a palčivě do obličeje mu vrážely.

Ale šťastně stanul na výstupku, - odstrčil balvan a lezl do

vnitř. Jedna z kulí otřela se mu lehce o zadnici...

"První skončilo šťastně !" oddychl si.. "Nejsou-li vojáci u

východu z tajné chodby, upláchneme snad šťastně !"

Vrazil do vedlejší místnosti. Bandité dosud spali. Jen dva byli

probuzeni..

"Zdálo se nám, že slyšíme střelbu," řekli ospale. "Střílel jste

vy, pane hrabě ?"

"Vzhůru !" zahřměl. "Vojáci zde ! Dvě děla namířena jsou sem !"

Bandité vyskakovali. Nepopsatelný zmatek nastal mezi nimi, když

pochopili, oč jde. Ale nevěřili a spěchali k otvoru. Rukama

lomíce vraceli se nazpět.

"Zbabělci ! To jste bandité ?" hřměl Pietro. "Jedná se jen o to,

jsou-li na konci tajné chodby2 čili nic ! Snad jdou již chodbou !

Bez meškání tam ! Neoblekejte se ! Pochodně a ručnice ! Z předu

nehrozí prozatím žádné nebezpečí !"

Uposlechli na slovo. Zmlkli a chvějíce se vběhli do tajné

chodby... V předu Pietro.. Rychle a opatrně kráčel ku předu..

Když došel asi tří čtvrtin dlouhé chodby, zastavil se. "Tiše !"

zašeptal.

A náhle klesali bandité na kolena. "Bohorodičko !" drkotali zuby,

"vše ztraceno ! Před námi znějí kroky a mumlání ! Naše chodba

prozrazena ! Konec všemu !"

"Tiše !" zašeptal Pietro. "Je to velmi ošklivé, - ale vše

ztraceno dosud není ! - Nutno vojsko odrazit ! Vy víte, kde jsou

propadliště ! Saldi, kde je nejbližší před námi ?"

"Asi dvacet kroků odtud," zasténal náčelník.

"Rychle tam ! Na můj rozkaz ať se půda otevře ! Tiše ! Vojáci se

blíží ! Kde je propadliště ?3 Zde ! Dobře ! A před ním4

barrikada, - výborně ! Skryjte se za ni a na můj rozkaz stiskněte

péra a5 palte !"

Skryli se. Jen drkotání zubů bylo slyšet, - a pak četné tiché

kroky a velmi tlumené hlasy. Pietro vzdal se skoro vší naděje..

Ale byl klidný a duchapřítomný..

Zjevilo se před nimi slabé světlo, rostlo, - až zazářily

pochodně... Četní vojáci se objevovali...

"Jde to výborně ! Překvapíme je asi ve spaní !" zaslechl Pietro.

"Ale ta chodba musí být po čertech dlouhá ! Div přírody, tahle

sluj !.. Jen pozor ! Tam je něco jako barrikada."

"Stiskněte !" zvolal Pietro, "- a palte hned !"

Stalo se. Účinek byl strašný. Asi 10 vojáků zmizelo pod zemí6 a

asi 10 válelo se jich po zemi, zastřelených nebo těžce raněných..

"Ku předu !" velel důstojník, jenž pro všechno moudře kráčel

dosti vzadu, aby drahocenný jeho život nebyl ohrožen. "Střílet !

Ku předu na ty lumpy !"

"Nemůžeme !" řvalo to. "Před námi je propast ! Utečme, utečme !"

Nová salva zarachotila. Noví vojáci se káceli a ostatní střemhlav

utíkali !

"Zvítězili jsme !" řekl Pietro hrdě. "Stiskněte, ať propast se

přikryje a pronásledujme !"

Stalo se. Bandité, povzbuzeni úspěchem, dali se za vojáky..

Několik ran ještě houklo. Vojáci prchali stále. Stanuli na

opětné7 rozkazy důstojníka teprve asi 100 kroků od východu, a

připravili se k obraně.

"Dále nemůžeme !" děl Pietro. "Jsme slabí ! Zde jsou železné

padací dvéře ! Spusťte je, ať dále nemohou ! Jeden muž zůstane

zde na stráži ! Nebezpečí zatím odvráceno ! Ostatní nazpět do

jeskyň !"

Spěchali rychle nazpět, modlíce se a za vítězství své Bohorodičce

děkujíce. A Pietro pravil :

"Teď mohlo by hrozit nebezpečí jen s hora ! Nezbyl mně8 čas

provaz strhnout ! Ale je nemožno, aby se jím byli vojáci už do

jeskyň spustili, neboť nebyli poblíže ! Přes to pospěšme co

nejvíc !"

Lhal. Měl teď strach, že vojáci přece jen snad už - jeskyni plní,

- a snad všechny čtyři.. Byl silně rozčilen, když dvéře, za nimiž

dříve vždy mistr Theofilo stával, otvíral.

Ve čtvrté jeskyni vojáci dosud nebyli.. Oddychl si, - vrazil do

třetí.

Nebyli ani tam. A nebyli ani v druhé a první, - ani na

výstupku...

"Výborně !" řekl vesele, zapomenuv na svou lež. "A teď strhněme

ten provaz ! Vylovím jej z venčí sám !"

A rychle, ač tělo jeho nehodilo se k úkolu, jejž dobrovolně na

sebe vzal, prosoukal se otvorem, uchopil provaz, - a lezl nazpět.

Houkly opět výstřely, ale žádný ho nezranil..

"Uchopte mne za nohy !" velel. Uposlechli.. Trhl vší silou

provazem, - venku ozval se rachot, a mohutný, suchý peň, který

dlouho sloužil banditům za pomůcku k sestupování do jeskyň, letěl

dolů do Rakve.. Vyvinul se z kličky, - - a třeskl o dno..

"Pro boha ! Co jste to učinil, pane hrabě !" zvolalo několik

banditů.. "Vždyť teď máme jednu z tří našich cest ven zmařenu !"9

Slova jejich měla podivný přízvuk, - a z očí jejich sálala -

nenávist.. Pietrovi bylo to nápadno, - ale nerozuměl tomu dosud..

"Cestu zmařenu ?" zvolal. "Což jste tak nejapní, což zbavilo vás

nebezpečí tak rozumu, že nechápete, že tato cesta nemůže vám už

pomoci, - ale že může pomoci jen vašim nepřátelům ? Chtěli jste

provaz ten nechat tam viset, aby vojáci mohli jím sem sestupovat,

kdežto vy, kdybyste jím lezli nahoru, byli byste sestříleni, - a

to nejen vojáky z protější stráně, ale i těmi, kteří jsou teď,

zatím co mluvím, už nad námi ? Neboť spozoroval jsem na výstupku,

že od Hrobu kráčí sem10 oddělení vojska ! Byl svrchovaný čas, že

jsme se z chodby vrátili, - jinak byl bych jim sám připravil

prostředek, aby zaplavili naše jeskyně !"

"Pan hrabě má pravdu !" řekl stařec. "Nám by tento provaz už

nepomohl.. Nám nepomůže už vlastně nic.. Ale kdyby vojáci se po

něm spouštěli, zatím, co my jsme zde přítomni, nedostali by se

sem, protože bychom pohodlně z vnitra jeskyně sestřelili každého,

kdo by se po řadě na výstupku objevil.. Ostatně budou se,

budou-li chtít, spouštět dolů i bez tohoto provazu a suchého

kmene ; proto musí aspoň tři z nás ustavičně teď býti v této

jeskyni ! Ale to oni nebudou chtít, vědí, co by je to stálo !"

"A zdola také nemohou !" zvolal hrabě. "60 m. vysoko po zcela

kolmé, hladké stěně se nedostanou a žádné žebříky jim nepostačí !

Mohli by ovšem pomalu skálu dynamitem trhat, do ní záseky dělat,

- ale jak dlouho by to trvalo, než by se nahoru dostali ?

Nemůžeme sice dolů střílet, nechceme-li být sami postříleni, -

ale můžeme na ně z vnitra házet bomby, jichž máme slušnou zásobu

! Ale to vše je nesmysl ! Jen z jedné strany hrozí teď nebezpečí,

- ze strany naší chodby ! Ale než jí vojáci proniknou, padnou

jich sta a sta ! Ne ! k tomu se neodváží ! Budou nás chtít

vyhladovět ! Ale potravin máme na tři měsíce, uvnitř chodby

prýští pramen, - není nám tedy prozatím zle, bratři !"

"Ale není nám také dobře !" zařičel jeden z banditů a udeřil

pěstí o stůl. "Oni se sem snad hned tak nedostanou, - ale také my

nedostaneme se odtud ! A výsledek ? Že zde zcepeníme jako myši, -

vaší to vinou, pane hrabě !"

"Mojí vinou ? Proč ?" žasl Pietro.

"Nevyvázneme !" zařičel jiný. "Žádným směrem ! Jsme zde jako myš

v pasti ! Dříve nebo později, - co na tom záleží ? Nemůžeme

odtud, jsme ztraceni !"

"Jsme ztraceni !" zařvali všichni. "Žádný východ, žádná pomoc !

Nejlépe se vzdát ! Aspoň uplyne rok, než budeme se houpat ! Konec

! Bohorodičko, Panno Milostivá, ustrň se nad námi !"

Řvali zoufale, po zemi se váleli, plakali, pěstmi si do čel

bušili, - počínali si náhle všichni, až na Saldiho a starce, jako

šílení...

"Buďte muži !" zvolal Pietro. "Dosud není vše ztraceno ! Lecos

může se přihodit !"

"A co ?" zavyli. "Řekněte, co ? He ? Teď nás vysvoboďte, když

jste nás do neštěstí uvrhl !"

"Já ?" zařval. "Mluvte, jak ?"

"Předně," řvali vztekle, "proto, že přijali jsme vás mezi sebe !

Neboť jste bratr toho lotra Fabia ; pak jste neznaboh a nevěříte

v Bohorodičku a uvalil jste na nás hněv její ; a pak jste byl

třináctý mezi námi, - a třináctka je nešťastné číslo ! Za druhé

jen vy jste příčinou, že jsme se zde tak dlouho zdrželi, abyste

se mohl s těmi děvkami kurvit ! Nebýt toho byli bychom už za

horami a doly !"

Pietro pocítil strašný hnus a vzpomněl si na slova nymf : "že

zítra pozná podlost svých druhů" - Rozkacen zařval :

"Vše, co mluvíte, je lež a darebáctví ! Sami jste řekli, že jsem

tisíckrát lepší než Fabio, sami jste řekli, že ta třináctka je

pověra, - a jak víte, že jsem neznaboh ? A nutil jsem vás, abyste

zde zůstávali k vůli mně ? Naopak jsem vám stále radil, abyste už

šli, zapomněli jste na to ? A že jste zde zůstali k vůli mně ?

Tisíc hromů ! zůstali jste zde k vůli mizerným 15 000 lir, ač

jsem vám zaopatřil 2 <000> 000 ! Včera jste se v lese ožrali a ze

strachu, že by vás četníci v lese přepadli, z pohodlí, že se vám

to zde lépe spí než venku, zalezli jste sem zas, ač jsem vás

z toho zrazoval ! A já že jsem příčinou vašeho neštěstí, já,

který jsem před hodinou mohl pohodlně utéci a dobrovolně, věrně

jsem se k vám vrátil, abych vás varoval, když jste, po včerejšku

ještě ožralí, spali jako sysli ? Nebýt mne, leželi byste zde už

pobiti nebo spoutáni !"

Ale je-li vášeň nízkých lidí probuzena, nepomohou pranic sebe

rozumnější důvody..

"Vy jste všeho příčinou ! Jste třináctý ! Jste neznaboh ! K vůli

vám jsme zde zůstali ! Vás z milosrdenství jsme se ujali..."

"Nelžete tak hloupě !" řekl bojácně stařec. "Vpustili jste pana

hraběte k sobě hlavně z toho důvodu, že jste se domnívali, že ví,

jako Fabio, o zakopaných pokladech a že jste jej chtěli donutit,

aby vám je prozradil ! Kdyby nebyl vám jmění zaopatřil, byli

byste jej mučili, jako Fabia jste chtěli, aby vám prozradil

poklady, o nichž, dle mého přesvědčení, vůbec neví !"

"Ty pse !" zařičeli. "Ty stavíš se k němu, dědku plesnivý ?"

Ještě silnější hnus otřásl Pietrem.. K vůli těmto lidem sestoupil

do jeskyně, aby je vysvobodil, - a sám sebe asi zahubil !... A

jim byl vděčný, - za to, že chtěli jej mučit ! V mozku vynořila

se mu otázka : Jsou lidé, tento bídný hmyz, hodni, abych jim

dobré činil ? Víly se mně smály, nazývaly mne Don Quixotem... A

obyčejní lidé jsou všude stejně podlí, jako tito bandité..

Nevěděl, co říci.. Tu zařičel jeden z jeho "druhů" :

"Jen jediné může nás zachránit, bratři, aby hněv Bohorodičky byl

odvrácen ! Pan hrabě, jako neznaboh, musí být svržen do Rakve !

Pak se <na> nás svatá Panna opět milostivě usměje -"

"Ano ! On je příčinou všeho ! Shoďme jej dolů, ať zalíbíme se sv.

Panně, jinak jsme ztraceni !" vyli všichni, i Saldi... Zatínali

pěstě, - ale bylo vidět, že mají respekt -

"Přátelé, přijďte k rozumu !" konejšil stařec. "Pan hrabě je náš

věrný přítel, čistá duše -"

Než tu vjel do Pietra strašný vztek. Uchopil ohromný stůl za

nohu, mávl jím, že vzduch hvízdl a zařval :

"Pojďte na mne, roto mizerná ! Zkuste ! Dva11 mé rozmachy, - a

ležíte všichni na zemi ! Baby smrduté ! Pojďte ! Čekám na to,

toužím po boji ! A smrt je mně lhostejná !"

A ohromný stůl hvízdl znovu vzduchem. Zavládlo delší dobu hrobové

ticho. Bandité náhle zkrotli, jako ledovou sprchou politi...

Každý chápal, že boj s tímto Samsonem stál by je několik životů,

- a snad i vlastní.

"Pane hrabě," ujal se slova Saldi, aby ukázal, že něčím jest.

"Nemínili jsme vás nikterak urazit.. Jste sice mnohým vinnen, -

ale poraďte nám, co máme činit, - a ponecháme vám život, - a - a

budeme vám vděčni..."

Pietro přemýšlel12 chvíli ; tu kmitla <mu> hlavou chytrá

myšlenka, jak na bandity působit. Usmál se a řekl :

"Kamarádi, nehněvám se na vás ! Zoufalství vás zaslepilo na

okamžik ! Vy víte, že jsem vaším přítelem.."

"To víme !" ozvalo se několik krotkých hlasů.

"Tedy slyšte ! Vyčítali jste mně neznabožství.. Přiznávám se, že

právem. Ó ! jak toho lituju ! Ale dnes neznabohem už nejsem ! Ne

! Neboť dnešní úplňkové noci zjevila se mně Bohorodička -"

"Bohorodička !" žasli a třeštili oči.

"Ano, Bohorodička !" zařval, co nejvíce mohl. "Ležel jsem na

skále. Ty ženské mne právě opustily.. Tu zazářilo kol mne jasné

světlo, - a uprostřed něho stála nádoba vznešené pobožnosti -"

"Nádoba vznešené pobožnosti !" žasli a ustupovali do koutů.

"A viděl jsem ji ve bdění, - ne ve spaní, jako vaši náčelníci !"

"Ve bdění ! Jako mistr Theofilo ! Panno Milostivá ! A co vám

sdělila ?"

"Vyjevím vám to ! Napněte uši své, ať chápete význam slova

božího. Pravila : "Mladíku ctný a nábožný ! Ač duch tvůj blbý

jest, tebe vyvolil Hospodin, bys víru jeho plnil a slova jeho

hlásal ! Ty's určen, abys přátele mé spasil ! Ač zapomněli dolíti

oleje do lampičky mé a ač proto srdce moje hněvem velikým velice

velmi naplněno jesti, miluju je přec a chci je vysvobodit."

"Chce nás vysvobodit !" zakvíleli... "Ó ! jaké štěstí ! Ale

nelžete, pane hrabě ?"

"Opovažte se ještě jednou podezřívat vyvolence božího ze lži !"

zařval Pietro jako lev, že kaménky ze skal padaly.. Na bandity

měl řev tento ovšem veliký účinek. "Slyšte dále ! I pravila mně

věž ze slonových kostí : "Přátelé tvoji jsou dnes baby, které,

slova božího zapomenuvše, jen po mamonu se shání. Ty jediný, ač

mladý jsi a duch tvůj zaslepen a blbý jesti, jsi statečný mezi

nimi. Jen ty jediný jsi schopen je vysvobodit a k vítězství je

vésti ! Nechať tobě všichni teď podřídí srdce svoje, mysl svou,

duši svou, tělo své a vnitřnosti svoje !"

"Podřídíme ! Jen nás vysvoboďte, vznešený pane !"

"Vysvobodím vás, buďte ujištěni. S pomocí Svaté Panny vše se

zdaří. I pravila dále : "V milosti své neskonalé vyjevím tobě,

mladíku nábožný, jakým přátele své bůh zachrániti mní způsobem.

Marně vojsko do Hrobu vstoupiti se hříšně opovážilo a hněv boží

veliký velmi padne na hlavy jejich zlotřilé ! Neboť," - uši

napněte ! - "skály tyto rozlítí se na ně velice velmi a pohřbí je

ve vnitřnostech svých ! Slyšíš, jak to duní, jak se půda chvějně

třese a třaslavě chvěje ? Již teď hněv její probouzet se začíná a

brzo rozzuří se silnou silou a ti vojáci, kteří dole budou,

zasypáni budou, a ti, kteří nahoře budou, do propasti svrženi

budou ukrutně ! Přátelům mojím netřeba se strachem obávati, neboť

skála jejich pevná jesti. Až vojsko v zmatek uvedeno pak bude,

zjeví se i strašidla, i jimi totiž ruka boha všemohoucího a ruka

má vládne, a hlavy vetřelců zjevem jejich v bláznovství uvedeny

budou a duch zlý je posedne a je jako ovce na všechny strany

rozpráší. Chvíle té, kterou tobě ještě oznámím, použiješ, mladíku

šlechetný, abys i s druhy svými bezpečně uprchl !" Totoť jsou

svatá slova svaté Panny !"

"Bohorodičko vznešená !" plakali teď bandité radostí. "Děkujeme

ti, děkujeme ! Ty se tedy na nás nehněváš, ty nás vysvobodíš ?

Ano, jen tak a ne jinak můžeme být zachráněni,13 chápeme teď,

vznešený pane !"

"Chápete teď," pokračoval rozohněný Pietro, "proč nastalo

zemětřesení právě teď ? Aby vás vysvobodilo ! A vy, hlupci, jste

se ho obávali ! V nekonečné své moudrosti předvídala Svatá Panna,

že vojáci přijdou, - i dechla do Vesuvu a na rozkaz její pekelní,

jí sloužící duchové zuřit počali, aby vás zachránili ! Ale slyšte

dále ! Nábožnou hrůzou zachvácen ležel jsem tváří na zemi a

pokorně jsem šeptal : "Umírám úctou uctivou a bázní báznivou před

milostí tvou milostnou,14 královno andělů !" I odvětila : "Neníť

zajisté vůle boží, bys zemřel úctou uctivou a bázní báznivou,

alébrž k velkým tebe vyvolil jest věcím syn můj !" I zvolal jsem

: "Věži Davidova, rci milostivě, čeho ode mne syn tvůj a bůh můj

žádá,15 i učiním laskavě, bych zalíbil se jemu." I pravila :

"Staneš se mstitelem božím." I pravil jsem : "Tím jsem již,

jelikožvěk členem Kostlivců jsem !" I pravila : "Nikolivěk !

Alébrž mstitelem božím se staneš !" I pravil jsem : "V

zatemnělosti a blbosti ducha svého nechápu, co tím moudrost tvá

říci ráčí, rajská kráso !" I pravila : "Ráčím tím říci, že staneš

se mstitelem božím. Ačkolivěk a jelikožvěk duch tvůj blbý jesti,

vyvolil tě bůh a vzkazuje tobě : Jelikožvěk těla ohromného jsi

jako mistr můj milý Theofilo, jenž po boku mém teď v nebi kraluje

a v lůně mém odpočívá, staneš se jeho nástupcem zde na zemi a

založíš v Americe novou mstitelů božích společnost ! Neboť i

v Americe mnoho nevěrců světlo slunce poskvrňuje, i v Americe

hanební Indiani a Eskimáci, Číňané a Švedové, Mormoni a Turci, a

též bezbožní milionáři jsou, jejichž peníze v milosti své tobě,

mladíku ctný, jakožto práce tvé mzdu jsem určil. Bylať vůle má

svatá, by spolek Kostlivců trval jen sto lét a přepustil pak

místo jinému. Ty, mladíku obrovský, druhým mistrem Theofilem

učiněn budeš a sláva tvá zastíní slunce ! Totoť je vůle má !

Je-li druhům tvojím milo, nechať v Americe pod korouhev tvou

vstoupí a bohatství a dlouhého věku se dožijí. Nechtějí-li však,

nenutím je, neboť dobře vím v moudrosti své, že zemdleni jsou.."

"Vstoupíme v Americe pod korouhev tvou, svatý muži, mistře

Theofile !" řvali a líbali Pietrovy nohy. "Kéž bychom tam už jen

byli !"

"Nepochybujte, hříšníci, o slově Bohorodičky !" zahřměl a

pokračoval. "S jednou však jen podmínkou poskytne vám svatá Panna

ruky pomocné. Pravila : "Dosud zuří a hlodá v srdci mém zlost

veliká, kdykolivěk na vyhaslou lampičku pomyslím. Aby pak zlost

tato zcela usmířena byla, žádám a rozkazuju, aby od dneška před

obrazem mým svatým ne již jen lampička jedna jediná, alébrž tři

místo jedné plály, by tím čest a sláva má zvýšena byla !"

"Nic lehčího než to !" křičeli bandité radostí bez sebe. "Ó ! že

jsme na to sami dříve nepřišli, že takto jedině možno Marii Pannu

usmířit ! Ale běda ! Máme jen lampičky dvě, - kde vezmeme třetí

?"

"Obdivujte se moudrosti její !" zvolal16 Pietro. "Totiž Svaté

Panny. Neboť pravila : "Předvídajíc v moudrosti své nekonečné, že

lampička jedna nebude se jim nenedostávat, dovoluju milostivě, by

místo ní prozatím obyčejné, olejem naplněné sklenice užili, na

jehožto povrchu nechať korek lehký s knotem plove. V milosti své

dobrotivé nežádám od věrných svých nemožností."

"Bohorodičko milostivá, hned dostaneš ještě jednu lampičku a

skleničku !" křičeli a rozbíhali se pro žádané předměty..

"Sečkejte, ať dopovím ! Je to už krátké. I dodala : "Nechať tedy

přátelé moji dobré mysli jsou a tebe poslušni, by od hrozné

vysvobozeni byli nebezpeče. A ty, mladíku ctný, šlechetný a

nábožný, ačkolivěk dosud17 bezbožný a neznaboh jsi byl, milostí

mou ze Šavla Pavlem se staneš a jako anděl Petra svatého, nebes

vrátného, ze žaláře osleplými strážci zázrakem vyvedl, tak ty, s

pomocí mou svatou, druhy svoje středem mrtvých a na mysli

pomatených vyvedeš vojínů. Jest sice pátek, den to nešťastný,18

ale jest vůle má, aby byl nešťastný jen pro vojáky zlotřilé a pro

vás šťastný a blažený. Je vás sice třináct, ale jen člověk

bohaprázdný číslo toto za nešťastné považovati může : nebylo-liť

se synem mým třináct svatých apoštolů a sluší-liť považovat to za

neštěstí ? Naopak jako příchod třináctého Krista k dvanácteru

apoštolů spásou se stal světa, tak příchod tebe, třináctého,

spásou druhů tvých se stane."

"Ó my blbci ! Že nás to nenapadlo ! Kristus byl třináctý, - a pak

je prý třináctka číslo nešťastné..."

"Doposlyšte ! I pravila : "Budiž tedy slov mých pamětliv a

vysvobodím vás ! Ty pak, mladíče nábožný, po životě slavném do

nebe vstoupíš a v lůně mém čistém spočineš !" Dořekla a zmizela,

jen libá vůně po ní zbyla..."

...

KAPITOLA XXIV.1

(Episoda.)

Bílá svině

neboli konečné rozřešení problemu o vzniku křesťanství

Vrátil se opět do své jeskyně a ponořil se v hluboké myšlení..

Bezděky musil stále myslit na Bohorodičku...

Tu zdálo se mu, že vidí stranou něco, čeho tam dříve neviděl, -

něco rudého. Pohlédl. V koutě míhalo se cosi, - nabývalo obrysů..

Dole bylo to červené, nahoře bílé. Přetřel si oči, chvíli je měl

zavřené, pak je opět otevřel. Zjev se neztratil, - naopak stála

zde teď - žena.

Byla oděna směšným a hnusným způsobem matičky boží příbramské,

podobajíc se pyramidě. Z pláště vyčuhovala malá, velmi bledá

hlava, velmi hezká, ač, jak zdálo se, sestárlá, nemocná ; dalo se

z ní soudit asi na třicet let ; měla hebrejské rysy... Nebylo

pochybnosti : před Pietrem stála teď ve skutečnosti nádoba

vznešené pobožnosti ! -

Zbledl. V tu chvíli nevěřil vyprávění oread ; naopak věřil teď

skoro2 v to, v co věřil3 jako mladý hoch... "Maloval jsem čerta

na zdi," pomyslil si, - "a tu máš ! teď je tady ! a přišel, aby

mne potrestal !" Vlasy se mu počaly ježit. Vzchopil se, aby

prchl.. Ale zastyděl se.

Zjevení nevypadalo nikterak hrozivě.. Oči jeho těkaly nejistě sem

tam, ústečka se pootvírala, hned zas zavírala.. Pietro myslil, že

v tu chvíli bude nejpřiměřenější, padne-li na kolena, a myslil,

že nemusí se za to stydět ; za courtoisii k hezkým ženám netřeba

se přece nikdy hanbit. Učinil tak, - a dokonce sepjal ruce.

I pravila královna andělů třesoucím se hláskem : Vstaniž, mladíče

ctný a šlechetný !4 a máš-li uši k slyšení, slyšiž slova

Hospodinova a vůli jeho svatou !

I pravil, potěšiv srdce své : Aj já pacholek páně, staniž mi se

podle slova tvého, panno nejčistší !

I povstal.

I pravila : Vstaniž, mladíče šlechetný ! Jest vůle boží svatá,

abys mstitelem božím se stal !

I pravil : Jaký je smysl slov tvých, hvězdo jitřní ?

I pravila : Ten smysl je slov mých, abys se mstitelem božím stal

!

I pravil : Nechápu neskonalou moudrost slov tvých, stolice

moudrosti, v blbosti ducha svého !

I pravila : Ačkoli duch tvůj blbý jesti, tebe jest vyvolil bůh,

bys spravoval lid jeho israelský.

I pravil : Příčino naší radosti ! Ač netoužím tuze o to, abych

spravoval lid israelský, budu poslušen slov pána mého, boha

Sabaotha !

I mlčela ; na to pravila : Ajta ! mladíče ctný a nábožný !

Ačkolivěk bezbožný jsi, tebe jest vyvolil bůh, bys <se> mstitelem

jeho stal.

I pravil, stále více pookřávaje v duši svojí : Rci mně, věži ze

slonových kostí, kdo bohu ublížil i5 půjdu ihned a rukama těmato

jej zardousím jako holoubě. Dříve však naděju se, že mne bůh

z jeskyně této vysvobodí a středem vojska vyvede, neboť zajisté

sotva bych se mstitelem božím státi mohl, kdybych zastřelen nebo

oběšen byl.

I pravila : Moudře jsi promluvil, mladíče pobožný ! Ačkoli

bezbožný jsi, tebe jest vyvolil bůh, abys z jeskyně této unikl a

mstitelem jeho se stal !

I pravil : A co mně činiti bude, kořene a bráno ?

I pravila : Mnohé zajisté činiti tobě bude, a nejen činiti, ale i

konati, nejen konati, ale způsobovati, nejen způsobovati, ale i

prováděti,6 ba dokonce i dělati.

I pravil : Kořím se hluboké moudrosti tvé, archo úmluvy !

I pravila : Co nejdříve tobě činiti jest, povím srdci tvému. V

žije mladík ohavný velice velmi, kterýž tamtéž studií

svých dbá a který se Friedrich Nietzsche nazývá, a nejen nazývá,

lébrž i jmenuje a zove. Tento mladík nešlechetný proti církvi mé

ukrutně bojovati bude a Antikrista napíše, kterýž církvi mé

škoditi bude velice velmi. I jest vůle boží, aby hanebník tento

se světa zahlazen byl a tobě, mladíče mohutný, meč v ruku jest

dán, abys jej ze světa sprovodil dříve, než v skále Petrově rýti

bude. Dále spisovatel románu tohoto, ač daleko hloupější jest,7

neméně, ba více ještě ohavný, kterýž jméno mé svaté neslýchaným

způsobem zlehčovat bude, ze světa zahlazen býti musí. Jelikož

tentýž teprve za 14 roků světlo světa uzříti má, zajisté nemožno

jesti již teď ze světa jej sprovoditi. Proto jest vůle boží,

abys, mladíče nábožný, rodiče jeho hanebné ze světa sprovodil,

kteřížto v provincii české žijí. Neboť budou-li rodiče jeho smrtí

teď zamordováni, zajisté za čtrnácte let po jejich smrti ničema

ten z nich se naroditi nemůže.

I pravil : Slova tvá svatá, nádobo počestná, dýší zajisté

hlubokou moudrostí. Avšak věděti ráčiš, že musím z Evropy

prchnout, abych na šibenici život svůj nezakončil. Nemůžeš tedy,

věži Davidova, žádati ode mne, abych již teď do Německa a

provincie české se odebral. Provincie česká leží přece ve

Španělsku -

I pravila : Nikolivěk, mladíče šlechetný ! Provincie česká na

řece Dunaji zajisté položena jesti a ajta ! cikány jest obývána !

I pravil : Ajta, již vím, stolice moudrosti !

I pravila : Není zajisté nutno, abys dílo své ihned vykonati a

učiniti musil. Můžeš zajisté, až několik let uplyne, z Asie do

Evropy zavítati a ničemy potrestati.

I pravil : Velká je milost tvá, královno andělů ! Avšak rci :

mohu někoho místo sebe ničemy, z kterých jeden světlo slunce

dosud neuzří, ze světa sprovodit.

I pravila : Zajisté můžeš, neboť hlavní věcí jest, aby byli ze

světa sprovozeni !

I pravil, rozveseliv srdce své : Slitovnice naše, vůle tvá se

staň ! Tedy zdaliž mne ujistiti můžeš, že odtud vyváznu ?

I pravila : Zajisté, mladíče nábožný ! Milost boží velká jest

velice velmi.

I pravil : A jak se to státi může, děvko páně ? - Vždyť aspoň

regiment vojáků sluje banditů koldokol svírá a zemětřesení

zasypat nás hrozí !

I pravila : Nechtěj hříšně odtrhnouti clonu s budoucnosti !

I uvěřil a zaradoval se v srdci svém. A bedlivěji na Marii Pannu

pohlédl. Její tvář líbila se mu velice velmi. I vzklíčil v srdci

jeho hříšný chtíč, divná ctižádost se ho zmocnila a ohavná

myšlenka vkradla se v srdce jeho. I pravil v bujnosti srdce svého

:

"Panno vznešená, plášť, kterým rajské tělo své haliti ráčíš,

nehezký se mysli mé zdá,8 jelikožvěk v něm dřevěné loutce

podobati se ráčíš ! Tělo tvoje zajisté clony takové nepotřebuje,

jelikož zajisté vnadné a nejen vnadné, lébrž i rozkošné, nejen

rozkošné, lébrž i hezké, dokonce i půvabné zajisté jesti -"

I zajiskřily se oči její ; i pravila vesele : Mladíče, moudře jsi

zajisté mluvil, neboť tělo mé rajské zajisté nejen vnadné, ale i

rozkošné, nejen rozkošné, lébrž i hezké, nejen hezké, dokonce i

půvabné, ajta ! jesti ! Není dobře zakopati hřivnu svou ; a

moudře praví hanebného Nietzscheho Zarathustra : slunce, jaké

bylo by štěstí tvé, kdybys jen sobě svítilo ! ty svítiti máš

zajisté celému světu ! Nestaví se svíce pod kbelec, nýbrž na

kbelec, aby všem lidem svítila. A tak i já tělo své na kbelec

postaviti chci, aby všem lidem svítilo a rozkoš připravovalo !

I odložila červený, hvězdami protkaný plášť svůj. Pietro pohlédl

a divil se v srdci svém velice velmi.

Neboť zajisté panna nejsvětější oděna byla pod pláštěm svůdně

velice velmi. Tenounká zajisté a průhledná sukénka sotva kolena

přikrývala, takže panna nejčistší baletce podobna byla. Hedvábné

punčošky barvu tělovou měly. Tenká zajisté blousa přemnohými

krajkami a flitrem ozdobena byla a jen polovici krásných ňader

zakrývala. Pietro mněl, že Panna svatá pod oblekem tímto žádného

prádla nemá, neboť rozeznal pod růžovou sukní zřetelně temnou

rýhu, kteráž se uprostřed zadní části těla nalézá. Hříšný chtíč

jeho rozmohl se velice velmi, prsa jeho se šířila a úd jeho šířil

se ještě více. Pomocnice křesťanů to uzřela a usmála se blaženě

velice velmi. I vzala místo těsně vedle Pietra -

I pravil : Oděv tento zajisté velice dobře vnadám tvým vyniknouti

dává, růže duchovní.

I pravila : To si myslím. Tělo mé zajisté stejně půvabné jesti,

jako obličej můj. Důkazem toho jesti, že ze spodní části těla

tvého vyrůstá tvrdý roh - -

A pravdu děla nádoba počestná. Neboť úd Pietrův zmohl se velice

velmi, takže kalhoty jeho propíchnouti hrozil. I pravila :

"Mladíče ctný, úd tvůj velký jest velice velmi. Nedotýkej se vnad

mých pouze okem, nýbrž i hmatem, neboť příjemnější zajisté ženě

jest, dotýká-li se jí muž hmatem, než pouze pohledem svým -"

I uposlechl božského rozkazu. I pravila :

"Roh tvůj kalhoty tvé propíchnouti hrozí ! Svlékni kalhoty tyto

!"

I uposlechl rozkazu božího a objal pannu nejsvětější. Tato však

pravila :

"Ajta, mladíče milý ! Jsem zemdlena a odpočinku si zajisté přeju.

Proto mne netiskni a odnes mne na svoje lože mládenecké."

I uposlechl rozkazu božího a radoval se velice velmi v srdci svém

marnivém. Ulehl vedle zrcadla spravedlnosti a obnažil mu zadnici,

jež půvabná byla zajisté velice velmi -

I pravila : Ty nemař času, nýbrž přistup k činu, ať úd tvůj,

hanebným obcováním s patnácti nymfami vyčerpaný, nesplaskne se

jako balon !

I pravil : Matko nejčistotnější, není-liž hříchem, co ode mne

ždáš ?

I pravila : Není zajisté, neboť psáno jest : Milujte se vespolek

! Však ty neváhej již a těš se z přízně, která málokterému

smrtedlníku přána jesti !

I uposlechl rozkazu božího. Věž ze slonových kostí roztáhla

stehna svá a úd Pietrův vnořil se do neposkvrněného lůna královny

bez hříchu prvotního počaté. A vnořil se tamtéž velmi lehce, že

se tomu divil.

I pravil, totiž Pietro, nikolivěk úd jeho : Matko nejčistotnější,

jak je možno, že úd můj vklouzl do těla tvého tak lehce,

ačkolivěk úd můj zajisté veliký jest velice velmi - ? Do žádné

z nymf tak lehce nevklouzl. Zdá se mně, bráno nebeská, že kočár

do lůna tvého panenského vjeti by mohl !

I pravila : Ty nemluv, lébrž dělej ! Hádanka zajisté vysvětlí se

ti později ! Ty nemluv, lébrž dělej !

I poslechl a dělal. Královna mučedníků šťastna byla velice

v srdci svém. Stále Pietra líbala, zadnicí svojí zmítala a divné

z hrdla svého zvuky vyrážela, jako kočka, která, ana hraje si s

kuličkou a semo tamo poskakuje, divné skřeky a mruky z hrdla

svého vydává, v bujnosti mysli svojí -

I pravil, když hotov byl : Bráno nebeská, krásné bylo to velice

velmi. Miluju tě nesmírně, hvězdo mořská, utěšitelko naše,

příčino naší radosti, neboť tvář velice sličnou a tělo velice

dráždivé máš !

I pravila : I já tě miluju, neboť v tobě se mně dobře zalíbilo !

Neboť úd tvůj velký jest velice velmi a práci svou dobře konati

umí.

I pravil : Děťátko moje, teď doba nastala, kdy pravdu mně říci

musíš ! Rci mně, jak možno jesti, že ty,9 která jsi Krista

neposkvrněně počala, teď takto poskvrněného početí žádostiva jsi.

Zajisté by věřící tvoji divili se velice, kdyby svědky zde stáli

! Mluviž mně upřímně, neboť teď mužem tvým jsem a žena muži svému

upřímností povinna jesti. Pakli upřímna nebudeš, touto metlou

bita budeš !

I pravila : Z bití si nic nedělám, neboť jsem žena a na bití

dosti zvyklá jsem jako ženy Cesareovy a dcera Eurova, sestra

tvoje, a jako ony, tak já, jsem-li na zadnici svoji mrskána,

cítím rozkoš, jakoby muž na těle mém spočíval. Upřímností tobě

zajisté povinna jsem a upřímna budu, jelikož hloupé přetvářky

jsem syta a jelikož cíle svého jsem dosáhla, který předně

v obcování s tebou spočíval, za druhé v tom, abys Nietzscheho a

rodiče hanebného románu tohoto spisovatele zamordoval, dříve než

v lůně matky jeho ohavné otce jeho semeno vzklíčí.. Tedy poslyš,

povím ti vše !

A objala něžně Pietra, mrsknuvši s sebou chlípně. Teď teprve

zazářily oči její přirozeným ohněm.. Byla teď velmi roztomilou

ženuškou.. A my jsme sproštěni od biblického slohu.10

A jala se živě vypravovat následovné úžasné věci. Teď teprve zví

lidstvo pravdu o počátku křesťanství z úst samé matky Messiašovy

! Kdo má uši k slyšení, slyš !

"Víš již, miláčku můj veliký, od tvých nymf všelicos. Předně

existovala kdysi vskutku jistá Maria, jež v Nazaretě porodila

Ježíše. Za druhé je duch, t.j. já nesmrtelné. Četl jsi romanetto

"Astrea" našeho autora ?"

"Bodeť by ne. Čemu jsem z něho rozuměl, je hloupost ; čemu jsem

nerozuměl, myslím, že též."

"Nikoli ! Důkaz nesmrtelnosti ducha, tam se nalézající, je

nesmrtelný a učiní nesmrtelnými i všechny11 hlouposti, do nichž

je vetkán. Rovněž fantasie o stavu ducha po smrti odpovídá celkem

pravdě. Řetěz já se nikdy nepřerve, ač zmizí často upomínka na

nejbližší minulost ; ale později dochází opět k upomínkám,

synthesím, summacím, jež mohou objímat i tisíciletí, - a snad i

milion let.. Tak já teď vím vše, čím byla jsem od osudné své

periody životní, kdy porodila jsem Krucifixe."

"Jak ? ty's porodila kříž ?"

"Fuj, ty's hloupý ! Krucifix je "na kříž přibitý". Zovu jej tak

na rozdíl od ostatních svých synů, kterých jsem od té doby měla

tolik, že bys Rakev jimi vyplnil a z nichž mnozí jmenují se

Ježíš. Toť také jedna z příčin, proč vchod do lůna mého tak

široký jest. - Dále : Po smrti bude tvá existence snu velmi

podobna : bude snem tu velmi matným, tu intensivním, tu stkvělým,

tu bídným, šťastným, trapným, na minulé existence se upomínajícím

neb jen zvířecky v přítomnosti žijícím. Dlouhou, často nekonečnou

řadou snů takových vejdeme konečně zase v sen distinktní, zákonně

spoutaný, jemuž se říká bdění, - naše já vklouzne v něj nevědouc

jak. Tím delší je řada snů mezi jednotlivými "bděními", čím bdění

předchozí bylo delší ; novorozeně hned zemřevší12 může již za

deset let znovu "bdít" : neboť sen posmrtní slouží jen za

odpočinek.

Dále řekly ti tvé holky, že neslýchaná sláva, které v Orku

požívám, já, ubohá, nepříliš moudrá žena, popletla mně hlavu, - a

že snažím se proto vším možným způsobem udržet křesťanství, aby

sláva tato nezhasla, - že dnes, když s církví vypadá to bledě,

vcházím do spojení i <s> věřícími bandity. Jest pravda, že mně to

kdysi hlavu popletlo, ach ! ty časy jsou pryč ! Teď bych nevím co

za to dala, kdybych nebyla matkou Krucifixa ! On je věčnou

kletbou mého života !" Zaslzela. Ale otřevši hned koketně slzičky

vesele pokračovala : "Jest pravda, že snažím se podporovat církev

i teď, ale ne ze ctižádosti, ale z důvodů čistě praktických,

kšeftovních. Ale o tom později ! A teď budu ti vypravovat svou

celou historii ! Mohla bych začít od doby Homera, ale není času

nazbyt ! Tedy poslouchej a važ si toho, že uslyšíš, co nikdo jiný

z vás bdících lidí nezví !

Tedy narodila jsem se osmnáctého roku před Kr. v chudé vesnici

galilejské z chudých rodičů. Matka má jmenovala se Rebekka, ne

Anna ! Otec můj byl, - počkej ! špatně se mně to už vzpomíná, je

to dlouho ! - byl - ano ! ševcem ! Víš proč to vím ? Protože

pamatuju se dosud, jak jeho potěh chutnal. Užila jsem v domě jeho

bídy a hladu dost, - ale to mne příliš nermoutilo : byla jsem

praveselé, lehkomyslné stvořeníčko, - a velmi smyslná. Když mně

bylo třináct roků, obtěžkala jsem. Zřetel berouc na otcův potěh

utekla jsem do širého světa. Protloukala jsem se všelijak, - tu

jako děvečka, tu jako nádennice ; nebo přilepila jsem se na

některého chasníka a toulala se s ním sem tam ; také jsem

žebrala, také trochu kradla ; ale to neplatilo tenkrát za nic tak

špatného, jako teď. Před narozením Krucifixa měla jsem už čtyři

děti, ale všech jsem se zbavila ; dala jsem jim přece život, tedy

měla jsem právo vzít jim jej zas. Když mně minulo13 sedmnáct,

přilepila jsem se na tesaře Josefa, staršího už muže, bručouna,

protivu, nízkého chlapa, ale dobráka, kterým chytrá ženská mohla

dobře vládnout. On se do mne zbláznil, - byla jsem také čupr

židovka ! - a já, unavena sháněním se po živobytí, stala jsem se

u něho hospodyní. Pět měsíců po té narodil se Krucifix. Josef mne

hned po porodu zbil, - ale pak bylo zas dobře.. Stál si slušně, -

a když za tři roky se nabídl, že si mne vezme, přijala jsem.

Užila jsem přece už dost a myslila si : můžeš užívat i dál ! A

užívala jsem, na starocha nehledíc, až se hory zelenaly, tu a tam

zmaloval mně hrb, - ale to je toho !

Tedy narodil se Krucifix ! Ach ! toho nešťastného dne, nejen pro

lidstvo, ale i pro mne ! Ach ! Ach ! Kdy padne se mne hrozná

kletba - Ach ! Ouvej !

Vaši pitomci lámali si od jakživa hlavu, kdo je otcem Krucifixa..

Já ti záhadu tu nerozřeším, hošíku, protože nemohu ! Devět měsíců

před jeho narozením měla jsem současně se sedmi muži.. Jeden

z nich je jistě jeho otcem. Myslím, že jistý potulný žebrák a

zloděj -

Neboť již velmi záhy počalo se ukazovat, že z Krucifixa bude

pěkné kvítko.. Nu nemám mu to za zlé, jeho rodiče nestáli také za

moc. Ale proti Krucifixovi byli jsme andělé. Ještě ani chodit

neuměl, - a už kradl kde co našel a dovedně to skrýval jako

Hermes ; ještě ani nemluvil a už lhal jak diplomat. Když mu bylo

deset let, nebylo většího špicbuba v celé Galilei. Marně jsme oň

rozmlátili celý les prutů. Konečně jsme jej nechali, ať si své

tropí dál, z téhož důvodu, z kterého bys si nechal straku, která

by ti do bytu tvého nosila prsteny a diamanty. Ten zmok nás svými

krádežemi a podvody už tenkrát vlastně živil. A tak virtuosně to

dělal, že jen málokdy byl lapen. Měl dobrou hlavu, to se mu nedá

upřít, uměl číst a přečetl řadu náboženských hebrejských kněh..

Když mu bylo dvanáct, jeli jsme s ním do Jerusalema na pouť . Tam

se nám ztratil. S bolestí jsme jej hledali, neboť řekli jsme si :

jaká škoda by pro nás byla, kdybychom jej ztratili ! Co pokladů

nám teprve nanosí, až prospívaje věkem a moudrostí nabude

v řemesle svém patřičných zkušeností. Konečně našli jsme jej v -

chrámě. Žasli jsme nadmíru nad jeho polepšením. On seděl mezi

farisei a hovořil s nimi směle.

"Vekselpolku!" zahřměl naň Josef. "Co děláš v kostele, kruci

laudon ? Snad se nechceš polepšit a rodiče své dále nepodporovat

? Zpřerážel bych ti hnáty !"

"Což nevíš, že dům otce mého jest domem mým ?" řekl zmetek

nadmíru vážně.

"Tiše, starče !" řekl jeden z fariseů. "Syn tvůj zlato chrámové

ukrásti chtěl, byl však spozorován. Již měl být krutě zmrskán,

avšak my, ohledy majíce k jeho mládí, zachránili jsme jej a

snažíme se jej dobrotivým způsobem na cestu ctnosti přivésti. Je

spustlých mravů, ale má značný důvtip ; kde slunce14 rozumu

svítí, tam netřeba nikdy zoufat, že mraky mravní zkaženosti

nerozplašeny zůstanou..."

"Táhneš domů, halamo !" vzkřikl Josef, teď teprve zoufalý.

"Poshov,15 starče," pravil laskavě jiný farisej, vykládaje si bol

a spěch Josefův tím, že syn kradl a že si otec přeje co nejdřív

jej potrestat. "Poshov jen do večera a uzříš, že syna tvého

napraveného ti odevzdáme ; tolik schopností a dobré vůle

prozrazuje !"

Ubohý Josef omdléval. Tu zašeptal mu Krucifix :

"Buď bez starosti, otče ! Uvidíš, co se stane ! Odejdi do

hospody, kde jsme přenocovali a vyčkávej mne tam !"

Poslechli jsme a Fariseové Krucifixa dále k dobru vedli. Večer

přišel a zvolal : "Rychle odtud, pryč z Jerusalema !"

A ukázal nám těžký zlatý řetěz, zlaté hodinky a portmonnaie se

zlatým kováním a zlatým obsahem.. Vše to ukradl Farisejcům, zatím

co jej poučovali.

Vrátili jsme se domů. Krucifix prospíval věkem a moudrostí a

ponenáhlu živil nás úplně. Josef pověsil řemeslo na hřebík a

oddal se chlastu. Jen po dvakrát, když totiž Krucifix seděl za

mřížemi, byl nucen s klením chopit se širočiny -

Bohužel nedovede si člověk vážit svého štěstí. Nejednali jsme se

svou dojnou krávou tak, jak jsme měli. Bylo přece zcela

přirozeno, že, když byl starší, ponechával si část své kořisti

pro sebe ; ale my jsme mu to zazlívali a Josef jej dokonce bitím

nutil, aby nám odváděl vše a čekal, co mu milostivě z toho

uštědříme. Následek toho byl, že nás Krucifix, když mu bylo 20

roků, náhle opustil, ukradnuv nám, co jen mohl.

Osm let nebylo po něm vidu ani slechu. "Byl jistě už dávno přibit

na kříž !" prorokoval jeho pěstoun... Ale nebylo tomu prozatím

tak !

Jednoho večera vešel k nám neznámý, fešně oblečený mladý muž.

Stanul, usmíval se, nemluvil -

"Kdo jste ? Co chcete ?" zařval Josef.

"Nepoznáváte mne ?" zachechtal se. Sňal falešné vousy, vlasy a

brejle - Ani pak nebyli bychom ho poznali, - ale hlas jeho uvedl

nás na stopu -

Byl to on ! Byl velmi hezký chlapík, jako velcí taškáři obyčejně

bývají.. Šelmovství mu v očích jiskřilo - Ten se líbil ženským, -

ani nevíš ! Já sama jsem se do něho zamilovala a tuto noc s ním

souložila ; a následující noci jeho sestry.

Padli jsme před ním na kolena a prosili o odpuštění ; neboť se

nám tenkrát právě prašpatně vedlo. Slovy plnými evangelické lásky

nám odpustil -

"Jak se vám vedlo, vašnosto ?" tázal se Josef. "Co činíte teď,

velmožný pane ?" tázala jsem se já.

"Vedlo se mně tak tak, - protože šest16 let, od 21 do 27,

proseděl jsem v Egyptě ve špinhausu. Teď je to lepší. Co činím ?

Stal jsem se teď - - prorokem !"

"Kruci Laudon !" zvolal Josef. "A to už - nekradeš ?"

Místo odpovědi počal vytahovat z kapes různé drahocenné

předměty.. Líbali jsme mu nohy a volali jsme : "Spasiteli náš

v bídě nejvyšší, Kriste Ježíši !"

Musíš vědět, milý Pietro, že proroctví bylo tenkrát v Židovsku

jistým povoláním, vagabundaží spojenou s provozováním různých

kejklů, děláním zázraků, všemožným podváděním a obveselováním

lidí a též předčítáním náboženských kněh a samostatným kázáním.

Živili se tito šarlatani předně žebrotou, za druhé vstupným

k různým kejklům, za třetí platem za blahodárné zázraky, za

čtvrté všemožnými podvody, po způsobu cikanů, za páté konečně

obyčejnou krádeží.. Měli své stereotypní manýry, všichni vydávali

se za Mesiaše, proroky předpovídaného, - bylo jich v Židovstvu

tenkrát asi tři sta.

"Kradu, - a jak !" mluvil Krucifix, hodiv sebou na slámu. "Není

lepší příležitosti ke kradení a zbohatnutí. Již bez kradení je

povolání mé velmi výnosné pro toho, kdo má k němu schopnosti, - a

já je mám ! A mimo to přináší člověku čest a slávu. Člověk má

přístup všude, všude, - a ke všemu příležitost ! A když i sprostě

krade, nemusí se hned tak, jakožto svatý muž bát kriminalu.

Svatému muži vše se odpustí, lidé si naň netroufají, protože bojí

se urazit boha, - a vše, co muž takový dělá, může dobře omluvit :

může říci, že bůh mu krádež nařídil, že ve snu mu řekl, že si

přeje ukradené věci mít přineseny v oběť, že jest vůle jeho

potrestat toho, kdo byl okraden, - atd. Teprve tři měsíce to

provozuju, - a už jsem v tom doma. A budete vidět, co teprve

dokážu !"

A dokázal, - či ne ? - Pokračoval :

"Přišel jsem, abych si vzal s sebou bratry a třeba i sestry, aby

mně pomáhali. Mám teď už malou bandu, - Šimona, Petra, Jakuba,

Jana, Lukáše - Ale čím víc nás bude, tím více dá se dokázat. Vás,

rodiče, budu podporovat a doufám, že zabezpečím vám bezstarostné

stáří. Jen neříkejte nikomu, čím jsem, - zkazilo by mně to

karieru, kdyby v krajích, kde působím, vešlo ve známost, co jsem

zde ve mládí prováděl. A pak by mne zdejší lidé neocenili, neboť

nemo propheta in patria..."

Byli bychom mu modré s nebe snesli. Za tři dny odešel, vzav s

sebou dva bratry a jednu sestru, přijav naše požehnání -

Dařilo se mu stkvěle. Byl šikovný ke všemu možnému, jen ne

k dobrému. V Egyptě naučil se neuvěřitelným kejklům, měl dar

stkvělé výmluvnosti a hlavně líbil se ženským. Jako ocas táhla se

za ním stále řada holek, nejvíce ovšem kurev.. Lidé se k němu

sbíhali, jeho banda rostla. S ní mohl dělat co chtěl, - zázraky -

prorokovat budoucnost -

Prorokoval ji takto : Nechav si od jistého občana zaplatit,

pravil : Zítra nebo pozítří přihodí se ti vážná nehoda,

nebudeš-li opatrný. Dobře. A teď někteří členové jeho bandy

stopovali občana krok za krokem. Občan, pln strachu, zůstával

doma, - ale k večeru vyšel do zahrady - I přelezli rychle

Kleofáš17 a neurvalý Petr zíďku, ztloukli občana do alleluja a

svlékli jej do naha. A tak se proroctví Messiašovo vyplnilo a

sláva jeho stoupla -

Nebo zázraky ; v těch byl chlapík ! Dcera Jajrova toužila po

klobouku s rajčími péry, ale lakotný Jajra nechtěl jí ho koupit.

V podobném případě dámy béřou útočiště k mdlobě. I dceruška

Jajrova tak učinila, - ale nepomáhalo to. V zoufalství svém

ubírala se cestou a potkala Krucifixa. Začervenala se jak růže.

"Proč rmoutíš srdce svoje ?" tázal se jí Galilejský. I svěřila mu

těžké své hoře. I pravil : "Když mdloba nepomohla, zajisté pomůže

- smrt !" "Smrt ?" zděsila se slečinka. "Smrt ! Vyslechni mne, panno !" I mluvil s ní delší dobu, po té dal jí láhvičku, v níž

tekutina jakási byla, která umělé ztuhnutí údů bezbolestně

přiváděla. Po té odebrali se do houští, kde se milovali. "Pamatuj

!" pravil jí při rozchodu, "zítra ve tři hodiny zemřeš, dvě

hodiny mrtva budeš ; avšak i po té pro všechno klidně lež a hleď,

ať není vidět, že dýcháš !" Dobře. Následující den v pět hodin18

šel mimo dům Jajrův, slyšel pláč, vstoupil, slíbil Jajrovi, že

dceru jeho oživí, pozval si svědků co nejvíce, stanul nad

mrtvolou - Viděl, že dosud nedýše, ale poznal, že se život už

vrací. Zakryv mrtvolu svým tělem držel krátké kázání, - pak velel

mrtvé, aby vstala. A ona vstala, klobouk obdržela a sláva

Krucifixova rozšířila se daleko široko -

Ctihodný Lazar byl přechovávačem věcí, které ukradla Krucifixova

banda,19 a mužem velice váženým a bázlivým. I umínil si Krucifix,

že pomocí Lazara tohoto slávu svou rozmnoží. Pohrozil mu udáním,

nezemře-li a nenechá-li se za tři dny z mrtvých vzkřísit - A

ubohý Lazar konečně svolil. Pomocí řečené flaštičky zemřel a

pohřben jest do hrobky, v níž dříve zdechlé tele zakopáno bylo,

mimo to hojně pokrmů a nápojů. Sotva pohřben byl, k životu se

probudil a v intelligentní společnosti telete ztrávil nepěkné tři

dny ; ani stará vína a havanské doutníky, jimiž puch telete

mírnil, hoře jeho nemenšily - Konečně jej Syn Člověka divotvorně

vysvobodil.

Mimo to činný byl jako kazatel, jak zvyk kázal. Znal více

hebrejských kněh, které zmizely beze stopy a jsou Evropě naprosto

neznámy. V nich bylo vše, v čem vidí dnešní badatelé Krucifixovu

originalitu.. Papouškoval je blbě, jako otrok ; proto také jeví

se v "jeho" kázáních "dle Evangelií" jakási jednota, jakýsi

"světový názor" ; ale více z toho důvodu, že lidé, kteří

evangelia sepsali, podle kněh oněch sami system v ně uvésti se

snažili. - Mimo to přidával k tomu i své rozumy, ale nebylo

v nich pranic pozoruhodného. Jeho domainou byl podvod a krádež ;

měl mnohé talenty, ale talent filosofický k nim nenáležel ;

člověk nemůže vynikat ve všem. Renan se trochu20 mýlí, píše-li,

že zázraky činící Ježíš je vedlejším, "učitel lidstva" tím

hlavním ! Haha !21

Učitel lidstva ! Div jsem se nesčetněkrát k smrti neusmála,

slyšela-li jsem, co se o Krucifixu píše ! Ta svornost všech

vašich největších duchů, že Kristus byl ne-li22 bohem, aspoň

velkým člověkem, byla by neskonale komická, kdyby nebyla tak

hnusná, tak chátrově otrocká ! Co jistého, nebo aspoň

pravděpodobného víte o Kristovi, o vzniku Evangelií, vzdor

Straussovi, Renanovi a četným jiným bláznům, řešícím

nerozřešitelné ? Nesčetné aforismy evangelií, které každý skoro

Kristovi připisuje, jsou vymyšlené autory jejich, nesčetné jiné

plagiátem ; četné z nich, které za hluboké považujete, jsou

prázdnými ořechy. Nikdo, absolutně nikdo z vás nemůže uvésti

soulad v tento chaos. A on nestojí za to, aby se jím člověk jen

chvíli zabýval !

Ještě to podotknu pro domo autoris : Dle evangelií činil Kristus

ustavičně zázraky, a sice často takové, které byly by skutečnými

zázraky ; okamžité utišení rozbouřeného jezera, náhlé uschnutí

fikového stromu. "Miraculum autem sigillum mendacii," praví

Schopenhauer.22a Buďto tedy evangelia, připisujíce Kristovi

ustavičné zázraky, v tomto hlavním pro ně bodě lhou, - ale možno

jim pak i ve všem ostatním přikládat nejmenší víry ? Nebo Kristus

skutečně "zázraky" činil, - ale co z toho vyplývá ? Že nemožno

pak mluvit o něm jako o velkém idealistovi, symbolistovi, jak

Nietzsche jej jmenuje ; a to je jediná možná interpretace

Krucifixa jako velkého typu. Takový idealista nesnížil by se

nikdy k podvodům, nesnížil by se k chytrosti, k praktickému zření

: pravý idealista, vidící ve všem pozemském jen symbol,

podobenství "pravého světa", netouží ani po tom, aby "účinkoval",

- jak insinuuje Kristovi Renan. Buď tedy nebyl Kristus velkým

typem, - nebo nevíme o něm nic, pranic ! Autor staví se na půdu

evangelií : tvrdí, že Kristus zázraky činil nebo je aspoň

simuloval ; jelikož pak je vyloučeno, že bylo by se jednalo při

tom o něco indickému fakiřství podobného, jelikož Kristus, tak,

jak by se nám jedině z řečí svých jako velký duch jevil, je

nemyslitelný, jako bona fide, k dobrému účelu podvádějící, -

sequitur : Kristus byl podvodník.

A to je pravé rozluštění problemu, - fuj na zbabělost lidí, že

dosud myšlenku tuto zjevně23 nehlásali ! Kristus byl nízký

podvodník, šarlatán, - buď to nebo nic jiného nenásleduje

z evangelií. A teď ať řekne nepředpojatý čtenář : Zlehčuje autor

Krista, vypodobňuje-li nám jej jako zloděje ? Naopak ! povznáší

jej ! Co je zlodějství proti dělání zázraků ? Ale co je dělání

zázraků proti intellektualnímu lhaní ? Děláme Krista zde lepším,

lidštějším, srdci bližším, než dle evangelií, která o zlodějství

jeho ničeho nepraví - - Pisatelé evangelií byli strašní

podvodníci, ani slovo evangelií není pravdivé ; ale Kristus byl

podvodníkem daleko větším, - něco non plus ultra.

Tak tropil to několik let.24 Vše mu prošlo. Prošlo mu též, když,

po prorockém zvyku, vydával se za syna božího, za krále

israelského. Vždyť to činila kopa jiných. Úřady byly moudré,

nestíhajíce tyto blázny, neprospívajíce jim stíháním ! Jak jsou

dnešní politikové proti starým Římanům hloupí -

A Krucifix uměl se vládnoucím zalichotit. Ač jim nadával, po

zvyku proroků, nerozlobil je ani dost málo. Byl šprýmovný

chlapík. Když ukázali25 mu Fariseové peníz s obrazem císaře, -

odpověděl ve skutečnosti : "Co císařovo jest, dávejte císaři, co

božího, bohu. Ale jelikož," pokračoval, "co císařovo jest, jest

zajisté boží, - a jelikož já syn boží jsem, - tedy peníz tento

jest můj !" A uschoval dukát, Fariseové se nad rozkošným prorokem

rozesmáli, - a meli jej rádi -26

Tím povzbuzen pokračoval stále ostřeji, akcentoval27 své

politické poslání, nadával farisejcům a Římanům až běda - Ale Řím

se ovšem nehýbal - Za to stoupenci Krucifixovi se množili, - a

krátce před svou smrtí měl asi 300 přívrženců, nepočítaje v to

ženy a nevěstky ; všichni věřili v jeho božské poslání.

Ale to nebylo příčinou jeho smrti.. Tou bylo vymrskání kupců

z chrámu, které událo se později, než evangelia udávají.

Krucifix totiž umínil si, že zmocní se rázem hodně peněz. Měl

dosti rozumu, aby pochopil, že králem israelským se nestane ;

jeho reputace měla sloužit jen jeho ziskuchtivým plánům. V chrámě

měli kupci peněz tolik, že <by> stačily učinit bohatými deset

rodin -

I sezval celou svou lotrovskou bandu : dvanáct apoštolů, dvacet

podapoštolů a třicet nevěstek, ozbrojil je důtkami a noži.. A

náhle padla celá tato banda do sloupořadí a statečně mrskala -

Kupčíci vzali do zaječích. "Vy učinili jste z domu otce mého

peleš lotrovskou !" řval Krucifix a28 pokynul svým :

"Zkonfiskujte jejich hříšné peníze, aby chudým rozdány byly !"

Stalo se s obdivuhodnou rychlostí. Než byla branná moc o události

této zpravena, byla většina zlata na připravených mezcích, - a

než k chrámu dorazila, byli darebové za městem.29

Tam, částečně aby mezkům ulehčili a sami lépe prchat mohli,

částečně proto, aby v případě lapení30 nepřišel všechen lup

v ruce vojska, - zakopali velkou část jeho rychle v pustém koutě

zahrady getsemanské. Pak prchali dál. Nebyli dopadeni. Dospěli

k chudáku Lazarovi, jemuž ostatní jmění své svěřili...

Ale teď konečně zmocnila se fariseů, jejichž peníze tvořily

valnou část ukradených, zuřivost, pomstychtivost ; vždyť byli ve

svém nejsvětějším zraněni.. A teď bylo konec shovívavosti !

Krucifix zvěděl ve svém úkrytu, že činí se rozsáhlé přípravy

k jeho chycení. Kolísal mezi dvojím : má prchnout do pustin

Galiley, - či má si ještě došlápnout do zahrady getsemanské,

v bezprostřední blízkost Jerusalema ? Odložit vykopání na dobu

pozdější nebylo radno : vždyť byly tam peníze zakopány za bílého

dne a velmi mělce, takže ryjící zahradník nebo řádný liják mohl

je odkrýt, a 5 druhů vědělo o tom. Trapně kolísal mezi strachem a

lakotou, - konečně zvítězila lakota a osud lidstva byl rozhodnut

; lakota spasila je od dědičného hříchu.

Mezi darebáckou bandou byl jediný slušný člověk : Jidáš

Iškariotský. Muž tento teprve od nedávna dlel v ní, dav se lapit

na vějičku několika zázraků a Krucifixových plagovaných kázání...

Poznenáhlu otevřely se mu oči, do jakého bahna to vbředl.

Poslední krádež mu dodala. Promluvil s Krucifixem vážné slovíčko

: buď aby lup svůj vrátil, - nebo že pobyt jeho oznámí...

Chytrý dareba simuloval lítost ; tvrdil, že byl k darebnostem jen

sveden.., slíbil polepšení. Jidáš uvěřil, ale přes to stál na

tom, že bandu opustí. Ale Krucifix nevěřil, že bude mlčet -

I uspořádal večírek na rozloučenou s ním. Měl při tom dva

účely.31 Předně chtěl druhy své opít, aby jej následovali do

getsemanské zahrady, - dále chtěl učinit Jidáše neškodným ; sám

si naň netroufal..

Častoval dareby velkolepě, sám jim posluhoval, aby se jim

zavděčil, sám se ožral a žvanil všelijaké nesmysly, ku př. "Tento

chléb jest mé tělo : pochází s pole, na které jsem se loni

vykálel..." "Toto víno je má krev, protože jsem už tolik vína do

sebe vlil, že musí v mých žilách téci místo krve víno.."

A pak pravil smutně : "Jeden z vás mne zradí.." K poznání, kdo to

může být, nebylo, jak u něho, tak u ostatních třeba obzvláštního

věšteckého daru - Darebové vycítí vždy ihned poctivého člověka

mezi sebou.

Ožralí vrhli se na Jidáše.. "Chce vás zradit a na kříž připravit

!" řval Spasitel.. "Zabraňte tomu !"

Doufal, že jej zabijí... Ale sklamal se. Byli zbabělci jako on.

Zdělávali jej jen pěstmi.. Jedině neurvalý Petr bodl jej dvakrát,

- ale úmyslně jen do zadnice... Konečně se Jidáš vyprostil a

utíkal, hoře pomstychtivostí, k Jerusalemu -

A Krucifix přiměl soudruhy, aby se tam vydali též. Sotva se

motali a brzo usnuli.. Osud chtěl, aby zraněný Jidáš, vědoucí, že

Krucifix chce navštívit getsemanskou zahradu, dospěl tam dříve,

než oni -

Za temné noci octli se na místě.. Krucifix se zle chvěl a potil..

Mělť, lump, správné tušení. Poklad byl na místě.. Rychle

nakládali pytle na mezky.. Krucifix si pospíšil, aby nejdražší

věci, hlavně prsten s velkým diamantem, který zhovadilý Petrus

bohatému kupci i s prstem usekl, v držení své vzal.. Petrus zle

se mračil..

A tu náhle uzřeli před sebou vojsko.. "Tento jest Ježíš !" pravil

Jidáš, - který, mimochodem, nepřijal odměny za své udání, ač mu

byla nabízena... Vojáci vrhli se na mého kluka, zanedbávajíce

ostatních, kteří se ovšem rozprchli, jako když do vrabců střelí -

Jedině Petrus následoval mistra svého, spoutaného, v uctivé

vzdálenosti, maje na mysli prsten s diamantem, doufaje, že se

naskytne příležitost, aby mu jej Krucifix předal. Ale bylo to

nemožno, - neboť tento, zatím co s vojáky zápolil, po hebrejském

zvyku, známém z obležení Jerusalemu, prsten spolkl. Spozoroval

Petra a řekl mu z povzdálí smutně : "Jdi, Petře, a hlásej všude,

že Syn Boží farisey umučen býti má32 za hříchy lidstva, nechať

lid se srotí a spasí svého Spasitele. Ty sám nic nepořídíš,

schovej meč do pochvy !" Meče Petrus neměl, jen banditský, v botě

schovaný nůž - Malchusovi ucho neusekl, nýbrž, již několik týdnů

před tím, v hospodské rvačce při kartách ukousl a bestialně

spolkl.. "Hoď sem aspoň ten prsten !" ryčel zhovadilý Petr..

"Nemám prstenu !" pravil spasitel mírně, "a ty nechtěj

shromažďovat pokladů, které rez rozežírá !" "Ty prase !" vyl

Petrus, "ty víš, že zlata a diamantů rez se nechytá !"33

A teď - - atd.34

Přejdu mlčením výslechy u Anáše, Kajfáše - jen o Pilatovi se

zmíním - Byl obžalován především pro "politickou úlohu, kterou

hrál", - neboť Fariseům, jsoucím na štíru s římským prokuratorem,

záleželo na tom, aby osočili před caesarem lid, s nímž prokurator

konspiroval -

Pilatus neměl ovšem času zabývat se dříve případem mého syna..

Nevěděl skoro ani, že má co činit s prasprostým zlodějem.. Kladl

mu tedy zprvu otázky ve smyslu obžaloby.. Vyřkl při tom, mimo

jiná, ještě pozoruhodnější slova, kterých židé nebyli schopni

nejen pochopit, ale ani si zapamatovat, - i ono : "co je pravda

?" - jež tak tajemně cize, tak vznešeně vyjímá se ve lživé

věřivosti evangelií, - jako diamant na hnoji -

Ale brzo poznal Říman, s kým má činit. Houkl vztekle na žalobníky

: "Takového člověka opovažujete se předvésti přede mne, jako

velezrádce ? Nevíte, že obžaloba vaše je urážkou caesara ?

Tvrdíte, že chlap tento je nebezpečný vládě caesareově ! Bohové

!"35

"Království mé není z tohoto světa !" pravil unyle Vykupitel -

"Velmožný pane..."

"Mlč, ničemo ! S takovým člověkem musím se obírat ! Pryč !" velel

židům a zůstal s obžalovaným o samotě..

"Líbíš se mně poměrně, chlapíku !" řekl.. "Jsi čilý, veselý,

zdravý člověk, co povídáš, kecáš a směješ se tomu sám, -

tisíckrát milejší je mně dareba tvého druhu než takový všelijaký

bezkrevný, babský prorok a blouznil.. Co s tebou ? Tvé zločiny

měly by tě přivésti na dvacet let do kriminalu, nepočítaje v to

mrskání a jiné příjemnosti. Chtějí tvé ukřižování.. Dle toho,

co's kecal, dle zákona zasloužil bys je skoro."

"Velmožný pane, odpusťte mně ! Všecko vrátím, poctivým člověkem

se stanu, půjdu caesarovi políbit nohy.."

"Velmi by jej těšilo.. Ti chlapi židovští, co mně to narafičili !

Vyhovím-li jim, - stanu se směšný v očích všech rozumných lidí, -

nevyhovím-li, vzbouří se trochu lid, budu osočován před Tiberiem

- ale hloupost vše ! De minimis non curat praetor. Nechám tě, na

vzdor fariseům, jen zmrskat !"

"Velmožný pane, prosím, to ne ! Mám z toho hrozný strach ! Aspoň

ne dutkami s drátěnými ostny, - aspoň jen březovou metlou, jakou

jsem od bohorodičky dostával !"

...

apoštoly hlásaný a svými myšlenkami jej doplnil a občerstvil..

Ztišil lid ; ztišil i úřady poukazuje na to, že po dobrém chce

hnutí zničit.. Proplul šťastně mezi Scyllou i Charybdou, - a

přistoupil hned s velkolepou energií k myšlence, přenésti hnutí

do ciziny, získat pro ideje své chátru celé římské říše -

Avšak nemohu se zde zabývat dějepisem církve Páně - Ještě jen

tolik podotýkám, že hlavní snaha všech předáků hnutí směřovala

k tomu, uvésti v zapomenutí, že Syn Boží byl zde na zemi lotrem a

zlodějem.. Přirozeno... Zdařilo se jim to úplně, takže dnes nikdo

neví, co byl Mesiaš vskutku zač.. Dalo to mnoho práce, - ale

genialitě Pavlově se to zdařilo. Již ke konci prvého století bylo

málo těch, kteří tvrdili, že Krucifix byl lotříkem, - v druhém

platila tvrzení o tom, i u Římanů, již za zlomyslnou pomluvu :

neboť každému zdálo se nemožným, že by sprostý zloděj mohl třeba

jen impulsem k hnutí tak mohutnému se stát. A když křesťanství

získalo nadvládu, - tu samozřejmo, že podobné hlasy úplně se

ztišit musily, aby kouřem hranic udušeny nebyly.. Ty jsi prvý

člověk tohoto tisíciletí, který o Ježíši pravdu zvěděl, - a

z úst, myslím, dosti víryhodných...

Takový vznik mělo křesťanství ; rozkošný, viď ? Ale nehroz se !

může věc tak bídná, jako křesťanské náboženství, čistý vznik mít

? Naopak : vznik tento je pořád čistší, než to <co> z něho

vzrostlo.

Ale nebylo a nebude větší ironie, hroznější komiky, než že

obyčejný, vlastně neobyčejný špicbub, sprostý zlosyn a vyvrhel

mohl dát jméno myšlenkovému směru, který lidstvo do dnes ovládá,

že tento lump platil do nedávna za Boha samého, pro viny lidstva

smrt podstoupivšího, že tento podlý dareba platí i dnes za vzor

všech ctností a svatostí, že vskutku velcí duchové vaši v bídné

zbabělosti unisono nazývají jej velkým, vznešeným duchem, - fuj !

fuj na celé lidstvo ! Historie má zdá se být neuvěřitelnou, - ale

kdo zná celou mizernost pokolení lidského, - shledá hypothesu

našeho autora za zcela pravděpodobnou ! --

A teď vrátím se zas k sobě. Dožila jsem se v bídě dosti značného

rozkvětu křesťanství. Žasla jsem, jak je to možno.. Ale ani ve

snu nebylo by mne napadlo, že to dojde tak daleko, jak to došlo -

Vždyť i krátce před mou smrtí každý rozumnější člověk jen se

chechtal nové víře.. Ale v bezmezně blbém lidském pokolení

zvítězí vždy to nejblbější ! -

Před smrtí svou vedlo se mně lépe. Církev vzpomněla si na matku

Božího Syna a podporovala ji a celou její rodinu dosti dobře..

Rozumí se, že jsme si to nezkazili : naopak tvrdili jsme všude,

že Krucifix byl mužem bezúhonným, svatým, že dalo se na tváři

jeho již v nejútlejším mládí čísti, že je Bohem. A já, na radu

Pavlovu, vyprávěla jsem všude o návštěvě anděla v komůrce své...

Bylo mně, myslím, 70 let, když jsem zemřela. -

A teď vyslechneš zase něco nového : jaký je život ducha po smrti.

Byla jsem velmi unavená, vyžilá, když jsem zemřela. Jakým

způsobem může vyžilé dále žít, znovu omládnout ?

Jen odpočinkem. Ale co jest odpočinek ? Jen radikalní změna

činnosti. Neboť nicota není a jen duch může existovat.

Tento tvůj život je námaha a klopota ; opakem toho je snění,

lehké, samo sebou se rozvíjející, snově se snovající snění..

Přechod od stařeckého, otupělého myšlení k svěžímu snu nemůže se

státi bezprostředně. Prvním tudíž stavem mým po smrti byl k smrti

mdlý, černý, ale ne trapný, skoro bezvědomý sen, bez určitějšího

obsahu, než tupých pocitů -

Trvalo to dlouho36 - Myslím, že čtyřicet roků.. Po té stal se sen

můj poněkud jasnější a sladčí, ale stále jen pocitový, - bez

vidění, bez myšlenek. A trval zas dlouho -

Po té zjasnil se opět více, - nejasně jsem již viděla, představy,

tuchy myšlenek měla.. Stupňovalo se to stále více - A trvalo to

dlouho, dlouho - - Dohromady vše to asi 200 let, jak jsem si

později vypočítala -

A tu cítila jsem trapnost, vzniklou z nadržené síly.. Něco nutilo

mne k intensivnějšímu životu, k činům -

A tu snila jsem jednou sen dosti jasný, - pamatuju se naň tak

dobře ! Ale pamatuj si, že nebyl to zcela takový sen, jaký ty

v noci sníš, - že všechno řečené snění bylo tvým sněním ! ne !

byla to jen analoga tvého snu, - a něco v podstatě jiného. Mluvím

jen k tvé chápavosti.

Zdálo se mně náhle, že kráčím fantastickým městem ; bylo to

město, dle všeho, indické. Světlí, hnědí, černí, žlutí lidé

hemžili se37 kolem mne.. Vstoupila jsem do bazaru, nakoupila

všelicos, - a pak jsem i s břemenem svým vstoupila vesele na záda

slona.. Ten dal se v klus, - a brzo byl za městem a v hustém lese

- Bylo veselé, zářné horké dopoledne, vše chvělo se poetickou

slastí... Vedle mne seděl černoch, stále na mne hleděl.. Jeho

silné tělo se mně líbilo. Byla jsem nesmírně vesela, šťastna, že

zase vskutku žiju, plná smilnosti.. V pletivu lián se slon

zastavil, černoch mne objal, jeho chlípný dotek rozplamenil mou

krev, - padla jsem v jeho náruč - Tak jsem byla hladová po

životě, že i opičí černoch mně postačil ! Náhle sebou slon trhl,

- a padla jsem s černochem s jeho hřbetu, - a sen zmizel - Byl to

jeden z nejkrásnějších mých snů -

Po řadě snů nejasných snila jsem více podobných jasných, - stále

častěji..38 Z počátku byly nesouvislé, - pak objevovala se mezi

nimi pomalu jistá chabá souvislost, - jako je silná souvislost

mezi sny, které sníš teď každého dne "bdě". Až konečně stala se

souvislost tato zřejmou, - žila jsem "ve snu" podobný dlouhodechý

sen, jaký ty teď "ve bdění" žiješ -

Žila jsem ve městě, dle všeho evropském, jako hezká, asi

čtyřicetiletá, dosud dráždivá žena. Tváří nebyla jsem pranic

podobna Marii, která porodila Krucifixa - Šlo to tam velmi

poeticky a bujně - Tu tam jsem pracovala, nevědouc jak, - ale

většinou jsem jen zábav užívala a peníze utrácela, které jsem

vzala nevědouc kde. Ale přes tuto nejasnost byl sen můj velmi

jasný, intensivní, - žila jsem v něm více, než ty ve bdění. Měla

jsem kopu milenců a mužů a dětí, - ale všichni milenci a muži a

děti ztratili se mně, aniž jsem věděla jak. Také jsem vícekrát

seděla v kriminale, - ale i to bylo hezké.. Jindy budu ti snad

vypravovat o svých čarovných dobrodružstvích v onom městě...

Ale nesnila jsem stále jen tento sen, - mezi tím snila jsem i, -

odpočítaje pausy, v objektivním čase, kdy jsme bezvědomí, sny

matné, nesouvisící, - jako ty je každé noci sníš... A myslím, že

mezi sny těmito byly sny souvisící jen řídkou vyjímkou. Nutno

všude neobyčejně dlouho odpočívat a jedna z největších

pošetilostí člověka jest : chtít všeho dosíci rázem.

Souvislý můj sen byl chvílemi tak intensivní, že neučiníš si

o tom představu. V těchto chvílích jakobych pronikala celým

tajemstvím života, - a brány zapomenuté minulosti se otvíraly.

Zprvu nejasně, pak stále jasněji rozpomínala jsem se na minulé

své existence, - a v některých chvílích uzřela jsem jako bleskem

osvětlené vše minulé - Ale jako blesk zhasne, zhasly i tyto

představy, - a nelámala jsem si jimi déle hlavu. Vůbec jsem si ji

nelámala a na vše se šťastnou rychlostí zapomínala, jako ve snu,

- jako v dětství, - jako v poesii bývá -

Ale ponenáhlu vzpomněla jsem si přece jen na svůj poslední život,

na to, že jsem byla matkou Krucifixa, zcela určitě a nemohla jsem

se již myšlenky té zbýt.. Ale byla to upomínka snu, nelámající si

příliš hlavu svým významem. Rovněž nelámala jsem si hlavu svým

nynějším postavením. Vše zdálo se mně být jasné, samozřejmé, ač

někdy bylo mně podivně a rudimentární sebeuvědomování vyskakovalo

ve mně. I ostatní lidé v městě tom žili bez starosti a bez

otázek, jako zvířata. Ale ne všichni ; někteří přece jen trochu

přemýšleli, filosofovali, divné názory pronášeli. Smála jsem se

jim. Skoro všichni lidé tam vůbec nemyslili, - jako ti zde.

Někteří tvrdili, že tato jejich existence jest jen pokračováním

bývalé bdící, - že nezemřeli.. Jiní považovali bývalou bdící za

sen. Moudřejší39 se domnívali, že sní teď, - že nezemřeli, - že

v horečném snu se jim vše toto zdá, - že se z něho jako

rekonvalescenti co nevidět probudí. Ještě moudřejší tvrdili, že

jak bývalé "bdění", tak přítomný sen jest snem, - že vše jest jen

sen. Smála jsem <se> všem a žila jsem.

Nestárla jsem, aspoň jsem toho nepozorovala. Někdy sice zdálo se

mně, že jsem náhle značně sestárla, jindy zase, že jsem omládla,

- ale pak připadala jsem si zas jako dříve... Ale probouzela jsem

se přece k vědomí stále určitějšímu.. Konečně počala jsem aspoň

věřit, že jsem dříve snila.

A tu všimla jsem si, že mnozí z mých spoluobyvatelů snili dříve

dosti shodné sny s mými. Slyšela jsem od nich vypravovat

o známých mně národech a historických událostech, jménech

slavných, - ba i neznámých. A slyšela jsem též o Krucifixu a

o nové víře. Zajímala jsem se tenkrát už velice o to, jak to s

novou vírou, vírou v Boha-zloděje dál dopadá ; myslila jsem, že

jest s ní už konec.

Největší část mých spoluobyvatelů zemřela pro bdění kolem téže

asi doby,40 co já, - a nevěděli tedy více.. Ale někteří, - ti,

kteří zemřeli mladí, dočkali se již prvních pronásledování

křesťanské chátry od římských imperatorů. Jak jsem žasla, slyšíc,

že caesarové,41 osobně, špinili se nejhnusnější lůzou, která kdy

žila.. Ale mnoho jsem o tom nepřemýšlela. Řekla jsem jim, že jsem

dříve snila, že jsem matkou nového boha-zloděje, vyprávěla jsem

jim o taškářských jeho kouscích, - a velmi jsem je tím bavila..

Jen jeden se mračil : byl to už křesťanský mučedník : člověk

v podsvětí je obyčejně jen pokračováním člověka tohoto tvého

světa..

Tento život můj trval, myslím, třicet roků, ale byl protkán

mnohými nesouvislými, "absurdními", t.j. krátkodechými sny.

Konečně cítila jsem únavu, - uzřela42 jsem náhle v zrcadle

starou, náhle bezzubou tvář, - ještě jednou vlékla jsem se

ulicemi drahého mně města, - a pak jsem, nevědouc jak, zemřela -

A zase přišly nejzmatenější sny, - nejdříve prázdné, matné, pak

poetičtější, pak trochu souvislé, - až konečně nastal nový sen

delší, nový život v Hadu -

Tentokrát byla jsem asi třicetiletá a nic hezká, žila jsem

v samotě na smutné rovině v chudé chatě s matkou a mladší

sestrou. Na rozdíl od snu dřívějšího byl tento chmurný, dosti

nepříjemný : má sesílená psyché snesla už větší summu negativity.

Matka zacházela se mnou špatně. I utekla jsem s jistým potulným

řemeslníkem, - porodila jsem mu tři děti, byla jsem od něho

vyhnána, dřela jsem se na polích, - zase jsem si našla jiného, -

a td.. Stále jsem se kurvila a dřela.. Ale utrpení a životní

klopotu necítila jsem tak těžce, jako vy ji cítíte, - ač tu a tam

velmi intensivně. Ale i v tomto životě bylo mnoho lehké poesie -

Má upomínka na minulost a mé vědomí sebe vzrostlo. Filosofovala

jsem již více - Věřila jsem, že sním, - a někdy napadala mne

příšerná myšlenka, že jsem - zemřela, - strach z toho, co bude

dále, zoufalství z propasti života.

Teď slyšela jsem o Krucifixu a víře jeho mluvit více, než dříve ;

i mnoho věřících křesťanů jsem našla ; dělali své směšné

ceremonie i v podsvětí, žrali43 svého boha jako v římských

katakombách. Vyprávěli mně o strašných pokrocích, jaké nová

prašivina v říši římské dělá.. Vyprávěli mně, plni nadšení,

o svých mučednických smrtích, o svém následování Krista.. Vysmála

jsem se jim několikrát, tázala jsem se jich, umějí-li tak dobře

krásti jako jejich Spasitel, vyznala jsem se jim, že jsem jeho

matka. Ale když byla jsem "pro rouhání" několikrát bita, ztichla

jsem. To byly první nepříjemnosti, které mně ten dareba způsobil

! Kdyby byli jeho věřící věděli, že mají před sebou nefalšovanou

jeho matku, královnu nebes ! Jaké tváře byli by asi činili ? -

Tato má existence trvala asi 20 let. Pak přišly zas nesouvislé,

matnější sny, - a pak zas nový sen delší, - asi tenkrát, když

Julian Apostata vyhodil krev svou do výše s výkřikem : "Přece jsi

zvítězil, galilejský zloději !"

Vlastně byl zde dříve přerušený náběh k němu. Byla44 jsem bohatou

damou ve městě, podobném Jerusalemu.. Ale netrvalo to dlouho :

já, dosud v bídě žijící, byla jsem v bohatství v cizím elementu.

Sen tento zmizel, - a nastal nový.

Narodila jsem se jako dvacetiletá, krásná žena, manželka kováře

v podivném, velkém městě, - které bylo více zahradou než městem.

Ale koldokol obklopeno bylo plochou, neplodnou pouští - ó ! byl

to pohled na ni, na mrtvolně modré nebe nad ní, mlčící tak

příšerně a mysticky ! I ta poušť v dáli modrala - Jen daleko na

severu světlal se úzký pruh zasněžených ohromných hor.. Nikdy

nezapomenu na bezedně hlubokou, strašně tajeplnou náladu, jež

z osamělého, zakletého města toho, modravé poušti a mrtvoly-nebe,

- a vzdálených hor <vanula> ! Kéž uzřela bych to ještě jednou !

Tentokrát byla jsem, zázrak ! ctná ! Věrná muži svému, ač mně

mydlil záda, věnujíc se cele dětem, domácnosti, - a také trochu

filosofii.. Scházela jsem se každého, nevýslovně tajemného večera

s četnými lidmi u studní v zahradách, - a disputovali jsme o všem

možném, poučujíce se na vzájem a pijíce hořkou, opojivou šťávu,

jež z ohromných stromů s tlustými, kulatými těžkými listy

prýštila ! -

Existence tato byla dosti již podobna bdění : stále více blížil

se sen můj bdění, - ale stále je sen od něho velmi rozdílný..

Bdění je přece jen něco zcela jiného, než nejjasnější,

nejjasnovidnější sen. Měla jsem okamžiky tak intensivní, že dosud

trne duch můj při vzpomínce na něj ; celá tisíciletí jsem v nich

objímala, - na nejmenší podrobnosti zhaslých svých životů se

pamatovala - A snažila jsem se přemýšlet o tom, osvětlit45 si

strašnou hádanku, - ale nemohla jsem.. Ve snu jest duch přece jen

ochromen, jako tělo při mrtvici - Mé přesvědčení tenkrát bylo, že

vše, vše je nestvůrný, šílený sen -

I v tomto městě bylo dost křesťanů. Slyšela jsem od některých

o Konstantinovi, - o tom, že Krucifix, - recte Pavel opanoval

celou římskou říši. Šílela jsem při poslouchání toho a byla jsem

vnitřně nucena hlásat, že já jsem matkou Kristovou.. Byla bych za

to bývala od křesťanů kdysi bezmála utlučena. Pak měla jsem být

zavřena do blázince. Ale vláda, sestávající z filosofických lidí,

tomu nedopustila. "Není naprosto vyloučeno, že žena tato snila

kdysi sen, že je matkou Kristovou, - neboť vše je sen !" tak

rozhodl soudce - Jak vysoko stojí nade všemi vašimi soudci -

Ale teď dařilo se mně v městě tom špatně.. Lidé se mně smáli,

pokřikovali na mne, - vše mně zhořklo. Následek toho byl, že jsem

brzo zemřela, - že sen můj zhasl -

Nové lehčí, k odpočinku sloužící sny.. Pak zrodila jsem se jako

desetiletá, židovská dívka v lepší rodině. Asi rok byla jsem

dosti šťastna, - pak vzpomněla jsem si s intensitou dosud

nebývalou na svůj život v Palestině.. Hrůza světového problemu se

mne zmocnila - Byla jsem dítě, - a netajila jsem se svými

myšlenkami. A i jinak počínala jsem si dosti výstředně ve své

rozháranosti -

Následek byl, že mne rodiče dali k léčení do blázince. Byla jsem

tam z počátku mnoho týrána, hladem, bitím, pálením, - "aby zlý

duch ze mne vyšel". Nepomáhalo to, byla jsem stále zběsilejší.

Tu pravil příšerný doktor : "Má mozek zkažený, musíme jí jej

vyjmout a dát jí nový !" A zachechtal se. Na jeho pokyn byla jsem

spoutána, - a teď jali se jeho pomocníci vrtat mně díru do

lebky.. Řvala jsem bolestí a hrůzou -

"Musí snášet bolest co největší !" řekl doktor, - a v tu chvíli

spozorovala jsem, že má hlavu ne lidskou, ale psí.. "Dejte jí

španělské boty na nohy a mrskejte jí záda.. Vyjměte teď z telete

mozek ! Já vyssaju jí její..."

Stalo se... Strašné bolesti připravily mne o vědomí, - a čtvrtý

můj dlouhý sen po tříletém trvání zhasl -

...

nebylo již popravování... Hostinský, kterému jsem tenkrát zůstala

dlužna, a jenž mne jednou na ulici poznal, odvážil se to říci, -

a nebyl popraven, naopak před samého krále-všiváka povolán a

odměněn za svou zprávu. A nebohý král přistoupil k činu -

Já delší již dobu čula jsem nebezpečí, - ale tak jsem štěstím

zlenivěla, že jsem neprchla... Až přihodila se strašná katastrofa

-

Jednoho večera, když opět jednou sešla jsem mezi lid, zastavila

se přede mnou vojenská patrola. Co nejuctivěji salutuje poprosil

mne její velitel zkroušeně, abych usedla do připraveného

kočáru...

Mnou to trhlo.. Nutíc se do hrdosti tázala jsem se příkře po

příčině této prosby.

"Jeho Veličenstvo tak rozkázalo !" odvětil chvěje se. "Prosí,

abys, Panno nejsvětější, jej navštívila."

Již chtěla jsem svolit v slabosti své.. Ale napadla mne dobrá

myšlenka : že nejvíce zajisté prospěje mně hrdá vzdornost.

Pravila jsem :

"Amen, amen, pravím tobě, že prosbě tvé vyhověti mně teď nemožno

jest i proti mysli. Králi svému vyřiď, že zítra jej navštíviti

ráčím !"

"Odpusť milostivě, matko boží, - ale - ale..."

"Jaké ale ?" vyjela jsem..

"Ale - ale jest mně rozkázáno, nevyhovíš-li dobrovolně, bych

násilí použil !"

"Jak to mluviti se osměluješ, člověče hříšný, boha se nebojící ?

Za to tůň pekelná pohltí tě !"

"Královno nebes, třeba peklo mne pohltí, musím poslechnout -

Odpusť milostivě mně hříšnému !"

Chlap kolísal zjevně mezi přesvědčením,46 že jsem podvodnicí a

nevyhaslou dosud vírou, že jsem královna nebes - Sotva na nohou

stál.. Já viděla jsem, že musím uposlechnout...

"Nuže pojedu, neboť, antož nyní v městě tomto sídlím, poddaná

jsem krále vašeho a sluší panovníka poslouchati a příklad dobrý

lidu dávati!"

Kočár zarachotil.. Odvezl mne na hlavní náměstí, lidem

přeplněné.. Přes to bylo hrobové ticho, když jsem přijela a na

všech tvářích zjevné bylo ohromné rozčilení.. Ale ta tam byla

úcta, která dříve ze všech očí hledívala..

Uprostřed seděl na trůnu král-všivák. Kočár zastavil před ním,

vystoupila jsem. Velitelsky, ale přece uctivě ukázal mně na

povýšenou stolici naproti sobě - Vypadal hrozně ztrápený a občas

šlehl z očí jeho vztek.. Pochopila jsem, že budu souzena - Hrůza

mnou chvěla.. Neprospívalo mně to ovšem -

"Panno svatá," promluvil, "promiň to co bude následovat. Jsi-li

opravdu matkou boží, odpustíš v milosti své, že vyskytlo se u nás

všech odůvodněné podezření, že jí nejsi, nýbrž že jsi obyčejnou

ženou a podvodnicí. Mýlíme-li se, odpustíš slepotě naší ; ale47

důvody naše jsou příliš vážné, než abychom mohli dále mlčet.

Předně jest podivno, že tak dlouho mezi námi dlíš a po království

nebeském si nestýskáš. Item, že dlouhou dobu zázraků nečiníš ;

item, že gloriolu jsi pozbyla ; item, že lid skoro nenavštěvuješ,

nýbrž jen v zámku lenivému životu a rozmařilosti se oddáváš.

Item, že s muži, ba i s ženami pohlavně obcuješ, jak ohromná řada

svědků tvrdí ; item, že i jiné neřesti dle výpovědí jejich pášeš

; item, že před služebnicemi svými světsky a rouhavě mluvíš a

přiznáváš, že královnou nebes nejsi. Item, že počestnému krčmáři,

nezaplativši dluh svůj, jsi uprchla. Item, že z krále země této

všiváka <jsi> učinila. Item, že jsi zbraním našim k vítězství

nedopomohla, ač slíbila jsi, že u boha za nás orodovat budeš a

ač, jak v každém kancionalu dočísti se můžeme, jsi u boha ta

nejprvnější a uprosíš jej vždycky.. Naopak přičísti48 dlužno

ustavičné porážky naše hněvu božímu, že hostíce u sebe podvodnici

rouháme se mu !"

"Porážky vaše sluší přičísti vaší zbabělosti !" vyjela jsem

světsky.

"Tón řeči tvé není hoden matky boží ! Nuže dnes musíme se konečně

přesvědčiti, nezazlíš, že nehostíme u49 sebe podvodnici.

Přesvědčíš-li nás, že's matka boží, klesnouce na kolena budeme tě

o odpuštění prosit ! Jinak však budeš souzena a odsouzena !"

Hrůza má rostla. "Ó že jsem dříve neprchla !" myslila jsem si.

Jak bídný stane se člověk ve štěstí ! Tak šíleně nechala jsem

věci dojít ke nezbytnému50 konci, jenž bude strašný.. Slzy zalily

mně oči, vybuchla jsem v pláč -

"Aha !" řekl opovržlivě a spokojeně. "Počínala by si takto

královna nebe ? Dosti ! Podrobíme tě zkoušce ! Jsi svatá Panna,

vznes se do výše aspoň tak vysoko, jako věž tato strmí...

Učiníš-li to, bydli mezi námi, jak dlouho ti libo, - a já zůstanu

do smrti králem všivákem. Ne-li, strašnou smrtí zemřeš !"

Co zbývalo mně jiného, než pokusit se vzletět ? Řekla jsem si :

dařily se mně jiné zázraky, - snad zdaří se i tento.. Naděje

dodala mně síly... Ale ta patrně nepostačila -

Řekla jsem si : "teď musím vzletět, - teď chci, - teď - teď, - už

!" Ale nevzletěla jsem, ač vůli svou všemožně jsem napínala, -

k nebi hleděla, boha duší prosila - I pomáhala jsem vůli tělem ;

vyskakovala jsem do výše, mávala rukama, jako neopeřené ptačí

mládě křídloma.. Ale marně - Náměstím zavzněl chechtot, - vše

válelo se smíchem po zemi - A bylo rozhodnuto.

"Nemůžeš !" vzkřikl jásavě všivák. "Jest možno, aby Maria Panna,

chtějíc vzletět, mávala rukama ? Prozradila jsi se, že jsi

podvodnice, jaké rovno není, a napsala jsi svůj ortel. Nesčetných

zločinů jsi se dopustila : Předně neslýchaným způsobem jsi nás

klamala ; item králi do majestátní hlavy jeho vší plémě nasadila

; item smilstvo a přečetné jiné hříchy jsi tropila ; item

neštěstí na zbraně naše uvalila ; item a hlavně bohu a rodičce

jeho neslýchaným způsobem jsi se rouhala. Za to vše k smrti

umučena budeš ! Já pak v palác svůj se přesídlím, dříve však

ministři moji vší mne zbaví ; neboť neslušné je, aby cizopasníci

na cizopasníku ze všech největším, totiž králi, se pásli !"51

Strach zbavil mne rozumu. Snad byla bych se mohla ještě spasit,

kdybych byla hrála dále dobře roli matky boží, - hrdě a při tom

pokorně, hrozivě a při tom po křesťansku k mučednické smrti

hotova. Mohla jsem říci, že jsem, jako kdysi Krucifix, přišla na

svět proto, abych podstoupila pro lidstvo, opět zhříšnělé, smrť ;

mohla jsem říci, že zdánlivými zločiny, mámením to smyslů lidí

smrť svou úmyslně jsem přivolala, - a i jinak hříchy své

ospravedlnit.. Ano, bylo by se to zdařilo, - byli by mne nechali

aspoň prchnout, - neboť až do chvíle, kdy jsem se pokusila létat,

nezmizela v lidu všechna víra ve mne, - a možnost Marii Pannu

umučit, - třeba sebe menší, je pro věřící čímsi hrozným.

Ale učinila jsem to nejhloupější. Padnuvši na kolena žebrala jsem

o milost, - a myslila jsem blbě, že dosáhnu jí nejlépe, povím-li

pravdu : že jsem se za matku Kristovu52 falešně nevydávala, - že

jí jsem ! A vyprávěla jsem celou svou historii, - a tak pitomá

jsem byla, že vyprávěla jsem idiotské chátře pravdu o problému

Kristově, o vzniku křesťanství, o planosti katolické víry...

Chátra vrhla se na mne a byla by mne rozsápala, kdyby mne vojsko

nebylo zachránilo - A byla jsem odvezena do vězení, do podzemní

dírky, velké jako záchod ; tam byla jsem, těsně spoutaná, ke zdi

přikována, - a dnem i nocí padaly mně rytmicky ledové kapky na

tvář.. Tři dny jsem tam beze spánku, o hladu a žízni,

v nekonečném zoufalství ztrávila -

Pak byla jsem vysvobozena. Na náměstí onom byla jsem postavena

zcela nahá na pranýř, - a tam před tisíci zraků jsem byla

zmrskána, že mne krev ošatila. Ach ! to byla bolest ! Mé tělíčko

nebohé, mladé, krásné, drahé -

Po té musila jsem tam stát 24 hodiny. Pak byla jsem posazena na

železný, do ruda rozžhavený trůn. Současně myl mně k posměchu

jistý voják nohy ve vařícím oleji, rukama v tlustých železných

rukavicích se špičatými ostny, rozdírajícími mé maso až ke

kostím, vězícíma - A současně rval mně třetí rozžhavenými

kleštěmi mé svůdné prsíky -

Hodinu po <té> byly mně všechny zuby vytrhány, současně dlaně

kladivy rozdrceny a kolena nebozezem provrtávána -

A pak, umírajíc, byla jsem na vrcholu věže za jednu nohu pověšena

hlavou dolů, sto metrů nad zemí, a bylo ustanoveno, že zůstanu

tam takto tak dlouho viset, dokud ducha nevypustím -

Vypustila jsem jej za několik minut.. Ale dodnes prochvěje mnou53

vzpomínka na tuto smrť. Ač necítila jsem vše tak strašně, jako

bych ve bdění to cítila, - bylo to přec jen hrůzy plné, ukrutné

!.. To byla druhá výhoda, kterou jsem měla z toho, že jsem matkou

spasitele.

Ale když dnes o všem přemýšlím, zdá se mně, že umučením svým

nezaplatila jsem příliš draze pět krásných let, která jsem

v bohabojném městě prožila... -

Ve snu následujícím byla jsem bohatou, dospělou, neprovdanou

dcerkou. Dobře jsem se pamatovala na umučení své a vší mocí jsem

se snažila, aby nevešlo ve známost, čím jsem kdysi byla.. A byla

nutna opatrnost, neboť, nevím jak se to stávalo, četní lidé při

pohledu na mne náhle zvolali : "nejsi ty matka Kristova ?" Ale

hned na to se slov svých zděsili, - a pravili,54 že nevědí, co je

to napadlo, - co to nesmyslného jimi bleskem šíleně projelo -

Ustavičná napjatá úzkost, že budu přec jen poznána, ve spojení se

strašnou upomínkou na umučení, otrávily tento můj sen, jenž

ostatně dlouho netrval. Sen následující, v němž žila jsem jako

dítě chudé vdovy, byl, podivno, prost skoro všech reminiscencí a

pokojný -

A stala jsem se zase člověkem bdícím. Tentokrát narodila jsem se

na této planetě z rodiny židovského obchodníka... Byla jsem i

tentokrát55 velice podobna Marii, - ale opět vážnější a

rozumnější, než jsem byla na planetě červeného slunce - Nežila

jsem v takové bídě, jako tam a v Galilei, - ale život můj byl

plný ústrků, krčení se, hanby, jako život všech Israelitů ve

středověku.. Pykala jsem s nimi za ukřižování56 zloděje - -

Ve čtyřicátém roce jsem zemřela.

První můj souvislý sen byl, co se týče poměru mého ke

křesťanství, bezvýznamný. V druhém uvědomila jsem si opět

minulost.. Mezi křesťanským lidem žila jsem nepoznána, mlčelivá,

- ač často mne jazyk notně svrběl, - a opájejíc se chválami a

hymnami na sebe -

Ve snu však třetím, kde byla jsem mladou, nepříliš hezkou dívkou,

zmizel skoro strach můj před opětným umučením a vzrostla touha

mluvit - Cítila jsem, že jazýček svůj na uzdě neudržím. Bylo to

v době největší moci Říma, - a v době, kdy velký Hohenstauf

Friedrich II., tři sta let před Lutherem, na posměch blbé

theorii, že každý "je dítětem své doby", že všelijací ti blázniví

reformatoři a zbabělí filosofové a básníci jsou velkými duchy, -

dělal z chrámů stáje pro koně a podával psům z oltářních kalichů

pití - -

Upadla jsem v bídu.. Konečně jsem kradla a byla zavřena.. Ale

smála jsem se ve své komůrce svému uvěznění a byla jsem snově

šťastna.

Brzo dostala jsem společníka : muže asi 40letého, dost hezkého,

vypadajícího šibalsky, ale velmi schátrale. Kořalka čpěla mu

z úst. Netrvalo ani hodinu, - a stala jsem se jeho ženuškou.

Zatím, co hleděla jsem v jeho tvář, nad mou se šklebící, projela

mnou bleskem myšlenka, o jejíž pravdě nedalo se mně pochybovat.

"Kdo jsi ?" zvolala jsem.. "Nejsi snad syn jisté Marie z Galiley

?"

Viděla jsem na něm leknutí.. Ale hned po té řekl : "Ano, ty jsi

řekla. Tenť jsem !" A znovu <sebou>57 zalomcoval, ale hned řekl,

vydechnuv kořalkový výpar : "Nejsi ty matka Ježíše Krista ?"

...

Bojujete za rovnost všech lidí, za svobodu svědomí a myšlení, za

snášenlivost, za lepší budoucnost, v níž nesmí býti žádných běd,

za království boží na zemi, kde se budou všichni jako hrdličky

milovat, kde nebude nepřátelství a boje, do něhož vejdeme jen

mírností ducha, protože nepřátelstvím nebude nepřátelství

odstraněno ! Nuže vzhůru do boje za to všecko, bijte vztekle,

boží bojovníci, hlasatelé58 mírného učení největšího ze všech

lidí, přítomného zde velectěného pana kollegy Krista ! Mlaťte do

nich, prevítů modloslužebných, ať zdechnou, protože odváží se

sloužit tmě, ať klesnou pod paty naše, ať jimi vládneme. Bijte,

zabijte, nikoho neživte, následovníci Krista, kruci laudon

alleluja amen !"

Řeč tato měla báječný úspěch.. Ale ještě větší měly řeči mé, málo

politické a náboženské, jen na mužnost appellující, které jsem

tohoto večera, projíždějíc táborem, všude mluvila.. Vojsko bylo

bláznivé při pohledu na spanilou amazonku s dráždivou, dosud

čerstvou jizvou na líci a křičelo : "Je nemožno na tebe hledět a

nebýt lvem !"

Vůdce křižáků sestavil tuto proklamaci :

"Katolíci věrní ! Povstal ze smrdutého lůna, jako žába z bahna

vylíhlý, všemi neřestmi mazaný ožralý Antikrist, který se rouhavě

za Krista vydává, tvrdě, že Spasitel náš byl člověk jako každý

jiný. Ó toho nesmyslu ! Neboť jak mohl být pouhým člověkem, když,

jak každé křesťanské dítě ví, byl bohem ? Jak mohl by se toulat

po zemi, když přece po pravici boha sedí ? Je zapotřebí dalšího

důkazu jeho božskosti ? Prorokové jej prorokovali ! Nevěřící

bídáci tvrdí ovšem, že proroctví tato a splnění jejich na

Kristovi jsou vylhaná.. Ale co praví prorok ? : Přijdou a budou

popírat pravdu slov mých ! Tvrdíť sice tito vyvrhelové pekla, že

bible je na mnoze falsifikována, a lží a < ?59> plna. Ale což

nestojí v písmě svatém : Bůh mluví ústy mými a není slova ve

rtech mých, které by pravdou nebylo ? Tyto důkazy postačí zajisté

každé duši, která není smradu a lejna plnou ohavnou stokou

hnusných, zvrhlých lží. Pročež bojujte statečně, pamětlivi, že

nad křesťanem nemůže Antikrist zvítězit, bojujte obětavě,

nehledíce na svůj prospěch, aby bůh všemohoucí, jemuž k udržení

jeho víry pomáháte, odměnil vás královstvím nebeským !"

I tato proklamace nadchla60 nanejvýš intelligentní voj.. Obě

vojska byla zuřivá a dalo se očekávat, že bitva bude velmi

urputná -

Ještě, než noc na krajinu se snesla, procházel Krucifix vrávoravě

táborem.. Jeho prestige klesl sice dosti značně, - ale nezmizel

zcela - Jak by to bylo možné ? Jen asi tři lidé odvážili se

tvrzení, že je pouhý schátralý dareba ; jen jeden, že byl asi

darebou i od roku 1 až do 33 p. Ch. n. Mnozí tvrdili, že se stal

"poněkud" horším, než byl tenkrát - Ale velká část jej zcela

omlouvala, jeho ziskuchtivost nazývala moudrou předvídavostí,

jeho chlastounství vlastností každého genia - Vždyť uměl kázat

tak blbě, že to lidu úplně bylo přiměřené. Měl stále značný vliv

jak na prosté vojáky, tak na důstojníky a jeho rady a přání byla

skoro vždy respektována -

Vrávoral, - a slyšel bestialní skřeky.. Šel blíže a spatřil, jak

dva vojíni mrskají nahá záda jiného.. Pohledl, - a poznal

zhovadilého Petra -

Ajta ! i Petr byl teď buřičem proti církvi, kterou založil !

Následkem genialního nápadu : vykálet se spícímu vojáku do

otevřené huby, takže se tento delší dobu dusil, byl teď trestán.

Mistr, šklebě se spokojeně, přihlížel : mělť na Petra pifku : za

doby svého mesiašování měl s ním mnohé nepříjemnosti, - jednou

vyrazil mu neurvalec tři zuby..

Ale po exekuci ujal se ho, předstíraje, že jej chce polepšit a

odvedl do svého stanu. Tam61 poučil jej, že byl kdysi Petrem :

neboť zhovadilec na to nepamatoval. A sčuchli se znamenitě, -

vždyť doplňovali se tak krásně navzájem.... O čem mluvili ? O čem

jiném, než o darebáctví a vydělávání peněz ? Ukuli neuvěřitelný

přímo plán, který měl následující den být proveden. -

Kacířů bylo asi sto, křižáků asi dvě stě tisíc. Vůdce oněch

rozhodl se na této bitevní disposici. Se sedmdesáti tisíci svých

mužů hodlal nepřítele na rovině napadnout, doufaje, že zběsilou

zuřivostí svých zvítězí snad i s těmito silami. Ostatních třicet

tisíc poslal na pravo do pohoří a skal, aby v pravý okamžik padli

nepříteli v bok a vítězství dovršili. Oddíl tento táhl s sebou i

válečnou pokladnu rebellantů.

A Krucifix s Petrem požádal jej o svolení, aby s tímto oddílem

táhnout směl a samozřejmě je obdržel..

Nastal den, - a bitva se rozpoutala. S obvyklou svou zběsilostí

udeřili kacíři na věřící, a ač bojovali tito dnes statečněji, než

dříve, přinutili je brzo k couvání a způsobili silný nepořádek

mezi nimi. Vůdce poslal první ordonanci k oddílu, kde Krucifix

byl, aby se vydal na pochod.

Ale teď vrhla se křižácká62 reserva, elita vojska, do boje.. Ten

zakolísal.. Druhá ordonance vyslána, aby pomocný oddíl pochod

svůj uspíšil -

Ale i teď zvítězilo kacířské nadšení.. Reserva křižáků byla

zatlačena - Ale hlavní voj jejich, znovu se sešikovav, vrhl se do

boje.. Ten zakolísal opět.. Po třetí vyjely estafetty.

Kacíři byli nepřítelem třikrát silnějším ze tří stran sevřeni, -

ale přes to necouvali. Ale bylo vidno, že nezvítězí vlastní

silou.. Marně jsem rozplameňovala je jak jsem jen mohla..Vrhali

se sice pak tím vztekleji na nepřítele, nabývali půdy, - ale

jinde zas couvali -

Asi hodinu byl jazýček na váze uprostřed - Bylo zřejmo, že jen

nevelká pomoc, té či té straně poskytnutá, musí rozhodnout bitvu.

Nepřátelé reservy již neměli, - ale náš oddíl podivně dlouho

nešel.

Vraťme se k němu a ke Krucifixu ! Utábořil se mezi skalami asi

míli od nepřítele, - ne blíže, aby nebyl předčasně spozorován.

Tam vyvezena pokladna a jiné věci na temeno nevysokého, ale velmi

strmého pahorku a padesát nejstatečnějších mužů určeno prozatím

k jeho hájení. Pokladna měla tam být ponechána, pod sesílenou

ochranou, i pak, až oddíl vytrhne do boje. Kalkulovalo se takto :

Ochrana tato po dobu bitvy pahorek jistě obhájí. Bude-li bitva

vítězna, netřeba o další jeho osud míti obav, - bude-li

prohrána,- nu pak buď v čas bude odvezena, - a padne-li v ruce

nepřítele, - nu žádná velká škoda po prohře hlavní bitvy..

Dovtípil jsi se63 už, že syn můj měl spadeno na tuto pokladnu, -

že chtěl ukrásti pokladnu vlastního svého vojska, jež bylo by mu

mohlo, kdyby si byl trochu slušně počínal, dopomoci ke královské

koruně. "Spiritus rector" celého hnutí, - a takový plán ! Hanbím

se hluboce.. Ty tomu nevěříš ? Jen věř ! až poznáš karakter lidí

vůbec a židovský zvlášť, pochopíš, že jen peníze světem64 vládnou

-

Měl setninu sobě podřízených vojáků, - vesměs skoro lumpů, jako

byl on.. S jejich pomocí hodlal, dle plánu, jejž s Petrem ukul,

zmocnit se kasy. Plán ten spočíval v tom : až hlavní oddíl

odtáhne, pobít svědomité vojáky, k střežení pahorku sloužící a

pokladnu odvléci.

K ránu usnul. Petr neznal ještě bližší okolnosti.. A tak stalo

se, že lotrovská setnina byla s větším oddílem poslána, jako

přední hlídka, směrem k rovině -

Krucifix se probudil asi touže dobou, když se bitva rozzuřila.

Byl zoufalý - Nedalo se nenápadně udělat, aby setnina byla v čas

povolána nazpět -

I přišel na neuvěřitelný nápad.. Poslal Petra a jiné tři, sobě

sloužící dareby, na stezku, kterou jedině ordonnance od hlavního

voje jezdit mohly, s příslušnými rozkazy -

Přijela první.. Čtyři chlapi zastoupili jí cestu. "Mluvte, co

jste zač a jak věci stojí !" zařičel Petrus, zle funě -

"Jste prostí vojáci, nemáte práva se ptát !"

"Oho ! Jsme sem vyslaní samým Kristem, abychom vás prozkoumali !

Neboť vyšlo na jevo, že nepřítel chce, používaje našich uniforem,

nás klamat !"

"To je něco jiného ! Nuže - zde mé odznaky.. A vítězíme na celé

čáře, - je pravý moment, abyste vítězství dovršili ! Ale

nezdržujte mne !"

"Je to křižák !" zavyl Petr. "Zabte jej !"

Ubožák byl zabit.. Jeden z lumpů, přeměniv obličej a vzav jeho

odznaky cválal k veliteli naší reservy a hlásil, že dosud

nepřiblížila se doba zakročení, - ale že má být reserva stále

pohotově -

Podobně zavražděna byla i ordonance druhá, - i třetí, - a velitel

klamán - Ale bylo mu to již divné, ač Krucifix všemožně mu

nedůvěru jeho rozmlouval.. Konečně vracela se lotrovská setnina

zděšena.. Krucifix si oddychl..

"Pro boha, - vy jste zde dosud ! Což nepřišly estaffety ? Vždyť

vojsko naše ustupuje !"

A zároveň přicválali poslové od hlavního voje se zprávou : Vojsko

naše, po dlouhém, hrdinném odporu, couvá, - a teď snad už utíká -

Velitel vyvaloval oči.. Ale nebyl čas k divení se. Reserva

odtáhla co nejrychleji na bojiště a Krucifix, blažený, že vše se

tak krásně zdařilo, docílil snadno, že byl s lotrovskou setninou

k střežení pokladny na pahorku ponechán.. -

Reserva octla se na rovině, když vojsko naše již zmateně utíkalo.

Byla jsem zoufalá... Jako tonoucí stébla chopila jsem se objevení

se reservy. "Pojedu k ní !" zvolala jsem, - "snad není dosud vše

ztraceno !"

Všichni vůdcové mně to zrazovali..Všichni tvrdili, že vše je

ztraceno, že reserva nemůže již naprosto žádnou změnu přivodit -

Ale já myslila jsem : "Malá četa může porazit velký voj, je-li

vskutku nadšena," - a tryskem odjela jsem velkým obloukem

k reservě.. Přes to byla jsem šípem zraněna -

Postačil pohled na mou krev, - a ze slabých lidí stali se zuřiví

tygři. Neuvěřitelnou rychlostí valili se jezdci a pěší za

nepřítelem, dosti vzdáleným.

Oddělení asi stejně četné, jako my, vytrhlo proti nám. Rozdrtili

jsme je na prvý ráz - Přišla posila, - boj zakolísal, - ale

vítězili jsme opět - ač s velkou námahou -

Nové divise přichvátaly. Byli jsme zaraženi, některé oddíly

couvaly.. Plamenná slova, - nevím, kde jsem je vzala, dštila mně

ze rtů.. Bojovníci moji vyli jako vlci - Uchopivši korouhev vrhla

jsem se proti nepříteli. Moji za mnou.. Drtili vše.. Nepřítel

utíkal -

Tu pocítila jsem náhlou bolest v krku, - dech se mně zatajil, -

krev stoupla mně do úst, - vědomí mne opouštělo, - padla jsem s

koně - Spozorovala jsem ještě šíp, pronikající mým krkem skrz na

skrz -

A tím skončil tento můj sen --

Co následovalo, dozvěděla jsem se teprve o tři sta let65 později

-

Reserva zvítězila. A hlavní, prchající vojsko, povzbuzeno jejím

příkladem, vrhlo se zuřivě proti seslabeným stihatelům, - a

zatlačilo je rovněž o něco - Voje slily se dohromady, -

z dvojnásobné bitvy stala se opět jedna - Zakolísala -

Ale vůdce měl dobrý nápad. Nechal zkrvácenou mou mrtvolu nositi

vším vojskem. Účinek se dostavil. Tak zběsile nalehl voj náš na

zemdleného nepřítele, že uvedl jej, skoro rázem, v útěk..

Slunce již zapadlo.. Nepřítel utekl do hor, zanechav nám tábor

svůj na pospas.. Jen asi půl hodiny jsme jej pronásledovali.. Pak

klesalo vše -

Vítězství bylo naše, ač Pyrrhovo, ač daleko ne tak stkvělé, jaké

mohlo být, kdyby můj halama nebyl je překazil. Já, matka jeho,

napravila jsem, co on zkazil.. Bez chlouby mohu říci, že

vítězství toto bylo zásluhou66 mne, živé i mrtvé.67 Obdivuj mne,

miláčku, - těší mne to tolik, ubohou. Nesměj se, že byl to jen

sen : vše jest jen sen a onen byl v mnohém ohledu určitější a

více, než tvé bdění.

Ale teď měly válčící strany obě dost : pravověrní svých výprasků,

kacíři nebezpečného boje.. Uzavřen shnilý mír, ničemná

kompaktata.. Ale sotva byli by křižáci na ně přistoupili, kdyby

byli bývali v čas zpraveni o tom, co učinil Krucifix.

Následující den po bitvě, když křižáci ustoupili dále do vnitra

hor, dorazili kacíři na pahorek. Nebyli překvapeni, když našli

jej posetý mrtvolami svých a kasu fuč : vždyť této noci křižáci

pahorek obkličovali... Více, než ztráta peněz, rmoutila je

myšlenka, že Ježíš Kristus je zabit nebo zajat..

Ale brzo bylo nápadno, že mezi mrtvolami byly jen tři68

z darebácké setniny.. Nejmoudřejší počali tušit, zvláště když na

jevo vyšlo, že estafetty nedošly cíle, - když byly nalezeny

zabité, když velitel reservy hlásil, že dostával stále zprávy, že

nemá se z místa hýbat..69

A hádanku vysvětlilo vyprávění jednoho z padesáti mužů, jenž

náhodou nebyl mrtev.. Vyprávěl :

Když reserva zmizela, soustředil Krucifix setninu svou za zády

padesáti, - a náhle byli tito zasypáni deštěm70 šípů a kamenů

z praků vržených, - a sotva se vzpamatovali, poznovu, - a zase -

Sotva patnáct bylo zbraně schopno. Krucifixovci vrhli se na ně s

tasenými meči a zvítězili ovšem.. Několik z ubožáků, utíkajících,

sřítilo se buď se skály nebo bylo dohoněno šípy.. "Nevím, co to

znamenalo !" doložil ubožák a vypustil duši -

Vůdce kázal, aby zpráva tato držena byla v tajnosti. - Brzo

vrátil se Krucifix s Petrem s nejnevinnější tváří a hlásil, že

byl nepřítelem napaden, že probil se se svou setninou i s kasou,

zatím co oněch padesát nepřítele zaměstnávalo, - ale že později

ve skalní soutěsce musil se pokladny vzdát. Vůdcové mlčeli..

Ale brzo promluvili někteří z lumpácké setniny, jimž nedostalo se

slíbeného podílu. Potvrdili zprávu umírajícího, oznámili, kam

Krucifix kasu ukryl - A kasa na místě tomto vskutku nalezena - -

Co měli vůdcové dělat ? Měli hnutí svému zasadit smrtelnou ránu

odsouzením hnusného zrádce ? Či měli mizeru, který teď stále více

chlastal, darebačil a hnutí kompromittoval, nechat dále

hospodařit ? Rozhodli se.

Jednoho rána nalezen byl největší z lidí uškrcený. Vina padla

ovšem na pravověřící. Za to Petr, který rozpoznán byl jako

takový, totiž jako "hlavní původce, že vznešené učení mistrovo

bylo zkaleno", byl, pro schlazení žáhy, po ukrutném mučení,

voly,71 jimž sláma pod pupkem zapálena, rozčtvrcen.

Špatně se velký duch kacířům vyplatil. A morálka této historie

?72 Nedělej nic napolovic ! Zvláště z pramizerného komplexu

všivostí, zvaného křesťanství, nechtěj něco podržet. "Kdo není

mně ve svém poměru ke křesťanství zcela jasný," praví Nietzsche,

"tomu nepodám ani svůj malík ! Zde platí jen bezpodmínečné ne

činu..."73 ---

Teď přejdu vše co nejkratčeji.. Znovu jsem bděla jako dcera

rabína, - brzo jsem zemřela. V následujících snech mých odehrála

se v podsvětí reformace, dvě stě let před vaší. Důležitější úlohu

jsem v ní nehrála, - jen jednou byla jsem uškrcena reformatory,

jednou upálena katolíky.. Tak vidíš ty příjemnosti, které člověk

má, je-li matkou boží -

Pak bděla jsem v Holandsku asi do 26 let, jako dcera židovského

bankéře..Tentokrát, ač stále velmi smyslná, byla jsem už velmi

usedlá, přísná, moudrá, - má intelligence byla všeobecně

obdivována. Poznala jsem Spinozu, - fuj ! Tak koženého, krotkého,

jako vypráskaný pes vypadajícího člověka jsem neviděla. Takové

lidi považuje lidstvo za největší své syny ! -

V následujících snech žila jsem již mezi svobodnými mysliteli..

Zatím co Voltaire zabíjel hanebnici, byla v podsvětí, aspoň u

lepší společnosti, již zabita.. Ale stále byl Kristus a jeho

učení považovány za ušlechtilé.. Byla jsem poznána a zacházeno se

mnou s vybranou úctou, šetrností. Požívala jsem dosti velké

slávy, jak přirozeno. Davy lidu putovaly z dáli, aby mne viděly,

aby mně lichotily.. Byla jsem jim jediným exemplářem vymřelého,

interessantního druhu zvířat. Nenadchlo mne to sice obzvláště, -

ale těšilo mne to a byla jsem dosti šťastna... Tenkrát přála jsem

si, aby křesťanství a příjemná sláva má stále trvaly.. Tenkrát,

vidouc, že to vezme asi za své, učinila jsem z mistra Theofila

mstitele božího -

Pak bděla jsem zase, - nevím kde, stále jako židovka - Planeta

byla čtyřhranná, i jiná tělesa nebeská měla hranaté formy a

pohybovala se přímkami ku předu - Tři slunce se za dobu <bdění>

mého vystřídala na obzoru, - vesměs zelenavě zářící... Zemřela

jsem zase brzo, když život můj nejkrásněji se utvářel, - za doby

francouzské revoluce. Ach ! že většina74 životů je tak krátká, -

že skoro každý je přeťat, hrozně nedodělaný.. Jaký smysl, jaký

konečný cíl má všechno to bláznění ?..

První sen můj byl bezvýznamný, v druhém žiju teď, - ach tak bídně

! Poslyš a rozluští se ti vše ! Octla jsem se v říši, kde vládla

raça atheistů.. Jen v horských krajích žili tam dosud katolíci,

podrobení, živořící - Vládnoucí raça nebyla daleko tak

vybroušená, humanní, jako raçy osmnáctého století. Byla jsem

poznána, - a zahrnuta nekonečným posměchem.. Nezaslouženým, neboť

nikdo nevěděl pravdu o Krucifixu ; byl považován za malého

proroka -

Abych posměchu unikla, uchýlila jsem se do hor k věřícím..

Poznali mne, věřili, že jsem přišla s nebe, abych potřela

Antikrista - Vypukly bouře, - byly potlačeny a já na útěku zajata

-

A teď připadli atheisté na chytrý nápad, jak zkompromittovat

katolickou víru v očích všech věřících. Umínili si, že mne co

nejvíce pokoří, směšnou, hanebnou učiní, aby věřícím světlo

vzešlo, co jest královna nebe zač. Dali mně volbu : buď káznici

nebo živení se sprostou nádenickou prací nebo stát se

krasojezdkyní nebo chantanovou zpěvačkou nebo prostitutkou. Ne

bez chytrého75 úmyslu dovolili mně stát se nádennicí :

předvídajíce, že se pro ni nerozhodnu, chtěli mít důvod, aby

křičeli : hleďte matku boží ! poctivou prací živit se nechce....

A přece rozhodla jsem se pro ni. Ale už za tři dny nechala jsem

toho. Káznici jsem nechtěla, koňů jsem se bála, věděla jsem, že

zpěvačka je nejhorší prostitutkou, - a rozhodla jsem se pro

bordell.. Vždyť nebylo to mně nic nového, - vždyť jsem tak smilná

! Amen, amen, pravím tobě, nebe a země zahynou, ale chlípnost má

nezahyne.76

Ale přes to prolila jsem v zaměstnání svém moře slz - Nikdy

nedožila jsem se takové potupy, nikdy nebyla jsem tak bídným

šaškem, chlapcem k bití, jako teď.. Stydím se ti bližší okolnosti

vyprávět.. Jsem nešťastna, hluboce nešťastna.. Vládnoucí neštítí

se žádných prostředků, aby mne co nejvíce sesměšnili, opovržení

hodnou učinili.. Bitím jsem nucena, abych vyhovovala všemu, čeho

si přejí, - a bita jsem i od hostů na sobě tak hnusných !

Nejhnusnější nemocné mrzáky vodí ke mně, - ale dost !77 Ty mne

líbáš ? Ó jak jsem ti vděčna, jak jsem šťastna !

Docílili, čeho chtěli. Věřící, jejichž bezpočet mne navštívil,

pozbyli své víry, - já, beránek boží, jenž snímá hříchy světa a

svého syna, byla jsem příčinou, že tři miliony věřících

vystoupily z církve..78

Chtěla jsem se usmrtit ; neboť byla jsem tak přísně střežena, že

na útěk nebylo pomyšlení - Ale odhodlala jsem se prosit

o zmírnění svého osudu, - a jelikož byla jsem nakažena skrz na

skrz a lidé následkem toho mne už nenavštěvovali, - jelikož

tyranné dosáhli už plně svého cíle, - dovolili milostivě, abych

stala se jen majetnicí bordellu, - a poskytli mně velkomyslně

prostředky k tomu - Teď jsem v podsvětí bordelářkou.

Dlouho potácela jsem se mezi životem a smrtí, - konečně následkem

krutých operací jsem ozdravěla.. Smyslnost probudila se ve mně

zas, - a teď jsem nejen bordelářkou, ale i jednou ze svých

holek.. Stala jsem se smyslnější, než kdy dříve a brodím se

v strašném kalu.. Jsem bez vůle. Óch ! kéž je tento můj ohyzdný

sen už u konce ! - Protože jsem velmi bledá, nazývána jsem

v podsvětí všeobecně "bílá svině"..

A79 Krucifix je u mne. Dali jej ke mně, aby ostuda křesťanství

byla co největší -

Chlap schátral co nejvíce, že to dál nejde. Stal se z něho takový

lenoch, že musí být krmen. Celé dny proleží na zápraží bordellu,

nic nedělaje, ani nekouře, ba ani nepije, zadkem nahoru obrácen.

Marně jej povzbouzím.. Úplně marně.. Nevím, co prase napraví -

Když jdou kluci kolem nás ze školy a vidí to prase, rozpřede se

den co den následující diškurs ; dříve chodili lidé jej

poslouchat, dnes si toho nikdo už nevšimne.

Kluci pokřikují : "Kruci, kruci !"

"Kušte, kluci !" zabručí Kristus.

"Kruci ci-ci ci-ci !"

"Polibte mně zadnici !"

"Jezu Kriste, pane náš !"

"Prdel ať mně vylízáš !"

"Mesiaši, smiluj se nad námi !"

"Naseru vám do prasečí tlamy !"

"Mesiaši náš, měj nás rád !"

"Půjdu na vás hezky nasrát !"

"Spasiteli,80 oroduj za nás !"

"Jdu a do prdele kopnu vás !" (Atd.)81

A nemohu se ho, ostudy, zbavit - Ostatně jsem sama teď ostuda

dost velká. Jsem demoralisována až běda. Óch ! jak je to vše

hrozné ! Jak hrozně pykám za vinu, že jsem porodila toho ještěra

! Kdy bude toho konec !"

Utřela si oči svým parfumovaným šátečkem.. Pietro ji k sobě něžně

přitiskl, že jí žebra praskala, ale pravil :

"Nevěřím ti docela, drahoušku ! Proč vybízela jsi mne, abych

zabil toho studenta a našeho autora, když si přeješ, aby

křesťanství zaniklo ?"

"Řekla jsem ti, že jen z bídných, kšeftovních ohledů - Dnes totiž

jest u nás křesťanství úplně diskreditováno, následkem toho

netáhne už moje firma, - naopak odpuzuje a plní hnusem. Jsem zase

nakažena, - ale neboj se ! Tvého bdícího těla se to netkne -

Budou-li však tito lidé, o nichž je známo u nás, že budou

kalamitou ohromnou pro církev, usmrceni, - stoupnou aspoň poněkud

mé akcie a pomohou mně zase na nějakou dobu živořit - Teď snáším

často hlad, - více než čtverák za jedno obcování mně nikdo nedá..

Ale brzo musí vzíti tento můj nejpotupnější sen za své, - trvá

již dlouho -"

"Ale žádost tvá, drahoušku, zdá se mně být přes to bídná. K vůli

mizernému krátkému obchodnímu prospěchu mám zavraždit

?"82

"Máš pravdu !" A rozplakala se - "Ne, nedělej to ! Sama nevím,

jak jsem to mohla od tebe žádat, vždyť to odporuje všem mým

lepším přáním ! Ale jsem strašně demoralisována. Vždyť, věříš ?

byla bych bezmála uposlechla nabídky žida Arschlocha, vládou

autorisované, abych se jako šelma nechala v železné kleci vozit

po celé říši - Ach ! Jsem nešťastna, polituj mne !"

"Milenko má, nic si z toho nedělej ! Přece jen to, co tvoří tvé

utrpení, sloužilo ti dříve ke slávě... Všecko má své nevýhody, za

každé stoupnutí zaplatíme klesnutím, - ale klesnutí věští zase

nové štěstí !"

"Máš pravdu, - budu veselá, - neboť musím být co nevidět zase

šťastna, - a přece jen se stále zdokonaluju. Ještě 500 roků u

vás, tři sta v podsvětí, - a křesťanství zmizí, - a započnu nový

život.. Ale tuším, že ten nejhořčejší kalich budu musit ještě

vypít, - vždyť vlastní kal vzniku křesťanství je i v podsvětí

dosud skoro neznám, - a cítím, že mne teprve teď udusí.. Bude to

hrozné, až vše vyjde na jevo ! Ale konečně bude nejhorší špína,

která zeměkouli kdy potřisňovala, - přece smyta, - a já

očištěna.. Jen utrpením ovšem - Ale každému je takovýto osud

souzen. Ty, mohutný hrdino, staneš se, jak jsem aspoň slyšela, po

smrti krejčíkem, - Cesare, - ach ! podomkem, - a Fabio dokonce

professorem filosofie !"

"Jakže ?" zařval Pietro a zbledl na smrt.. "Můj bratr -

professorem - filosofie ? Můj - bratr ? Nebesa - zdrťte mne ! Já

tu hanbu nepřežiju -"

"Prosím tě, drahoušku, - neomdli ! Snad není to ani pravda ! Něco

tak hrozného nemůže být pravdou.. Ten věštec, který mně to řekl,

jistě se mýlil -"

"Doufám - jinak bych Fabia musil zardousit, - vlastně zardousím

jej tak i tak. A Cesare podomkem ? Hrozné ! -"

"Podomkem v hotelu prý ! Ach ! Pietro můj, miluju jej ! Poznala

jsem jej v Hrobě.. On je bůh ! Ten kdyby ležel na mně, -

zbláznila bych se radostí ! On kdyby mne miloval, - na všechnu

hanbu bych zapomněla, stala bych se vznešenou.. Ale on mne

nemiluje ! Jednou postavila jsem se mu v cestu, na úzké pěšině,

co nejsvůdněji oděna a navoněna, rozpjala jsem paže, usmívala se

co nejsladčeji. Ale on, ani na mne nepohlednuv, uchopil mne pod

paždím a odsunul šetrně stranou, pravě : "Pardon signoro, nemám

čas !" On mne nemiluje !.."

"Snad přece.. Pravíš přece, že se na tebe ani nepodíval, - kdyby

byl tak učinil, byl by se do tebe jistě zamiloval - On je často83

zamyšlen a je-li v myšlenkách, nic jiného proň neexistuje -"

"To máš pravdu ! Takový jest ! Nemá čas, myslí na něco vyššího,

než na nás ubohé ženy - Ale přece, - řeknu ti, co řekl mně jistý

moudrý muž, sympathisující se mnou : On si tě dobře všiml, - a

pak ho mrzelo, že tě odstrčil, jako ho mrzelo, že nenamluvil si

Liviu - On je takový idiot. Každý velký duch je idiot. Zalíbila

jsi se mu velice -"

"Jej miluješ, - jak můžeš milovat mne ? Ovšem ! Já nejsem nic

proti němu !"

"Přiznám se ti, že jej miluju přec jen víc, než tebe, - a od

dříve.. Je mně přiměřenější než ty, obře ! Ale tebe též ! Miluju

mnoho mužů vždy najednou. Miluju i Riccarda, - ale i s ním mám

smůlu - Ten teprve má tolik s myšlením svým na práci, že nezbývá

mu minutka času zabývat se ženami !84 Škoda, že nejlepší lidé pro

nás ženušky jsou ztraceni ! Tak rády dopřály bychom jim rozkoši,

kterou tělíčka naše mohou poskytnout - Ale ty's hodný, Pietro můj

! Věčně chtěla bych s tebou ležet, - jak to umíš ! Ještě jednou,

- ale ne ! Po dnešní noci jsi vyčerpán.. Ale aspoň zatancujme si

minet ! Kdyby byl úd tvůj stopořen, nevešel by se mně do úst !"

"Ne, milenko drahá ! Ještě jednou do lůna tvého !"

"Ne, miláčku, - nemáš času ! Banditům jest už otálení tvé nápadné

! Opustím tě teď, - a sejdeme se zas !"

"Zcela jistě, milenko ?"

"Zcela jistě !"

"Řekla jsi, že se mně zdaří odtud uniknout. Je to pravda ?"

"Nevím, Pietro.. Ale onen moudrý muž pravil, že se ti to zdaří.

Jak mohla bych já, ubohá bordelářka, budoucnost vědět ? Ale nic

si z toho nedělej, zemřeš-li zde, - aspoň budeš dříve u mne, - a

pamatuj si a pochop, že vše, co se děje, je lhostejno ! A jdu již

!"

Líbali se delší dobu.. A pak povstala bohorodička, - a stále se

usmívajíc a pravíc : "Všechno štěstí ti přeju, Pietro drahý, - na

shledanou, - miluj mne ubohou !" - zmizela.. A jen libá

z konvalinek,85 orchideí a pižma složená vůně po ní zbyla -

A dlouho ještě seděl Pietro bez hnutí86 a slzy kanuly mu s očí --

-- 87

KAPITOLA XXV.

Zemětřesení, které Kostlivce v jeskyních pohřbilo, z nich,

pád se skály 100 m. vysoké před vojáky,

k sebevraždě dohánějící bolení hlavy před úkladnými vrahy

Pietra vysvobodí.

Na pirátské lodi "Poctivosti" kůň jeho a on stane.

...

KAPITOLA XXVI.

Bohyni tam najde, z jejího bílého pásu límec

si zhotovit dá, který mu praskne, bohyni pardus slibuje,

kapesník, který od ní večer obdržel, ráno si pere,

řízením jejím šťastně za skálu se dostane,

třem jejím příbuzným jediným vřelým objetím páteře přelomí

a úd svůj zcela šťastně do lůna bohyně vnoří.

...

Kartáčku na zuby neměl. I oškrábal šlem nehtem prostředního prstu

a zbavil se ho pak tím způsobem, že vyškrábnuv jej hořejší

stranou nehtu od palce a převed jej po té na bříško ukazováčku

odmrštil tento prudce od palce, k němuž jej byl přitiskl. Po té

třel si ještě zuby šátkem až krvácel, - ale šátek tento pak hodil

ovšem do prádla a vzal si jiný. Konečně si ještě vypláchl hubu,

podíval se na své pěkné zuby, - a posléze spokojen proplížil se1

dveřmi a vystoupil na palubu. Srdce mu prudce bilo..

Lesbia tam nebyla. A jal se, ruce na zádech, přecházet sem tam.

Námořníci, sotva se k nim vždy obrátil zády, váleli se po zemi

tajeným smíchem, ač nebylo teď, musíme říci, na zjevu Pietrovu

nic směšného, vyjma snad manchetty a kravatu.. Ale náhlá vášeň

dvacetiletého strašného, neohrabaného obra, známá už všem, měla

cosi komického ; a ještě více jeho snaha zalíbit se. Velmi

zvědavě čekali, jak náš galán započne své námluvy..

Ale Lesbia nešla. Zazvonil zvonek, hlásící poledne, - a Pietro,

trochu zklamán, vrátil se do kajutty a zuby svými strašně se

mstil na pečené husí mrtvole, která mu byla k obědu předložena..

A sotva se najedl, vyšel zas nahoru. Za čtvrt hodiny sešel dolů,

- za pět minut zas nahoru, - a tak to dělal až do tří hodin. A

Lesbia nešla..

Byl strašně, bolestně roztrpčen, ač věděl, že anděl jeho musí od

rána do večera ve vnitru lodi pracovat ; měl chuť jít ke

kapitanovi a říci mu, že po dobu svého pobytu na lodi bude za

Lesbiu všechny práce dělat sám. Ale přece jen si říkal : třeba

pracuje, nějakou sekundu mohla by si přec jen najít, aby mne

aspoň spatřila, - miluje-li mne trochu.. Láska si čas vždycky

najde ! Ne, ona mne nemiluje ! Jak jsem, blázen, mohl jen

v takové štěstí uvěřit !

Dříve mluvil tu a tam s námořníky, - ale teď už ani slovo.

Spozoroval též jejich posměšky, - a měl chuť naházet je všechny

do moře.. A oni měli pěknou zábavu z jeho trýzně a chechtali se

potají stále víc. - Kapitán a bratři jeho na palubě nebyli,

majíce ve zvyku odpoledne spát..

Konečně dodal si jeden odvahu a oslovil jej :

"Milostivý pane, zdá se, že se u nás nudíte.. Máte také pravdu !

My jsme sprostí lidé a žádná společnost pro vzdělaného pána. Je

zde sice na lodi jedna vzdělaná osoba, totiž slečna, - ale ta má

bohužel stále mnoho práce.. S tou byste se ráčil snad dobře bavit

- ale té se asi nedočká-"

A tu Pietro uchopil smělce za rameno, vyzdvihl jej do povětří a

tak strašně jím zatřepal, že se ubožák dal do řevu -

"Pse mizerný !" křičel při tom, "ještě slovo a poletíš do moře !

Co se smějete, oslové ? Myslíte, že vás nevidím a že nevím, proč

se chechtáte ? Ale jste na omylu, ubezpečuju vás ! A radím vám,

abyste mne už nezlobili !"

Námořníci neodvážili se odporovat a snažili se nesmát, - ale

marně ! Občas zavzněl v uši Pietrovy strašně propuknuvší

chechtot, - a ustavičné kuckání.. Přes kruté pokušení naházet je

do vody opanoval se nebohý mladík, - a raději sešel opět dolů..

Za ním rozlehlo se mnohohlasé řehtání. Vrhl se nazpět, - ale zas

se opanoval.

Kráčel chodbou, spojující kajutty, vztekem bez sebe.. A tu

spatřil, 10 kroků před sebou - ji !...

Shýbala se právě pro nevelkou bednu, velice spěšně, na Pietra

nehledíc. A byla oblečena nikterak hezky : měla modrou sukni se

světlými podkůvkami a jupku žlutou, ošklivého nádechu ; i sukně i

jupka plny byly tmavých skvrn, - snad od vody, snad od mastnoty,

- a byly též na několika místech spravovány a nečisty.. Vlasy

její byly rozcuchány, na nožkách měla ošklivé, klapající

pantofle..

Neočekávaným jejím objevením se byl Pietro překvapen, ba ohromen

a úplně zmaten.. Jeho myšlenky a dřívější předsevzetí, co učiní,

až ji spatří, někam se odstěhovaly.. Zapomněl i na to, že ji má

pozdravit.. Zůstal nejapně stát.

A ona patrně hleděla co nejrychleji zmizet. Pozdvihnuvši

překvapující silou bednu2 nad hlavu rychle jako koroptvička

odběhla a zmizela v jedněch dveřích.

Pietro vešel do své kabiny.. Chvíli pitomě stál, - a pak praštil

se pěstí do čela tak, že zavrávoral.. Pak usedl na silnou bednu,

kterou mu dali místo obvyklých židlí, tak prudce, že tato se

rozbořila a Pietro zůstal sedět na zemi.

"Já mizera !" zasténal zoufale.. "Tak krásnou příležitost nechal

jsem si ujít ! Kdybych nebyl dobytek blbý, byl bych přiskočil,

bednu uchopil, řekl : "Pardon, signoro !" a byl bych ji odnesl. A

já, trulant, - nechal jsem ji dřít se, - a ani jsem ji

nepozdravil ! Už po druhé jsem ji nepozdravil !3 Mám konec ! Teď

se na mne jistě už ani nepodívá !"

Mlčel dlouho. Ale pak vyjasnila se mu tvář.

"Ona pospíchala strašně ! Zřejmo, že přede mnou utíkala ! Proč ?

Že by se mne bála ? Či snad bylo jí už řečeno, že mám na ni

spadeno ? Ale v takovém případě4 ženy zrovna neutíkají a

utíkají-li přec, neutíkají vážně, ale jen pomalu, aby byly

dohoněny.. Ale ona běžela jako ztřeštěná ! Pravděpodobno jest, že

se přede mnou styděla za svůj špatný oblek, - a že jí tedy nejsem

lhostejný ! Ó má Lesbio, nemusila jsi se za to stydět ! Nemusila

jsi se bát, že se mně znechutíš ! Nikdy nemusí se milovaná žena

obávat předstoupit před milence v špatném šatě ! Naopak má tak

čas od času učinit, to sílí jeho lásku ! Jak jsem šťasten, že

nejen já, ale i ona je též špatně oblečena ! Nemusím se už před

ní stydět, jsme si rovni ! Jak lahodí myšlenka, že zbožňovaná,

nedostupná bytost oděna je špinavými cáry ! Jak činí ji to

dojemnou, dráždivou, když takto sestoupí k člověku, - když

vidíme, že trpí, že je chudobná ! Jak krásná je chudoba u

milenky, otroctví, potupení, nemoc a vůbec všechno trpění ! A

myslím, že i naopak žena tím víc miluje milence, čím víc tento

trpí.. Za žádnou potupu nemusí se milenec před dívkou svou

stydět, oko milujícího smývá nečistotu ze všeho a vidí vše

láskyplně a láskyhodně a roztomile.. S jakou něžnou libostí5 říká

žena milenci "chudáčku !" A co se mne týče, nezamiloval bych se

do žádné ženy snáze, než do té, již bych uzřel na popraviště

vedenou...

- Nesmím zoufat, - napravím to stkvěle ! Jen musím si pospíšit, -

nebudu na lodi už dlouho ! Teď vím, že ji mohu častěji uzřít zde

v chodbě než nahoře, - a je to lepší... Bože ! myslím, že ona,

právě ona mohla by mně jít vstříc : je zde přec tak nešťastna !

Ale nerad bych byl, kdyby mně podala ruku jen proto, že mne

potřebuje, - já toužím po lásce její, nezištné ! Tisíc hromů !

nesnesu myšlenky, že šla by se mnou jen ze spekulace !.."

Vyšel opět. Nebyla ani v chodbě ani na palubě.. A ať sebe častěji

vycházel, ať hlavu ustavičně vystrkoval ze dveří, nespatřil ji..

Slunce zapadlo. Koráb ujížděl plnou parou k dálnému, stínovému6

pobřeží peloponesskému.. Červánky zazářily jako včera..

Asi po dvacáté vystoupil dnes Pietro na palubu ; byl v černé

náladě.. Drahocenný čas plynul tak rychle.. Již zabýval se

myšlenkou, že vstoupí do dveří, v nichž Lesbia odpoledne zmizela,

- do dveří, které mu byly tak tajemně drahé a které by byl s

chutí zlíbal, - že padne před ní na kolena a nabídne jí svou

podporu..

Ale nebylo toho zapotřebí. Ona stála na palubě, stejně jako včera

nehybně hledíc na východ.. Její otec a strýci zde nebyli -

Do Pietra jako když střelí ; chvíli stál jako oslněn ! A měl teď

příčinu !

Naše drahá Lesbia byla totiž opět krásně oblečena, - a krásněji

než včera.. Světle modrý battistový oblek přilehal těsně

k rajskému tělu. Kolem pásu vinula se těžká pentle čistě zlaté

barvy, zářící tajemně v purpuru červánků, a spadala vzadu skoro

ke kolenům. Na hrudi i na zádech byla spanilá blouzička

vystřižena a ozdobena hedvábnými, temně modrými krajkami,

stříbrnými kroužky a jakousi gázovou šerpou.. I suknička byla

dole krajkami zakončena, rovněž rukávy, jen k loktům sahající ;

řiďounké růžové rukavičky halily malinké ručky. Zlaté kroužky

ovíjely zápěstí a ze štíhlého, krásného krčku spadal zlatý

řetízek se zlatou hvězdou na konci.. Ve vlasech byly růže, na

ňadrech fialky a konvalinky..7 Stála levou nohou napřed : tenká

suknička rozkošně se vinula k štíhlému luznému stehnu a vzadu

přilehala těsně na vystouplou pravou polokouli. I ňadra, nevelká

dosud, ale krásně plná, poutána byla těsně blouzičkou, pod níž

nebylo korsettu, takže celé jejich polokoule i bradavky byly

viditelny jakoby nahé byly. Páže nad zápěstím8 byly trochu

červené, ale jemné, trochu tenké, ale svalnaté. Hruď a záda

oslnivě bílá ; na jedné lopatce černala se dráždivě malá

bradavička, v páteřním žlábku červenaly se rozmile dvě

neštovičky..

Všechna tato krása měla na naivního Pietra ohromný účinek. Zůstal

na chvíli omámen stát, asi 8 kroků za ní.. Otevřel široce hubu a

roztáhl od sebe všech deset prstů. Oči jeho, ne právě teď chytré

hleděly ztrnule hned na nahá záda, hned na vystouplou pravou

polokouli. Pohled naň byl teď vskutku neskonale komický a

námořníci osvědčili skutečný heroismus, že nevypukli v řehot.

Dychtivě čekali, co zamilovaný grizzli dále bude dělat.

Tento byl z počátku zmaten jako odpoledne v chodbě... Na štěstí

se Lesbia neotočila, - jinak byl by ji opět nepozdravil.. Konečně

přišel k sobě a zamračil se.

"Jsem teď hanebná baba ! A dřív jsem myslil, že jsem statečný !

Musím se ovládnout. Nejdříve půjdu a pozdravím ji !"

A vykročil chvějící se nohou.. Ztěžka dýchal rozčilením...

Přiblížil se, silně dupaje, k svému andělu..

Tento se i dnes otočil.. Pietra to zmátlo, - a málem by byl na

pozdrav zapomněl ! Ale vzpomněl ! -

"Nejuctivější poklona, signoro !" vyrazil hlučně třesoucím se

hlasem, usmál se a velmi hluboce se uklonil.. Ale při této

příležitosti přetrhla se mu páska, vížící vzadu košili a uvolněný

límec s 15cmovým přerušením vzadu povyskočil nad kabát -

"Dobrý večer, pane !" odvětila lahodným hláskem, ale velmi

nejistě.. Neusmála se, ale lehce se uklonila, - a zarděla se..

Pohlížela však při tom stále vzhůru v Pietrovy oči, <s>

neobyčejně zájmuplnou pevností..9

Přešel a z hluboka si oddychl.. Byl nanejvýš šťasten, - desetkrát

šťastnější, než když v Rakvi vojáky na útěk zahnal. Zdálo se mu,

že pozdravem svým vykonal hrdinný skutek, hodný obdivu všeho

lidstva. A měl též pravdu. Konečně napravil svou chybu ! A ona mu

velmi laskavě odvětila, - ona, dnes krásnější nad všechny nymfy !

Zardění jejího nespozoroval k svému neštěstí...

Stanul v pozadí lodi.. Co teď činit ?

Již dříve byl rozhodnut, že ji osloví.. Ale teď, po prvním

úspěchu, byl by to nejraději odložil na zítřek : mělť z toho

náramný strach.. Ale překonal toto zbabělé pokušení.

Jak ji teď oslovit ? I to již od rána věděl. Původně napadlo mu

říci jí : "jak krásný je dnes večer, signoro !" Ale zavrhl tento

nedůstojný a sobě nepřiměřeně sladký začátek ! Ne ! muži sluší

interessovat se o věci vážné, praktické : zeptá se jí tudíž

uctivě, jak se jmenuje jistá země, zátoka, město a p. jež právě

bude viditelné. Pak řekne, že krásný je život plavce, jenž

ustavičně nové a nové věci a kraje vidí, pak zeptá se jí, jak se

jí život na moři líbí. Řekne-li ona, že se jí nelíbí, odpoví on :

byl bych šťasten, kdybych vám mohl být v čemkoli prospěšný, - ona

se již domyslí ! A řekne-li, že se jí líbí, - bude on chvilku

mlčet, - a pak zvolá : "jak krásný je dnes večer, skoro tak, jako

vy, signoro !" A to10 bude též slibný začátek...

Silně jej mrzelo, že defektní límec vylezl nahoru. Ale zastrčiv

jej násilně pod kabát pomyslil si : Zády k ní beztoho obrácen

nebudu, - a vydal se na těžkou pouť. Ale byl hrdina a uměl se

přemáhat.

Než tu zmocnilo se ho strašné rozčilení. Srdce mu hromově bilo,

údy trnuly, slábly, dřevěněly.. Věděl, že je velmi bled. Věděl,

že hlas se mu bude strašně třást, a že bude celý jeho zjev

působit žalostným dojmem.

"Ne ! musím počkat, až se trošku uklidním !" řekl si a přešel

Lesbiu. Dospěl na konec lodi, chvilku postál, - a pak dal se

znovu na cestu s pevným předsevzetím, že promluví, ať se děje

cokoli. Řeknu : "pardon, madame !" - či hrome ! slečno ! "Jak

jmenuje se ono bělavé město u zátoky ?"

Cítil, že rozčilení jeho opět roste.. Ale vší silou své vůle

hleděl na nic nemyslit. Křečovitě sevřel rty a počítal šeptem 2 a

2 je pět, pět a pět osm, osm a osm šestnáct..11

A vskutku rozčilení své držel trochu na uzdě..

Docházel k Lesbii.. Již byl u ní.. Bylo mu v té chvíli hrozně,

jakoby jej někdo strkal k propasti. Celá bytost vzepřela se mu

náhle vší silou proti jeho předsevzetí... Ale překonal to a

rozhodl se : teď začnu..

Otvíral ústa, - ale běda ! Nebyl v stavu se k nějakému zvuku

odhodlat, - nemohl a nemohl promluvit !.. A zatím přešel už opět

Lesbii.. Zaťal zuřivě zuby v ret a stanul dva kroky od ní a znovu

napjal křečovitě svou vůli, aby promluvil... Ale poznovu přeletl

mu přes duševní obzor odpor k tomu,12 obava z toho, - a zároveň

pocítil nebožák, že je tak strašně zmaten, že neví ani slovo ze

všech, která chtěl říci. Pot vyskočil mu na čelo, hlava se mu

zatočila.. Jako ve snu slyšel chechtot námořníků.. Štěstí, že se

Lesbia, ač věděla, že stojí za ní, neotočila ! Co by byl Pietro

mluvil nebo dělal, nevíme..

Proživ nejstrašnější snad čtvrtminutku svého života odhodlal se

konečně jíti dále.. Stanul na konci lodi a utřel si dlaní pot..

Neváháme říci, že mu bylo skoro do zoufalého pláče..

"Já baba mizerná !" zašeptal.. "Jak je to jen možno ? Jak je to

jen možno ? Ať mně dosud kdokoli vytýkal cokoli, bázlivost dosud

nikdo ! A teď ! ten nejmizernější hejsek, hadr, školák, ostýchavý

škrabák počínal by si výbojněji než já, já který jsem tříštil

vojákům lebky až k trupu, který jsem se příšerám Hrobu smál,

který jsem s pannou Marií13 mluvil tak nebojácně a sans gene,

jakoby to má sestra byla ! A teď ! Vše mně uklouzne, - mou vinou

! Jistě co nevidět odejde zas nebo se objeví otec a odežene ji

jako včera ! Bože můj ! Snad už neodchází ? Ne ! dosud stojí !

Dost ! Musím to co nejrychleji napravit ! Stůj co stůj musím

říci, až k ní přijdu, aspoň "par". To je lehké, - jen zavřít oči,

- umínit si, - par ! Už to bude venku a už nebudu moci nazpět !

Neboť pak musím dodat "don", sice by si mohla myslit, že jí chci

dát pardus.14 A řeknu-li "pardon", musím říci "madame",15 hrome, co mám pořád s tou madame ? sice by myslila, že jsem blbec nebo

že jsem se minul s rozumem ! Jen to "par" říci, - a je vyhráno !

Neřeknu-li to, skočím na mou duši do moře !"

A heroicky rozhodnut kráčel rychle16 k Lesbii, že prkna pod ním

praskala.. Byl nesmírně zmaten.

Stanul krok před ní, - nabral z hluboka dechu, - znovu to trapně

v něm zavířilo, - ale on napjal křečovitě vůli, - a vyrazil, jako

když pes vyštěkne :

"Par !"

A nic víc... Neboť ve zmatení svém totalně zapomněl, co má říci

dále.. Studený pot vyskočil mu znova na čele.

Lesbia se otočila a udiveně, skoro zděšeně naň pohledla svým

dlouhým, hedvábným,17 vlhkým pohledem... On by se byl nejraději

viděl 1000 sáhů pod zemí. Znovu zařval zoufale :

"Par !"

"Co to ?" zašeptala skoro,18 bojíc se už do opravdy.. Zavzněl

chechtot, - a kapitan vystrčil hlavu na palubu. Ale Pietro ho

neviděl, on viděl jen magické oči, v nichž kmital se stále větší

strach.. I zařval zoufale, jen aby něco řekl :

"Par ! - Par - pardus, madame, pardus !"

"Čeho si přejete, pane ?" otázala se klidněji, - a usmála se..

Neboť Pietro nevypadal teď nikterak strašně...

"Pardus, - madame, pardus ! To - to - počkejte - vlastně, - jó !

to město tam, - pardus !"

"Výborně mluvíte, jasný pane !" zařičel za ním kapitán. "Ano,

pardus - -"

Pietro rychle se ohledl a zastavil proudy své výmluvnosti. Lesbia

zbledla a na okamžik zachvělo její něžnou tváří něco žalostného,

zoufalého, skoro plačtivého. Věděla, ubožátko, že čeká ji hrozný

výprask. Ale hned na to vzdorně se semkla dlouhá její obočí a

hlava vztýčila..

"Ano ! pardus zasloužíš, děvko ! Proč vzala jsi si sváteční šaty,

he ? Zapomněla's, že máš přísně zapovězeno brát je ve všední den

? Počkej, rákoska bude hvízdat ! A proč jsi si je vzala, kurvo ?

Jasný pane, jen k vůli vám, - k vůli komu jinému by se tu tak

fintila ? Ona vás chce dráždit, žížala hubená, haha ! Vždyť by tě

rozmáčkl jako štěnici ! Bezectná čubko, - marš dolů ! Dnes bude

ti krev ze zadku stříkat !"

Možno si pomyslit, jak to na Lesbiu působilo ! Říci ženě krásně

oděné, že nesměla si vzít svůj "sváteční oděv" ! Čtenářka si

pomyslí, jakou hanbu musila cítit.. A říci před mužem, k vůli

němuž si je vzala, že k vůli němu si je vzala ! A vyhrožovat jí

bitím na "zadek" a nadávat nejsprostšími slovy !.. Krvavý ruměnec

polil znovu bledou tvář, útlé tělo strachem se chvělo, div

nepadlo ! A ten výraz tváře ! Ten neskonale dojemný stud ! Pietro

na ni popatřil.. Slova kapitánova, že k vůli němu se oblekla,

naplnila jej ohromnou slastí.. Ale tato jen se v něm kmitla a

ustoupila vzteku.

A teď,19 s elementu sobě nepřirozeného, vklouzl opět do svého a

všechen vztek z20 vlastní hanby a trápení našel si průchod -

Ještě že se krotil !

"Chlape !" zařval hlasem, který nezadal zařvání tygra, že i

vzdálení námořníci bezděky dávali dlaně na uši. "Opovážíš-li se

jí ještě dotknout, rozmáčknu tebe jako štěnici a prorazím tebou

palubu i dno lodě, že se i se svou "Poctivostí" všichni jako

krysy utopíte !"

A uchopiv kapitana vyhodil jej 621 m. do výše a jako míč zas

chytil a na zem postavil.. Tento, chvěje se jako v zimnici hněvem

a strachem stál zde dlouho beze slova.. Oči Lesbie radostí a

pýchou jiskřily.. Opodál stáli dva bratři s připravenými

pistolemi -

"Pane !" řekl konečně kapitán skoro nesrozumitelně, "je to

strašná opovážlivost kapitána na jeho lodi..."

"Slib, že na Lesbiu nesáhneš, ihned !" zahřměl Pietro a

přistoupil k němu..

"Zpátky !" zvolali bratři s namířenými chvějícími se pistolemi..

"Nestřílejte !" řekl slabě chytrý kapitan. "Pamatujte, co - - Pan hrabě je prchlý, ale dobrý ! Slibuju vám, že jí neublížím, ač by

zasloužila."

"Ale ať slibu dostojíš, sice bude zle !" řekl Pietro mírněji a

obrátiv se k Lesbii a ukloniv se řekl teď plyně :

"Račte odpustit ! Byl jsem tak zmaten vaší krásou, že mluvil jsem

jako blbec. Jsem vám vždy k službám a radostně dám za vás

život..."

Zarděla se, - a teď ona nevěděla, co odpovědět.. Mnoho by byla

chtěla říci, - ale nemohla, - a také nevěděla jak to říci.

"Děkuju - pane - velice... Ráda bych - než, - teď odpusťte !"

A velmi rychle, uklonivši se a pohlednuvši naň dlouhým, tajemným

pohledem, odebrala se do podpalubí.. Otec a strýcové rychle za

ní.. "Počkej, chlape !" syčel kapitan k bratřím. "Za to budeš

pykat ! On ji má rád, - a ona jej také, - nebo chce jen, aby se

jí ujal ! Čubko !22 ale počkej ! Ještě dnes -"

Pietro stál skoro minutu nepohnutě.. Teď se už lodníci nesmáli :

místo zamilovaného polohejska spatřili teď rázem "nejstrašnější

bestii, která na zemi žije", jak noviny Pietra titulovaly. Jen

šeptat se odvažovali..

Tu odebral se Pietro, v němž nejrůznější city zápasily, ke

schůdkům a naslouchal, co se v podpalubí děje.. Hukot stroje a

šplouchání vln bránily mu v tom.. Drahnou dobu zde stál.. Konečně

zdálo se mu nejasně, jakoby slyšel zvuky, podobné tleskání

rákosky o nahé tělo.. Ale křik neslyšel.

Rychle seběhl dolů a připlížil se ke kajuttám kapitanovým. S

utajeným dechem naslouchal.

Byl rozhodnut, co činit. Kdyby byl slyšel, že je milenka bita,

byl by vyrazil dvéře a kapitana i jeho bratry rozmačkal. Pak

doufal stát se kapitanem sám, tím, že by rozdělil mezi mužstvo

nejen své, ale i kapitanovo jmění. Nebylo to příliš hloupé, - a

byl by snad nevědomky chytře jednal, kdyby tak byl učinil..

Ale bylo ticho.. - Aspoň čtvrt hodiny stál na chodbě.. Jen

několik brumlavých, nezřetelných slov zaslechl.. A pak zdálo se

mu, že ozvalo se něco, podobného ženskému zaštkání..

Odebral se do své kajutty a dlouho klidně ležel.. Pak počalo se

tělo jeho zmítat. Jednou se posměšně zachechtal, podruhé blaženě

se usmál.. Pak plival na stěny, - pak rozpínal ručky jako by

chtěl objímat.. Hned skřípal zuby, - a hned smilně přitiskl

břicho na podušku a polštáře k hlavě, - a jednou polštář dokonce

políbil..

"Kéž bych měl něco od ní !" zašeptal konečně.. "Ať cokoli, - jen

něco, čeho se tělo její dotklo, - jak byl bych šťasten !"

Tu vzpomněl si, že odpoledne, když nesla bednu, .....

"Přece mne asi miluje !" šeptal si... "K vůli mně vzala sváteční

šaty.. A nedělá to jistě ze spekulace, ne ! na to je tvář její

příliš čistá. Ó ! ten pohled, když odcházela, plný sladké

vděčnosti ! A ten její laskavý pozdrav ! Ta lahodná řeč ! Ta

slova na rozloučenou ! Byla by chtěla mnoho říci, co nemohla, -

toť jisto ! Ó !...

Počínal jsem si z počátku, - no ! hanba23 mluvit !" A plivl na

strop.. "Pardus ! Hned bych se nejraději rozplynul do vzduchu,

aby stopy po mně nezůstalo.. Co si myslila ? Nejspíš, že by

zasloužila pardus, protože zahálí ! Pořád je bita, - co

přirozenějšího, než že myslila, že i já na to narážím ? Bylo by

se to podobalo mému bestialnímu zevnějšku ! Ještě štěstí, že jsem

vypadal tak blbě ! Snad myslila též, když se ptala, co si přeju,

a já řekl jsem pardus, že zasloužím24 být bit ! Haha ! To bylo by

dost správné ! Nic jiného bych nezasloužil !.. Říkal jsem jí

madame, jí, - o níž jsem už tolik slyšel, - hrome, zabil bych se

hned ! Viděl kdo většího vola ? Pomyslila si krátce, že jsem

úplný blbec !

Na štěstí jsem to dost dobře napravil... A to, co jsem jí, než

odešla, řekl, mělo dobrý smysl.. Poznala, že jen láska mne tak

zmátla, - a to je právě dobře ! Dosáhl jsem dnes čeho jsem chtěl,

- ano, zdařilo se to ! Počátek jest učiněn a může-li ze všeho

něco být, bude po dnešním dnu ! Ale přec bych si nejraději

nafackoval.

Proč jsem byl tak zbabělý ? - Nu, teď chápu ! Byl jsem ve fausse

position ! Byl jsem v postavení, které je mně ze všech

nejnepřirozenější ! Jsem zrozen k boji, bezohlednosti, panování,

jdu vždy přímo, bez obalu, jsem hrubý, drsný, divoký : a teď octl

jsem se v postavení, kde je nutna mírnost, sladkost, hladkost,

kde nutno chodit všemi těmi erotickými, pitvořivými oklikami, kde

...

KAPITOLA XXVII.1

Pietro si umíní, že místo lidumilnění vši na hlavě své

otcovsky pěstovat bude

"Nikdy nebyla bych považovala něco takového za možné," pravila

Lesbia, teď zdravím a veselou bujností jiskřící, když, tři týdny

po té, jela na svém koni po boku Pietrově kurdistanskou rovinou,

již jen dvě denní cesty od hranic Persie vzdálenou ; "nikdy

nebyla bych si ve snu pomyslila, že tebe, "nejkrvelačnějšího ze

všech tygrů", "nejzvrhlejšího všech netvorů", "nejbezcitnějšího všech šelem", "nejpodlejšího padoucha", jak tě všude nazývali,

uzřím počínat si tak, jak, krátce, počínali si lidé, kteří byli

po smrti prohlášeni za světce, - až na nábožnost ovšem.. Uzří-li

hubeného otrhance, dá mu vždy královskou almužnu, že nevím kam to

s námi dále povede. Vidí-li starého člověka nebo ženu, nesoucí

břemeno, vezme jim je a nese je sám třeba dvě hodiny cesty, a při

odchodu dá jim ještě zecchin, jakoby je oni byli nesli jemu a ne

on. Nedávno vylezl vysoko na strom, aby spadlé do mechu ptačí

mládě vynesl do hnízda ; jindy skočil do rybníka a vysvobodil

topící se kotě. Za chvíli po té vrhl se vstříc splašenému býku,

který vlekl za sebou muže a omráčil jej pěstí, - a druhý den

vskočil do řeky nad vodopádem a zachránil chlapce, který byl

k tomuto unášen. Ale, haha ! skoro každá jeho donquixoterie

dopadne fraškovitě, jakoby na pokyn, že dělá pitomost. Když

ptáčka kladl do hnízda, vykálel se mu tento právě na moudré čelo,

- zlomila se pod ním větev, - a on spadl a udeřil se do zadnice

tak, <že> zakvíkl jako ten ptáček. Kočka jej poškrabala.. Muž

býkem vláčený, sotva byl osvobozen, vynadal mu, ač byl tak

potlučen, že vstát nemohl, mysle, že je býk zabitý, a býk sám

šťouchl jej do žeber. Šťastně vyhodil na břeh tonoucího chlapce,

- ale sám byl unesen do vodopádu a rozbil si kolena o ostré

kamení dole. A ten kluk byl blbý hydrokefal a zkroucený hrbáček,

jaký, už v zájmu humanity, hned po narození by měl vyexpedován

<být> tam odkud přišel, - ale ovšem že ne do života matky ! Tak

to končí ! Každý jiný vzal by si to k srdci a polepšil by se. Ale

tahle tvrdá palice ve svém bláznění pokračuje a bude pokračovat

tak dlouho, až nám ubohým ani sold v kapse nezbude nebo až mu

některý člověk, jemuž dal almužnu,2 ve spaní srdce propíchne aby

se pak zmocnil celého jeho jmění, které, mravný bandita, ukradl

Kostlivcům.."

"Kdo vyžaduje vděk," odvětil skromně Pietro, "je ho nehoden.

Chtít míti prospěch ze svého dobřečinění není ctností, ale

sprostým sobectvím. V tom spočívá vznešenost dobrých skutků, že

činíme je, ač víme, že budeme z nich mít škodu a nepříjemnost."

"Kdo prokazuje dobrodiní nevděčnému, tedy podlému a špatnému

člověku," odvětila, "nečiní nic dobrého, protože podporuje

špatné, protože hází své poklady do kloaky. A podlí a špatní jsou

skoro všichni lidé. Myslil jsi dříve, když nacházel jsi všude jen

nevděk a podlost, že stalo se tak proto, že bylo ti jednat stále

jen s bandity, banditskými pomocníky, pašeráky a piraty ; ale teď

už nahlížíš sám, že "počestní lidé" jsou v podstatě stejní jako

lotři, ba sám jsi mně řekl, že lotři jsou ještě lepší, protože

statečnější ; řekl jsi, že bezúhonný člověk je pouze nevyvinutý,

netroufavý zločinec, zločinec prolhanější, zakuklenější,

potměšilejší ; řekl jsi, že každý by kradl, kdyby se nebál, - a

že vskutku také každý, - až na nesmírně řídké vyjímky, krade a

podvádí, kde se nemusí bát. To všecko jsi nahledl, - a přece

takovému hmyzu stále dobře činíš ; myslíš, že tím činíš něco

všeobecně prospěšného, dobrého ? Dále : myslím, že ten, kdo nedbá

svého prospěchu, jedná špatně, protože pud po sebezachování,

zdravý egoismus, u zdravého tvora převládá. Sám jsi mně řekl, že

v případě, že, utíkaje z vězení, nebyl bys zabíjel každého, kdo

by tě byl mohl prozradit, byl bys měl zůstat v trestnici a shnít

tam. Tedy vidíš, že tvůj prospěch u tebe rozhodoval.. Ale myslíš,

že je to něco jiného, řítíš-li se vodopádem dolů nebo okrádáš-li

se o almužnu ? Jedno je trochu důležitější než jiné, - ale

v podstatě je to totéž a je nedůsledností jednou dát přednost

životu svému před životem člověka, jenž by tě mohl prozradit, - a

podruhé životu hydrokefala před životem svým ! Bože ! jaká to

polovičatost, celá tahle moralka !.. Buď já, - nebo bližní ! Buď

mám hledět na sebe, - a nebo nutně musím ihned jako obětní

beránek pro blaho jiných se nechat zaříznout ! Konsequentní

altruista nemá právo žít ani 24 hodin ! Ale jaký nesmysl ten celý

altruismus. Prospěješ někomu, - ale tím uškodíš nutně jinému, - a

naopak, protože každá bytost žije jen na útraty jiných. Zachránil

jsi ptáčka, - a napsal jsi tím ortel smrti nesčetnému hmyzu.

Zachránil jsi kočku, - a mnoho ptáků a myší zaplatí to životem.

Zachránil jsi člověka, - a kolik zvířat sežere tento, než zdechne

! Každé štěstí, jehož se staneš původcem, musí být vykoupené

neštěstím jiných bytostí ; a každé neštěstí, jež způsobíš, bude

mít za následek nějaké štěstí, protože jedno má vznik pouze

v druhém, - a myslím, že obého musí být proto stejně na světě.

Proto je hloupost starat se o "všeobecné dobro". Pro celek, pro

štěstí celku jest úplně lhostejno, co se děje. Děláš-li dobré

skutky, přiléváš vody do jedné nádoby, ale zapomínáš, že ubíráš

ji tím z druhé !"

"Souhlasím úplně, moudrá žabičko ! Vím teď, že je nemožno něco

dobrého nebo špatného činit, protože není nic špatného : vše, co

se děje, je článkem všeho ostatního a zavrhnout něco, bojovat

proti něčemu, znamená zavrhnout vše. Svět zůstane světem a tím,

čím jest, vším naším lidským červím úsilím nestane se ani něčím

víc ani méně, ani lepším ani horším ! Není prospěšného jednání !

Ale víš, co je ? Je ušlechtilejší a sprostší jednání ! Sprosté

jednání je hrubě sobecké, malicherně, špinavě sobecké, - a jen

toho jsou skoro všichni lidé schopni. Jednání vyšší je jednání

volné, široké, statečné, jež pohrdá sobeckou úzkoprsostí, jež,

jak jsem již řekl, nebojí se škody, jež vyhledává břemena,

nebezpečí.. A jen proto, že nepostačí mně úzký egoismus,

vyhledávám něco širšího : béřu věci jiných na svá ramena, obětuju

své pohodlí, vyhledávám nebezpečí a "zbytečný" boj."

"Ano !" vzdychla, "někteří muži jsou už takovými bláznivými

rytíři, neumějí sedět doma spokojeně na zadnici u ženušky své,

dbát, aby se s ním dobře bavila, sloužit jí a kupovat cukrovinky

a šperky, ničemové ! Ty jsi takový blázen a Cesare též a Fabio

též ! Jste pitomci, protože neumíte být šťastni !"

"Řeknu ti, nejdražší, že od té doby, co tebe znám, mám velkou

chuť nechat všech svých donquixotských projektů a žíti s tebou

tiše a blaženě u domácího krbu..."

"Jak byla bych šťastna ! Ale je to marné ! Nevydržel bys to

dlouho, znám tě ! Jsi rozený don Quixote a upláchl bys brzo ! Ale

něco ti řeknu : Vyhledáváš-li nebezpečí a boj, sebeobětování a

pracování pro jiné, hrdino, musíš-li už mermomocí brát věci

jiných na svá ramena, jak jsi řekl, nebéř na <ně> aspoň otýpky

klestí lecjakého špinavého dědka. Najdi si důstojnější břemena !

Staň se třeba rebellantem, bojuj si pro mne za mne za svobodu

utlačených Indů, - ale hleď při tom, ať staneš se indickým králem

a já královnou, nebo mne aspoň udělej paní generalovou. Také mohl

bys to nějak zaonačit, abys se domohl takové moci, bychom mohli

se vrátit do Řecka. Je to tam přece lepší než tady. A při

nejmenším hleď ukořistit nějakou válečnou pokladnu, aby nám pořád

neubývalo, ale přibývalo, nebo mně v Golcondě nakraď hodně

diamantů ! Ale nešpiň se už, pro pána boha, s tímhle mizerným

dobročiněním ! Pochop, že je to směšná nerozumnost, zvrácenost,

z všelijakých moralních předsudků vyplývající, že je to

z lidského3 stanoviska škodlivé, - a že je dobročinnost vlastně

hnusná, fi !"

"Máš v mnohém pravdu !" řekl, "- ale jedno neupřeš : že způsobit

štěstí, ať kdekoli, zmírnit bol toho nejhoršího plaze je samo

o sobě, nehledě k celku, zásluhou, - a hezkým činem.. Toho se

prozatím držím a budu pokračovat tak dlouho, dokud nenajdu

Cesarea. Ten mne poučí, co je dobré a co špatné !"

"K tomu nepotřebuješ Cesarea !" zvolala Lesbia. "Řeknu ti to sama

!"

"Ty, před chvílí kantorově rákosce odrostlá ? Ty chceš rozluštit

problem, o nějž se největší mudrci marně pokoušeli ?"

"Ano, já ! A především nevyjadřuj se tak urážlivě ! A za druhé

pamatuj si, že ti tvoji největší mudrci jsou plesniví dědkové,

mravní baby a kravská lejna, o která bych se ani neotřela ! A teď

poslouchej, co je dobré a co špatné ! Dobré je dobré víno,

šťavnatá, měkká pečeně, dobré je ležet s miláčkem, dobré je mít

hodně peněz, moci cestovat, kam chci, mít sluhy, kteří za mne

všechno udělají, být obdivována ode všech, vědět, že jsem krásná,

mít čas blaženě snít a číst romány... A špatné je vyčichlé pivo,

suchý hrách,4 vědomí, že miláček mne nemiluje, bolest zubů, bití,

- vyjma něžné bití od miláčka, jako jsem včera dostala, špatné je

musit se stále dřít jako blbý vůl, musit lidem podlézat a

dožebrávat se všeho, mít souchotiny míchy a nemít odvahu

k sebevraždě a ležet tedy dlouhá léta na posteli, - to je špatné

! A teď to víš !"

Přemýšlel a pak řekl :

"Co jsi řekla, má hluboký smysl ; značí to krátce : dobrá je

příjemnost, špatná nepříjemnost. Zdá se to být všední,5 ale je to

velká pravda : neboť myslím, že pojem "dobro" povstal pouze

z pojmu "příjemnost", že sféra pojmu příjemnost vyčerpává sféru

pojmu dobra.* Ano ! Cílem dobrého jednání je podporování štěstí.

Ale o to se teď jedná : nejenom tobě, ale i jiným chutná dobrá

pečeně, nejenom tobě, ale i jiným nechutná bití ; nejsi sama na

světě, to uznáš. Jedná se tedy o to, v jakém poměru starat se

o sebe a o jiné, - jedná se o jistou moudrou střední čáru : a

vésti tuto, - toť, myslím, hlavním problemem ethiky.."

"Já povedu i ji, třeba jsem před chvílí odrostla kantorově

rákosce !" řekla statečná dívka. "Tak napni uši, jak ti říkala

prý bohorodička ! Člověk, ať dělá cokoli, stará se tím jen

o sebe, o své štěstí, protože já je já a ze své kůže nikdo

nemůže.6 Ale někdo dělá to chytře, někdo hloupě : hloupě hlavně

ten, kdo klade příliš váhu na fantomy ve svém mozku, kterým říká

"blížní" : je to krátce chorobný vrtoch ; a moudře to dělají

zvířata. Ale protože je už člověk jednou takový blázen, musí,

má-li být poměrně šťasten, starat se také trochu o jiné. Mám

soustrast k lidem, zvířatům i květinám a nemám-li být

nespokojena, musím tu a tam udělat t.zv. dobrý skutek. Ale

zároveň musím "být hodná" také z chytrosti, poněvadž by mne jinak

moji drazí blížní utloukli. A pak vyplácí se někdy dobré skutky a

nesou dobré úroky, umí-li člověk chytře jimi hospodařit ; hlavně,

pamatuj si, nesmí člověk být příliš dobročinný, nebo jej lidé buď

roztrhají nebo se mu po právu vysmějí a pohází jej blátem. A

takový blázen jsi ty, ty umíš padat jen z extremu v extrem :

dřív byl surovcem sans comparaison a teď je světcem ; neumíš jít

zlatou střední cestou, neumíš být chytrý.. Krátce člověk má "se

starat" hlavně přímo o sebe, "o jiné" jen pokud je to chytré,

pokud mu to prospívá, a vše jde ve světě dobře ; stará-li se

o jiné7 přemrštěně, škodí to nejen jemu, ale i jiným, protože je

to proti řádu přírody a lidské společnosti : to je ta moudrá

střední čára, o níž jsi mluvil. Chytrý člověk má instinkt, jak

jíti touto střední cestou : a tento instinkt poučí tě již

o střední čáře !8 Chceš-li se poučit pozoruj jen mne ; já mám ten

instinkt docela dobrý : já umím být šťastna, spokojena, užívat, -

a při tom vypadám hodná a jsem při tom vážená a ti, jimž dobrý

skutek prokážu, nevysmějí se mně jako tobě. Tak vezmi si to

k srdci a neutrácej už zbytečně peníze !"

"Máš ze svého stanoviska pravdu a jednáš dobře. I to jsem

pochopil, že není vůbec dobrého jednání, že není všeobecně

platného zákona, maximy dobrého ; neboť není dobrého a špatného a

vše je nutné a vše je lhostejné. Každý vytvoří si svůj zákon,

nebo, patří-li k stádu, dá si jej vytvořit od jiných, - a je-li

jeho osobě zákon tento přiměřený, pak jedná člověk ten relativně

dobře, t.j. zdravě. Tys mluvila správně jako žena : neboť cílem

ženského snažení je příjemnost, pohodlí, spokojenost, užívání,

úzké štěstí. Pravý muž však netouží po "štěstí", perhorreskuje

pohodlí a požitkářství, opovrhuje spokojeností : on kráčí za

objektivním cílem nedbaje trampot a strádání, on chce něco

vykonat k vůli činu samému, chce moc a slávu ne aby z nich měl

nízké požitky, ale vysoký pocit vlastní síly, povznešenosti,

vznešenosti.. A vím, že, třeba nedokonale, náležím též já mezi

takové muže. Od prvního dětství netoužil jsem pranic po životních

sladkostech a snil jsem jen o velkých činech bojovných. Dva dny

mohl jsem třeba jako hoch hladovět, - a nevěděl jsem skoro o tom

a naskytla-li se pak příležitost k jídlu, pohrdl jsem jí,

lákala-li mne právě ku př. honba nebo rvačka s jinými chlapci.

Zima a horko pro mne neexistovaly a s opovržením divil jsem se,

slyšel-li jsem dospělého říci : to je dnes strašné horko ! Já

jsem o tom ani nevěděl a nevěděl jsem často, bez přehánění, je-li

léto nebo zima. Zranil-li jsem se, ani jsem se na ránu nedíval a

nechal jsem krev téci třeba proudem dokud se nezastavila nebo

dokud jsem neomdlel. Ano ! jsem také trochu heros, protože je mně

mé štěstí lhostejné. - Vím, že co teď dělám, je, třeba ne hnusné,

jak jsi řekla, přece jen trochu malicherné, - ale co mohu teď

dělat lepšího ? Dělám tedy aspoň něco ! Až naskytne se

příležitost k velkým činům, přestanu, - nebo až mně Cesare ukáže,

že na jednání mém není pranic záslužného..."

Lesbia zmlkla ; bylo to už aspoň po padesáté, co pokoušela se

Pietrovi jeho výstřední snahy rozmluvit, - a vždy nadarmo.. Ve

všem jiném ji poslouchal, často až přespříliš se jejím přáním a

vrtochům podvoloval, - ale v této kardinalní své záležitosti byl,

ničema, neoblomný !..

"Kéž bys už Cesarea našel, dříve, než budeme na mizině !"

vzdychla konečně nebohá, rozšafná ženuška.

"Neboj se toho, drahoušku ! Uskrovním se teď v rozdávání almužen,

- musím přece brát ohled i na tebe. Ostatně dovedu si přece

zaopatřit nové peníze.. Ale řeknu ti, že mám strach jeti

k Cesareovi. A víš proč ? Protože - se do něho asi zamiluješ !"

"Buď bez starosti ! To se nestane nikdy, miluju tě příliš !"

zasmála se bezstarostně.

"A přece !" řekl skoro smutně.. "Kdyby se jednalo o kteréhokoli

muže mimo Něj, ani by mně to nenapadlo ! Ale On ! Lesbio ! On

není člověk, nějaký bůh nebo ďábel v něm sídlí ! Není to člověk,

je to zázračná nadpřirozená bytost, věř mně to ! Je to duch

nekonečný, bezmezný ! Je stejně velký jako bojovník, jako

myslitel, - a každým svým hnutím, třeba doma v županu a bos, je

vznešený, je král ! Je velkodušný, nesobecký jako bůh, který

ničeho nepotřebuje. Je vtělená dokonalost. Jeho schopnosti jsou

bezmezné jako prostor. Vše, na co se podívá, hned pochopí a hned

umí, jakoby to deset lét dělal, - vše, vše ! Co chce, to může,

bez vyjímky, - nu povídám, nějaký bůh zvolil si tělo jeho za

sídlo, - přirozené to aspoň není. Dřív jsem myslil, že kdo je

obdařen vyššími schopnostmi, nemá malých talentů a drobných

zručností. Ale tenhle člověk dovede s 1000 vojáků porazit 10 000,

- a při <tom> umí prý plésti tak rychle punčochy jako

nejzručnější žena a háčkovat krajky ! A naučil prý se oboje za

čtvrt hodiny. On pochopí nejvyšší filosofické myšlenky, - a

dovede nápodobit hlas člověka, sotva jej slyší, dovede nápodobit

zvuky padesáti zvířat, dovede i hubou hrát na housle a na fletnu,

že bys to nerozeznala od sebe ! A je nejstatečnější ze všech

lidí, vždy božsky klidný a jistý, a stále ví, co má dělat :

v jeho duševním mechanismu není kolečko, které by přesně

nezasahovalo, kam má. Nezná strachu. Já, ještě před dvěma léty,

jsem ho, mohu říci, též neznal. Jsem jist, že nejstrašnější

strašidlo Hrobu nebylo by mne zděsilo. Ale proč to ? Protože

jsem, následkem své zhovadilé divokosti, byl úplně bez rozumu a

bez očí. Ale teď, když počal jsem myslit, počal jsem se i bát, -

a poslední dobou často jsem byl hanebně rozčilen. On má však

rozum a rozčilen není přes to nikdy, - proč ? poněvadž má rozum

svrchovaný a já jen bídný. Slepá statečnost má byla bez ceny ;

ukázalo se to, jakmile světlo rozumu ji osvítilo : jen moudrá

statečnost je statečností.. A není to člověk, je to plamen..

V jeho duchu musí to stále a stále strašně šlehat, - ale jasně a

zázračně klidně, - v každém tahu jeho tváře můžeš na nejvyšší

stupeň možného napjetí vyhnané9 plápolání to vždy pozorovat ;

žádný tygr, bojující s jiným, není rychlejší a duchapřítomnější,

než on v zápase.. A ten zjev jeho ! To dokonalé tělo, ta vznešená

tvář, - hned bys řekla, že náleží překrásné, něžné ženě, - a hned

mohutnému tygru ! Hledíš-li na ni, zdá se ti, že vyzařuje z ní

tajemné vznešené světlo, skutečné světlo, známka to božskosti !

Do něho musí se každá žena zamilovat, já jsem červ proti němu !

Zamiluješ se do něho jistě, - raději tě k němu ani nepustím !"

Pěje tento hymnus nadchl se Pietro tak, že konečně hlas jeho

lesem jako blízký hrom rachotil, takže všechna zvěř a ptactvo

zděšeně se rozbíhala a odletalo.. Lesbia poslouchala velmi

dychtivě, - a přirozeno, že pocítila přání Cesarea vidět ; trochu

ji zamrzela milencova poslední slova. Stavěla se však, potvůrka,

lhostejnou, ba roztržitou. Milovala Pietra silně ; ale přes to

soudíme, že tento dopustil se značné pošetilosti : velebení

takové musilo nutně roznítit její ženskou, po vysokém toužící,

ušlechtilou fantasii...

"Jak je asi velký ?" otázala se, kladouc ručku k ústům, jakoby

zívala.

"Asi 19010 cm. A váží nanejvýš tak - 105 kg. Ale přes to by mnou

smýkl o zem jako nic ! Počkej, snad se přesvědčíš !" řekl,

zapomenuv, že ji nechce k Cesareovi pustit. "Sejdeme-li se,

poprosím jej, aby se se mnou pral a on jistě vyhoví, protože sám

se tím bude cvičit. Budeš koukat, jak pokaždé poletím na zem jako

špalek, jako tenkrát v lese !"

"To jistě ne ! Jak by to bylo možno, když vážíš třikrát tolik ?"

"Proti jeho ďábelské intelligenci11 a tygří rychlosti je síla

směšná, hrozně směšná.. Mám takový obdiv k tomu člověku, Lesbio,

že nepochybuju ani, že kdyby pět takových chlapů, jako jsem já,

současně se naň vrhlo, praštil on by jimi všemi o zem dřív než by

jej porazili..."

Byl-li by pak12 uvěřil, že čtyři průměrně asi 56 kg vážící ženy

dvakrát jeho idolem o zem praštily ?

"Zdá se mně, že přeháníš v každém ohledu, miláčku !" řekla

rozumná dívka. "Jsi bláznivý enthusiast.. Ale tvá skromnost jest

ušlechtilá, ač hloupá. A něco ti řeknu já : Ani já nemám chuť

pustit tě k - jeho ženám. Jsou jistě krásnější a interessantnější

než já, a jsou vesměs šlechtičny a já ubohá dcera kramáře a

pašeráka. Je-li Cesare takové zázračné, krásné zvíře, pak ta jeho

sestra, s kterou, hanbář ! léhá, ta z mrtvých vstavší haha !

Ziata bude asi také podobné13 zvíře ! Fi ! že se nestydí s

bratrem spát ! Tvá sestra Porcia, ten krásný tygříček, je jistě

zajímavější než já. Nebo ta Fatima, nejkrásnější ze všech Arabek,

a ta hrdá anglická vévodkyně. Ale tak hrdá asi přec jen není,

dává-li si strkat prsty do konečníku od těch druhých.. Fi ! To já

jsem s Hedonou nikdy nedělala, - ač by to mohlo být dráždivé. Ale

bylo by to ošklivé ! Krátce nepustím tě k nim, protože bys se do

nich zamiloval a ony by tě zkazily.."

"Jak mohly by mne zkazit ? Myslíš snad, že by se mnou něco měly

?"

"Proč by neměly ?"

"To je nesmysl ! Mají Cesarea, - a takový ubožák jako já -"

"Mlč !" vzkřikla zlostně. "Což nevidíš, že tím urážíš mne ? Pro

mne jsi dobrý a pro všelijaké takové - ne ? Já mohu tě milovat a

ony ne ? A já mohla bych milovat jeho a ony ne tebe ? Myslíš, že

jsem horší než ony ? Ne ! žádné ženské nedám přednost před sebou

! Nechci je hanět, lecos se mně na nich líbí a myslím, že jsou

mně podobny, - a snad mohla bych je mít ráda, - ale jsou to

nestydy a krvelačné ženy a zlodějky, krátce kriminalnice.

Myslíš-li, že k nim musíš, jeď si, řekni, aby ti odpustily, ale

dej si pozor, ať ti ty šelmy nevpálí koule do prsou, - pak se

zeptej jeho, co je dobré a co špatné, abys už přestal rozhazovat

peníze, seper se s ním párkrát a pak rychle od těch neblahých

lidí odjeďme a víc se k nim nehlasme ! Mám tušení, že nám z té

návštěvy vzejde jenom neštěstí. Nemysli si, že po tom všem, co se

událo, budeš u nich vítaným hostem, třeba jsi se jich tenkrát

zastal ! Pak usaďme se v některém větším perském nebo armenském

městě a tam zůstaň klidně aspoň 5 let, až ti bude aspoň

pětadvacet, - na stkvělé činy máš času dost, jsi ještě kluk !

Nejlépe bychom ovšem učinili, kdybychom se tam usadili hned teď,

ráda bych už pokojně seděla.14 Na Fabia nedbej, chlap za to

nestojí, však mu Cesare rozbije lebku bez tebe a máš pokoj ! Ale

vím, že moudré rady neposlechneš !"

"Nemohu, děťátko ! Jednal bych bezectně, kdybych se teď oddal

lenosti.. A cítím, že se teď něco děje, něco nesmírně důležitého,

- a že mohu nyní odčinit své dřívější hanebnosti."

"Jen pozor, miláčku ! Je mně někdy tak ošklivo v mysli..."

"Mně, přiznám se, též, - ale povinnost mně káže teď nelenit, ať

se děje cokoli.. Ostatně nic zlého se nám nestane, buď klidna,

milenko ! Pozítří jsme již v Persii, t.j. v bezpečí. Tolik

větších nebezpečí jsem překonal, - neleknu se přece toho

jednorukého Fabia..."

Ale náhle zkrušilo mu něco temného duši.. Zmlkl. Rozumí se, že se

dosud Lesbii nezmínil o záhadných slovech nymf...

Jeli chvíli mlčky. Pak pravil Pietro :

"Tohle děvčátko je moudřejší, než já starý chlap.. To už ano.. Je

to něco úžasného, jaký úsudek má tohle kotě a jak je ovocem

stromu poznání zkažená.. A učeně mluví, jakoby byla navštěvovala

vysoké školy.. Prosím tě, jak přišla jsi k té moudrosti ?"

"To si můžeš myslit, že ne ve školách. Hnila jsem za škamnami na

štěstí jen do 12 lét. Co vím, vím ze soukromé lektury a

z přemýšlení."

"Ubožátko ! Ona vzala s sebou, utíkajíc z Poctivosti polomrtvá,

své knihy v15 kufru ! Jak mohl mně říci kapitan, že na lodi knih

není ?"

"Nevěděl, že je tam mám dobře ukryté.. Byl by je naházel do moře

a mne zbil. Vzala jsem jich jen asi dvacet nejmilejších ; asi 100

jsem jich tam nechala. Ty mně koupíš nové !"

"Ona si vleče kus Platona, Schopenhauera, Byrona, Shakespeara !

Jak jsem pyšný na tebe ! Kde's k těm knihám přišla ? A kde brala

jsi v celém životě času ke studiím ? Vždyť myslím, že musila jsi

stále a stále pracovat ! Vypravuj mně přece jednou svůj životopis

! Bude se mně to teď tak krásně poslouchat ! Ten les nebéře konce

!" A seskočiv s koně ubíral se pěšky vedle milenky, objímaje ji

v pásu...

A Lesbia vyprávěla ve stručnosti toto :*

"Ten zdechlý kapitán, ač je Ital, byl od 30. roku usídlen

v Patrasu jako kramář. Živnost se mu z počátku dost dařila, - a

to bylo příčinou, že otec mé maminky, chudý hrnčíř, s radostí

svolil k jeho žádosti o ruku dcery, tenkrát patnáctileté.. Mama

byla neobyčejně krásná, musíš vědět, - tak krásná, že i ten

mizerný pes, zapomínaje na svou obvyklou vypočítavost, rozhodl se

ji si vzít, ač byla bez haléře.. Nechtěla mermomocí, - ale byla

roztomilými rodiči krutě přinucena. - Za nedlouho po jejich

sňatku přistěhoval se do Patrasu mladý, hezký, statečný Srb.

Bojoval v makedonských horách proti Turkům s povstalci, a konečně

vzal do zaječích do Řecka. Čím býval, nevím ; ale měl malé jmění

a byl učený. Poznal maminku, - zamilovali se do sebe, - a já a

Hedona jsme jejich děti.

Moje první dětství bylo dosti kruté. Zakoušela jsem nejen týrání

od psa, - stejně jako Hedona a maminka, - ale i bídu. Obchod

klesal a maminka musila pracovat jako kůň. Podporoval ji sice můj

pravý otec, - ale sám mnoho neměl a maminka byla hrdá... Divím

se, že s ním

...

zmrskám ti tvou medvědí kůži, že budeš zpívat ! A nenecháš-li se,

chtěla jsem ti to dát po částkách, vždy, když se nebudeš dívat, -

za tu tvou dnešní oslovinu. Ale pro tentokrát ti to odpustím, a

sice proto, že mám nesmírnou radost, že jsem už někoho zabila !

Ani jsem nevěděla, že je to tak krásné, ó ! Jaká hrdost naplňuje

mne, jest mně, jakobych jiným člověkem se byla stala ! Nic se teď

nedivím tvé sestřičce a jejím sestřičkám, - a hned je mám radši !

A zlodějství je také svůdné, zvláště pro nás ženy, jéé ! Já bych

se radostí zbláznila, kdybych ukradla pár drahých diamantů a

nemusila se bát, že mne chytí ! Jé ! to je krása !... Zabila jsem

člověka, jsem vražednice, - jaké to krásné jméno, jak se mně

napíná hruď, že přece něco znamenám, že jsem interessantní, - že

mně hrozí stíhání, uvěznění, oběšení,16 - víš, ženě je při těchto

myšlenkách přímo smilně rozkošně a ješitně, - je nám při tom

dráždivě a lochtavě, jakobychom se houpaly na provaze nad

propastí, - taková sladká závrať, - pocit svobody, pocit, že

stojím na vlastních nohou, proti všem, povznešena,

pronásledována, sladce mučena..., - ne ! nedovedu vyříci ten

pocit, roztrhla bych se hned radostí ! A to zabila jsem jen

takového schátralého lotra, - a myslím, že dovoleně, -

v sebeobraně, - hájíc napadeného.. Ale nic nevadí ! Napravím to

brzo a budu zabíjet jako mé sestřičky, - bože ! jak jsem se to

vyslovila ! ale ať ! něco mne k nim táhne ! Ano ! já dosud stále

stlačená, přišlápnutá jako had a kroutící se, mrskaná otrokyně

pomstila jsem se tomu prašivému lidstvu v jednom jeho členu, - a

budu se mstít za svá utrpení sladce dál a dál !"

Pietro mlčel a usmíval se..

"Nu co ty, umravněný lotře !" vyjela. "Ty nic neříkáš takové

bohapusté řeči ?"

"Co bych říkal ? Ty máš, myslím, pravdu, když chceš vraždit, - a

já, když dělám dobré skutky. Vždyť je to všecko jedno a totéž a

zdá se mně, že není mezi ničím vlastně rozdílu.. A dost možná, že

budu dělat brzo totéž, co ty chceš !"

"Dělej ! dělej, miláčku ! To bude krásné ! A pak nebudeš už

rozdávat almužny !"

"Teď, při pohledu na mého krvácejícího koně, zhnusilo se mně

náhle mé "dobročinění", - a kmitlo mně hlavou, že není nic

blbějšího nad tohle t.zv. lidumilství... A rozhodl jsem se už

k následujícímu : Dokud nepřekročíme perské hranice, budu

pokračovat, - abych - abych mohl říci, že po celou dobu, co jsem

jel Tureckem, vydržel jsem být lidumilem.. Ale slibuju ti, že,

přihodí-li se mně ještě něco, z čeho poznám, že lidé jsou

dobrodiní nehodni, ustanu na hranicích ve svém bláznovství..

Nepřihodí-li se to, - pak asi počkám, co Cesare mně řekne !"

"Sláva !" zatleskala. "Do zítřka to už přestojíme ! Ale co se

Cesarea týče, divím se, že's tak hloupý ! On přece dovoluje svým

ženám, aby vraždily, on je v tom i podporuje, - tak z toho vidíš,

že není takový moralní osel jako ty ! Ty bys jím též nebyl,

kdybys nebyl tak mladý, jsi ještě kluk a měl bys ještě viset u

matčina prsu !"

"Máš pravdu !" zasmál se. "Totiž nechci tím říci, že bych měl mou ubohou maminku ještě ssát, ale že Cesare není mravní idiot..

Nebudu tedy už čekat, co mně řekne, - a stane-li se ještě jednou,

že člověk, jemuž prokážu dobrodiní, ukáže se podlým, přestanu na

hranicích bláznit !" -

Objevil se před nimi konec lesa. Zmírnili běh koní, - a tlumočník

vyprávěl, co mu důstojník sdělil.

Jel lesem za svou povinností s dvěma vojáky.. Odloučil se od

nich, - a náhle vystřelilo naň ze msty šest lupičů. Zabili jeho

koně... Zatím, co kůň klesal, vystřelil a zabil dva, - ale puška

mu odletla do houští.. Zbylí vrhali se naň.. Neměl času zbraň

hledat a dal se před přesilou na útěk.. Stříleli za ním

z počátku, - ale pak hnali se za ním jen s tasenými noži..

"Člověk ten lže jako bůh !" řekl Pietro Lesbii.. "Ty výstřely

byli bychom musili slyšet !"

"Jak to přijde," tázala se hned dívka, "že jsme výstřely ty

neslyšeli, pane ?"

"Nemohu za to, že máte snad špatný sluch !" odtušil pyšně..

"Ostatně přepadení sběhlo se daleko odtud : celou hodinu utíkal

jsem před těmi lumpy, než jsem nešťastnou náhodou o kořen

klopýtl.."

Věc sběhla se takto : Odloučil se vskutku od svých průvodčích, -

a náhle vyřítili se naň čtyři loupežníci, jejichž kamarada

nedávno přivedl do vězení. Střílet nechtěli z obavy, že by

průvodčí jeho přispíšili na pomoc.. Strhli jej s koně, vyrvali mu

pušku.. Jemu zdařilo se jim vymknout a ježto uměl lépe běžet než

bojovat, unikal jim asi 2 minuty.

"Nemluv s ním," děl Pietro. "Obyčejný člověk vždycky lže a je

vtělená lež !"

"Tedy jest úplně zkažený a má všechny nectnosti. Neboť lživost a

špatnost jsou vlastně identické pojmy."

Vyjeli z lesa na širou planinu. Důstojnik sestoupil s koně, podal

Pietrovi ještě jednou ruku a pozorně si jej prohlížeje pravil17 :

"Ještě jednou vřele děkuju ! Do smrti toho nezapomenu a ani smrtí

vděčnost má neuhasne ! Dosud pro mne krvácíte ! Musím za svou

povinností, pane, bůh s vámi a s vaší ženou !"

Odjížděli a Pietro řekl :

"Tato událost může nám být prospěšna.. Snad na hranicích vědí už,

že se sem blížíme, a budou snad hledět nás dostat.. Tento

důstojník, jemuž jsme zachránili život, jistě by nás nezadržel !

Aspoň jednou vynese nám můj dobrý skutek snad prospěch."

"Jak málo znáš dosud lidi, Pietro !" zasmála se. "Ti muži jsou

dlouho hloupí, jéé ! Znáš přísloví ? : "Nečiň jinému nic dobrého

a on ti neudělá nic špatného" ? To je velice pravdivé ! "Čiň

jiným dobře, aby i oni dobře ti činili...", - nic hloupějšího

nemohl si kdo vymyslit ! Jakoby bylo nutno, aby se stejné stejným

oplácelo ! Já ti řeknu pravdivější maximy. Poslouchej !

"Nechceš-li, aby ti jiný učinil zlé, učiň mu je dřív, t.j. prožeň

mu kouli lebkou !" Proti pravdivosti toho nedá se nic namítat, je

to samozřejmé, co ? "Chceš-li, aby ti jiní dobře činili, šlápni

jim na krk a mrskej je, - pak budou, otroci, dělat co jen budeš

chtít !" "Nechceš-li, aby ti jiní dobře činili, je nejlepší

prostředek k tomu, činit jim dobře : staneš se jim směšným, budou

tebou házet jako hadrem, staneš se jejich otrokem, budou se na

tobě mstít za to, že jsou ti zavázáni,18 - a nenajdeš horších

nepřátel : budou tě nejen nenávidět, ale i tebou opovrhovat a

tudíž se tě nebát a na tebe si dovolovat".. - Tak si to zapiš za

uši.."

"Kde to kotě ty moudrosti sebralo ?" zasmál se.. "Ano, je to

pravda ! Obyčejní lidé neznají absolutně vděčnosti a komu se zdá,

že ji znají, ten sedá jen na vějičku jejich řečím a jejich

pozlátkovému, svatouškovskému, prolhanému povrchu.. Vše dobré je

na nich klam.. Jen prospěch vede jejich kroky, a sice prospěch

každý, třeba sebe menší, špinavější, hnusnější.. Ví-li obyčejný

člověk zcela jistě, že z vděčnosti nebude mít u dobrodince nebo

jinde žádného hmotného prospěchu, - zradí jej zcela jistě za

jediný centesim.. Kde se ho zastane, činí tak jen proto, že

očekává z toho, vědomě nebo instinktivně, větší prospěch, než ze

zrady.. A všechno zdánlivě ušlechtilejší jednání jejich je

následek jen špinavých motivů.. My jsme jedině ušlechtilí,

pravdiví, - my, zločinci ! Lidstvo dělí se jen na padouchy a

zločince, - jak totiž padouši vyjímky nazývají !"

"To je moudré !" souhlasila Lesbia.. "Není to divné, že

spisovatel tohoto romanu vyvolil za své reky samé zločince a

kriminalisty ?19 Ty jsi seděl, Fabio seděl, i ten Ippolito seděl,

Cesare seděl, já jsem seděla, Livia seděla, Edgar seděl, - má

Hedona seděla také tři týdny, než ji postrkem domů přivedli, -

byla také odsouzena, musíš vědět, "pro urážku policisty a pro

tuláctví", - a seděly ty druhé ? Dita seděla, - Fatima ne ? Nu

aspoň byla vezena v Indii do vězení s těmi druhými. Ziata a

Porcia ? Ty jen ve vidění.20 Nu však si posedí ještě i ve

skutečnosti. Neměla bych je ráda, kdyby neseděly jako já.

Riccardo dosud neseděl, protože, chudák, příliš brzo zemřel.. Ale

kdož ví ? spisovatel nechá jej snad ještě sedět vzdor tomu, ten

je všeho schopen. Člověk by řekl, čta tento román, že autor je

starý kriminalista, - a on je zatím člověk ctný a pobožný a

bohužel také dosud neseděl !21 Nu snad se též dočká !... Ale teď

objedeme tuto vesnici, abychom mezi ctným a pobožným jejím lidem

nevzbudili pohoršení.. Ale co to ? Hleď ! Tam uprostřed ní

vystupuje kouř, - tam asi hoří ! Ale nemysli, že tam musíš jeti,

zachraňovat a rozhazovat peníze !" -

Nechme na chvíli vesnici hořet a podívejme se k tureckému

důstojníku ! Naši dva mysanthropové přeháněli ! Tento poctivec

byl vskutku vděčným, ušlechtilým mužem..

Usedl na chvíli na trávu, - přemýšlel, - za odjíždějícími

hleděl.. Konečně udeřil se v čelo :

"Teď jsem si vzpomněl ! Před dvěma dny mluvil mně kollega Hadži,

že došel ho vzkaz, že mladý obr blíží se perským hranicím a že má

být chycen, protože v Smirně spáchal tři vraždy a už dříve byl

neslýchaným zločincem !.. A má prý v průvodu svém krásnou dívku a

veze sebou čtyřhrannou skřínku..Vše se shoduje, - je to on, -

omyl je vyloučen.. Takové druhé těleso neexistuje ! Je to

cizinec, - myslím Vlach -, no krátce vše se shoduje.. Co dělat ?

Hm ! Moji dva průvodčí, - to je snad na takového chlapa málo, -

je prý hrozně nebezpečný, - to bych si také myslil ! Ale do

večera mohu mít 12 mužů, - a to už postačí... Hm ! on mne

zachránil, - ale povinnost nade vše. 500.... za jeho chycení není

k zahození... Ano ! povinnost nade vše, - i nad vděčnost !

Ostatně jaká vděčnost ? Je třeba být vděčným k takovému lumpovi ?

He he ! to je nesmysl ! Beztoho to udělal jen z vypočítavosti..

Doufal jistě,22 že jej nechám projít, když mne zachrání.. Takový

zlosyn není ušlechtilého jednání schopen. Je prý boháč, - v té

skřínce má prý samé zlato.. Ano ! povinnost nade všecko ! Dovedu

už to zlato vypumpovat, he he ! to jsem už zkusil víckrát, - a

chlapa přec jen nepustím, abych povinnosti své zadost učinil..

Dostane-li peníze padišahův důstojník, myslím, že je to totéž,

jako kdyby je dostal sám padišah ! Může-li padišah krást, proč

nemohl by krást chudý důstojník ? Ano ! povinnost nade všechno !

- Ale musím si pospíšit, abych lidi své našel a lumpy ty z očí

neztratil ! Hm hm ! Vděčnost k takovému lumpu, který má peníze ?

Ne ! jsem věrný služebník padišahův a zůstanu jím do smrti !"

A rychle běžel stranou. Za půl23 hodiny našel na umluveném místě

své dva muže a vsednuv k jednomu na koně ujížděl rychle za svými

záchranci - -

---

Pietro, nenechav se Lesbií uprosit, vjel do vesnice, by dobré

skutky konal. Když k hořícímu stavení přijel, prodíraly <se> již

střechou plameny. Bylo dřevěné a jednopatrové -

Na blízku kupilo se mnoho vesničanů, hořekujících a řvoucích,

místo aby oheň hasit se pokoušeli nebo svá vlastní stavení před

nákazou24 střežili.. Z řevu vynikal hlas starší ženy a muže, -

majitelů to hořícího stavení.

"Rychle se zeptej, je-li někdo v hořící budově !" velel don

Quixote tlumočníkovi. Lesbia semkla zlostně rtíky, - ale mlčela

už, chudinka..

"Ano, pane !" hlásil za chvíli Turek. "Je tam hoch, který byl

z trestu v prvém poschodí k noze skříně přivázán a nemůže se teď

vyprostit.."

"Ať jej vyprostí teď rodiče !" zavyla skoro Lesbia. "Co je ti do

toho ?"

...

a oni jeli na západ ! Budeš oběšen !"

A nebohý stařec se zděsil, - a ztratil se co nejrychleji.

Důstojník vešel s Pietrem, tlumočníkem a Lesbií do vedlejší

místnosti.. Učinil to se značným strachem, ale lakota zvítězila.

Bráti sebou někoho povaha věci nedovolovala. A rozumoval takto :

Oni mne nezabijí, protože vědí, že by jim to nepomohlo, - že by

to naopak postavení jejich zhoršilo..

A tlumočník mluvil teď, poradiv se s Pietrem, takto :

"Pane, oklamali jsme vás trochu, pravíce, že máme příslušné

listiny. Měli jsme je, ale byly nám ukradeny loupežníky, - a

zároveň mnoho peněz. Proto nevypadáme teď dle svého stavu, - ale

jsme vysoce postavení hodnostáři, o tom můžete být jist, a

jsme-li považováni za zločince, je v tom mýlka, která by se vám,

pane, mohla špatně vyplatit ! Ale uznáváme, že jednáte jako

čestný muž, nehněváme se na vás a přicházíme s návrhem, jak vše

vyrovnat. My máme velmi na spěch, cestujíce za státní záležitosti

a zdržíte-li nás zatčením, upadneme v nemilost padišaha, - ale vy

ještě víc ! Pusťte nás tedy prozatím, postaráme se o zaopatření

příslušných dokumentů a přísaháme, že při zpáteční cestě se u vás

zastavíme a patřičně se legitimovat budeme. Jelikož pak je

spravedlivo, aby tato laskavost vaše došla naší vděčnosti,

nabízíme vám za ni 18 000 lir, - více nemůžeme prozatím, - mámeť

celkem jen 20 000. Jakmile nás však peníze již objednané dojdou,

slibujeme vám svatosvatě 50 000. Není na nabídce naší nic pro vás

nečestného, neboť zajisté je to totéž, dostane-li peníze

padišahovy padišah sám či jeho důstojník, jeho věrný sluha.

Dávajíce je vám, skládáme jen povinný tribut pod nohy

nejmilostivějšího našeho pána !"

Důstojník dával zprvu na jevo známky netrpělivosti a posměchu..

Když přišla řeč na peníze, zamračil se přísně, pln spravedlivého

rozhořčení. Když však mluvil tlumočník o "povinném tributu

padišahovi", - vyjasnila se jeho tvář. Pohladiv si moudře vous

děl :

"Toto poslední je zajisté pravdou, muži ! V slovech tvých jeví se

věrná, pokorná oddanost k pánu našemu. Pokorná oddanost v Jeho

Veličenstvo může vyvážit mnohý přestupek, věrné placení tributu

může smazat i zločin : tak velká jest milost padišahova. A pravdu

jsi též děl pravě, že odevzdáš-li tribut mně, je to totéž, jako

bys jej odevzdal císaři : neboť já mu jej v nejkratší době do

posledního groše odvedu !... Než, - nemohu vám vyhovět, - nemáte

listin a pán tento je velmi podoben jistému strašnému zlosynu..

Musím konat svou povinnost, - jedná se o věc tentokrát velmi

důležitou.."

"Zachránit tobě živobytí, včera, do lesa," řekla Lesbia, hněvem

rudnouc. "Ten muž obdržet ránu - do huby, - k vůli tobě...

Vděčnost !"

"Cože ? Co to tlacháš, ženo ?" podivil se. "Neumíš mluvit,

nerozumím !"

"Praví, že jsme vám včera zachránili život a že máte býti teď

vděčný !" vysvětlil tlumočník..

"Cože ? Že jste mně zachránili život ? Kde, jak, co ? Nevím nic !

Pomátl se vám rozum ?"

Lesbia odplivla.

"Neplivej, ženo !" zahřměl, "sice dám tě nahou vojáky do krve

zmrskat !"

"Tedy nemůžete nás propustit, pane, za tribut 18 000 ?" otázal se

tlumočník.

"Nemohu, nemohu ! Ač.. hm !" a delší dobu přecházel. Konečně

promluvil : "Snad je to přec jen mýlka.. Kdož ví ? Ale věc je

důležitá, - nemohu vás propustit, - leda za větší tribut císaři..

Ale ne ! nejde ani to ! Jste velcí zločinci.."

"To nejsme, pane !"

"Dokažte to ! Důkazy ! důkazy potřebuju !"

"To dokazuje už ta okolnost, že chceme platit tribut, neboť

z toho vyplývá, že máme ponížené srdce věrného poddaného, - a

věrný poddaný nemůže být zločincem."

"Tvá slova, muži, nepostrádají hluboké moudrosti.. Ale vaše srdce

jsou málo věrná a ponížená, protože tribut váš jest jen malý. Jen

velmi ponížené srdce mohlo by smazat vaše zločiny !"

Pietro počal se s tlumočníkem radit. Lesbia pochopila o čem, - a

spořivé srdéčko ji zabolelo ; a byla chytrá, - ne nadarmo byla

"dcerou" kramáře a pašeráka..

"Nemáme víc, pane, než co jsme řekli !" vmísila se sama do toho

svou turečtinou. "Můžeme zvětšit pokorný náš tribut teď jen

o 1000 lir, - později dáme padišahovi vaším prostřednictvím třeba

100 000, neboť jsme velmi bohatí lidé. Je-li vám libo, přijměte

19 000, není-li, spoutejte si nás, - ale pak těšte se na hněv

sultanův ! Tak ano nebo ne ? Nám je to jedno, protože nevina naše

vyjde na jevo.25 Pojď, miláčku, ať nás spoutají !" A italsky

doložila : "Jen pojď a neboj se ! On povolí, - nesměla bych znát

lidi ! Jen zuby se jim ukázat musí."

Ubírali se ke dveřím...

"Stůjte !" pravil důstojník. "Něco mne napadlo, z čeho by mohla

nevina vaše přec jen vyplývat.. Nu a pak je mně vás líto, zvláště

této mladé ženy, které by bylo ve vězení mnoho zakoušet. Mám

dobré srdce, - můžete mluvit o štěstí, že jste na tak

velkomyslného muže trefili. Nuže, - svoluju a mám při tom čisté

svědomí ! Zaplaťte 19 000, - a jste volni !"

Plna radosti vyňala Lesbia ze záňadří balík bankovek, - a s

těžkým srdéčkem položila jich devatenáct na stůl. Učinila to tak

chytře, že důstojník neviděl, že jich má mnohem více..

Bedlivě si je Turek prohledl, pak vstrčil, jiskře očima, do

kapsy, pravě tiše : "Budou odevzdány padišahovi."

"Ale jak odtud se vzdálíme ?" tázal se tlumočník. "Lůza nás

rozsápe !"

"O to se nestarejte ! Vojíni budou vás provázet, já řeknu, že

jste nevinni a nikdo se vás nedotkne ! Vyjděte !"

Záříce vyšli do první místnosti, plné vojáků. Důstojník za nimi..

A kázal hromovým hlasem :

"Vojáci, chopte se těchto lidí a spoutejte je !"

"Co to ?" zvolala Lesbia. "Vždyť jste nám slíbil.."

"Nic ! Vzpomněl jsem si právě na důležitou okolnost, z níž vina

vaše vysvítá ! Nechte se klidně spoutat !"

Vojáci přistoupili k zatčeným, - ale k poutání měli se velmi

liknavě. Lesbia pochopila, oč se jedná, - a resignovaně

vzdychla.. Řekla tiše důstojníkovi :

"Pane, - dáme větší tribut. Oklamali jsme vás trochu, - vraťte se

s námi zase do této světnice !"

"Nepoutejte jich ještě !" velel. "Tato žena řekla mně právě něco

důležitého, co se identity její osoby týče ! Promluvím s nimi

ještě, - snad to přec jen nejsou hledaní zločinci !"

"Tedy mnoho-li máte ?" tázal se zas v soukromí.

"31 000 lir, pane !" odvětila dívka. "Ovšem i s tím, co jsme vám

již dali. A jsme hotovi přidati vám ještě 11.000 !"

"Hm ! Není to sice mnoho, - ale přece jen svědčí to o oddanosti

k zeměpánu ! Hm ! hm ! přece jen to bude mýlka ! Ten zlosyn má

prý hnědé oči, - a váš muž zelené... Nu, buď jak buď, milost

sultanova je ohromná, vidí-li u poddaných svých lásku a ochotnost

v dávání tributů ! Dejte sem těch 11 000 lir, - a můžete jít, -

však později přinésti listiny a dalších 70.000 !"

"Propustíte nás tentokrát zcela jistě ?"

"Zcela jistě !"

"Vaše čestné slovo !"

"Moje čestné slovo !"

Dala mu žádanou summu, - on ji uschoval, supaje radostí.. Dosud

se vydíráním svým nedomohl ani polovice 30 000. Kynul, aby

odešli, - vešel za nimi do prvé místnosti a pravil vojákům :

"Spoutejte je ! Nedovedli se přec jen legitimovat !"

Pietro zaťal pěsti a byl v strašném pokušení započít boj tím, že

mrštil by důstojníkem mezi vojáky.. Lesbia zbledla26 hněvem,

strachem a zoufalstvím. Jeden voják uchopil ji nešetrně za ručky

a přiložil k nim provaz, jiný přirazil jí prudce nohy k sobě, že

zavrávorala.

Odskočila jim a zašeptala důstojníkovi : "Poshovte, pane, ještě

chvíli ! Snad dáme ještě větší tribut ! Dovolte, abych promluvila

se svým mužem !"

"Sečkejte !" velel důstojník vojákům.

A Lesbia šeptala Pietrovi :

"Teď tomu rozumím ! Pamatuju, že jsem v jistém romanu četla něco

podobného ! Padouchu tomuto jedná se teď pouze o okradení

sultanovy pokladny, o nic víc ! Je totiž v Turecku zákonem, že

vše, co se najde u zločince, dostane padišah ; a zavazadla a

kapsy zatčeného prohledávají se vždy v přítomnosti mnoha svědků,

aby sultan ošizen nebyl. Dosud nás nezatkl, - i pumpuje z nás

prozatím peníze pro svou kapsu, a bude je pumpovat třeba ještě

hodinu, až pro sultana málo zbude. A na konec nás přece sebéře.

Tak se to zde dělá ; kdyby nás po všem, co se už událo, pustil,

riskoval by jistě hrdlo. Nezazlím mu, když nás teď nepustí, - ale

že nás vůbec nenechal na pokoji, tím ty, ty jen jsi vinnen ! Proč

jsi ty rošťáky nenechal, osle ? Konečně se tvé srdce27 na nás

vymstilo, - teď jsme ztraceni !"

"A nejsme !" zasyčel Pietro. "Nikdy mně peníze zvlášť neprospěly, mé srdce mně vždy uškodilo, - ale tato pěsť mne vždy zachránila,

- a zachrání mne i teď !"

"Ale jak ? Blázníš ? Tisícičlenná lůza nás obklopuje.. Či snad

později chceš se zachránit z vězení ?"

"Ne ! Hned teď, nebo, myslím, jsme vůbec ztraceni ! Víš, co se

domnívám ? Že nás ten chlap, jakmile spoutaní octneme se na

ulici, dá nějak chytře lůzou roztrhat, - abychom neprozradili, že

okrádal sultana ! To se prý zde dělá, - o tom jsem zas já slyšel

!"

Nemýlil se. Důstojník měl vskutku tento úmysl..

Lesbia zbledla na smrť.. "To by mohlo být !" zašeptala..Tvářička

se jí zoufale k pláči zkroutila, nožky se jí tak chvěly, že

musila se Pietra držet, by neklesla.. Nechtěla a nechtěla teď

zemřít !...

"Slyš, co hodlám činit a neboj se tolik, milenko sladká ! Ještě

jednou půjdeme s ním do vedlejší místnosti, - a až bude vhodná

chvíle, sevru mu hrdlo..."

"Ale co ti pomůže, kdybys jej uškrtil ?"

"Nevyrušuj ! Pomohlo by i to snad : aspoň, na jeho návod,

nerozsápala by nás lůza ! Ale já ho nezabiju ! Uchopím jej pevně,

- a vy dva nasadíte mu dýky na prsa a zašeptáte : "Nebudeš-li

zcela tich, usmrtíme tě ihned !" On je baba, on se podvolí ;

hlavní je, aby vojáci ničeho nezaslechli.. Mluv mezitím něco

hlučně nebo kašlej ! Nu a pak bude musit dělat, co my budeme

chtít, rozumíš ?"

"To je výborný nápad !" plesně zašeptala.. "Jen zdaří-li se to,

bože můj ! Ale při nejmenším utrhni mu hlavu, ať nás aspoň lůza

nerozsápe, - to je to hlavní ! A co budeš od něho chtít ?

Vysvědčení, že jsi nevinnen, viď ?"

"Též snad, - ale hlavně bude musit rozkázat vojákům a lůze, aby

se vzdálili."

"Dost už toho šeptání ! Zneužíváte mé trpělivosti."

Chvějící se dívka přiskočila k němu a zašeptala :

"Dáme více, pojďte !"

"A mnoho-li máte ?"

"50 000 lir ; ale přísahám, že nic víc !"

"Nu, - o tom dá se už mluvit. Tím může být už padišahova milost

vzbuzena. Pojďme !"

Vstoupili.. Pietro dával tlumočníkovi, chvějícímu se ještě víc,

než Lesbia, návody, jak si má počínat.. A Lesbia kladla na stůl

pomalu bankovky.. Byla polomrtvá...

Pietro přistoupil za ni, vzdálen dva kroky od padoucha, jenž teď

nedbal už přílišné opatrnosti, pokládaje ji za zbytečnou. Pietra

považoval za hlupáka, protože tento nic nemluvil,28 a peníze

v rukou ženy byly...

Poslední bankovka octla se na stole.. Pietro šťouchl Lesbiu na

znamení, že započne.. Dívka opírala se o stůl a zoubky jí

cvakaly..

A důstojník uchopil první bankovku.. A v témže okamžiku uchopil

jej hrabě dlouhýma rukama za krk, vyzdvihl jej do vzduchu, aby

nekopal o podlahu a přitiskl jej k sobě, tlače mu obě ruce na

hruď.. Vše odehrálo se skoro beze zvuku.. Přes to Lesbia velmi

hlasitě mluvila a Pietro odkašlával..

A teď nasadili tlumočník i dívka padouchovi, jemuž oči z důlků

vybíhaly a tvář modrala, dýky na prsa, - a tlumočník děl šeptem :

"Budete-li poslušný, neublížíme vám, - a necháme vám tyto peníze

! Nejmenší vzepření se bude vás stát život ! Ani hlásek ať

nevydáte !"

Pietro povolil poněkud, - tlumočník to opakoval. A důstojník

kýval hlavou. A po té pustil jej obr na zem a položil prst na

ústa.. A důstojník - mlčel. Za to jala se Lesbia opět hlasitě

mluvit.. Pietro odňal mu všechny zbraně..

"Teď," velel tlumočník, jenž byl dost chytrý muž a jenž věděl, že

se hraje i o jeho krk, "mluvte i vy něco, - ale brumlavě a

nesrozumitelně !"

A důstojník jal se brumlat.. "Vše učiním, co budete chtít !" řekl

při tom, spínaje ruce, "jen mně nechte život, - a tyhle peníze !"

"Necháme ! Čestné slovo na to !" děla Lesbia, teď rozohněná

úspěchem a stále víc se rozohňujíc ; a teď mluvila dost obstojně.

"Jen absolutní poslušnost. Nejdříve křiknete mezi dveřmi na

vojáky, aby ihned odešli, že jsme úplně nevinní ! A řeknete jim,

aby co nejrychleji odjeli do vesnice, v které včera hořelo, - že

se jedná o chycení žhářů !"

"A budete-li mluvit jinak, nebo pokusíte-li se nám vymknout,

vjedou vám bez milosti tři dýky do zad !" dodal tlumočník.

"Budu poslušen !" šeptal ničema, sotva na nohou stoje.. Tvář

Pietrova sálala teď příšerným žárem a nebyla nijak hloupá, -

nebylo pochybnosti, že obr výhrůžky své uskuteční.. A i Lesbia

vypadala jako furie.. Jak litoval teď, že se dal lakotou dnes,

v případě tak neobyčejném, omámit -

Přistoupili ke dveřím. Pietro držel jednu jeho ruku ve své,

v druhé držel dýku. Pootevřel trochu dvéře..

"Vystrčte hlavu !" děl tlumočník, "a mluvte !"

Důstojník uposlechl. Dříve ještě uzřel tři dýky na sebe ze zadu

namířené.. Drtivě svírala Pietrova ruka jeho zápěstí.. Utéci

k vojákům nemohl...

"Mluvte už přece !" zasyčela Lesbia, "sice - -"

"Od - od - odjeďte ihned odtud !" koktal důstojník. "Je - je -

jeďte do vesnice B, co nejrychleji. Jedná se o žháře ! Ti - ti -

tito pánové jsou - nenenevinní, - teď je to jisté ! Přijedu hned

za vámi ! Má to na spěch !"

Vojáci byli velmi udiveni, - zvláště hlasem a tváří velitele..

Snad tušili, oč se jedná..

"Proč jste tak zmaten a ulekán, pane ?" zvolal desátník.

Lesbia tomu rozuměla, - pochopila strašnou nebezpečnost této

otázky, - a v hlavičce se jí ihned zrodil genialní přímo nápad..

"Řekni," zašeptala, "že můj muž je synem sultanovým a že ti pro

mýlku hrozí provaz ! Rychle, sice..."

"T-t-ten pán je synem papapadišaha, chce mne za nenenejapnost mou

oběsit, - já ubohý.. Vzdalte se, ať neuvalíte jeho hněv na sebe !

On je již dosavadními nedorozuměními rozlícen..."

Možno si pomyslit, jaký účinek měla slova tato na rotu ! Teď bylo

ustrašení jejího náčelníka stkvěle vysvětleno ! Přesvědčit se

o pravdě jeho slov, - to ovšem Turkům, padajícím při slově

padišah s nábožnou bázní na záda, ani ve snu nenapadlo ! Ozvaly

se výkřiky, - a náhle vrhla se soldateska obličeji na zem !

"Syn slunce světa ! Měsíc světa u nás ! Odpusť, odpusť, pane

nejstkvělejší, naši vinu a netrestej nás přísně ! Ano ! On to je

! Jen slunce světa může míti tak velkého, vznešeného syna !"

"Velmi dobře jsi mluvil !" šeptala Lesbia. "Bohatě se ti odměníme

! A teď řekni jim ještě, by co nejrychleji odjeli, sice že budou

oběšeni !"

Uposlechl a vojáci střemhlav vyběhli na chodbu...

"Pro bůh, co jsem to učinil !" zvolal nebohý muž. "Teď budu

z milosti padišahovy jistě oběšen !"

"Lépe, když budeš později oběšen, než kdybys teď už byl probodnut

!" řekla Lesbia jásavě.. Dosavadními úspěchy vzpružena byla

nesmírně a řídila teď celou akci..Vedla si jako general a Pietro

otvíral ústa nad její energií, důvtipem a znalostí turečtiny.

"Ale neboj se," pokračovala, - a potutelný blesk šlehl jí očima.

"Budeš-li i dále poslušen jako dosud, pomůžeme ti k útěku do

ciziny a učiníme tě boháčem ! Jsme milionáři a velkomyslní, - to

víš od včerejška !"

"Pravda, pravda ! Zachránili jste mně život, - a já bídák jsem na

to zapomněl, já jsem to zapřel ! Milostivě odpuštění !.."

"Teď marš k oknu ! Zavoláš hromovým hlasem na chátru totéž, co na

vojáky !"

A důstojník, teď opět zmužilejší, řval hromovým hlasem, že měsíc

světa, syn slunce světa, ráčil poctít incognito město svou

návštěvou.

"A řekni, že já jsem dcerou padišahovou, a to tou nejmilejší !"

"A krásná žena," řval, "jež doprovází měsíc světa, je jasná

sestra jeho, dcera padišahova, jemu ze všech 888 dcer nejmilejší,

milejší, než oko v hlavě, na jejíž pouhé přání vše v široširé

padišahově říši se děje !"

Venku ozval se strašný řev, - a vše padalo na zem a líbalo ji.

"Hvězda světa nezářnější u nás, nejmilejší dcera padišahova !

Milost, hvězdo, milost ! Neznali jsme tě a měsíc světa rovněž ne

! Odpusťte blbosti naší a trestejte lid svůj ponížený jen mírně !

Jak strašný omyl ! Krví chceme pokání činit !"

"Hned jsme včera věděli," křičela chátra, jež včera děti

padišahovy kamenovala a za nimi střílela, "že ty, mohutný muži,

jsi měsícem světa ! Nikdo jiný než pán náš nemůže mít takového

syna, tak mohutného těla, tak statečného srdce, tak velkomyslného

a šlechetného a obětujícího se pro životy svého lidu, tak

štědrého ! Jak hrd může být pán náš na takového syna ! Slepotou

byli jsme poraženi, odpusť blbému, nízkému, prašivému, smrdutému

lidu svému !"

"Vskutku !" řekla Lesbia. "Z jejich tlam vystupuje smrad až sem

nahoru, - omdlím jako Caesar v Shakespearovi !"

"Slitování ! slitování !" prosila pohořelá a bila lebkou o zem.

"Žalem byla jsem já a muž můj šíleni ! - Ale," vzpomněla si

šťastně, "vším je vinnen jen tento můj kluk prašivý, kterého jste

s nasazením života zachránit ráčil, - on naříkal stále, že smrdí

hnojem a to mne v zoufalství mém přivedlo o rozvahu ! Mizero !

zmetku ! skřítku ! mrzáku ! co jsi se to opovážil ? Házet po

měsíci světa kamením a udeřit jej do krku ! Uškrtím tě, rozsekám,

utopím !" A ušlechtilá matka jala se nejmilejšího svého potomka,

jemuž29 včera velela : "baci jej, flákni jej !" políčkovat tak,

že mu hned kapky krve z nosu na pravo na levo se kmitajícího

létaly a pěstma bušila jej do lebky tak, že se svalil a nemohl

vstát.

"Tomu klukovi to přeju !" řekla Lesbia. "Ten zmetek je nejhorší

padouch ze všech -"

"Hvězdo světa, jak jsi spanilá, vznešená, nad anděla krásná !"

řičela zelinářka, aby byla slyšena. "Jak to mé dítě bude

blahoslavit den, kdy se ho svaté tvé spanilé ručky dotknout

ráčily. Odpusť ! odpusť ! Roznemohlo se mně, ale radostí

nesmírnou z toho, že jsi se dotknutím jeho nízkého, špinavého

těla pošpinit ráčila, - a strach o život drahého roběte připravil

mne o rozum !"

"Lízejte prach, kudy se nohy jejich ubíraly !" chroptily basy

derviše, půlmistra a soudce, - ctihodní tito pánové šli hned s

dobrým příkladem napřed ! "Rveme si vlasy, rozškrabme si tváře na

znamení smutku a bolesti ! Jsme psi, měsíci světa, hvězdo světa

nejstkvělejší. Jsme psi, skopejte nás milostivě !"

"Ejhle ! ušlechtilost člověka !" děla Lesbia. "A v bengalském

osvětlení ! - A teď, chlape, křikni na ten "všemohoucí lid", aby

rozutíkal se do svých děr ! Řekni, že kdo opovážil by se na nás

snad sáhnout, bude rozčtvrcen a kdo objeví se na ulici, že bude

doživotně uvězněn !"

Uposlechl. A lid střemhlav utíkal domů.

"Křikni, aby naši koně a tři jiní byli přivedeni před dům, a aby

půlmistr, kadi a derviš u nich čekali !"

Stalo se. A děti padišahovy viděly v dálce v polích četu vojáků,

tryskem na západ se vzdalující..

"Jsme zachráněni !" zajásala dívka jako bláznivá a vrhla se na

milencovu hruď. "A tvá pěsť to byla, jež napravila, co srdce tvé

zkazilo !"

"Nemařme času !" řekl a velel důstojníkovi :

"Napiš rychle průvodní list přes hranice !"

Rychle psal důstojník : Majitelé tohoto listu mají volný průchod

atd.

Zatím, co psal, zeptala se Lesbia :

"Co s ním chceš teď učinit ?"

"Omráčím jej, spoutám, hubu mu zacpu a zavru jej zde !"

"A nic víc ?" posměšně se zeptala.

"Měl bych chuť, - ale teď dosud nesmím !"

"Nesmíš, to je pravda ! Ale nechat jej na živu je největší

hloupost, jaké můžeme se dopustit ! Hm !" A divný úsměv kmitl jí

tváří.. "A kdy jej omráčíš ?"

"Jakmile budu mít jeho list30 v ruce !"

Skřížila vzadu ručky a hvízdajíc přecházela sem tam.

Dopsal a podával list Pietrovi. Tento jej vzal.. Lesbia hleděla

upřeně na jeho tvář... A náhle vytasila dýku a střelhbitě vbodla

ji padouchovi dvakrát do zad..

S řevem se svalil.. "Neměla jsi to dělat, - dala jsi mu čestné

slovo !" káral ji Pietro.

"Čestné slovo takovému hmyzu neplatí !" řvala vítězoslavně a jako

šílená bodala umírajícího do prsou a břicha. "Myslit, že musíme s

mečem jít na toho, kdo jde na nás s vidlemi na hnůj ? Jen když

takový hmyz rozmáčkneme, - jen to je čestné ! Óch ! teď vykonala

jsem prvý vskutku dobrý skutek ve svém životě ! A chytrý ! He,

tlumočníku ! Vezmi papír a napiš :

"Takto trestá dcera padišahova prašivý hmyz !"

Uposlechl. Položila lístek na prsa mrtvoly, - a ovšem vzala si

své peníze nazpět -

"A teď rychle pryč !" kázala. Tvář její byla vznešená v té

chvíli. "Tak se jedná, Pietro ! Dříve jsi to uměl, - nauč se to

zas ! Kdybychom jej byli jen omráčili, za čtvrt hodiny by byl

osvobozen, - a v čele lůzy řítil by se za námi, - a třeba hluboko

do Persie : Padišah jsa31 mocnější, než šah, nebéře to tak

úzkostlivě. Ale teď bude mlčet a až jej najdou, uvěří na delší

dobu tomuto lístku ! Činil jsi mu dobře, - a on ti také dobře

činil, jako všichni ostatní, haha ! Ale teď, když učinili jsme mu

zlé, nebude nám, ani nikomu jinému, nikdy už nic zlého činit ! A

teď odtud !"

Vyšli. Na schodech potkali nějakého muže. Vrhl se na tvář..

Lesbia jej třikrát ze vší síly kopla.

"Díky, horoucí díky, hvězdo světa !" řval za ní bolestným hlasem.

"Skopej mne víc, skopej víc, mne otroka mizerného !"

Octli se na ulici. Kadi, derviš a půlmistr padli na zem vedle

koní.. A Lesbia jala se je ze vší síly třískat pažbou ručnice.

"Milost ! Smilování !" ječeli hodnostáři, ale neodvažovali se

utéci. "Jsme psi, psi, ale i pes cítí bolest ! Přerazila jsi nám

kosti naše mizerné, hvězdo světa ! Smilování..."

Kdož ví ? snad byla by je utloukla, kdyby ji Pietro nebyl uchopil

a na koně posadil.

"Nesmíme mařit času !" zabručel. "Všelicos může se každou chvíli

obrátit v náš neprospěch !"

"Jednala jsem i teď chytře !" zasmála se dívka, ujíždějíc už

pryč. "Teď nikdo už nebude pochybovat, že jsem dcera sultanova !"

"Díky ! díky !" vyli bolestí32 z dálky hodnostáři. "Jaký to

rajský pocit přijímat rány od nejzářnější hvězdy světa ! Zachovej

nás v milosti, měsíci světa, synu slunce světa !"

- Ulice byly liduprázdné.. Tu a tam hleděla ze vrat hlava, - ale

hned zmizela, uzřevši jezdce. Za to okna byla plna hlav,

klonících se stále, div že se nerozbily -

Pietro pohledl na milenku, - a zahryzl se do rtu, aby nevypukl

v smích. Dcera hokynářova snažila se dělat dceru sultánovu co

nejlépe mohla, - a ne snad jen z opatrnosti, ale zřejmě i s

libostí a s pýchou. Postava její byla jako svíčka, - vlastně ne !

Byla značně do zadu zahnuta ; hlava královsky vztýčena, tvář

zamračená, oči metaly blesky na všechny strany, ruce měly

imperatorské položení.. Ale dlužno říci, že tvář dcery hokynářovy

byla královny spíše důstojna, než tváře všech dnešních princezen,

v královských brlozích vylíhnutých..

Vyjeli z městečka. Před nimi ležela na zemi žena, - zelinářka..

Její dvouleté dítě křičelo vedle ní..

"Odpuštění, hvězdo světa, měsíci světa !" řvala.. "Odpuštění a

milostnou almužničku nebohé ženě s dvěma sirotky !"

Netroufala si zůstat na ulici, protože to bylo zakázáno.. Ale za

městečkem být zakázáno nebylo. Doufajíc v novou almužnu odebrala

se za město, - a náhodou jely děti padišahovy mimo ni..

Lesbia sestoupila s koně.. Pohledla dítěti v oči, - a zasmála se.

"Včera jsem se v něm mýlila !" řekla. "Dnes, za čerstvého denního světla čtu v jeho očích, že z něho bude červ jako jeho máma !

Nebude tedy žádným neštěstím, stane-li se úplným sirotkem."

Žena ležela tváří stále na zemi. A Lesbia se rozpřáhla, - a vší

silou udeřila ji pažbou do lebky.. Tato křapla... - Ale musíme

říci, že se vražednice při tom zamotala a upadla.

"Nu, - ty jsi nezakročil, světče ?" otázala se milence, ujíždějíc

po boku jeho dále..

"Byl jsem v pokušení, - ale vzpomněl jsem si na toho skeletta psa

s rozedřenýma prsama, jejž tato tlustá, na vozíku sedící žena

tlustou holí prudce do kostí mlátila !.. Co's to za nádhernou

ženu, žabičko !"

"Jako ty šlechtičny u Cesarea, viď ? Teď už se nemusím před nimi

schovávat !..."

---

Jeli dvě hodiny, - odpočinuli v lese.. A když z něho vyjeli, řekl

tlumočník :

"Hle ! pohraniční mezníky, - hodinu před námi !"

Blížili se k nim. Odnikud nehrozilo nebezpečí. Vjeli do hlubokého

úvozu..

Proti nim šli33 dva lidé : muž a chlapec.. Jinak nebylo živé duše

daleko široko -

"Půjdu pěšky !" řekla Lesbia. "Jedu-li, pálí to dosud ošklivě.."

Sestoupila.. Střetli se s chodci a minuli je.. A náhle vyňala

Lesbia revolver a vpálila rychle muži dvě koule do zad.. Tento se

svalil, - a vytáhl pistoli.

Pietro vrhl se k němu.. Ale Lesbia vzkřikla :

"Nech mně jej ! Je můj ! Chci být vražednicí jak se patří !"

A vskočila naň a uchopila jeho ruku oběma.. Pak rychle tasila

dýku.. Svrhl ji ze sebe, ale už měl ocel v srdci.. Pistol vypadla

<mu> z ruky, dívka ji pro všecko odkopla, - a uchopila pušku.

Chlapec stál delší dobu jako přimražen, teď utíkal.. Lesbia

mířila naň chvíli bedlivě, pak stiskla.. Svalil se.. Přiběhla

k němu a rozbila mu lebku -

"Zas něco !" řekla spokojeně.. "Zase dvě štěnice jsem zamáčkla,

zásluhu si tím získala a jistě do nebe přijdu. Teď vraždila jsem

zcela bez příčiny, ani už ze msty, - jako Cesareovy ženy. Konečně

něco znamenám ! Radostí bych se zalkla !"

Zavýskla.. A Pietro řekl :

"Teď to bylo dost chytré, - nikdo nás neviděl ! A bylo to ještě

na turecké půdě.. Na perské to nedělej zatím, ať neopakuje se

totéž, co v Turecku po mém příbuzenském objetí ve Smirně !"

"Buď bez starosti ! Prozatím toho mám dost, jsem přec jen jenom

žena. Musila jsem v Turecku vraždami napravit, co ty jsi tam svou

Donquixoterií zkazil.. Ale řekni : nebudeme v Persii

pronásledováni za to, že vydávali jsme se za děti padišahovy ?"

"Sotva ! Šah má na padišaha vztek a uslyší-li o tom, zasměje se

radostně do vousů. Kdyby byla "dcera padišahova" přítomna, štípl

by ji do tváře a vřadil by ji do svého haremu !"

Dojížděli k hranicím. Potkali starou ženu, chudobně oděnou.

Pietro, aby to na turecké půdě slavně zakončil, daroval jí čtyři

zlaťáky, které mu dosud zbyly..

---

"A co teď, miláčku ? Budeš ještě dělat dobrodiní ?"

"Budu ! Budu krmit krysy, péčovat o housenky, pěstovat vši na své

hlavě, - ale nebudu už prokazovat dobrodiní lidem. Krysy a

housenky jsou pořád ještě stokrát ušlechtilejší než lidé, - a

kousání lidí, jimž prokáže se dobrodiní, bolí tisíckrát34 víc,

než kousání vší. A bude-li ze mne všivák, není to nic

špinavějšího a hnusnějšího, než být lidumilem !"

"Tak ! Jen nezapomínej, že mezi tvým Cesareem ku př. a mezi tím

důstojníkem35 jest ještě větší rozdíl, než mezi tím důstojníkem a

vší, - třeba se prvním říká jen "člověk". Je to jakobys člověka a

veš označoval vždy jen slovem "živočich" ; vyšší člověk je něco

od člověka obyčejného naprosto rozdílného. Kdo ušlechtile

dobrodiní koná, je člověk vyšší, jenž mrhá hříšně sebou a věcmi,

rozdává-li je nízkým,36 - jenž činí tím "svět" horším ; jen sobě

rovným je slušno dobrodiní činit. Čiň je mně, Hedoně, Cesareovi a

jeho ženám, čiň je sobě, - a nebudeš uštknut a nepošpiníš se, - a

nebudeš-li z toho mít hned prospěch, budeš z toho mít aspoň

vnitřní uspokojení !"37

---

Ještě téhož dne cítila Lesbia, že se roznemůže následkem

rozčilení a ran posledních dnů. Přes to vydržela na koni až do

večera následujícího dne. Pak ulehla v malé perské vesničce. Byla

zoufalá, že milence zdrží, - a bála se také hrozně, že zemře. Ale

těšilo ji, že aspoň snad už najde v Teheranu list Hedonin.

Tři týdny odstonávala tam dobré skutky svého milence. Nebyli na

štěstí po celou tu dobu rušeni.

6.38 listopadu vydali se dále na východ. Cestovali teď pomaleji.

20. listopadu dojeli konečně hlavního města Persie.

Vstoupili s tlumočníkem, - neuměliť slova perského, do poštovní

budovy. Lesbii bilo hrozně srdce. Nevěřila ani, že by bylo možno,

aby na tomto konci světa dopisy sestřičky nalezla.. Zavýskla jako

šílená, když octla se v jejích rukou halda bílých psaníček se

známým rukopisem. Zlíbala je...

Bohužel nemáme času reprodukovat zde pozoruhodné, zajímavé

cituplné a ušlechtilé, - a při tom pikantní listy 14leté Hedony,

s níž se čtenář v tomto románu už nesetká. Sličné čtenářce za

jisté důkazy přízně její bychom je snad ukázali : jsou velmi

pikantní, opakujeme.

Dva byly vyslány z Patrasu, tři39 z jistého městečka poblíže

Patrasu, jeden z Korinthu, dva z Cařihradu, - a dva z Trapezuntu.

V prvních psala, že za Lesbií odjede, - a že doufá, že se jí útěk

zdaří. Teta od smrti svých bratří náramně zkrotla. Vyšlo na jevo

podloudnictví a piratství jejich, - a jak teta tak Hedona musily

několikrát po sobě před soud. Hedona očekávala, že teta bude

zatčena, - a snad i ona sama pro podezření ze spoluúčastenství.

Obě ženy byly vydány posměchu svých spoluobyvatelů a nesměly

vyjít skoro ani na ulici, nechtěly-li být blátem a horšími věcmi

poházeny. Hedona rozhodla se odjeti co nejdříve. Šťastnou náhodou

hodlala brzo odjeti do Armenie známá jí rodina přes Cařihrad po

moři a slíbila dívce, že ji vezme sebou.

Že se jí útěk zdařil, svědčily pozdější dopisy. Teď byla

v Trapezuntě bytem u nějakého ševce, prý hodného člověka, rodem

Itala. Psala, že vyčká tam tak dlouho, dokud někdo od Lesbie pro

ni nepřijede nebo dokud nedostane se jí pokynů, co má dále činit

; že je zdráva a šťastna v krásné naději, že bude s "milenkou

svou" věčně a svobodně pohromadě ; a že si nepřeje, aby jí

milenka tato posílala nové peníze, ježto mohlo by to vzbudit

pozornost lidí - vždy hotových krásti ; že 4000 lir, které dosud

má, postačily by jí třeba k 10 rokům živobytí..

Lesbia odpověděla haldou dopisů, jež poslala nejen z Teheranu,

ale pro jistotu i z blízkých obcí. I tyto neméně pikantní výlevy

pravdivého ženského srdce musíme potlačit. Psala, že jistě

nejdéle do dvou měsíců se jistě shledají, - a že má velkou chuť

vrátit se do Turecka, - jenže to nejde.. Hlavně zabývala se

v listech těch Pietrem a vylíčila jej sestře jako ideal muže, -

takže Hedona, když dopisy tyto četla, napolo se do něho už

zamilovala ; neopomenulať Lesbia psát, že Pietro Hedonu vlastně

již miluje, - ač to nebyla skoro žádná pravda. Milá Hedona vzala

po přečtení těchto dopisů míru svého ševce a naměřila na zdi 250

cm ! Běda ! Šlo to až k stropu ! Zdálo se jí to přec jen

povážlivé, - a její láska k Pietrovi trochu ochladla, - ale jen

trošku..

Blažená Lesbia odjela 22. listopadu s Pietrem východní branou

teheranskou ! - Kdyby byli věděli, že současně vyjíždějí branou

severní Porcia, Ziata, Dita a Fatima s několika rytíři !

Následujícího dne zahleděla se Lesbia na bílý palác v městečku

D., kolem něhož jela, - a bylo jí tak podivně, tajemně při tom

v duši...

A dne 26. přihodila se jí velmi zvláštní příhoda. Ale než o ní

budeme vyprávět, je nezbytno podívat se, co zatím Cesareovy

hanebné ženušky tropily !..

KAPITOLA XXVIII.

Neřestní bohové opětně Cesareovy ženušky navštíví a je do

podsvětí dopraví,

kde hrabě Mateo místo na polštáře na hromady svého lejna hlavu

klade,

aby ukázal, že pravý šlechtic nad lejno je povýšen,

kde Aron Arschloch k obědu požívá, co pes vyvrhl,

kde maminky návštěvnic ve čtyři záchůdky proměněny jsou,

kde však za to filosof Riccardo,

rozřešiv právě úžasně problem Jsoucnosti,

všem dívkám tak stkvěle zadostučiní, že dokonale blaženy jsou.

Zvrhlá Argestea rozhodne se,

že opustí mrzce nebe a pět let stane se člověkem,

aby s Cesareem souložit a bití od něho dostávat mohla.

...

Maminky daly dětem ještě rychle trochu mléka a pak je odnesly

Arabům <a> Murtonovi.1 Tito milovali je velice, vždyť milovali

jejich maminky a tatínka. Ještě víc byli by Arabové milovali

ovšem kluky.. -

"Nalejte do čtyř2 skleniček vody !" velel Edgar. Po té nalil do

každé něco křišťálové tekutiny, - a zbytek rozlil po světnici.

Omamující, tajemná vůně ji naplnila.. A Cesareovy ženy vypily

vodu, chvějíce se...

"Jak dlouho to bude trvat, než se z Italie vrátíme ?" tázala se

Ziata.

"Za dvě hodiny. Ale vám to bude déle trvat ! - Upozorňujeme vás

hned, že osoby, jež uvidíte, nebudou se vám v počínání svém

příliš líbit, že budete třeba trpce sklamány a bolestně dotčeny..

V posmrtním snu bývají lidé skoro vždy horší než za života..

Víte, jakými býváte i vy ve snu.. A ve snu posmrtním bývají lidé

nejen méně přetvářiví, méně svých manýr dbalí, napjatí, jaksi

spuštění, - nýbrž i nešťastní a tak trochu demoralisovaní.. Někdo

víc, někdo méně.. Účinkuje to už ?"

"Sladce usínáme.. Budete zde, až se - pro - bu - díme ?"

"Ano !" řekla Eura ; "a pak vám řeknu, zůstanu-li u vás."

"Zůs - zůst - zůs - zů - -"

A přestaly se hýbat. Děti Eurovy přistoupily k nim, hladily jim

čela, něco při tom šeptajíce... A pak usedly k jídlu, pití,

kouření, vesele štěbetajíce a ze své tělesné existence se

radujíce. A pak ulehly vedle sebe..

---

Fatima, Dita, Ziata a Porcia probudily se skoro náhle a současně

z bezvědomí, - a spatřily se vedle sebe. Kráčely k nevelkému

městu italské fysiognomie. Byl jasný, vlahý, podzimní italský

den.. Tajemná poetická záře ležela na krajině.

A i v duších dívek.. Zprvu bylo jim jen nejasně blaze, ale čile.

Pak rozpomněly se pomalu na to, co předcházelo, - na to že sní a

že mají vidět přízraky mrtvých.. Ale i toho byly si vědomy jen

tak snově mlhavě a nebály se pranic : vše zdálo se jim být zcela

přirozené..Vědomí jejich bylo zároveň snově3 omámené a nejasné a

zároveň snově intensivní a ostré.

Vešly do města.. Četní lidé, koně a psi kmitali se kolem nich...

A vše bylo tak divné, tak divné.. Náhle zastavila se Porcia před

hostincem.... "Tiše !"

Z vnitra hostince zněl mužský zpěv, chraptivý, nevýslovně

sprostý, ožralý.. "Víte, kdo to ?" zvolala. "Je to starý Mateo !"

"Tvůj otec !" žasly...

"Nevyslovujte už toho slova ! Pojďme k němu ! Za živý svět

neodvedla bych vás tam, kdyby byl mým otcem ! Vedu vás k člověku

docela cizímu, na nějž jste zvědavy ! Je to monstrum zhovadilosti

; řekla bych, že je to robustní Ippolito a Ippolito ztitěrnělý

Mateo ! Pojďme ! Ale nejen, abychom jej viděly, - ale i abychom

jej zmlátily ! Víte, co jsem od něho zakusila ! Ale pozor ! třeba

ožralý, je přece nebezpečný, protože má hroznou sílu, skoro jako

to lejno Pietro !"

Vystoupily do prvého patra, - a jakýmsi instinktem vedeny

vkročily hned do komnaty, kde Mateo dlel ; a snad dlel v ní právě

proto, že právě do ní vkročily.

Byl sám, jen láhve a sklenice byly jeho společností. Vypadal

sešleji, než dřív a ještě tlustší. Pohled na jeho zduřelou,

hnijící tvář byl víc než hnusný.

V místnosti byl strašný pořádek. Hromady lidského lejna ležely ve

všech koutech a i uprostřed místnosti, - i na pohovce, židlích,

ba i na stole byly. Servítky byly jím pošpiněny a Mateova tvář

jimi pokryta a vlasy slepeny. Čtenář musí odpustit : kde jedná se

o pravdivá fakta a zprávy z neznámé dosud země druhého světa, tam

musí jít stranou choulostivost, pruderie a opičáctví nazvané

slušnost..

"Vraťme se !" zvolala Ziata, držíc <si> nos.

"Ne !" děla Dita ; "překously jsme už horší věcí..."

"Milion sviň ! Mordie ! To je Porcia !" zařval ochlasta, že okna

zařinčela. "To jsem nečekal, Herrgot h - - o ! Nu pojď, holka,

jsem rád, že někdo přišel ! To prase Ippolito dnes nějak dlouho

nejde a mně je dlouhá chvíle ! Jaký jsi teď chlapík, tisíc sviň !

To jsem si tě vychoval ! Přece něco jsem z tebe vytloukl ! Nu

pojď, sedni si k otci, tebe jsem měl přece rád, - a to strašidlo

Liviu nemohl jsem vystát ! A co to vedeš za ženské, milion sviň ?

Nu za moc jistě nestojí, když jsou s tebou, hehehe ! Pojďte,

ženské, sedněte mně na klín, ušly byste, kdybyste byly tlustší.

Pobavíte se se mnou, milion sviň ! Jsem hrabě Rapini !" zařval

jako tur, "zaplatím vám, kurvy, za tu hodinu, - každé dám liru,

víc teď nemohu. Ippolito, kurva, nechce mně půjčovat, aby ho hrom

zabil !"

"Člověče !" zařvala Porcia, "co tu máš takový nepořádek, prase ?"

Zůstal sedět s vytřeštěnýma očima. A pak zařval :

"Co to mluvíš, milion sviň ? Mně říkat člověče ? To je úcta

k otci, děvko prašivá ? Já prase ? Uškrtím tě, hajzle !"

A řítil se na Porciu. Vytasila dýku, - a ostatní též.. Ale Mateo

se nelekal.. Porcia couvala ke dveřím..

Tu přiskočila k němu Fatima ze zadu, - a silným trhnutím porazila

ohromné těleso na zem.

"Nedáš4-li pokoj," zvolala teď Porcia, "zapíchneme tě !

Sestřičky, musíme na něj vlídně, chceme-li se něco dozvědět. A

zapíchnout jej nechci, chci jej dříve zmlátit.."

Vida čtyři dýky zkrotl a usedl znovu. Přisedly k stolu, navoněné

šátečky k nosům tisknouce.

"Tak tatínku, jak se máš ?" spustila Porcia. "Odpusť mně to, -

ale máš zde nečisto !"

"Svině hospodské !" bručel, "proč to neodklidí ? Nu nu nu ! Není

to tak zle !5 Nedržte ty smrkáče pořád u nosů, když to můžu

dýchat já, hrabě Rapini, tím spíš vy, svině !" A vytrhoval jim

šátky z rukou. "To prase Ippolito !"

A přihnul si z litrové sklenice, naplněné černavou tekutinou..

"Co je v té sklenici, tatínku ?"

"Co je tam ? To ti povím ! Je tam černé pivo, víno, arak, rum,

samožitná, jádrovka a čert, - a také černá káva ! To koukáš, co ?

Takový nápoj jsi dosud nechlastala, he ? Nu napij se ! A vy druhé

také, docela zadarmo !"

Žádná nechtěla.. Jen Fatima chtějíc se hrdinností zastkvět dodala

si odvahy a cucla. Tvář se jí zkřivila..

"Milion sviň, neškleb se, holka ! Co jsi zač ? Vypadáš jako

cikánka, ale ujdeš.. Ale nic pořádného nejsi, když jsi s

Porcií..."

"Tak vypravuj, tatínku, jak se ti vede a co děláš ?"

"Nu povím vám to ! Je to se mnou, abych tak řekl, divné.. Od té

doby, co jsem tu děvku Livii naposled zmrskal a tomu psu pracky

usekl, nevím dobře, co se se mnou děje.. Nejvíc spím a mám samé

ošklivé sny, - ale ani si před spaním nelehnu do postele, - usnu

najednou, ať jsem kde jsem, - nu jsem stále ožralý a není se co

divit.. Ty pitomé sny se mne už nazlobily ! musím se zeptat

doktora, co proti nim dělat, - ale já nemám na doktora čas,

protože, sotva se probudím, musím chlastat.. A ani nevím jak, - a

sedím při sklenici, - žádný kočár mne do hospody neodveze, je to

divné, hehehe ! To máte teď celý můj život : spím, - a pak tu

náhle sedím a chlastám, - a pak zase usnu a mám ošklivé sny.. Ale

dřív jsem tu neseděl ! Dřív, sotva jsem se vyspal, odvezl mně

někdo do takové příšerné rokle, myslím, že to byl Hrob, - a tam s

všelijakými prevíty jsem chodil mezi všelijakými strašidly sem

tam a nevěděl jsem proč.. Ale vždycky <jsem> tam našel6 nějakou

tu láhvičku, - kde pak ! já bez láhvičky nedal bych se myslit ani

v nebi před trůnem boha otce. A jednou potkal jsem tam Fabia.. Co

dělá, pacholek ? Je to už doba, co jsem ho neviděl, - jak tenkrát

naposled. A víte, co mně řekl, prase ? Že mne zabil, z nenávisti

zabil.. Musíte vědět, že již dříve trápil mne stále ošklivý sen,

že byl jsem svým nejmilejším synem zavražděn, - a on mně řekne

najednou, že nebyl to jen sen ! A já, blázen, v tu chvíli jsem

uvěřil. Bylo mně totiž v onu dobu někdy tak divně.., - tak mne

všecko strašilo.. - na něco jsem nemohl vzpomenout.. - něco

příšerně upírovitého na mně leželo, táhlo se mou duší, vleklo se

mými kroky, - že - že mne někdy napadalo, že jsem chcíplý,7 že je

to můj život po smrti, - takový nesmysl, hehehe ! Teď už mne to

ani nenapadne, hehe ! jak mohl bych být chcíplý,8 když tu sedím a

chlastám ? hehe ! To on, ten šibal, ztropil si ze mne blázny, - a

já byl bych jej za to uškrtil, hehe ! Ale je to hezký žert,

duchaplný, co ? Můj roztomilý drahý synáček, ten to umí, hehe !

Ale je to syčák a pacholek, viďte ? Ó můj Fabio, jsi holt jedním

slovem takové prase ! A z Pietra stalo se jistě také pořádné

prase, toho kluka bych také rád viděl, proč jen, otrapa, otce

svého někdy nenavštíví a nepůjčí mu ? To se dočká člověk

vděčnosti na svých dětech ! Fabio má jistě peněz dost, - nemůže

přijít a půjčit ? Jen Ippolito přichází, ale špína prašivá, pro

liru koleno by si vrtat nechal. Jinak mne tu nikdo nenavštíví, -

každý se mne straní a bojí, nevím proč. Někdy jen přijdou sem s

ním dvě takové sviňské ženské. A dnes jste přišly vy. Nu taky

dobře, jste hodné, že jste přišly starce pobavit.."

"Kdo vám tady posluhuje ?" ptala se Ziata. "Kdo vám přináší pití

? A co je to za hotel, že vás tady tak trpí ?"

"Co je to za hotel, holka, to nevím, ale fajn je, jinak by sem

hrabě Rapini nechodil. Mám už to tak zavedené : pokaždé, když sem

přijdu, nechám jim tu 100 lir, - a oni mně sem už dříve nanesou

pití co hrdlo ráčí a nikdo mne tu už nevyrušuje. Hned ponejprv

jsem si to tak zaonačil. Ale mohli by, prasata, hledět lépe na

čistotu u tak vzácného hosta. Jen jednou za čtvrt roku9 tu

čistí.. Nu mně je to konečně jedno.. Trochu toho lejna a smradu

se pravý šlechtic nelekne. Co by to bylo za šlechtice, který by

se bál lejna ? Pravý šlechtic jím opovrhuje ! Tak ! A ani to proň

neexistuje ! A abych to dokázal, lehnu si často, chce-li se mně

spát, hlavou do jeho hromady, příjemně se tam leží, věříte, svině

? Tak měkce a voní to ; teď už mně to voní ; šlechtic překoná

vše. A myslíte, že mne to pošpiní ? Chyba lávky, holky ! Pravý

šlechtic je nad lejno přece trochu povýšen, myslil bych. Myslíte,

že ne ? Řekněte, že ne a praštím vás, že vám zuby z držky

vylétnou !"

"Proč nejdete na záchod ?" tázala se Dita.

"Drž hubu, blbá ! Nic směšnějšího a zbytečnějšího, než chodit na

záchod ! Pravý šlechtic má stále tolik věcí na práci, že nesmí

mařit čas jitím na záchod. To ty nevíš ? Z jakého pelechu jsi se

vylíhla ? Tvůj táta byl pisař a tvá máma živila se sbíráním

koňského trusu, viď ? Nu nic nedělá ! Napij se bezplatně !

Nechceš ? Tak se jdi -- !" A přihnul si sám.

"Proč tam dáváte černou kávu ?" zeptala se Fatima. "V té přece

není spiritus !"

"Proč ! Poučím tě, abys něco věděla. Nebýt té kávy, byl bych už

dávno na prkně. Jen ta mne udržuje, protože umořuje spirituosní

bacilly. Ale ty jsi nevzdělaná ženština a nerozumíš tomu. Ale

nepostačí k tomu obyčejně dělaná káva : má-li mít žádoucí účinek,

musí být10 procezena špinavou košilí skrofulosní báby a tatáž

bába musí třikrát do ní naplít.."

"A je tato káva v tom, co jsem pila ?" vzkřikla Fatima.

"Nu bodejť by nebyla."

Fatima zbledla a běžela do kouta, kde zvracela..

Zatím se šlechtic vysmrkal do své sklenice a vymočil tamtéž. A

pak se s chutí napil.

"To je též velmi zdravé !" vysvětloval. "Vrátí-li se moč zas do

ledvin, sílí tím ledviny úžasně, protože vrací se do nich tím

všecka jejich síla. A na ledviny musí piják především dbát.."

Fatima zvracela, nebohá, dál a nemělo to konce..

"Ale přes to přese všecko, se bojím, že to se mnou vezme brzo

konec," posteskl si.., - "že mne raní mrtvice nebo že dostanu

delirium tremens. Eh ! vezmi to čert ! už mne to všecko mrzí..

Není mně sice zle, - až na ty sny, - ale na ty jsem si už

zvykl... Ale je mně divně, divně někdy příšerně... Zdá se mně, že

sním tajemně stále a že visím nad propastí něčeho neznámého.. -

hrozného.. Taková strašná myšlenka mne někdy napadá, taková

obludná, - že jsem přec jen už zdechl, že jsem umrlec, - že už

nežiju, brrr ! Ale hehe ! jak pak nežiju, když žiju ? Ale bývá

mně šíleně, někdy myslím, že jsem se oné noci, když se mně zdálo,

že mne Fabio zabil, zbláznil, že jsem teď v blázinci, - že všecko

tohle jsou jen horečné sny šílence. Tak divně mně bývá, - ech !

mám toho dost !"

"Jsme v blázinci všichni, tatínku !" řekla Porcia. "Svět je

blázinec, nejen prosté vězení, jak řekl Hamlet !"

"Co blekotáš ? Který Hamlet ? Chceš snad říci Ippolito ? Kde je

jen tak dlouho, kurva ? Ale je přece jen hodný, jen na něm dočkal

jsem se k stáří radosti. Stal se z něho fešák chlap, budete

koukat, až přijde, zamilujete se do něho. Porcia se prý už do

něho šíleně zamilovala, - aha ! ty jsi zde, svině ? A nějaké

tři11 hubené ženštiny s ní.. Aha ! nejste to snad vy ? Na mou

duši, Herrgot h--o ! A proto jste sem také přišly, děvky prolezlé

! Za ním, hm ! O vy ženská lejna ! Ale budete koukat, jaký je

z něho krasavec ! Křivdil jsem mu : on je vynikající, velký muž.

Teď vážně pracuje, litterarně ! Rozumíte, blběnky, co je to

litterarně ? Skládá filosofii a píše básně, krásné básně !

Pamatuju na jednu, - ale jen na první a poslední verš : "Jsem

šlechtic z rodu velmi přeslavného" - "mor do tvých střev a

výkalů, halalů !" Jak jemně se vyjadřuje : neřekne h--n, ale

vybroušeně "výkalů".. Ale špína je a výkal sám ; má peněz jako

želez, vyfoukl je Annunziatě Ottajanové, té čubce hnojné.."

"Učiňme konec !" zasyčela Ziata Porcii. "Máme si to věčně nechat

líbit ? A vždyť padáme smradem ! Zapíchněme jej !"

"To by bylo zbytečné. Lepší bude zmlácení. Ale on by se tak

snadno nedal, - musí být více spit ! A už vím, jak to udělám ! -

Milý tatínku, máš tedy nouzi o peníze ?"

"To mám. Dnes mám jen 20 lir a nenechám-li jim zde 100, příště

mne sem nepustí, milion sviň ! A co si pak počnu ? Půjč mně něco,

dceruško, a vy, ctěné signory, také. Hrabě Rapini dovede být

vděčný !"

"Mnoho-li chceš ode mne, tatínku ?"

"Čím víc, tím lepší, dceruško drahá. Aspoň 1000 lir !"

"Dám ti je, nejen půjčím !" A vyňala bankovky. "Ale za to musíš

mně udělat k vůli to, že vypiješ rychle po sobě tyto dvě sklenice

ex. Mám, tatínku, takovou radost, když ti chutná, ani nevíš ! Tak

mně to udělej k vůli !"

"Dva litry ex ? To je, tisíc sviň, přec jen trochu mnoho ! Už

jsem toho dnes dost vychlastal !"

"To že je mnoho na takového chlapíka ? To nemyslíš vážně, tatínku

! Tak to učiň, nebo ti nic nedám a půjdeme z toho smradu pryč !"

A rychle nalila do sklenice do půle piva, ostatní12 víno a

kořalky, - a trošku černé kávy..

"Nu když to musí být," zablábolil. Vylil trochu a doplnil močem,

aby ledvinám vrátila se jejich síla, - vypil litr ex..

Porcia naplňovala sklenici rychle znovu.. Ale nebylo toho

zapotřebí.. Mateo svalil se na zem a řval..

A teď chopily se všechny dívky současně tlustých holí a židlí a

mstily se krutě za všechny urážky, jež zakusily. Mlátily do oběti

své vší silou. Válela se po zemi a kroutila jako ohromné prase a

příšerně vyla, - ale vstát nemohla.

"Jen ne do hlavy !" křičela Porcia, radostí záříc. "Ať ho brzo

neomráčíme !"

"Do lebky ne, - ale do držky můžeme !" zvolala Fatima a těžká

její hůl vyrážela Mateovi zuby, tříštila mu čelisti a nos. "To

máš za ten lektvar ! A tohle za Porciu ! a tohle za Liviu, svině

prasečí !" vyla Arabka.

Asi půl minuty se svíjel, - pak ztichl a - zmizel...

"Trochu jsem se pomstila !" utírala si dceruška pot.. "A teď

rychle odtud, sice se zalknu !"

V tom rozletly se dvéře, - a objevil se Ippolito s viditelnými

genitaliemi, <s> bochníkem v jedné, s prázdnou flaškou v druhé

ruce. Na pravé jeho rámě zavěšena byla Rosa, na levé - Dorota !

Běda ! tato čtyřicetiletá panna nedočkala se východu z káznice a

užívání peněz v Ippolitově opasku uschovaných, - byla uloupena

světlu slunečnímu a náležela temnotě Orku. "O ! der Tod

verschlingt das Beste," - pěje Schiller.

"Kruci p--d !" zařičel Ippolito ; "mé čtyři holky tady, víte,

Roso a Doroto, ty šlechtičny, které na mne v noci lezly ? Holky,

nu dobře, že jste tady ! Představuju vám Rosu a Dorotu, o nichž

jsem vám už mluvil : to čumíte, co ? To jsou holky, co ? Taková

má být ženská, ne jako by šváby cucala, jako vy ! Teď teprve

víte, co je to feš holka ! Ale jste všechny mé milenky, tak se

přece obejměte, mordie prase !"

Rosa netroufala si šlechtičny obejmout, ale troufalejší Dorota

ano ! Sevřela v náruč britskou vévodkyni a přitiskla své ohromné,

tlusté rty na malinkou její hubičku. Dita ji hleděla odstrčit,

ale Dorota byla značně silnější, - a dále mlaskaly její rty.

Rozzuřená vytasila Dita dýku, - a tu teprve Dorota odskočila.

"Jen žádnou pejchu, paní vévodkyně !" zabručela Dorota, šťastná,

že jednou směla se s tak vysokou dámou líbat. "Dnes ví každý

osvícený člověk, že všichni lidé jsou si rovni, vědí ? Žádné

rozdíly mezi nimi ! Mezi mnou a pannou orleanskou není rozdílu,

mezi Rosou a sv. Kateřinou také ne, Ippolito je roven sv.

Františku z Assisi, a žádného rozdílu není mezi Mateem a Janem

Husem ! Všichni lidé jsou si rovni a stejní..."

"Kde je táta ?" zvolal Ippolito..

"Šel na záchod !" řekla Ziata.. "Sestřičky, odtud ! Čtenář nám

zajisté odpustí, že připravíme jej o požitek ještě jednou

poslouchat Ippolita ! Beztoho už každý slušný člověk proklíná

spisovatele, že nenechá jej v hrobu odpočívat !"

Vyřítily se ven, ač je Ippolito zdržoval.. Slyšely ještě jeho

hlas :

"Táta brzo zcepení : on šel na záchod, mordie sirky ! K čertu !

Zde je 1000 lir, - ty mu jistě daly. Utečme odtud, kurvy, kdyby

je nenašel, byl bych bit jako bůh ! Napijte se jen a poletíme

jinam, z těch výkalů, halalů !"

"Neuvidíme-li nic lepšího, mohl si to Edgar nechat !" řekla Dita,

spěchajíc se schodů.

"Hadry, kosti, sklo, papír ! Všecko koupím, dobře zaplatím !"

"Hrome !" zvolala Fatima, "ten hlas je mně známý.. Na mou duši !

zas něco pěkného ! Aj ! aj vaj ! monsieur Arschloch ! Kde jste se

tu vzal z té oprátky ? Chutnal provaz, chutnal ? Neutíkejte,

sestřičky, jen chvíli počkejte !"

Shrben pod těžkou nůší stál před nimi Cesareův známý. Šat jeho

vypadal, bez přehánění, jakoby byl býval právě v tekutém sádle

namočen. Kusy špíny visely na jeho tvářích, uších, krku, vousech,

z nosu vytékala voda, vlasy hemžily se všemi, jako mraveniště, do

něhož jsme rýpli, mravenci. Smrděl jako sto tisíc záchodů.

"Aj vaj ! Thoj ! thoj ! Pšoures ! pšoures ! Phaničko, nechutnal,

bůh je můj svědek ! Nebylo to hezké od phana Santalini, weiss

Gott es war nicht hübsch ! Velké štěstí, že mne uřízli, aj vaj !"

"Kdo vás uřízl, monsieur Arschloch ?"

"Kdo ? Tho já nevím ! Aj vaj ! Upadl jsem do nemoci a

fantasiroval jsem dlouho und hatte kein klares Bewusstsein.. Ani

v phosteli jsem se neviděl, jen ošklivé sny jsem měl. A phak mne

přinesli ti lidé do Ithalie, weiss Gott ich weiss nicht wie's

gekommen.., - a hned jsem začal obchodovat : <v> hadrech a

khostech... Doch's ist wunderbar, musím in einer Tour teď sphát a

ani nevím, jak se k obchodování dosthanu a jak zas usnu... Alles

hat keinen vernünftigen Zusammenhang.. Můj mozek tím provazem

utrpěl, - doch mein Geschäftsgeist hat dadurch nicht gelitten,13

- a tho je to hlavní.. Phan Santalini vzal mně všechno mé jmění,

jen proto mne pověsil, - ale znovu jsem se povznesl, - nur Geduld

muss man haben. Opět mám hezkou Sümmchen, - mohl bych phana

Santalina gerichtlich klagen, ale bin ein grossmüthiger Jude und

thue es nicht. Vy jste, Ihre Majestät, gewiss jeho phaní, darujte

ubohému, velkomyslnému židu nějakou almužničku !"

Fatima dala mu 100 lir.. Jako šílený skákal, tančil a zpíval

v průjezdu. Pak spatřil na zemi hadřík jako nehet velký. Odběhl

proň a schoval jej. Opodál ležela napolo shořelá sirka. Odlezl

pro ni po kolenou. Asi 10 kroků dále leželo stéblo slámy.

Odplazil se pro ně a řekl Fatimě :

"Až bhude těch sirek deset tisíc, uvařím si jimi oběd. Až bude

těch slam sto tisíc, budu mít štrozok. Thak se musí hospodařit,

Vaše Veličenstvo !.. So wird man etwas ! Učte se od starého

žida.. Aj ! aj ! phes blije ! Phočkejme ! phočkejme ! Z thoho

může něco být !"

Při vchodu do domu zvrátil velký pes velkou hromadu.. A Arschloch

připlazil se k ní a jal se ji hubou rychle požírat - -

"Prase !" řekla Fatima a kopla jej prudce do žeber. "Vždyť budu

zvracet zas, jako ten pes !"

"Jen zvracejte, Vaše Vheličenstvo ! Sním to také ! Von einer so

hohen reizenden Dame bude to sladké.. Tím se člověk thaky nají a

usphoří pheníze za oběd ! Meine Damen, vezměte si příklad ze

starého žida a čiňte jako on ! Thak musí se sphořit, so wird man

reich."

Tu rozpomněl se pes na svůj vývratek, - a "jako pes vrací se

k vývratku svému" - praví Salomo - Krátce strhla se rvačka mezi

ním a Arschlochem. Každý nepředpojatý člověk dosvědčí, že pes měl

"lidské i božské právo" na své straně.

"Photvoro ! photvoro ! Sám jsi to vyblil, přej tho starému,

hladovému židu ! Aj vaj ! nekhousej nebo tě pokhousám thaké, -

jen kdybych měl zuby, photvoro, viděl bys, co Samuel Arschloch

dhovede ! Aj vaj ! On mne khousl, Blut rinnt, - aj vaj !

Nezvítězím a nikdo se stharého žida nezasthane ! Nekhoupím si za

tho žádný oběd ! Aj vaj ! es schmerzt ! Ale utrhl jsem té14

photvoře phár chlupů, dobré bhudou do madrace, vmíchám je mezi

khoňské žíně a zpeněžím.."

Dívky utíkaly z osudného domu..

"Takto si počíná zoufalec, - zoufalec podsvětního snu !" řekla

Fatima. "Ubožák !.."

"A je při tom dost šťastný !" děla Dita, "protože prací na to

zapomíná. Práce je hlavní narkotikon, oddalující od člověka jeho

mizerii, učící jej stupidnímu zapomínání na všechnu pravdu. Práce

je největší mizerností.."

"Sestřičky," pravila Ziata. "Zdá se mně, že nás sem Edgar jen

proto poslal, aby nám, ničema, zkazil žaludek na dosmrti.. A

spisovatel, ničema, má jistě v úmyslu zkazit jej všem svým

čtenářům."

"On má zde, chudák, dost těžké postavení !" řekla soucitně Dita.

"Edgar řekl, už umrlci jsou

...

"A já se přemáhat vůbec nebudu !" hodila hlavičkou Ziata.

"Beztoho cítím v sobě jasně, že by to bylo marné, - a vy,

drahouškové, také podlehnete, v té vaší náladě to máte svaté !

Když jsem už dosáhla Edgara a Cesarea, musím dosáhnout i toho

třetího ! Snila jsem o tom dlouho, - a blázen bych byla - !

K vůli tomu, že jsem Riccarda milovala, byla jsem od mé čisté

maminky dvakrát bita, - a teď učiním jí to na vzdory a pomstím se

jí !"

"Dělej si co chceš, my se překonáme !" řekly Dita a Fatima.

Čekaly, - čekaly, - a trvalo to velmi dlouho. "Bože ! co je s ním

asi ?" tázaly se nepokojně.. "Snad nebude s ním nic, - to by bylo

hrozné !..." řekla Dita.. Ale hned si vzpomněla na své ctné

předsevzetí, - a dupla nožkou. "A ne a ne a neklesnu !" zvolala.

"Já také neklesnu !" řekla Fatima. "Já si zcela dobrovolně a bez

úrazu lehnu ! Ale ne ! nelehnu !"

Vraťme se k Porcii ! Prošla přízemkem, - všechny dvéře byly

zavřené. I v prvním poschodí, - až na jedny.. S tlukoucím srdcem

vstoupila.. Prošla tmavou předsíní, - otevřela, - - a spatřila

Riccarda.

Seděl u stolu nad papírem, tužku v ruce, - ale nepsal, nýbrž

křečovitě přemýšlel, ruce v pěsť zaťaté, tvář bolestně napjatou,

cukaje sebou každou chvíli a zlostně dupaje... Oděn byl nanejvýš

schátrale a místnost byla chudobná, plná nepořádku a špíny. Ale

obličeje milencova se Porcia skoro zděsila.

Byl velmi bledý a vyhublý, - a velké utrpení a bolest zíraly

z něho... Ale nehyzdilo jej to pranic, skoro naopak : dodávaloť

to krásným, jemným, teď jako zářícím tahům čehosi skoro

vznešeného, - a zároveň dráždivě dojemného ; činilo je to

něžnějšími a skoro transcendentalně čistě duchovými...

A při pohledu naň rázem zvířila se v Porcii celá její láska ;

magická moc, "láska" zvaná udeřila ji opět elektricky při pohledu

na drahé, zbožňované jeho oči. Nezměrný stesk ji zaplavil, prsa

jí sevřel tak sladce a bolně, vzal jí dech, - a Porcia vybuchla

v pláč, řítíc se k milenci.15

Na obličeji jeho zazářila z počátku ohromná slast, - ale hned na

to zkřivila ji bolestná nevole.. Vzchopil se a padl milence

v náruč.

"Porcio má nejsladčí !" zvolal dosti slabě. "Zas tě objímám, -

jaká slast ! - Ale - ale odpusť, - nejsem při sobě, - vyrušila

jsi mne z mého myšlení."

"Můj drahoušku nade vše milovaný !" vzlykala, jako šílená jej

k sobě tisknouc a políbeními posévajíc.. "Teď zas cítím, jak tě

miluju, víc než Edgara a Cesarea.. Jen ty, jen ty jsi celý můj

život ! Můj ubožáčku ! jak je ti ? jak bolestně vypadáš, ó !

Trpíš mnoho, viď ?"

"Nu - pojem jsoucnost - vlastně co jsem chtěl říci, - ano ! teď

není to v mém temném vězení už tak zlé, protože jsem si na to

zvykl.. A pak - tento pojem zdá se mně být zcela bezobsažný - ale

odpusť, milenko, nemohu se těch myšlenek zbýt !" A zuřivě dupal..

"A co ty ? jak jsi se zde octla ? Což jsi mrtva ?"

"Ó ne ! žiju dosud, jen navštívit jsem tě přišla ! Ó jak

roztržitě, zlostně hledíš, - mrzí tě, že jsem přišla a vyrušila ?

Tak málo mne miluješ, že radost z mé návštěvy je tak slabá, že

nepřeváží to tvé hloupé přemýšlení. Ne ! ty mne přec jen

nemiluješ !"

"Neznáš filosofa, Porcio ! U něho převažuje myšlení absolutně vše

ostatní, affekt poznání jest u něho silnější než affekt lásky, -

a právě v této abnormní převaze spočívá monstrosita, "genialnost"

zvaná.. Genialita je vlastně - - však nesluší se - co jsem chtěl

říci, - ano ! myslím, že, - to mé myšlení, - ten pojem jsoucnost

analysován až do konce dává snad už resultat.."

Zmlkl a obličej zoufale se mu trhl.. Bolestně naň hleděla

milující dívka.

"Přeješ-li si, Riccardo, odejdu zas.. Vidím ti na tváři, jak

strašně přítomností mou trpíš... Jsi vždycky takový ?.."

A Riccardo, napínaje celou vůli, aby mohl odpovědět a

neproplétati to úvahami o pojmu "jsoucnost", děl křečovitým

hlasem, jímž zlost zmítala :

"Nesmíš odejít, ne ! Jsem vždycky takový, když ze své temnoty

vynořím se dvakrát16 za rok na světlo zapadnuvšího slunce.. Býval

jsem vždy podroben poněkud násilnému myšlení, - ale teď, sotva se

v komůrce této octnu, jsem jeho úplným otrokem, jsem jím posedlý,

žádnou mocí nemohu se zbavit strašného přemýšlení. Je to velké

utrpení, ty to neznáš. A musím myslit o otázkách, které je mně a

lidem vůbec úplně nemožno zodpovědět.. Někdy nastane na čas klid,

zdaří-li se mně dospěti k trochu uspokojujícímu resultatu.. Ale

dnes se to nezdaří, cítím to, neboť problem, který mne dnes

zaměstnává, je nesmírně těžký, - a dokud se s ním aspoň trochu

nevypořádám, dokud ho aspoň úskokem nějakým neodhodím na stranu,

neexistuju pro tebe, má bytosti nejdražší. A přece nemohu tě

poslat pryč, - mám takovou radost z tvého příchodu, - a přece, -

zoufalstvím bych se roztrhl ! Jak trapně ty myšlenky ve mně se

zmítají a vzpínají se proti sobě a svíjejí17 a dusí, - ta

bezmocnost.."

A tvář se mu zkřivila k zoufalému pláči. A Porcia, šetrně

poodstoupivši, se soucitem rozplakala..

"Co dělat ?" vzlykala. "Tolik jsem se těšila, že - stanu se

zase18 tvou manželkou, - a ty bys ani nemohl.."

"Naprosto nemohl ! Nemám smyslu teď naprosto pro nic, než pro

obsah pojmu jsoucnost. Vyložím ti, oč se při tom jedná ! Pojem

tento.."

"Počkej, miláčku, až později ! Přece snad mohl bys myšlení to

odvrci.. Přemýšlej, - a snad se ti problem vyjasní !"

"Jiného mně nic nezbývá. Usedni a nevyrušuj mne !"

"Řeknu ti ještě jen něco ! Venku čekají mé tři sestřičky, - jedna

krásnější než druhá, - a chtějí tě navštívit, - a četla jsem

v nich všech, že touží po tom, - aby tě objímaly.. Též Ziata je

mezi nimi. Drahoušku, ony na tebe i dříve tolik myslily, - a

v myšlenkách svých skoro tě již milovaly, - budou-li chtít, učiň

je svými ženuškami, - nebudu žárlit, miluju je tolik !"

Bolestně sevřel rty při těchto svůdných slovech, - ale v očích

zasvitla mu radost.. A zas zesmutněl a celé tělo se mu křečovitě

škublo.

"A slyš ! Máme na spěch, máme doma děťátka ! Hleď, ty's velmi

nepořádně oděn a jsi též trochu špinavý. Tak nemůžeš zůstat,

nelíbil bys se jim snad a musila bych se za takového rošťáčka

stydět. Tento roztrhaný, špinavý, zapáchající šat musíš odložit a

vzít jiný.."

"Nemám jiného.. Ostatně je to marné, - nepřemohu to ! Ty dámy sem

nevoď, jen Ziatu."

"I mlč ! Přejde to ! Nemáš-li jiného šatu, - zůstaneš nahý...

Neodmlouvej ! Ty dámy ti odpustí, že nepřivítá je ve fraku

příchozí ze spodní vrstvy Orku ! Ony jsou moudré ! S tak krásným

tělem, jako ty máš, nemusíš se stydět předstoupit před žádnou

dámu ! Takové tělo je ten nejelegantnější oděv ! Tedy chtěla jsem

říci, že, jelikož nemáme času nazbyt, zatím, co ty budeš

přemýšlet, budu já péčovat o tvůj zevnějšek. Nebude ti to

překážet, viď, miloušku ?"

"Nebude, - jen mluvit nesmíš !"

A Porcia, plná naděje, že to přec jen dobře dopadne, dala se do

toho. Sňala ze stojícího, mračícího se bolestně a občas

dupajícího milence všechen oděv ; pak umyla mu tvář, dosti

špinavou, na štěstí jen nízkým strništěm porostlou : voda,

žíněnka i mýdlo zde náhodou, - či řízením dětí Eurových ? byly.

Rovněž hřeben.. S jakou něžností česala jemné vlásky filosofovy !

Pak myla krk a uši.. Ale tu, zapomenuvši na zápověď, děla :

"Pro boha, miláčku, to je něco hrozného, jak jsi špinavý ! Aspoň

trochu mohl bys přece na sebe dbát, třeba jsi filosof.."

"Nemám ani vteřinu času starat se o vše, co se děje mimo mého

ducha, - a každý pohyb je mně v mém stavu těžší a trýznivější,

než tobě celodenní těžká práce a bolest hlavy !" zavrčel nevrle.

"Nu nic si z toho nedělej !" dala se do štěbetání ; "tak tě

miluju, že i ta špína zdá se mně být krásná a je mně milá ! I

zádečka má umouraná,19 ó má zádečka umouraná !" A zlíbala jejich

špínu. "Moje tělíčko nejdražší ! Proč jsem je ztratila, proč

nehajá stále vedle mne ? Ta krásná, plná lýtečka, - ta tvrdá,

chlupatá stehýnka, ten kulaťounký zadeček, snědla bych jej

hned.."

"Tiše !" zahřměl vztekle,20 že nebohá milenka div neupadla.

"Už mlčím, mlčím, miloušku !" chlácholila. "Nezlob se na svou

Porciu.. Ale hledím-li na tvé tělíčko -"

Plácl ji velmi silně, nevěda v křečovité zlosti co činit, dvakrát

do zadnice, jen tenkou sukénkou chráněné. Porcia zrudla bolestí i

studem, ale oči jí radostně potají zazářily : konečně dočkala se

i od prvního milence malého bitíčka ! - A už mlčela, jen horlivě

myla teď ruce, zatím co Riccardo kousaje se do rtů nervosně

přešlapoval. Dosti komická scena to byla, ale milence to

nepřišlo.

Tu zahovořil zvláštní filosof sám :

"Řeknu ti přec, v čem problem můj spočívá. Předně nechci stále

před tebou hloupě mlčet a o jiném nemohu teď mluvit než právě

o tom. Za druhé : a) vyjádříme-li myšlenky své řečí nebo písmem,

vždy vyjasní se nám v nich něco ; pouhé operování jen interními

pojmy, - než nemohu se tím zdržovat a pomlčím tedy i o tom, co

jsem chtěl říci sub b). Tedy slyš ! Že pojem "jsoucnost", "něco"

je nejsoucností, ničím, o tom není pochyby a dá se několikerým

způsobem dokázat, - ale vždy jen pomocí pojmů jiných. Ale

vynořila se ve mně otázka : což je-li pojem ten už sám o sobě

ničím, takže mohly by další externí důkazy odpadnout ? Což

spočívá-li v pojmu něco už vlastně pojem nic ? Hleď ! Jsme

zvyklí, řekneme-li něco, myslit si, že je to vskutku něco ; ale

což klameme-li se hrubě a můžeme-li logicky klam tento poznat ?

Neboť tolik je jisto, že vlastní pojem "něco" je v každé hlavě

něčím velmi mlhavým, nikdo neví jasně, co toto "něco" vskutku

znamená. Kdo analysoval tento pojem do jeho vnitřností ? Každý

béře jej jako samozřejmý, - a to je snad příčinou, že ničeho

o něm nevíme. Zdá se mně, že cítím, že pojem ten je na konec

zcela bezobsažný, prázdný, že je - Nic. Snad jen následkem velmi

povrchních myšlenkových processů došel duch lidský k názoru, že

něco je něco. Krátce pojem "jsoucnost", zabitý již pojmy jinými,

rád bych zabil jím samým, lépe řečeno přesvědčil bych se rád, že

již zabití, vyvrácení nepotřebuje ; že je mrtvý, že krátce

neexistuje. Zdá se to být kontradikce, - ale snad kontradikce

není vyvrácením : snad věta o odporu má smysl jen pro nedokonalý

dnešní lidský mozek, snad pro mozek dokonalejší může něco zároveň

být a nebýt, - a snad klene se nad naším konvenčním světem

myšlenkovým svět vyšší, - kde snad existuje pranic21 - kde snad

pojmy něco a nic splývají i prakticky v jedno, kde panuje

jsoucnost, která není jsoucností, t.j. jsoucností v našem smyslu,

- nejsoucí něco,22 - ač je kontradikce, - ale tam je právě

kontradikce snad pravdou - A rád bych odůvodnil, nebo aspoň živě

tušením cítil, že pojem něco, hluboce vzato, vůbec neexistuje."

Domluvil a Porcia pokusila se23 mu skromně a plaše pomoci :

"Myslím, můj drahý, že pojem něco znamená pak jsoucnost, když to

něco jest, když je jisto, že to jest, jako třeba já tady stojím..

A když to něco není, - nu pak je to nic.. Ku př. město v oblacích

nemůže stát.."

"Mlč zas !" zvolal zlostně a pohřížil se znovu do myšlení... Jako

oukropeček mlčela dívka a občas hleděla na Riccardovy oči.. Ale

ty nevěstily nic dobrého.. Stávala se zoufalou. Již myla jeho

chodidla...

Tu trhl sebou prudce, zajásal, vyskočil vzhůru.. "Heureka !"

zařval... "Vím to, - vím vlastně vše ! Na samé dno ducha jsem

pohledl, - jak velký, hrůzně krásný, nekonečný, celý život

vyvažující okamžik jsem měl ! Ano ! pojem jsoucnost není vůbec,

je to směšné nedorozumění, je to prostě komická hloupost ! A co

z toho plyne ? Že celý náš svět, t.j. intellekt je hloupým,

průhledným klamem, - a pravdou jen svět nejsoucí jsoucnosti, jíž

říkáme z idiotského svého stanoviska nesmysl ! Ano ! blesk extase

to byl, - a uzřel jsem v něm víc, než kterýkoli člověk přede mnou

! A nejvnitřnější jádro mé myšlenky vynořilo se ve mně jako

hotový aforismus ; - ano ! tento aforismus z lidských slov

postačí k vyjádření mé propastné myšlenky, uchování její lidstvu

! Ó Porcio drahá, jak jsem šťasten ! Můj strašný stav minul, - a

teď budeme se vesele milovat ! Jen dovol ještě ať si ten

aforismus, v němž všechna moudrost a rozluštění světového

problemu je obsaženo, napíšu ! - pak jsem spokojen !"

A ohromným skokem vrhl se k stolku a za půl minuty zas povstal..

"Proč jsi to psal ?" tázala se.. "Vždyť to lidstvo nedostane do

rukou, - a ty snad to také nenajdeš, ztratí se to, je to zde vše

přízrak, vždyť přece teď sníme."

"Sníme teď a vždy a právě proto se vše najde ; nic se neztratí,

vše ponese žádoucí plod ; každý setká se se vším, co si uschoval,

dokončí vše, co započal a vše bude světu zjeveno !"

Porcia uchopila papír a četla báječný aforismus, v němž problem

světa byl prý rozluštěn. Ale aforismus byl latinsky psán, - a tak

mu Porcia nerozuměla. Řekla nám jen, že tam bylo samé esse, non

esse a est, - a že se tato slova po dvou řádkách stále nějak

pletla.. A tak bohužel nemůžeme jej čtenářům sdělit...

Riccardo byl teď zcela vyměněn. Horoucně líbal slzící milenku a

smál se vesele.. Tato se mu však hned vyvinula..

"Jdu pro sestřičky, načekaly se dost ! Ty zatím odházej ty šaty

někam ať je není vidět a vůbec hleď to nejošklivější zde

odstranit. Sám jsi teď docela čistý a krásný, jen hleď, ať ta

hloupost zas na tebe nesedne ! Jinak nestal jsi se horší jako

jiní mrtví, které jsme viděly ? Myslím, zdali jsi moralně nějak

neschátral ?"

"Ne ! Pro mne je poznávání vším a vše moralní stojí hluboko pode

mnou. Jen v intellektuellní chorobě spočívá má nynější depravace.

Jdi pro ně, ale přijď co nejdříve, ať mne to zatím znovu nechytne

! - Ale teď je mně volně, - cítím, že se to nestane ! Pravý

zázrak, že se mně to zdařilo, zatím, co jsi mne umýváním rušila,

milenko."

"Jak bylo sladké tě mýt, myslila jsem, že jsi můj synáček..

Běžím.. Ale poslyš ! nemáme času nazbyt, - dělej se sestřičkami

rychle, rozumíš ? A stoupni sem vedle dveří, - ať tě hned nahého

neuzří, - mohly by utéci !"

A odběhla.. "Že konečně jdeš !" zvolaly rozčileně... "Jak je ?

Jaký je ? Je s ním něco ?"

"Pojďte hned !" táhla je za ruce.. "Teď je stkvostný.. Není

moralně zkažen jako naše maminky, trpí jen jakýmsi přepjatým,

násilným přemýšlením.. Dokud jím trpí, není s ním naprosto nic, -

ale vyléčil se z toho, - a teď s ním něco bude, cítila jsem to,

když jsem se k němu tiskla, cítila, rozumíte ! Pojďte a nedělejte

dlouhé caviky, ať nám to před nosem neupláchne, - ať máme všechny

všechny tři bratry, přeju vám jej, drahouška.."24

"Bože ! já mám strach !" řekla Dita velmi bledá.

"Pitomá !" děla Fatima, drkotajíc zuby. "Já mám také strach, ale

řekni : není to směšné, z krásného, mladého muže mít strach ?"

"Bože ! můj bratříček ! konečně snad," - šeptala chvějící se

Ziata.

"Zde to je ! vstupte, sestřinky !" velela Porcia, vstrkajíc je do

dveří... "A nedělejte komedii, pravím vám !"

"Ale my zůstaneme věrné !" děly Fatima a Dita.

Prošly předsíní, - a Porcia vstrčila je do Riccardovy pracovny,

zamezujíc jim tělem svým východ, - vskočila za nimi, zavřela

dvéře -

Dvojí zděšený výkřik... Fatima a Dita zakryly si oči,

instinktivně sebou trhnuvše, aby utekly. Ale Ziata křičíc padla

bratru kolem krku,- a ten ji vášnivě políbil, poplácav jí

zadeček.

A pak uchopil ručky neznámých sobě dosud dam, políbil je a pravil

:

"Račte milostivě odpustit, sladké dámy, že spatřujete mne bez

obleku ! Ale soudím, že vzhledem k velice extraordinairním

okolnostem našeho setkání dá se to odpustit.."

"Zajisté, pane !" řekla Dita, hledíc mu rozpačitě jen v oči.

"Nesmírně mne těší, že mám čest poznat muže tak vynikajícího."

"Mne rovněž !" zašeptala Fatima a stiskla mu ruku.

Porcia hleděla na tváře obou, - a byla spokojena.

"Račte vzít místo !" přistavoval Riccardo velmi hbitě židle.. "Je mně nesmírnou ctí pohostit ve svém chudobném příbytku tak

vznešené, andělské dámy."

"Jak je hezký !" zašeptala Dita Fatimě.. "Zdá se mně, že v něm

pojí se v jedné osobě Cesare a Edgar.. Má v tváři něco pevnějšího

a silnějšího než Edgar, - jako Cesare, - a zároveň něco hluboce

vnitřního, poetického, čeho má Cesare jen málo !"

"Pravda !" souhlasila Fatima.. "A myslím proto, že nebylo by

velkým hříchem, kdybychom - - Vždyť milovaly bychom v něm jen oba

své miláčky.. Jak krásné tělo, jako Cesare, - ale nějak něžnější

! Jak chlupatý je, jako Cesare ! Řekni, - je možno, aby byl

filosof tak chlupatý ? Bože, ve mně se pění krev ! Hned bych jej

objala -"

Usedly, - a Ziata znovu jej objala..

"Můj bratříčku ! Miluju tě ! Miluješ mne též, - ale jako milenku

? jako když jsme byli děti ?"

"Ano, - a stokrát více ! Jsi nejsladčí bytost na světě, milenko

drahá !"

"Tedy si hajneme, viď, miloušku ? Musíme, dost dlouho jsme se

postili, - a tak hloupě ! Jak často měli jsme dříve příležitost,

- a báli jsme se ! Musíme se mamince pomstít, - ta je pěkná holka

! Sestřičky, na to nezapomenu, co se stalo, když mně bylo 10 lét

a jemu šestnáct ! Maminka přistihla nás, jak mně on přetíral nahé

tělo.. Sestřičky, - ta mu vám sesekala zadeček, - chudáček ten

jich dostal aspoň třicet, ač už byl dost starý. A já také, ač

jsem jen stála a nic nedělala ! Jenže já metlou na nahý zadeček,

on rákoskou na spodní kalhotky. Za to dostal dva dny vězení a

půst..."

"Tahle má sestřička," děl s nelibostí, že prozrazeno bylo, že byl

v 16 létech ještě bit, "má zálibu v tom, vyprávět, kdy jaké bití

dostala, jakoby byla na to pyšná.."

"To my všechny rády o tom mluvíme !" řekla Fatima. "Všechny ženy

chlubí se svými výprasky, - to vy nevíte, hloupý filosofe ?"

Spokojeně se usmál nad touto slibnou familiarností.

"Je vidět, že neznáte ženy, pane !" vzdychla Dita.

"Bohužel, milostivá paní ! Starostí o různé hlouposti zapomněl

jsem na to nejkrásnější, nejsladčí, - to nejlepší, co je na

světě, - totiž ženy.."

"Jak je galantní a duchaplný !" zašeptala Fatima.. "A to tělíčko

! Trhá to mnou.."

"Sladké dámy !" zvolal, - a náhle objal zároveň Fatimu a Ditu..

"Poprvé vás vidím a jsem vámi oslněn, - miluju vás šíleně !.." A

políbil je na čela. Nebránily se, ani se nepoddávaly, - jen se

slastí a slastným studem chvěly..

"Na filosofa je dost troufalý !" zašeptala Dita Fatimě.

"Málo !" řekla tato. "Nemohl nás políbit hned na rty ? Bože, - já mám takovou chuť.." A rozpjala instinktivně ruce -

A on znovu je objal, - a políbil jim už rty.. Jen málo ucouvly..

"Milujete mne, drahouškové moji ? Ó učiňte mne šťastným jediným

slovem.."

Pustil je a hleděl jim v oči.. A náhle vrhla se mu Arabka v náruč

a políbila jej... Líbal ji dlouho, dlouho.. Pak rozepjal náruč po

Ditě, - a teď i tato vletla mu do ní... A současně objala jej

znovu i Fatima, - a přitiskla se mu k nahému tělu a hladila je..

A Ziata činila podobně.. Krátce jednaly25 teď tak přirozeně, tak

smyslně a vášnivě, jako ženy ve snu jednají.. Nemluvily, - co

také měly mluvit při tak náhlém projevu lásky ? - I ženy ve snu

málo mluví, za to jednají víc skoro než my mužští...

Porcia přítomna nebyla. Již dříve vyklouzla do vedlejších

místností, - a řekneme, co tam tropila. Sháněla totiž příhodné

lože pro pět osob. Našla zásobu podušek, naházela je na zem, - a

lože bylo hotové. Pak svlékla se úplně, a pak vrátila se nazpět,

- s nevýslovným uspokojením a pýchou viděla, že všechny její

sestřičky líbají Riccarda, jejž jim dříve tak stále

vynachvalovala, - že on tak rázem dobyl si všech srdcí -

"Pojďme hajat, drahouškové !" děla sladce.

"Pojďme !" zajásala Ziata a uchopila Riccarda.

A Riccardo uchopil Fatimu a Ditu a táhl je sebou do vedlejších

místností.. A obě hříšnice poslušně, hlavičky sklánějíce, šly..,

- jak ženy ve snu chodí..

Mžikem shodila Ziata oblek, - a Riccardo též, - vlastně jaký

nesmysl mohl by autor napsat, jako Dante se svými hvězdami nebo

Cervantes s oslem Sancha, kdyby ještě v čas se nerozpomněl.. A

pak, skoro velitelsky, pohledl na Ditu a Fatimu, a objal je

vyzývavě.

Ale ty teď zakolísaly.. Ctnost jejich a předsevzetí znovu se

vynořily v ochromené vůli.

"Bože ! co dělat ?" zašeptala Dita zoufale.. "Já neoddolám !"

"Nu tak pojďme !" řekla Fatima, "když to musí být ! Vždyť je to

ve snu, tím neprohřešíme se proti Cesareovi a slibu svému !

Nemůže nám pranic vytýkat, - po právnicku vzato.."

"Ale víš, co jsem nedávno četla v Calderonovi ? "I v říši snu

nemůže se člověk obejít bez správného jednání !"

"Je to blbec ! Já ti řeknu něco lepšího : "jak v říši snu tak

v říši bdění neobejde se člověk bez darebností !" A hleď ! Není

to záslužno, nebohému tomu mladíku způsobit radost v nekonečném

jeho utrpení ?"

"To je pravda ! To musíme !" souhlasila horlivě Dita.. "Zvláště

když je nám to tak příjemné !"

"Půjdete, drahouškové sladcí ?" objal je znovu, co nejněžněji se

na ně usmívaje.

Sklopily hlavičky a zašeptaly stydlivě, slastně stydlivě : "Nuže

půjdeme, - když tě tak milujeme !.."

Rychle jal se Fatimu rozepínat.. "Nech26 mne !" řekla. "Rozepnu

se sama !"

Ale Dita nechala se rozpínat a blaženě až do naha svléci.. - Nu a

pak ulehly všecky, - nu a v krátké době staly se sladce všechny

Riccardovými ženuškami.. Šlo to takto : Nejdřív Porcia - Fatima -

Ziata - Dita.

Ležely teď k němu přituleny, stále dost tiché, tulíce se a trouce

a lísajíce k slastí se až do nejvnitřnějších cell chvějícímu

jinochu.. Nechtělo se jim naprosto vstát a snad nebyly by se

v náladě, v níž byly, nikdy k tomu neodhodlaly.. Riccardo

imponoval jim velice : počínal si teď, jak na muže se sluší,

velitelsky a násilně, sebevědomě jim stále poroučel, posměšně

odbýval jejich řeči, jednal s nimi opovržlivě, jako s loutkami,

byly-li nezbedné a třeba i hodné, trestal je štípáním a dokonce

jim, k dovršení dobrého splácal radující se z toho zadečky. Takto

má si muž za27 koitu počínat, chce-li se ženám líbit. A byl i

duchaplný, bujný, žádný pedant, - a při tom všem i trošku

galantní, - nu celkem roztomilý a okouzlil své souložnice úplně,

že pak dlouho v nich naň příjemná, toužebná upomínka zbyla..28

"Ještě bych ti přála, miláčku, aby zde byla Livia !" podotkla

Fatima, když již byla úplná tma a rozžata svíce, aby zvýšila

požitek..

"Dej pokoj !" zvolala Porcia. "Teď ještě ? Což myslíš, že filosof je kanec ? Však ona také neoddolá, až jí budeme vypravovat, a

jindy miláčka našeho navštíví.."

"Ona bez vašeho vypravování již neoddolala !" zasmál se

potutelně..

"Jakže ? Livia ? I s tebou již ? Ó je to potvora ! A ani nám to

nenapadlo, že by to mohlo být ! Ó ta potvora !"

"Ale není to od tebe, Riccardo, delikatní, že to prozrazuješ na

dámu !" kárala Dita. "Je29 naopak padoušství, chlubit se tím a

dámu prostituovat !"

"Já ti dám padoušství, ničemnice !" děl přísně filosof, pleskaje

paní vévodkyni silně do zadnice, že smilně se zmítala a

trestajícímu s rozkoší na krk se pověsila. "Ona mne naopak

žádala, bych vám to řekl, až s vámi budu ležet : ona je na své

zálety teď hrdá a působí jí smilnou rozkoš, zví-li o nich i jiní

!"

"A kdy se zapomněla ?" tázala se Ziata.

"Za to slovo tu máš !" A teď dostávala Ziata. "Zapomněla se již

čtyřikrát, - a při tom vždycky třikrát až šestkrát, dohromady

tedy průměrně asi 20krát."

"Ó ta hanebnice !" křižovaly se. "Nebohý Edgar, ten má ženu ! My

jsme se zapomněly jen jednou a víckrát to už neuděláme !"

"Ano !" usmál se. "Livia je velká hanebnice.. - Pravdu řekla

Porcia,30 že filosof není kanec.. Ale v Orku panují poměry trochu

jiné ; dále jsem nucen vždy dlouho odpočívat; 31 a konečně dotyk

vás čtyř učinil by i ze sochy Xenokrata člověka z masa. Krátce :

ještě jednou, děvčátka sladká, viďte ?"

"Ještě jednou ! Ano ! ano !" vzkřikly plesně.. "Mne dřív !" "Ne !

mne !" "Mne ! mne ! mne !" "Ne ! mne nejdřív !"

"Nejdřív opět Porcia !" rozhodl.

"Jak jsi moudrý, můj hodný miláčku !" vzkřikla tato.. "Mne

miluješ nejvíce, viď ? Tedy je to v pořádku !"

"A pak bude pořad obrácený : Dita - Ziata - Fatima.."

"Já naposled !" zabědovala Arabka.

"Kuš !" řekla Dita, "dřív byla jsi po Porcii první a já poslední

!"

"Aspoň mezitím, jen vždy na chvilku, miláčku !" prosila Arabka.

"To až při třetí serii, milenko, - ač tvůj návrh je dosti

dráždivý.."

"Mám neblahé tušení !" - zalkala Fatima.

Riccardo učinil šťastnou Porciu, Ditu, Ziatu, - a objal teď i

šťastnou Fatimu...

Tu náhle bylo jí i sestřičkám, jakoby hrom do nich udeřil, - a

Riccardo zmizel, světnice zmizela, - a vědomí32 též - -33

---

Procitly k němu opět v pokoji, z něhož svou amusantní burleskní

vycházku do druhé skutečnosti započaly - Lampa jej osvětlovala,

ač nebyla venku dosud úplná tma. Edgar a Livia byli tam stále, -

a mimo ty pět nemluvňat ; tři klidně spala, Geu a Porciu držela

Eura každou u jednoho prsu -

Chvíli hleděly poutnice naše vytřeštěně kol sebe, - ale brzo

rozpomněly se na vše, co předcházelo.. Ale byly přes to z počátku

jako blbé -

"Chutnalo to, chutnalo ?" tázal se Edgar posměšně právě Ziaty,

která měla nadmíru čerstvou upomínku.

"Lépe než s tebou !" odsekla, - ale zarděla se jako polní mák..

Všechny skočily k dětem, aby jim daly své hříšné, tlačící mléko.

"Dej je sem, Livio, když nic nemáš !" kázaly oprávněné majetnice.

"Jak můžete to tvrdit, pitomé ?" durdila se Argestea. "Koukněte

!"

A spatřily bílé kapky... "Je to možno ?" vzkřikla Dita a aby se

přesvědčila, je-li to možno, sehnula se...

"Opravdu !" hlásila, "a jak dobré, smetanové !"

I ostatní se přesvědčily a Eura velmi pyšně a s libostí se

nechávala.

"Což máš dítě, drahoušku ? Ty potvoro, u tebe je všecko možné !

Pěkné věci -"

"Dítě nemám, - ale mohu-li si zaopatřit celé tělo, mohu si

zaopatřit také mléko, to jest ženské tělo, jež je právě ve

mléčném stadiu.. Dnes jsem si zaopatřila takové, vědouc, že

Arabové a Murton mlékem neslynou.. Ale co na mne koukáte tak

hloupě ? Vím, co chcete říci ! Chcete žalovat, - jen si žalujte,

Edgar to už ví ! Vyplatil mne jak se sluší a patří a jsme zas

dobří ! Tak to má být mezi milujícími manžely. Můj Edgar je jinak

moudrý, než ten váš přísný hlupák a já jsem jinak moudrá než vy !

Vy máte..."

Náhle ozval se pláč, - ale ne dětský.. Plakala to Fatima, velmi

bolestně.. "Co je ti, drahoušku ?" shrnuly se kolem ní.

Dlouho nemohla promluvit, konečně vypravila :

"Vy - všecky dva - dvakrát, já - jen - jed - jed - béé !"

"Toť ovšem velmi zlé !" litovaly ji a plakaly soucitně též. "Ale

podruhé si to vynahradíš, mlč a nebreč !"

"Já se na to podruhé - - A já jsem chtěla zrovna dnes ! Já chci

ještě teď, já chci, já chci ! Bylo to tak krásné, krásnější než

ve bdění, tolik jsem se natěšila, - a z nejlepšího snu jste mne

probudili, pacholci. Vztekem bych vás uškrtila, béé !"

"Podruhé dám ti prioritu, milenko má !" slíbila velkomyslně

Porcia.

"Já chci hned, hned ! béé !" dupala vztekle.

"Jsem k službám, ctěná signoro !" nabídl se Edgar.

"Ty pacholku !" zavyla. "Víš, že s tebou nesmím, - a vykašlu se

na tebe ! Tys mně to zkazil ! Úmyslně, ze zlomyslnosti ! Nemohl

jsi mne ještě aspoň dvě minuty nechat spát ?"

"Jsem nevinnen, Fatimo ! Ještě deset minut byl by trval váš sen,

- ale Riccardo to zkazil. Jeho lhůta totiž vypršela, byl příliš

šťasten a to mu zákony Orku dlouho nedovolí.. A jak jel z tvého

objetí nazpět do pekla, strhl vír rázem i vás !"

"O já nešťastná !" lkala dále Arabka. "Jen já jsem to dnes

všechno odnesla ! Nejdříve pila jsem plivy skrofulosní báby a

Mateovu moč.."

"To nic není !" potěšila ji Livia. "V tom nápoji byly ještě horší věci, o nichž nevíš.."

"Svině !" rozkřikla se Fatima, "co nemlčíš ? Chceš mně docela

zkazit vnitřnosti ? A za druhé byla jsem bita, - a jak bita ! A

styděla jsem se za to hanebně před těmi dámami, - a já se hned

tak za výprask nestydím ! A za třetí, a to je to nejhorší, jen

jed - jednou, béé ! Vy jste mně to všechno způsobili, vy netopýři

dva, ze zlomyslnosti ! Bože můj, proč jen já jsem to od - - ?"

"Hleďme, jak je Fatima učelivá !" zasmála se bezcitná Ziata.

"Ještě dva výlety ke kafíčkařkám, - a bude z ní Anni !"

"Nevyčítej mně mou maminku, hyeno poblitá, nebo tě fláknu !"

soptila Arabka.

"Upokoj se, Fatimo drahá," konejšil Edgar. "My jsme nevinni.

V knize osudu bylo psáno, že dnešní procházka právě pro tebe

skončí neblaze, - proti tomu nedalo se pranic dělat. Těš se tím,

že podruhé svalí se neštěstí zas na hlavy tvých milovaných

sestřiček."

"To je mně též jedinou sladkou útěchou !" řekla Fatima a osušila

slzy..

"Počkej !" slíbila Ziata ; "za ty nadávky ještě dostaneš !"

"Odpusťte jí to !" přimlouval se Edgar.. "Její osud byl vskutku

strašný. Ty rány Anniny dlaně o její maso nešťastné slyšeli jsme

z Italie až sem."

"Neměla jsem se dát !" zasyčela potrestaná.. "Největší hanbou je

mně, že jsem prohrála, - já, já, kterou žádná z vás nepřepere ! A

mohla jsem snadno vyhrát, jen ťuknout ji pěstí do žaludku ! Čert

vezmi takovou matku, - jaképak ohledy ! Div že mně krev kůží

nevyrazila, jak strašně jsem se stále za ni musila rdít ! -

Věříte-li pak, že mne to bolí ještě teď ?"

"Jak bylo by to možno ?" divila se Porcia. "Vždyť měla jsi tam

jiné tělo, toto zůstalo zde u Edgara a Livie ! Ukaž.."

Fatima otočila se k Edgarovi předem a obnažila zadnici.. Porcia

překvapeně vykřikla.. Zadnice byla modrorudá... I ostatní se

sběhly, divily se, - "jak to vysvětlit ?"

"To's mně jistě ty, pacholku, udělal, když jsem spala !" obořila

se vzteklá Arabka, znovu na koně posazená, na syna Eurova -

"Milenko, všeho moc škodí !" řekl klidně.. "Štěstí, že jsem teď

shovívavý jako Cesare, dřív jsem takový nebyl ! Budeš-li

pokračovat, dostaneš ode mne totéž, co od maminky, o nic méně !

Vysvětlím ti trochu, jak je to možno : mezi tímto a snovým tvým

tělem je jistý parallelismus, sympathický nexus, čímž se stává,

že změny na těle jednom způsobené vyskytnou se zdánlivě bez

příčiny i na druhém. Když jsi byla vyplácena, viděl jsem

duchovním zrakem skrz tvou sukni a košili, jak ti zde zadeček

rudne a modrá..."

"On nám vidí skrz sukně !" zabědovala Dita. "A s takovým člověkem být pohromadě, - a být věrnou !"

"Nu mlč ! Bůh je také vševidoucí a vidí tedy stále tvůj nahý

zadeček ! Nu dost už ! Tak jak se vám to vše líbilo, milenky ?"

"Nu děkujeme ti za to, - ale celkem nestálo to za nic ! Jen konec

nás odškodnil a důkladně ! Jé ! to to bylo krásné !"

"Za to máte jen nám co děkovat !" řekly Eurovy děti. "Nebýt naší

pomoci, nebyl by si Riccardo aforismus onen vymyslil.."

"Oho !" zastala se Porcia miláčka. "On vymyslil si jej vlastní

silou a námahou, strašnou námahou ! Krvavý pot vystupoval mu na

čele.."

"Přes to nebyl by ho vymyslil. Vnukli jsme mu jej, aby s ním byla

řeč.. A jen velmi těžce zdařila se injekce jeho Riccardovu

mozku.. Myšlenka, kterou měl, náleží mezi ty, k nimž lidský duch

bude zralý teprve po milionech roků.. Je to vskutku ohromná

myšlenka, kterou jako bleskem osvětlenou uzřel."

"Co to bylo ?" tázala se Ziata.

"Marně bychom ti to vykládali, nerozuměla bys ničemu ! Sám

Riccardo, až opět k myšlení se dostane, nevzpomene ani na stín

své myšlenky : je proň ztracená. A aforismus, jejž si napsal,

bude mu zcela nesrozumitelný, až jej bude číst.. Kdybyste jej

četly, zdál by se vám pravšedním, hloupým locus communis, - zdál

by se vám dokonce nesmyslem : neboť všechna moudrost, kterou duch

nemůže pochopit, zdá se mu být všedností, hloupostí, nesmyslem.

Genie zdá se obyčejnému člověku být všedním, hloupým, bláznem, a

nadgenie zdál by se být tímtéž geniovi.. A přece je aforismus

Riccardův jedině správným a též postačitelným vyjádřením ohromné

pravdy ekstase lidskými slovy.."

"Napiš mně jej !" prosila Dita.

- - - -

"Jak vzácným duchem je Riccardo !" zvolala Porcia.. "Kde kdo je

v Hadu moralně korrumpován, jen on zůstal čistý, jen jeho myšlení

stalo se abnormalním.."

"Ale jak abnormalním !" zasmál se jeho bratr.. "Ty's ještě nic

neviděla ! Kdybys jej navštívila jindy, uzřela bys věci, které

bys v žádném blázinci neuzřela.."

"A co na tom ?" zastala se Riccarda Dita. "Svědčí to jen o jeho

duševní výšce. Myslím, že každý myslitel, je-li důsledný, musí

dojít k šílenství34 : každá domyšlená myšlenka je už pro člověka

šílenstvím a svědomitost myšlení musí nutně vésti k myšlení

ustavičnému, bez oddechu, k myšlení nezdravému, k myšlení

o věcích, které se vůbec nedají rozluštit. Duševní zdraví je

aurea mediocritas, je prostřednost, povrchnost, zbabělost."

"Velmi dobře, Dito !" odvětil.. "Poctivost myslitele vede nutně

k myšlení o věcích, jež lidský duch neschopen je dosud pochopit,

vede k násilnému myšlení, k duševní destrukci, k šílenství.. Již

za života svého inklinoval nebohý Riccardo velice k myšlení

o otázkách, jež přesahovaly jeho síly a trpěl křečemi myšlení.. A

tato jeho vlastnost v Orku nesmírně zmohutněla a činí jej,

nabude-li jasnějšího vědomí, nejnešťastnějším tvorem na světě. Je

to jakási čistě intellektualní histerie ; trpí podobně, jako

Vali, ale více. A i v temnotě své trpí tím..."

"Ubožáček drahý !" zvolaly plny soucitu a zaslzely.

"Není tak ubohý, když, jak vidět, jej milujete," děla Livia..

"Chutnalo vám to, co ? Ale co tomu říká vaše svědomí, vaše

manželská věrnost, již jste slíbily ?"

"Nebudeme se vymlouvat na to, že jsme snily !" řekla truchle

Ziata. "Vůle naše byla sice ochromena, - ale my nedělaly jsme

proti pokušení ani to, co jsme dělat mohly, - my nedělaly jsme

pranic.. Ukázaly jsme se mizernými karaktery.. Jsme nevěstky..

Měly jsme nejlepší vůli zůstat věrné, - ale sotva vítr zavane,

klesneme. Marně bojujeme, - jsme bídné a budeme podléhat stále a

stále..."

"Nuže pak raději nebojujte !" poradila Livia.. "Poddejte se svým

přáním, - je to jediné, co můžete rozumně dělat, nemáte-li

veselou sílu sebeovládající.. Budete-li se dále znásilňovat,

budete horšími, než budete-li následovat svou povahu, - budete

nešťastné - A nejste tak opovržení hodné, jak předsudky vaše vám

praví. Příroda stojí nade vším, - a sebeovládání má mizivou cenu

před ní..."

"Tím chceš říci, že máme milovat Edgara ?" tázala se Porcia.

"Co jiného ? Jej i Riccarda i Cesarea, - co na tom ? Vždyť

milujete všechny tři, - tak co je přirozenějšího, tedy lepšího,

než milovat je35 i skutky ? Žádnému tím neubude, - a váš tyran

nemusí ničeho zvědět !"

"Nějak potutelně se tváříš !" děla Ziata.. "Myslím, že záleží ti

na tom, abychom skutkem milovaly - Edgara -"

"Nu ano..."

"A proč ?"

"To vám ještě řeknu.. Cesare -"

"Bože ! Cesare !" vzdychla Fatima, která dosud zarputile mlčela a

šátek svůj hryzla a trhala. "Jak hanebně jej klameme.."

"Dobře, že vzpomínám !" zvolala Ziata. "Nemohli byste nám říci,

kdo je otcem Cesareovým ?"

"Můžeme !" řekla Livia. "Víme to jistě, sám Duch Země nám to

řekl. - Především vězte, že je možno, aby člověk měl, - do jisté

míry -, více otců. Setká-li se totiž v lůně matky více různých

spermat, působí tyto na sebe způsobem, který vaši učenci dosud

postřehnout nemohou, který však jen slepci mohou předem upírat.

Je to nejvíce působení aetherologické, - molekularní síly

spermatozoí mohou však jím vzít zcela jiný směr než měly dříve.

Pod influxem spermatozoa cizího pozmění se poněkud povaha daného

spermatozoa, nastane částečná akklimatisace, sperma jedno může

imbuovat některé vlastnosti jiného... Nuže : Cesare je synem dvou

otců : ale jeho hlavním otcem je otec tvůj, Ziato ; neboť

spermatozoon, jemuž bratr tvůj děkuje svůj vznik, náleželo

knížeti. Sperma Lionelliho však modifikovalo poněkud sperma

základní. Je tedy otec tvůj zároveň otcem Cesareovým, - a zároveň

jím zcela není. Jindy vám řeknu, které vlastnosti zdědil po

knížeti, které po Lionellim, které po matce, - pokud se vůbec

o dědění vlastností mluvit dá : neboť i ta nejmenší vlastnost je

zděděna současně po otci i matce, - vše se až do atomů proplétá,

jen povrchní nazírání - - -

Podobně má se věc s Pietrem. Jeho základním otcem je kapitán, -

ale sperma Mateovo a komponistovo mělo též svůj vliv.. Kapitan i

Mateo byli36 obři, - odtud ohromnost Pietrova těla.. Základní

karakter : přímý a divoký, zdědil po kapitanovi.. Zhovadilost

Mateova je v něm teď skoro latentní ; od komponisty a matky

zdědil všechny své ušlechtilejší, vyšší instinkty -"

"Mnoho jich nemá !" podotkla Porcia.

"Ovšem že ne !" ušklíbl se Edgar. "Našupal ti tenkrát, - a

následkem toho je ovšem bídný tvor !"

"Je bídák i bez toho !" zasyčela Porcia.. "Je hovado, dobytek,

ech ! hanba mluvit !"

"Víte-li pak, <že> už uprchl z vězení ?" řekla potutelně Livia -

"Vskutku ?" zašly..

"Ale jistě jej zas chytli !" ušklíbla se Porcia.. "Takového blbce

! -"

"Ba nechytli, sestřičko ! Jindy vám povím o jeho útěku ! Je to

nadmíru zajímavé a romantické.. Uprchl ke Kostlivcům.. Ale i tam

přišlo vojsko, - a on čirým zázrakem unikl i odtamtud.. Šťastně

dostal se na pašeráckou loď a ta převezla jej do - Španělska..

Teď jest už v - Americe.. Na lodi té zamilovala se do něho dcera

kapitanova, - a teď je s ním !"

"To musí být pěkná holka !" ušklíbla se Porcia opět.. "Jen

idiotka může se zamilovat do takového idiota !"

"O ne, drahoušku ! Zapomeň už přece na to hloupé bití a těš se

z něho jako z jiných ! - Je to dívka v každém ohledu nádherná :

krásná, statečná, duchaplná.. Byla by k nám jako stvořena, - ta

je vám ničemnice ! Jistě byste se do ní zamilovaly ! A má sestru,

teprve 14letou, ale už dospělou, trochu méně divokou, ale skoro

ještě roztomilejší..."

"I nech je !" zvolala Fatima. "Raději ty přidej se k nám ! Víš,

co jsi řekla, než odešly jsme do říše stínů ! Tak mluv teď !

Budeš s námi nebo ne ?"

"Buď ! buď !" křičely -

"Teď vám tedy řeknu, oč se jedná !" pravila Eura.. "Edgar nechce

se stát člověkem, - nu snad si to ještě rozmyslí.. Ale mně to

dovolil, vida, že touhou po vás hynu.. A byl tak velkomyslný, tak

božsky velkomyslný, že dovolil mně, abych po dobu, co s vámi

budu, milovala skutkem Cesarea.. Uznáte, že jinak by to též

nešlo, - jinak bylo by mně spolužití s vámi peklem. Nu on má

příčiny, aby mně to dovolil, je teď děvkář prvé třídy, jak jsem

vám už řekla. Ale dovolil to jen s jednou podmínkou, - zcela

spravedlivou : Vy totiž musíte navzájem milovat skutkem jej !

Řekněte "ano", - a budu s vámi ! Řeknete-li "ne", - nemohu, - a budu nešťastna !"

"Pro boha, co činit ?" tázavě hleděly na sebe - -

"Čekala jsem, jak to dopadne s Riccardem," pokračovala bohyně..

"Dopadlo to dobře.. Vy zpronevěřily jste se opět Cesareovi, - již

po druhé : neboť tenkrát na půdě klesly jste svou vinou ! Nuže,

učinily-li jste to dvakrát, - co na tom záleží, budete-li to

činit i dál ? Klesly jste, - a dle povahy věcí už nepovstanete !"

"Ale bylo to dnes přec jen ve snu !" zvolala Dita.. "A proto by

nás Cesare nevyhnal ! Žádný muž nedocílí rozvodu, uvádí-li za

důvod, že žena jeho jen ve snu cizoložila !"

"Náhodou je Cesare moudřejší, než zákon !" podotkla Ziata...

"Kdyby věděl, jak to v tom snu, který byl vlastně spíše bděním

než bdění, šlo, vyhnal by nás, to je jisto !"

"On se ničeho nikdy nedozví, za to vám ručíme !" řekly děti

Eurovy. A Edgar objal Cesareovy ženy na polovic.. Jen málo

poodstoupily. Byly skoro rozhodnuty, co učiní..

Jaly se spolu rokovat.. Dlouho to trvalo..

"Bože !" řekly konečně, "jak je hrozně muži, je-li mu žena

nevěrna -"

"A on, padouch," vzkřikla Livia, "namlouvá si regiment žen !

Slyšte ! Právě teď jede s mladou hezkou dívkou Syrií.."

"Opravdu ?" a zlostí sezelenaly.. "Mizera ! A my jsme mu stále

tak věrné ! A jaká je ? Je nevšední jako my ? A miluje ji ?"

"Na štěstí ji nemiluje, jen její tělo se mu líbí, kurevníkovi..

Ale ona jej miluje a následuje jej všude, aby mu, mizernému

svůdci, krátila chvíli. Je velmi hezká, - ale všední -"

"Nu tak to není nic zlého !" oddychly si. "Taková extratoura nic

neznamená.. A muž a žena, - to je rozdíl ! Žena má být vždy

věrná, muž nemusí, protože muž neporodí ženě dětí !"

A rokovaly dál... Debattovaly hlavně o tom37 : žena může milovat

více mužů, aniž by láska její ke kterémukoli z nich byla

otrávena, - neotráví-li ji muž svou žárlivostí a nevzbudí-li tím

u ženy nenávist, opovržení, hnus..

"Sestřičky !" zvolala konečně Livia. "Pospěšte s rozhodnutím, - a nečiňte mne nešťastnou ! Cesare se nic nedozví, - a čeho oko

nevidí, srdce neželí !"

"To je pravda !" souhlasily, skoro již rozhodnuty. "Nešťastnou

učinit nesmíme tě za žádnou cenu ! - ale přec, přec -"

"Sestřičky !" zvolala tu vítězoslavně Fatima, "mám genialní nápad

! Slyšte ! Je-li žena nevěrná jen ve snu, nemůže se s ní muž dát

rozvésti, - a žena je též nevinná, protože vůle její nefunguje !

Nuže, - až budeme chtít milovat Edgara, necháme se jím uspat jako

dnes ! On to dovede, pro něj je hračkou nás uspat zrovna jako

dnes ! A pak budeme nevinné, - i duch náš, protože bude bez vůle,

i tělo, protože jen druhé naše tělo, tělo snu, bude Edgara

skutkem milovat ! Toto tělo !" a klepala si na břicho, "zůstane

čisté ! A bude to mít i tu výhodu, že budeme vlastně užívat více,

než kdybychom bděly : jakživa necítila jsem takovou rozkoš, jako

dnes s Riccardem, bohužel jen jednou a ne dvakrát !"

"Výborně, Fatimo !" křičely nadšeně, "ty's studna moudrosti,

dcera Allahova ! Nuže, Edgare, svoluješ ?"

"Hm !" řekl rozvážně.. "Nápad není zlý.. Ale já chci mít vás i ve bdění, nejen ve snu, - t.j. chci mít obě vaše těla !"

"Já bych se k Edgarovi přidala !" řekla Ziata..38 "Takto bylo by

to nějak neúplné, třeba ještě sladčí.. Tak polovičaté, - a já mám

ráda úplnost.. Já bych ráda i toto moje tělíčko," - a plácla se

do zadnice, "Edgarovi dávala, třeba bych ráda Cesareovi věrnou

zůstala - Ale když se nedá najít střední cesta.."

"Půjde to !" řekl moudře Edgar.. "Zpočátku v sladkém snu, - a pak nebudete ani vědět, jak se to stalo, - že stane se to i39 ve

bdění.. Jen si zvyknout. Zvyk je vše. Ano, půjde to ! Tedy ve

snění jste hotovy mne milovat ?"

"Ano, - to není nic zlého, to je právnicky bezvadné !" zvolaly.

"Nu a pak dál, - to uvidíme !..."

"Dost !" děla Eura.. "Smlouva učiněna ! Jsem vaše, sestřičky

drahé, - aspoň pět lét budu s vámi !"

A padla jim v náruč, slzícím a jásajícím.. Neumíme líčit

sentimentalní sceny - -

Konečně se vyprostila a pravila :

"Musíme už jít, - pá, sestřičky, na shledanou..."

"Jakže ? Myslily jsme, že už u nás zůstaneš -"

"Ještě ne ! Musím některé své věci uvésti ještě do pořádku !

Přijdu k vám definitivně, až vrátíte se ze svého lovu na lorda

Robertsona !"

Něco divně kmitlo jí tváří. A přiskočila ke kolébkám, zadívala se

dlouze na děti, pak nedbajíc, že spí, vášnivě je počala líbat, -

a rozplakala se - "Má ubožátka drahá !" zaštkala nezřetelně.

"Co je ti ?" tázaly se udiveně ; jen Edgar stál zde lhostejně.

"Teď už nemusíš plakat, že nemůžeš mít děti, - teď je budeš moci

přece mít, - viď ?"

"Ovšem ! Byla bych je mohla mít i dřív.. Ale sama nevím, co mně

to napadlo, - takový temný stesk, - snad vzpomínka na mou

nešťastnou, uvařenou Theu - -"

Nastalo chvíli ticho. Pak pravila temně Ziata :

"Bezmála byly bychom se vás zapomněly otázat na něco důležitého !

Když Cesare nás opouštěl, svíral nás strach a tušení, že po dobu

jeho nepřítomnosti poctí nás návštěvou svou Fabio.. Teď už na to

ani nemyslíme, - ale řekněte nám : stane se to snad přece ? A jak

to dopadne ? Vy víte tak mnoho !"

"O této věci víme vše, milenky !" odtušil Edgar. "Víme zcela, jak to dopadne. Říci vám to však nemůžeme. Tolik však můžeme vám

sdělit : Fabio vás navštíví, než se Cesare vrátí.."

Všechny zbledly. Ale Porcia, sevřevši hned pěstě, zvolala :

"Výborně ! Jaký strach z jednorukého mrzáka. Přivítáme jej velmi

pohostinsky, haha ! Nakrmíme jej koulemi, nebude-li toho dost,

dáme mu pít tekuté olovo, za lože dáme mu rudé uhly ! Přijde-li

sám, uspoří nám práci s hledáním ho !"

"Ale řekněte nám přece, jak to dopadne ! aspoň něco ! Aspoň kdy a

kde nás navštíví !" prosila Dita.

"Nemůžeme, drahoušku !" děla Livia smutně.

"A proč ?"

"Protože je psáno, že se nestane, abychom to řekli !"

"To je hloupost !" soudila Fatima. "Buď jste zbabělí otroci, že

to nechcete říci, - nebo nás nemáte nic rádi. Zrovna bych to

řekla, když je psáno, že to neřeknete ! Postačí vám jen otevřít

hubu, - a je-li to psáno, bude to vymazáno !"

"Nevidíš dost hluboko, Fatimo ! Nebojíme se a milujeme vás, - ale

hubu otevřít nemůžeme.. Má to své důvody, jichž rozum lidský

nedohledne."

"A budete nám pomáhat ?" tázala se Ziata. "Nenecháte nás umučit,

podlehneme-li ?"

"Pomáhat vám tentokrát nebudeme, neboť nemůžeme, protože je

praedestinováno, že se tak nestane !"

"Ale pro boha !" zvolala Dita, "nenechte nás v trapné nejistotě,

když jste nás už znepokojili ! Řekněte nám jen to : je nám

souzena smrt, nebo ne ?"

"Musíme mlčet..."

"To znamená, že je nám souzena !" řekla hrobově Fatima.

"Ne !" řekla Porcia. "Proč by nám byla Livia slíbila, že s námi

bude aspoň pět lét ?"

"Snad řekla nám to jen proto, aby nás potěšila, aby nám poslední

dny zpříjemnila," smutně děla Ziata. "Pro boha, miláčkové,

řekněte nám aspoň něco !" A sepjala ruce, - a ostatní též..

"Jen to vám mohu říci," pravila Eura trhaně.. "Neobávejte se, vy

se neobávejte !"

"Opravdu ?" zvolala Fatima jásavě. "Ale počkej, je to neurčité :

člověk, je-li stoik, neobává se40 ani smrti.."

"Nemusíte se obávat," vyrazila Livia.. "A teď už pá, sestřičky,

na shledanou !"

A střelhbitě je políbila, - a Edgar - též.. Nechaly se

tentokrát.. A děti Eurovy zmizely..

"Byl to pořád ještě pythický výrok !" děla Ziata.. "Bože, co nás

očekává, - nás a naše dětičky ? Tak nerada bych zemřela !" - -

Tohoto večera neštěbetaly ani horších ještě věcí netropily, ale

stále byly v myšlenky41 pohříženy a chvílemi vzlykaly.. Bylo jim,

že ošklivá říše stínů, již navštívily, rozpíná po duších jejich

již černá svá chapadla - -

KAPITOLA XXIX.1

Editha prvnímu centreforwardu Anglie obě nohy rozmlátí.

Následující den našly si čtyři Peršanky s žírnými prsy, - dne

třetího odjely k Teheranu, zanechavše děti své osvědčené péči

jednoho Araba a Inda. Dva Arabové, Murton a Peršan je

následovali.. Dopsaly ovšem Cesareovi na jedno z umluvených míst,

že odjely..

Jely, nejvíce koňmo, velmi rychle a již .... listopadu opouštěly

z rána severní bránu teheranskou. A v tutéž dobu, jak již řečeno,

vyjížděl Pietro s Lesbií z města toho na východ..

V poledne dorazily do A. Pomocí Peršana zvěděly brzo, že

Robertson i s chotí dosud zde mešká.. Vici tedy nelhala. Jely

mimo villu vyslancovu, v perských oděvech a pod závoji, - viděly

i sad, o němž Vici mluvila, - a odjely do blízkého lesa, kde se

na hodinu utábořily. -

Uradily se, co činit, se svými čtyřmi průvodci.. Dita nemínila

uposlechnout matčiny rady, co se rozpárání břich týče...

Přesně ve tři hodiny vešly na sad, - a čekaly, velmi rozčileny..

Ale lord nešel - -

---

Téhož dne vstal pan vyslanec o 9. hodině ranní z lože, na němž

kouře asi hodinu se již válel. Pomalu se umyl a oblekl a zálibně

podíval se do zrcadla..

Jeho tvář, asi 64letá, byla nejsprostšího druhu, typu černošského

: Úzké opičí čelo, malé podlé, jedovatě hledící oči, rozpláclý a

přec tlustý nos a ohromné čelisti ; od počátku vlasů k dolnímu

konci nosu byla stejná vzdálenost, jako od tohoto konce k bradě.

Za to však otylá, silná postava a velké, odulé líce musily

působit na lidi imposantním dojmem..

Supaje odbelhal se na záchod ; tam pobyl asi čtvrt hodiny, - a

pak odešel do jídelny, kde zastihl choť svou již při "ranní"

kávě. Byla to žena asi 40letá, dosud hezká, značně tělnatá.2 Tvář

její měla cosi velmi odporného, což nedovedeme blíže označit :

dojmem tímto působívají hezké ženy s bídáckou duší.

Pozdravili se chladně, - ona skoro nenávistně a zřejmě

opovržlivě.. Delší dobu panovalo mlčení, zatím co lord mlaskal..

Konečně zívla lady a řekla vysokým, skřípavým hlasem :

"Nikdo neví, jak jsem ráda, že už za tři dny odjedu do Anglie !

Jenom nevím, přežiju-li ty tři dny ! Co mně to napadlo sem jeti !

Ach ! A co mně to napadlo vzít si toho člověka ! Ach ! Teď, když

mládí mé odkvetlo, co je ze mne ? Statky naše prodluženy, z tvé

apanáže žít budu jako žebračka... Aspoň kdybys uměl si pomoci

k nějakým penězům, jako jiní vyslanci v barbarských státech.. Ale

ty jsi na to osel !..."

"Až se nahodí příležitost, doufám, chm ! že zbohatnu, chm ! ovšem

cestou legitimní," odvětil huhňavým, štěkavým hlasem. "Ale

neříkej mně osel, prosil bych ! Dřív jsem si to nechal líbit, ale

teď, když Její Veličenstvo ráčilo mne učinit vyslancem, nejsem

osel ! Teď naučil jsem se ocenit.."

"To je toho !" ušklíbla se. "Vyslancem v takové bezvýznamné

zemičce ! Takový vyslanec a nic je jedno !"

"Slovy svými, ctěná choti," děl náramně majestatně a státnicky,

nafouknuv se patřičně, "dáváš na jevo jen svou ignoranci ve

věcích politických ! Persie není státem bezvýznamným ; naopak je

dnes bodem, kolem něhož celá světová politika se točí. Rusko

totiž chce se Persie zmocnit, aby získalo konečně přístup

k volnému, nezamrzajícímu moři a aby Velké Britannii vyrvalo

primat nad Oceany. Moje vlasť to nikdy nepřipustí, - a proto je

Persie dnes stěžejní osou vší politiky, neboť zde rozhodne se

mezi nejmocnějšími dvěma státy země, - a jak nepochybuju, ve

prospěch jasné naší panovnice. V Persii jedná se teď o celou

budoucnost lidstva a proto je můj úřad svrchovaně důležitý, - a

já, mohu říci, jsem vedle královny naší a cara dnes

nejvlivuplnější osobou na světě !"

"Pak nechápu, že jsi tak málo placen, že dostáváš jen mizerných

350 liber ročně.. A je-li úřad tvůj tak důležitý, vysvětli, proč

nemáš v něm stále nic na práci a tvůj sekretář jen málo ?"

"Protože politika stojí těchto dnů na mrtvém bodě.. Ale je to

ticho před bouřkou ! Můj instinkt pro politickou povětrnost, - a

tomu můžeš věřit jako bohu, drahá !" a udeřil se pěstí do prsou,

"praví mně, že v nejbližších létech dojde k bouři strašné,

strašné válce mezi Anglií a carem ! Spolehni se na to, že se to

stane, - a k vůli Persii ! Pak bude ovšem moje apanáž valně

zvýšena, - a pak bude práce nazbyt, - tolik, že bojím se, že jí

má bedra, třeba velmi silná, neunesou ! Jsem přece jen již starý,

ach ! Kdybych byl teď mlád, svět bych si troufal vyvrátit ze

stěžejí ! Jen kdyby ten mladistvý oheň ve mně háral, jako před

dvaceti roky !.."

"Proč jsi tedy v mládí nic nedělal, když jsi byl takový chlapík

?"

"Dřív suď, než mluvíš, drahá choti ! Já že jsem nic nedělal ? já

? Já spravoval jsem se vzornou ekonomií své statky, byl jsem

vzorným manželem a přísným otcem, držel jsem více fulminantních

řečí v aristokratických klubech, napsal jsem řadu stkvělých

článků do journalů, pěstoval jsem sport, byl jsem znamenitým

veslařem, automobilistou, footbalistou..3 Zvláště ve footbalu

jsem úžasně vynikl. Byl jsem, svého času, mohu bez chlouby říci,

nejlepším centrforwardem nejen amateurským, ale i

professionalním, - t.j. nechci říci, že jsem byl

professionalem.."4

"Hm ! Lecos bych na všechno odpověděla, ale lékař rozkázal mně,

abych mnoho nemluvila. Řeknu jen to : byl-li jsi tak znamenitým

forwardem, jak to přijde, že po celou dobu svého kopání vstřelil

jsi jen tři branky ? A roztomilé ! První udělal jsi5 nohou, - ale

byla off side ; po druhé vrazil jsi míč do sítě pěstí. Po třetí

hlavou, ale byla to divná hlava ! Ve skrumagi chtěl jsi míč nohou

šutnout, - ale netrefil jsi jej a svalil jsi se při tom jak

dlouhý tak široký ; spadnuv ťukl jsi náhodou lebkou do míče, - a

goalman, nepřipraven na takovou originellní hlavu, pustil jej do

sítě.."

"Chyba lávky, milá ženo ! V tom jevila se právě má ženialnost !

Úmyslně jsem upadl a na zemi virtuosně hlavou míc šutnul, protože

jsem věděl, že goalman na takovou hlavu ani nepomyslí ! A tážeš

se proč vstřelil jsem tak málo míčů ? Protože jsem střelbou vždy

opovrhoval a přenechával ji obyčejným hráčům. Nezištně přihrával

jsem vždy spojkám, protože dle mého přesvědčení jen hra v poli a

stkvělá kombinace je důstojna footbalisty !"

"Nu budu mlčet, abych šetřila plíce. Jen něco ti ještě řeknu :

Když jsi byl mladý, footbal dosud neexistoval a neexistuje ani

ještě dnes ! Tak vidíš, jak prášíš a jak lživě se chlubíš tím, co

jsi v mládí vykonal."

Lord oněměl.. Co měl také říci ?

"Aspoň," pokračovala, "kdyby tě byli udělali vyslancem v místech6

méně důležitých pro světovou politiku, ku př. v Paříži nebo

Washingtoně.. Aspoň byla bych tam mezi lidmi a ne mezi

muhamedany, a aspoň měl bys trojnásobnou apanáž !"

"Také bylo by se to asi stalo !" vzdychl. "Ale víš, co je

příčinou, že se tak nestalo ? Ta děvka mizerná ! Editha !" A

praštil pěstí o stůl. "Již dříve činila otci svému jen ostudu a

ostudu a svými výstřednostmi stala se smutně pověstnou v celém

království ! Seděla též v kriminalu, - má dcera v kriminalu !

Posuď ! je to doporučení pro diplomata ? A což teprve, když

v Italii přilepila se na toho briganta, tenkrát, když anglická

elita zůstala v Abbruzzách pod kulemi toho tygra ! Její manžel

zastřelen, - a ona uteče s jeho vrahem ! Psice ! Krev se ve mně

pění ! Jen ona zakoupila si penězi svými bandity, by muže jejího

zabili, - a pak, vidouc, že ve slušné společnosti by neobstála,

volila raději vstoupit do haremu toho Catiliny ! A co od té doby

tropila ! Je usvědčena z řady vražd a krádeží, - je dokázáno, že

onen nešťastný, jí zabitý podplukovník byl oloupen ! Jen proto

jej šly zavraždit, aby kradly !.. Jaký jiný motiv mohly vraždy ty

mít ? Považ to vše a řekni : není pravý zázrak, že otec takové

dcery stal se aspoň vyslancem v Teheraně ? - Ó ta čubka ! Nesmím

na ni myslit, nechci-li být raněn mrtvicí ! Ona je otravou,

skvrnou, ryjícím červem, kletbou mého života ! Již jako dítě

činila mně život nesnesitelným ! Již pohled na ni činil mne

zuřivým,7 připomínaje mně stále mou hanbu ! Otravovala mne po

celou dobu, co jsem byl nucen ji živit a za svou dceru vydávat, -

divím se, že jsem jí neuškrtil ! Ale byl jsem jí přes to vždy

dobrým otcem a jen jednou jsem jí namrskal, - jinak byl jsem k ní

vlídnost a láska sama !"

"Nu to není docela pravda, starý ! Týrali jsme ji dost a stále,

ale ona to při své vzdorovité hlavě zasloužila ! Mohli jsme ji

dát pryč, příležitostí bylo dost, příbuzní ji chtěli, - ale ty's

nechtěl, protože jsi ji rád trýznil ! Nu já jsem ji také

nenáviděla a nejraději byla bych ji utloukla, - tak byla mně

protivná ! I dnes bych ji s chutí ubila, kdybych ji dostala ! Jen

ona je příčinou, že vévoda nevzal si některou z tvých dcer ! Pak

bylo by nám pomoženo ! Jen kdyby desetinu svého revenu nám byla

dávala, bylo by nám pomoženo ! O ta mrcha, to hádě jedovaté, ta

kletba našeho života -"

"A nesmím myslit na to, jak dala mne lokaji svými vyhodit, - mne,

svého otce ! Ke všem čertům, děvka pokrytecká, - jak se uměla,

slota, přetvařovat ! Ale dostanu-li tě, - roz - roz..."

Zmodral...

"Nemysli na to, starý ! Raní tě mrtvice ! Snad ji dostaneme, - a

když ne my, dostane ji šibenice !..."

Vzdychl a boje se mrtvice uchopil noviny... Pak vstal a řekl :

"Musím jít zas za svou prací.. Musím zas přečísti haldu dopisů, -

k blahu státu ! Ach ! Jaké břemeno spočívá na bedrech starého

muže !"

A dvorně políbiv ženě ruku odkolébal se.

Halda sestávala z pěti dopisů.. Roztrhl je.. Tři byly perské, -

odložil je. Dva anglické.. Líně se na ně podíval, hlavně na

podpisy na konci.., - a odkládal je též, aby měl sekretář také co

dělat a aby se pan vyslanec nepřepracoval.

Tu padlo mu do oka slovo "Cesare"... Zbystřil pozornost, - oči mu

za chvíli zaplály, - přečetl jeden z dopisů od počátku do konce..

Byl podepsán třemi anglickými vyššími důstojníky a zněl takto :

"Vaše Excellence ! Majíce dovolenou, cestovali jsme severní

Persií. Nedaleko X v horských lesích spatřili jsme jezdce,

evropsky oděného. Uzřev naše uniformy zabočil, jsa ještě od nás

dosti vzdálen, úzkostlivě stranou. Bylo nám to nápadno a jali

jsme se jej pronásledovat, - on však unikl. Ale pomocí

dalekohledů poznali jsme jej : Byl8 to John Murton, bývalý

souslieutenant, smutně známý svou bezpříkladně hanebnou

kapitulací s celou setninou před šesti muži, vedenými pověstným

Cesareem Ottajanem. Pátrali jsme bedlivě v okolí, - a brzo jsme

všeho se dozvěděli ! Murton, jak pověst tvrdila, vskutku dal se

do služeb italského briganta a bydlí teď s ním, jeho družinou a

jeho čtyřčlenným haremem v městečku X ; Cesare však sám je právě

nepřítomen, - snad je v Indii, aby tam rozdmychoval rebellii,

jako činil v Arabsku.. Považujeme za svou svatou povinnost

přispět k tomu, aby jak Cesare tak jeho ženy, spáchavší už

nesčíslné zločiny, tak sketa Murton vydáni byli v ruce

spravedlnosti. A není nám též neznámo, že jedna z banditových

konkubin, pověstná vévodkyně X, mnohonásobná vražednice, - je,

bohužel, nešťastnou a děsnou náhodou, Vaší dcerou. To je též

jedna z příčin, proč obracíme se na vás se žádostí, byste u

perské vlády zakročil, by celá rota lapena a neškodnou učiněna

byla. Zajisté bude vám záležet na tom, byste hanbu, kterou dcera

vaše jméno vaše pokálela, smyl. Neráčíte-li sám zakročit, a sice

brzo, budeme nuceni učinit to sami. Neboť bídák Murton nesmí ujít

trestu a strašný zločinec Cesare, zanášející se očividně úmysly

vyrvat Indii žezlu Jejího Veličenstva, musí jednou pro vždy

neškodným být učiněn !

- - - - -"

Jako blbý seděl Robertson delší dobu nad tímto dopisem, funě, a

oči, v nichž plála radost a rozčilení, vytřešťuje.. A pak vřítil

se ke své ženě :

"Hleď ! hleď !" nesrozumitelně vypravil.. "Čti ! Ta - děvka -

v Persii, - ten Catilina též.. Pro boha ! co dělat ?"

Přečetla dopis.. Lord se zatím trochu uklidnil -

"Co chceš činit ?" zvolala rozčileně.

"Hned zakročím u šacha !" zařval. "Musí tam, ve jménu Velké

Britannie, poslat regiment vojáků ! Sám postavím se v jejich čelo

! Považ ! Cesarea lapit ! Jaká to zásluha ! Jak povznese se mé

renomée, zdaří-li se mně to ! A sám jsem hotov podstoupit s ním

boj, osobně, a s pomocí boží doufám jej přemoci !"

"Nekafrej si rozumu, starý ! Ty, podagristo, chceš přemoci jej ?

Jej ? který, když se na někoho podívá, znamená to totéž,

jakoby...

"Nu trochu máš pravdu ! Jsem přec jen starý a on je muž

v nejlepších létech.. Kdybych se s ním byl utkal tenkrát, když

byl jsem nejlepším centrforwardem Anglie, byl by klesl pod

mohutnými ranami mé páže.."

"Myslila jsem, že tvé nohy. Ale aha ! ty's dával goaly pěstí ! Nu

renomé bys tím získal, to je nepopíratelno ! Jen se drž moudře

vzadu, postačí docela, budeš-li vojáky provázet9 : pak se všecko

v Evropě přičte na tvůj vrub !"

"Máš pravdu ! Vojevůdce má se držet vzadu ! Ale co s tou děvkou ?

Padne do rukou spravedlnosti, - a já bych jí tak rád přetřískal

hnáty -"

"Přijde na šibenici zcela jistě, - a to bude horší trest, než

kdybys ji ubil.."

"Ale přece bych rád, - a snad to učiním ! Óch ! já se radostí

neznám a vztek mne dusí ! Až bude zajata, naskytne se snad

příležitost.. Snad zdaří se mně inscenovat útok banditů, na

jejichž konto to padne.. Ubil bych pak ovšem nejen ji, ale i

někoho jiného, by to nebylo nápadno.. A kdyby, - neměl bych se

čeho obávat. Kdo by věřil výpovědím zločinců proti výpovědi

britského vyslance ? K smíchu ! Nic by mně nehrozilo ! A neubil

bych ji, psici prašivou, docela, - to bylo by málo ! Ať zůstane

uchována pro šibenici.. Ale přetloukl bych jí hnáty a vypíchal

třeba oči, - ó ta msta ! jak je sladká !.. Bože můj ! Je to možno

? Neklamu se ? Leží to psaní zde ? Taková divná náhoda ! Leží zde

to psaní ?"

"Leží, blázne ! I já mám radost, že nedovedu to říci ! Jen aby se

to zdařilo ! Cesarea tak snadno nelapneš ! - Kdy chceš odjeti

k šachovi ?"

"Hned ! hned !" zařval. "Aktivní muž neztratí ani vteřiny ! Kolik je hodin ? Už jedenáct ! Nic nedělá ! Za čtvrt hodiny vyjedu, - a

ty se mnou, - viď ?"

"Hm, - ráda bych, rozhodně ! Sama tu nezůstanu, ne ! Ale za čtvrt

hodiny nemohu, - než nejnutnější věci zapakuju, uplyne aspoň

hodina.., - počkej tak do půl jedné, starý !"

"Ne, to nemohu ! Věc kvapí, muž činu spočívá v ekonomii s časem !

Přijeď ještě dnes za mnou !"

"Ne, starý !" řekla rozhodně, "sama nepojedu ! Počkáš do půl

jedné a dost ! Nezapomeň též, jaký dobrý oběd ti dnes chystám,

kdybys hned odjel, řekni, co bys z něho měl ? řekni !"

"V tom máš pravdu, choti ! Počkám tedy do půl jedné, - nu řekněme

do jedné hodiny.. Neproviním se tím, myslím, proti aktivitě, jaká

má zdobit pravého státníka, neboť živení se, t.j. výměně látek

v organismu dlužno je dáti přednost přede vším ostatním : onať

jest, abych tak řekl, fundamentem všeho."

"Dobře, starý ! Jdi zatím do své pracovny, lehni si tam na

pohovku a zapal si dýmku ! Do dvanácti je oběd, do jedné vše

nutné v kočáře ! Ó ta prokletá děvka !"

"Tolikrát jsem jí už vrhl nejstrašnější otcovskou kletbu na

hlavu," zasípal odcházeje, "a bůh mne dosud nevyslyšel a nechal

ji v přepychu žít a zločiny páchat. Ale teď je míra trpělivosti

jeho dovršena.. Hnáty ti zpřerážím, oči ti vypíchám, ó bože můj

!...."

---

Lord Robertson s chutí poobědval a trvalo to tři čtvrtě hodiny,

než této nejdůležitější povinnosti muže aktivního zadostučinil.

Byla jedna hodina, kočár s nejdůležitějšími, nejcennějšími

zavazadly stál již pod okny,10 a koně ržáli.. Adela se dosud

oblékala. Co chvíli pobízel ji lord, aby si pospíšila.

Náhle se protáhl, svěsil tahy v obličeji a teskně zahovořil :

"Bude to tůra ! Dnes do mne už nic nebude, protože bude mně

scházet odpolední spánek ! Vyjdu ze svého pořádku, - budu malátný

a ospalý.. Obávám se, že nebude mně možno s patřičnou energií u

vlády zakročit ! Eh ! čert to vezmi, nic naplat ! Tak jsi už

hotová, abychom konečně vyjeli ?"

"Za pět minut, starý. Teď béřu šněrovačku, - ale jsem také dnes

hrozně ospalá.. Mám strach, že onemocním, počasí je dost chladné

! Ale spát nesmíme, - ne ! ať mám z toho třeba smrt, ať mne třeba

mrtvice raní, pojedeme hned !"

"Nikoli !" zvolal rázně. "Nepřipustím, aby zdraví mé choti

vydáváno bylo k vůli takové děvce v šanc ! Vyspi se, drahá, - a

já při této příležitosti zdřímnu též, dovolí-li tomu nesčetné mé

starosti.. Zdraví přede vším !"11

"Zase odklad ! Ne, starý ! jeďme hned. Zdřímnout můžeme konečně i

v kočáře !" řekla pomalu, - ale přestala zapínat šněrovačku.

"V kočáře ? Děkuju pěkně ! To by bylo krásné spaní, víc škodné

než užitečné, jak praví lékaři. Nedovolím tomu ! Vyspi se na

pohovce, drahá choti ! Neodmlouvej, času dost ! Vyjedeme-li ve

tři hodiny, ještě před úplnou tmou dorazíme do Teheranu, času

dost ! Dnes už beztoho nedá se nic v zájmu věci naší činit, spěch

je nemístný ! Nutno zakročit u samého šacha, - ale ten v pozdní

hodině velmi nerad návštěvu mou by přijal, - a nutno být ke

korunovaným hlavám šetrný.. Spěch je zde nemístný !"

"Nu když myslíš, - svoluju ! Ale jen ze strachu před mrtvicí ! Ta

korpulence je pravý trest boží.."

Lord křikl oknem velitelským tonem, jako asi Napoleon, když řídil

bitvu u Slavkova :

"Vypřáhněte opět koně ! Řičí hladem, ubohá zvířata, nakrmte je

dobře, ať nám cestou nepadnou ! Nechte je odpočívat až do tří

hodin, - ne ! do čtvrt na čtyři, - pořád času dost ! V půl čtvrté

ať jsou zase zapřaženi !"

S tváří nanejvýš spokojenou obrátil se ke své ženě :

"Po dnešním obědě, tak výtečném, nutno si dopřát odpočinku

poněkud delšího, aby síly tím více k další činnosti vzpruženy

byly. Dáme se vzbudit ve čtvrt na čtyři, - a v půl konečně zcela

jistě vyjedeme !"

"Pomoz mně se trochu svléci, ať už ležím, muži báječně aktivní !"

"K službám, drahá ! I v deshabillování musí se zračit činorodý

duch !12 Hleď jak rychle, cestou co nejkratší, dovedu tě obleku

zbavit !"

"Co to ? Vždyť mně trháš krajky, hlupče ! Na mou duši ! Roztrhl

mně krajku i kus podšívky, blbec ! Táhni !"

"K službám, drahá ! Rozťal jsem gordický uzel jako Alexander

Veliký. Ignoruje velkomyslně tvé ženské nadávání přeju ti od

srdce dobrou noc, - t.j. dobré spaní !"

Za čtvrt hodiny chrápali oba. -

Ve čtvrt na čtyři je sluha probudil..

"Vzhůru, drahá Adelo !13 V tom zračí se pravá aktivita, dovede-li

člověk, sotva se probudí, ihned čile a rozumně jednat, jako kdy

jindy ! Tak dovedl to Wellington, ba i ten lotr Napoleon."

Adela usedla.. Ztrnule, ospale a jaksi zděšeně hleděla před

sebe..

"Měla jsem ošklivé spaní, alpské tlačení ustavičné.. Divné sny..

Zdálo se mně.."

"Pověz to, drahá, zatím co budeš se odívat. V tom spočívá

aktivita, že zabíjíme více much jednou ranou, totiž jedním časem.

Ostatně rozumný člověk nemluví ani o takových hloupostech, jako

jsou sny.."

Ale Adela netoužila patrně po tom, aby v očích muže platila za

rozumného člověka. Oblekajíc se líně vypravovala hekavě :

"Ustavičné ošklivé sny.. Většinou nejasné, ale hrozné, černé,

propastné.. Takové prý mívají lidé, jimž souzena je brzká -

smrť.. Jen to si pamatuju určitě : zdálo se mně, že nemohu nohama

vládnout, - a bolely mne tupě.. Chtěla jsem se podívat, co jim

schází, - ale neviděla jsem jich, - neviděla jsem ničeho, ač jsem

víčka otvírala sebe víc.. A oči mne bolely.. A noc nebyla,

protože ptáci zpívali, mouchy bzučely.. Ale vidíš, - to je to

divné : vím, že zpívali a bzučely, - ale neslyšela jsem to..

Slyšela jsem jen příšerné ustavičné hučení, - a nic víc.. Křičela

jsem, - ale svého hlasu jsem neslyšela.. A vše bylo tak hrozné.."

"Hm !" usmál se. "Jedla jsi as trochu přes míru, lékařem ti

předepsanou. Tak jen mohly vzniknout tyto nejapné sny !"

"Nejsou tak nejapné, člověče zlatý ! Víš, co to asi znamenalo ?

Že jsem slepá, hluchá a že mám rozmlácené nohy. Ale nepřišla

jsem, sníc na to, - teď teprve vidím v tom smysl, - a to je

pozoruhodné ! Ten sen něco znamenal -"

"Kýho ďasa !" udeřil se lord vítězoslavně pěstí do čela, "teď to

mám ! Mému důmyslu pranic neujde ! Mluvili jsme o tom, že té

čubce rozbijeme hnáty a vypícháme oči, ty's na to patrně

ustavičně myslila, - a následkem toho se ti o tom též zdálo !

Heureka ! Obdivuj se mně, drahá choti !"

"Ne ! ne !" vrtěla hlavou.. "To nestačí k vysvětlení... Nemyslila jsem o tom, od té doby, co's mne před obědem opustil, pranic... A

kdyby řeč naše byla příčinou mého snu, byla bych, zdá se mně,

byla musila snít určitě o vypíchnutých očích a zpřelámaných

nohách, - ale, opakuju, já nebyla jsem si ve snu pranic vědoma,

že hrozné pocity mé mohou to znamenat, - teprve teď je mně to

jasno... Ne ! takový hluboký, - tak jako skutečný sen nemůže být

následkem toho, - o čem člověk dříve myslil, - nedovedu se

patřičně vyjádřit..14 A stále je mně tak divno a trapno, jakoby -

něco hrozného na mne čekalo.."

"Jsou to přirozené následky ošklivých snů, jež jsou pouze

následky nesprávné diety ! Ženské strachy ! Jen nebuď pověrčivá,

milá choti, je to dnešní vzdělané dámy nedůstojno ! Až vyjdeš na

čerstvý vzduch, zmizí rázem tvá špatná nálada ! - Nuže, - jsme

hotovi, - konečně tedy jeďme !"

Vyšli15 z domu, k němuž přilehal známý nám sad. Scházelo několik

minut do půl čtvrté. Právě vyváděni byli koně ze stájí..

"Vstupme do kočáru !" pravil, podávaje ženě rámě.

"Počkej, muži ! Než budou koně zapřaženi, projděme se ještě

trochu sadem ! Dost se nasedíme ! Včera jsem se neprocházela,

dnes ještě také ne, - a lékař nařídil mně přísně, abych každý den

aspoň hodinu chodila. Bože ! aby mne tak v kočáře ranila mrtvice

! Snad znamenal to můj sen ! Projděme se aspoň 10 minut !"

"Pojďme ! Činím ti to k vůli, milená choti, ač je to plýtvání

časem, - neboť nejdéle za pět minut mohli bychom vyjeti ! Než i

mně procházka neškodí, a pak chci se naposledy rozloučit s tímto

milým sadem, v němž jsme, ruku v ruce, tak mnohou příjemnou

chvíli ztrávili. Neboť, ač jsem mužem z ocele a křemene, mám též

citlivé srdce a poetického ducha ! - Necítíš ty, Adélo, sladký

stesk při pohledu na tento sad, jejž, dle lidského kalkulu, nikdy

již asi neuzříš ?"

"Dej pokoj, blázne ! Jakživa jsem nic takového při pohledu na

hloupé krajiny a stromy necítila ! Teď cítím jen radost, že co

nevidět budu z té Trantarie v Anglii na parketách

aristokratických salonů !"

"Tak zcela nepoetická nejsi, má nejdražší.. Ale i já přiznávám

se, hledím na tyto stromy spíše s nenávistí než se steskem. Jen

nesmírně nerad, železnou nutností nucen, odebral jsem se do

Persie.." -

Byli již uprostřed nevelkého sadu a villa i kočár zmizely jim

z očí. Žlutá zář nízkého, truchlého, tichého, věstícího, něco

v sobě halícího slunce šikmo padala na stromy, pěšiny, trávníky a

husté kéře.. Na blízku nebylo vidět človíčka. Jen dva sluhové,

revolvery ozbrojení, následovali asi 20 kroků vzadu manžely, - by

vzácný život Jejich Excellencí nebyl ohrožen. -

"Nuže, drahá Adélo, neděl jsem pravdu, řka, že čerstvý vzduch

rozptýlí tvé obavy ?"

"Neděl, můj milý ! Zdá se mně naopak, že je sesiluje.. Stále

trapněji je mně, skoro příšerně, nedovedu si to nijak vysvětlit..

Jest mně, jakoby vrahové na nás zde číhali.. Bojím se hrozně, -

vraťme se !"

"Po mém boku netřeba se ti ničeho obávat, má drahá, dojemně slabá

choti ! Třeba stár, uhájil bych tě i proti mocnostem pekelným !"

"Vraťme se, mám strach stále větší !.."

"Ano, vrátíme se, - jen ještě k onomu blízkému záhybu pěšiny

pojďme, - a po té okruhem dospějeme domova !" odvětil... I on byl

teď trochu nakažen strachem ženy, - ale nechtěl si zadat.. A pak

měl ještě jistou příčinu.

"A proč se nevrátit hned ? Aha ! již vím ! Tam proti nám ubírají

se dvě ženy ! Jsou sice pod závoji, ale tobě, chlípníku, postačí

se dívat na jejich boky !"

"Na to ani nereaguju, má Adelo !" odvětil pyšně a vytrvale kráčel

ku předu, táhna napolo svou choť..

"Nazpět !" zvolala zlostně, ale chvějíc se tajemným strachem. -

Vzdychl a podvolil se.. Než tu pohledla Adela ještě jednou na

ženy, asi 10016 kroků vzdálené a blížící se..

"Co to za ženské ?" řekla, "že samotné zde se toulají ? A víš,

starý, co se mně zdá ? Že ta levá má chůzi - Edithy, - takovou

prkennou.. Její hloupí ctitelé říkali, že je to chůze královny,

haha !"

"Máš pravdu !" zvolal poněkud překvapen. "Vskutku ! tatáž chůze !

Což aby to byla ona ? Ne, toť nemožno ? Bylo by to možno ? Óch,

tím lépe !" udeřil se pyšně v prsa. "Nemusil bych ji hledat, -

zajal bych ji zde, - hej ! sluhové ! buďte připraveni ! Ony dvě

ženy jsou snad ničemnice, které chtějí spáchat na mne politický

attentat. Na můj pokyn vrhněte se na ně a spoutejte je ! Kéž by

to byla ona, Adélo ! Jaké štěstí !" Chvěl se a blednul.

"Muži, - mám strach... Kdyby to byla ona, co by zde hledala ?

Snad chtěla by se nám pomstít, - bože můj ! můj sen ! Pojďme

odtud, rychle ! co stojíš pořád jako přimrzlý ?"

"Eh ! nesmysl že by to byla, takovou chůzi a postavu má mnoho žen

; ví, jak bych ji přivítal. Ale - ale - pro boha !"

Blížící se ženy odhrnuly totiž, vzdáleny jsouce ještě asi 60

kroků, závoje..

"Editha !" vzkřikla Adela ztlumeně a zapotácela se. Manžel ji

uchopil, - ale byl by bezmála klesl i s ní. Jeho brunatná tvář

byla teď jako hašené vápno... Snažil se překonat.

"Tím lépe !" zamručel. "Zmocníme se jí a odevzdáme spravedl.."

Hlas uvázl mu v hrdle -

"Jde nás zabít !" sténala dáma. "Ó moje tušení ! Pryč ! nazpět !"

tlačila muže. "Jistě nejsou zde samy, jistě ten strašný jejich

dravec je na blízku, - jsme ztraceni !"

Lord zbledl ještě víc.. Ale opět zachoval diplomatický klid.

"Adelo, nepočínej si jako bláznivá, je to hanba !" šeptal. "Vždyť

- vždyť dva ozbrojenci jsou s námi a já mám též zbraně ! A na

blízku není vidět človíčka ! A na vyslance neodváží se nikdo

sáhnout, každé dítě ví, co by to mělo za následky. Pamatuješ, co

vyváděl německý vladař, když zabili mu v Číně Kettelera. Krás -

krás - ná příležitost - zmocnit se jí ! Počkej, děvko !"

zadrkotal zuby..

"Uteč ! Cesare je tu jistě !" rozplakala se, "nebo uteku sama !"

Již chtěl utíkat.. Dívky, jdouce pomalu, byly ještě 30 kroků

vzdálené.. Tu vzpomněl na něco a zašeptal :

"Chce-li nás zabít, vpálila by nám kouli do zad, kdybychom

utíkali. Neběž, sice tě zastřelí ! A pak jaká by to byla han -

hanba, kdybychom my čtyři dali se na útěk před dvěma ženami ! A

ona nepřišla se zlým úmyslem ! A vím už, proč přišla ! Cesare je

asi opustil, - teď jsou na holičkách a jdou žebrat o podporu !

Doufá v mé otcovské srdce ! Ano ! tak je to a ne jinak ! Upokoj

se, - vyčkáme je, - a zajmeme !"

Upokojila se poněkud a opřela se o muže, jako osyka se chvějícího

a kolkolem se rozhlížejícího, - neuvidí-li snad - arabského

proroka..

"Bože, - ta druhá má příšernou tvář !" šeptala Adela.. "Oči jim

jiskří.. Ty sotva jdou prosit ! Pane na nebesích, smiluj se nade

mnou ! Týrali jsme ji mnoho, - a teď, teď - nebylo by divu !"

"Lidé !" zajektal Robertson, "mějte zbraně pohotově a na můj

rozkaz buď vystřelte nebo se na ně vrhněte -"

"Utečme raději !" třeštila Adela hrůzou oči.. "To slunce mně

přijde jako umrlec... - jeho zář rubáš. Bože můj, smiluj se ! Již

jsou zde !"

Násilím ji zadržel, položil ruku na revolver... A již stanula

těsně před ním Dita, provázena Ziatou.. Po všech ostatních nebylo

stopy..

Zkřížila ruce na prsou jako Napoleon, chvíli pásla se na tváři

svého "otce". Dříve byla rozčilená, ale teď, když nečekala, ale

jednala, plál z velikých očí jejích jen zuřivý oheň.. Při pohledu

na tváře obou padouchů vzkřísily se v ní intensivně upomínky na

peklo utrpení a hanby, jímž učinili její mládí. Ztěží se krotila.

Tisknouc posměšně zkřivený horní ret na spodní promluvila

uštěpačně hlasem, v němž vztek vířil :

"Jaká radost, Vaše Excellence, že zřím opět váš intelligentní

obličej ! Jaké potěšení, madame, hledět opět do smrdutých vašich

zraků !"

"Editho !" vypravil ze sebe konečně, klopě oči.. "Nu buď vítána !

Co děláš stále ? Jak se máš ?"

"Mám se výborně, pane z Idiotů, a co dělám, víte zajisté. Trochu

vraždím, trochu kradu, - nu jak mně napadne."

Vyslanec rozhledl se kolem.. Stále nikoho neviděl.. Ale na blízku

bylo plno houštin... A dala se smělost Dity vysvětlit, byla-li s

Ziatou zde sama ? Byl polomrtev.. Jistě nepřišla žebrat, tak se

nechodí s prosbou. Co odpovědět na strašná slova ? Ale rozpomněl

se zas na svou důstojnost, nafoukl se a zahovořil :

"Mnoho se proneslo až k mým uším o tom, dcero nezdárná ! Byl jsem

hotov prominout ti ve své otcovské dobrotě vše, přivinout tě na

své srdce, - ale budeš-li takto dále vystupovat, budu nucen

jednat jen jako úřední osobnost ! Víš-li, že povinnost má mně teď

velí zatknout tě ! Ale přes to jsem hotov - odpustit ti, -

podpořit tě třeba, - dát ti peníze, - budeš-li se ke mně chovat

jako řádná dcera.."

"Zatkni mne, idiote !" zařvala skoro, křečovitě se smějíc ;

sebeovládání ji opustilo. "Jen na jedno tě upozorňuju ! V těchto

houštinách je skryt můj muž Cesare, - hleď, Ziato, jak se ta baba

potácí ! a několik jeho přátel ! Víš, co to znamená ? Že

vztáhneš-li po mně ruku, budeš ji mít prostřelenou ! Že vezmeš-li

do zaječích, klesneš s prostřelenými koleny, mizero, dobytku,

lejno sviňské !"

Zatím, co mluvila, hněv její, jak bývá, rostl a bral jí konečně

dech a činil slova nezřetelná. Byla bledá a chvěla se jako její

"rodiče".. Tito musili se při strašné, co se Cesarea týče lživé

zvěsti <podporovat navzájem>.. Pan vyslanec zajektal :

"Já - také - mohu se bránit.. Oni dva - muži, - postačí slovo, -

a zastřelí tě !"

"Blbe !" vyla Dita jako šílená, "deset hlavní ručnic, nikdy

nechybících, hledí na ně ! Dříve, než zbraně povznesou, klesnou s

prostřelenými lebkami ! Jste ztraceni ! Vzdejte se, mrchy !"

Robertson zůstal stát jako blbý, nevěda naprosto, co činit. Ziata

stála nepohnutě vedle Dity a oči jí libostí jiskřily při pohledu

na zoufalé tváře obou mizerů. Adela dala se, nemohouc se hnout,

aspoň do křiku.. A Dita jala se jí plivat do obličeje.

"Pane !" zvolali sluhové, rovněž bledí, "co to má znamenat ? Proč nekážete, abychom zakročili ? Máme střelit ?"

"Ne, - ještě ne !" zajektal vyslanec... "Jisté státní ohledy.."

"Svině prašivá !" křičela Dita, "teď nastal den účtování ! Zde

máš odplatu," - a plivla maceše do očí, "za to, že jsi mne celé

hodiny v záchodě věznila, s hlavou17 nad otvorem připoutanou !

Zde," plivla opět, "za to, že z nočníku vodu pít jsem musila !

Zde za to, že jsi mne zbila, když jsem si vzala oděv služky a ne

kašpara, - a že jsem pak s obnaženou zadnicí hodinu musila na

stole stát, na odiv celé rodiny ! A zde !" vyťala jí políček, "za

to, že často několik hodin18 jsi mně s obnaženou zadnicí kázala

na židli stát, až mně nohy klesaly, a že, šel-li mimo mne některý

bratr nebo sestra, musila jsem vždy zvolat : "Švihni mne,

bratříčku," - nechtěla-li jsem celou minutu být za vlasy trhána !

A zde," políčkovala dál, "za to, že jsem mrzáckým fakanům tvým

právě řiť líbat musila ! A ty, vyslanecký idiote," plivala, "zde

za to, že

Pan vyslanec nechal si to líbit... Rozhlížel se stále kolem, -

ale stále nikoho neviděl.

"Editho," řekl konečně, utíraje si sliny, "uznávám, že jsi

poněkud v právu, - že nejednali jsme s tebou vždy, jak jsme

měli.. Buď velkomyslná a odpusť, - vynahradíme ti to bohatě,

zastanu se tě u Jejího Veličenstva.."

"- - - se ti na tvé Veličenstvo !" řádila Dita. "Žena Cesareova

je víc než každé veličenstvo ! Nastav, prase, ruce, ať ti je

spoutám !"

"Co - co - co chceš se mnou dělat, dítě mé ?" zaštkal skoro.

"Co ? Řeknu ti to, červe ! Nejdříve zmrskám vás, že krev z vás

bude stříkat ! He ! Jste svolný, Excellence ? Ne-li, zarachotí

z křoví rány !"

"Jsem, jsem ! Jen, děťátko mé, nezmrzač mne při tom.."

"To je jen číslo prvé !" zachechtala se. "Pak rozbiju vám nohy a

ruce, vypíchám oči, propíchám ušní bubínky.."

"Smilování !" sepjala Adela ruce. "Má Editho sladká, tebe jsem

vždy nade vše milovala, více, než vlastní své děti ! A

trestala-li jsem tě, činila jsem to z dobrého úmyslu, - vidouc

v tobě náklonnost k zbožnému žití, chtěla jsem utrpením duši tvou

bohu a nebeské blaženosti získat.."

"Ano, tak je !" svědčil vyslanec.. "Tebe jsme nejvíce milovali a

proto tě též nejvíce trestali. Smilování, dítě moje ! Snad

nechceš rodiče své zabít ? Pomni na boha, na zákon, pomni na to,

že jsem, jako vyslanec, sacrosanctus, - pomni, jaké následky mělo

zavraždění Kettelera..."

"Strach připravil jej o rozum !" řekla Ziata, která ničemu

nerozuměla, jen slovu "Ketteler". "On zapomíná, že tento člověk

bude zavražděn teprve za 36 lét !"19

"Nenamáhej se, blbe !" zvolala Dita a hvízdla... A asi 12020

kroků, směrem k ville, objevila se Porcia, Fatima a Hafiz, úprkem

pádíce blíže...

Robertson je uzřel... A v zoufalství svém odhodlal se k činu, -

ale jak v podobných případech bývá, k činu co možná

nejhloupějšímu.

Mohl-li být vůbec zachráněn, mohlo se to stát jen rychlým útěkem

do nejbližších houštin. Ale místo toho uchopil v zmatení svém

Ditu za ramena a cloumaje jí křičel :

"Sem, muži ! Povalte ji a spoutejte ! Je to velezrádkyně, jménem

jejího veličenstva.."

Muži uposlechli, - a běželi k Ditě.. A již zarachotily z křovin

dva výstřely, - a s prostřelenými lebkami svalili se na zem...

A z křovin vynořil se Murton a Peršan,21 běžíce k Jeho

Excellenci, by ji spoutali.

Tento jako zběsilý, neuvědomiv si ani, že stráž jeho mrtva,

cloumal Ditou a křičel : "Chopte se jí ve jménu šacha ! Spoutejte

ji !"

Ziata vyňala revolver.. "Nestřílej !" vzkřikla Dita. "On blázní,

nic mně neučiní ! Počkej, hned jsou zde ostatní a spoutají jej !

My dvě bychom to nedokázaly !"

Ale Ziata nečekala na ně a udeřila vyslance těžkým svým

revolverem prudce do skráně. A lord pustil Ditu a svalil se.. Jen

slabě sebou na zemi trhal..

Teď konečně dala se Adela na útěk, strašně křičíc... Běžela

v ústrety Hafizovi, Porcii a Fatimě. Ale dříve, než jim v náruč

padla, dohonila ji Dita a uchopivši ji za krk mrštila jí o zem..

- -

A za půl minuty byli oba manželé spoutáni a ústa jim zacpána..

Však směrem od villy zněly křiky a objevili se tři muži..

Hafiz vystřelil, - jeden se skácel, ostatní utekli..

A za minutu byla Cesareova družina i s kořistí svou u koní, jež,

u vchodu do sadu, hlídal Omar.. Zajatci přikryti houní, - a již

cválala celá družina na severovýchod. Jen několik lidí je

odjíždějící spatřilo a hledělo za nimi s otevřenými hubami...

Stíhání nemusili se obávat : nebyloť v A. téměř žádných

bezpečnostních organů...22

---

Asi hodinu ujížděli. Pak stanuli na vrcholu nevysoké hory.

Uprostřed něho byl dolík, v nějž viděli jen ptáci ve vzduchu se

vznášející.. Tam položeny oběti..

Dita vyňala jim šátky z úst a promluvila, teď ledově :

"Původně chtěla jsem vás zabít, - ale není mým úmyslem činit vám

dobrodiní ; dobře řekla má matinka, že nejhorším trestem pro

bídáky vašeho druhu je život. Ale něco učinit je mou povinností.

Co učiním, řekla jsem vám už ! Zůstanete živí, - ale beznozí,

slepí a hluší ! Připravte se ! A lituju, že nemohu něčím větším23

oplatit vám otrávené své mládí !"

Zavzněl zoufalý řev.. Spoutané ruce sebou trhaly, by se sepjaly -

"Ditičko nejdražší !" plakala Adela.24 "Smiluj se, smiluj ! Vše

učiníme, čeho budeš si přát !"

"Dokud zde budete ! Jakmile bych vás pustila, udáte mne a

poštvete na nás vojáky !"

"Ne ! nikdy ! Nohy ti do smrti budeme líbat, otroky ti budeme,

smiluj se, jsi žena, máš tak dobré srdéčko !" plakal vyslanec..

"Ty nám velkomyslně odpustíš naše černé hříchy, viď, viď,

drahoušku ?"

"Hmyze prolhaný !" odplivla si, - ale zašeptala Ziatě : "Jsem

v pokušení jim je odpustit, - ale nesmím, - byla by to zbabělost

!"

"Chtěla jsem vás nejdříve zbít, - ale neučiním to, - bylo by mne

to nedůstojné.. Připravte se !" A uchopila hlaveň pušky, aby

pažbou její tříštila nohy -

"Smilování ! Pro všechno na světě !" vyl vyslanec a slzy jako

hráchy padaly mu z očí hrůzou ztrhaných. "Pomni, - že jsem

vyslanec ! Pomni, že chceš zabít prvního centrforwarda Anglie !

Pomni, že jednáš proti zákonu, že podkopáváš tím základy lidské

společnosti !"

"- - - se na tvé zákony a na celou tvou roztomilou lidskou

společnost !" vzkřikla znovu rozlícena. "Co je mně po tvé lidské

společnosti ? Musila bych mít trochu větší respekt před tou

hromadou červů, zvaných lidská společnost, abych na výplod

zbabělé pohodlnosti jejich, "zákony", nějaký zřetel brala ! Ovšem

patří k ní i bytosti vyšší, jako jsem třeba já, - ale cílem

těchto je upotřebovat červy za "potravu pro děla" ! Aby nějaká

vyšší bytost z lidského hnoje vykvetla, to je cílem tohoto hnoje,

- to je cílem lidstva, - - a je pitomý předsudek, že zachováváním

zákonů k cíli tomu se pracuje. Naopak rušení zákonů ze strany

vyšších lidí je vzpruhou všeho pokroku, - jen burcování líných

kaprů z jejich prašivé pohodlnosti, "zákony" zabezpečené, znamená

dobro lidstva vůbec ! Chátra nesmí být zaměňována s lidstvem !

Lidstvo v ušlechtilejším smyslu, - toť několik jednotlivců,

z kterých jeden sotva z milionu červů povstane. Rušení zákonů je

blahem lidstva ! Připravte se !"

"Smilování, dcero !" řval diplomat. "Jaká hrozná, nesmyslná slova jsi vyřkla ! Neznáš běh světa, neznáš politiku ! Respektuj

lidskost a zákon, - myslíš-li, že máš právo k stížnosti, domáhej

se ho cestou zákonnou, zažaluj mne, prvního centrforwarda

Anglie."

"Zešílel, milostivá paní !" děl Murton.

"Cestou zákonnou ?" zavyla Dita. "Když mně bylo 12 lét, přišla má věc před soud ! Všechny strašné podrobnosti mého týrání vyšly na

jevo.. A víte, jak se zastal soud a zákon dítěte, k zoufalství

dohnaného, nevinného a k úplné poslušnosti nesčetnými tresty

dressovaného ? Udělil tomuto praseti "napomenutí", by příště

zacházelo se mnou "shovívavěji". To bylo vše, - a padla jsem

nazpět do svého pekla ! - a zůstala jsem v něm ještě tři roky !

Tak se mne zákon zastal ! Plivám na takový zákon25 tisíckrát ! A

poplivání byla bych hodna, kdybych nesjednala si teď spravedlnost

sama ! Já mám teď moc, - má vůle je zde zákonem, - dost řečí !

Zacpěte jim ústa !"

"Běda !" řval ještě lord Robertson, "mně, prvnímu centrforwardu

Anglie, chce roztřískat nohy, které tolik goalů daly - - -"

"Editho, - smiluj se ! Tebe jsem milovala víc než vlastní své

děti !"

Řev přestal a jen mručení znělo.. A Dita mávla puškou, - a hluchý

třeskot se ozval..

Brzo byly všechny čtyři holenní kosti na třísky rozbity..

Příšerně jezdila těla bídáků po zemi a ještě příšerněji koulely

se oči.

Pak ustala, těžce oddychujíc. "Je mně to velmi těžké, dlouho bych

nevydržela je mučit.."

"Oni tě mučili 8 lét, - a nebylo jim to těžké, - dělalo jim to

ustavičně zábavu ! Jak málo je trestáš !" děla Porcia.

"Je libo, milostivá paní ?" nabídl se Murton, jiskře radostí

očima ; neboť i jemu vyprávěl již ideal jeho o svém mládí.

"Zbytek učiním za vás !"

"Nebo my to učiníme, sestřičko !" nabídly se všecky -

"Ne ! mojí povinností je, abych to učinila sama !"

A znovu jala se mávat ručnicí a roztříštila "rodičům" svým úplně

nadloketní kosti...

Pak okamžik odpočívala a byla na ní vidna vnitřní muka.. Ale pak

prudce vytrhla jehlici a vbodla26 ji, vždy dvakrát, do všech čtyř

smrdutých očí. Vytekly -

A pak vnořila ji chvějící se rukou vícekrát hluboko i do uší..

Strašné mručení a zmítání spoutaných těl ustalo.. Obě Excellence

omdlely..

"Hotovo !" řekla Dita slabě. "Teď konečně bylo jednou

"spravedlnosti" učiněno zadost ! Pryč odtud !"

"Ano !" řekla Fatima, "ale na něco bys, Dito, byla zapomněla !

Slušno, abychom z toho také něco měly !"

A jala se oběti šacovat.. A Porcia a Ziata též..

"Dělejte si to !" řekla Dita, křečovitě se smějíc. "Ale pro mne

se to dnes přec jen nesluší. Jste ženy, - a teď chápu, jaká je to

hanba, že jsme ženy.. Žena myslí vždy, aby ze všeho něco měla, -

žena myslí vždy jen na krádež."

"Hleďme !" zvolala Ziata, vylovivši tobolku. "Je v ní asi 250

liber ! Není to moc, ale je to dost, je to dobré !"

"Vždyť máte miliony, milostivá paní !" osmělil se podotknout

Murton.

"Ale ty miliony, milý Murtone," odvětila Ziata, hrabajíc se dále

v kapsách, "jsou darované, - a tento pakatel je vydělán, - ne

vyžebrán a vyplazen, - čemu lidé říkají "vydělání" ! A to je

rozdíl !"

Vzaly ve své držení vše, co nalezly, - i papíry, - mezi tím i

psaní tří britských důstojníků..

"A teď pryč !" velela Dita. "Vy, milý Murtone, zůstaňte zde

laskavě čtvrt hodiny, - a pak uvolněte jim ústa, aby dovolali se

pomoci; a odneste je o kus cesty dále ! Nechci, aby příliš brzo

nás křikem svým prozradili, - a nechci, aby zemřeli. Jedeme

k onomu městečku, hleďte ! Dohoníte nás za hodinu ! Vyhovíte mně,

Murtone, viďte ?"

"Velte, abych je do Teheranu odnesl a tam řekl, že jsem je

zmrzačil, - a učiním to !"

Odjeli na východ.. A za čtvrt hodiny zaslechli z dálky strašný

řev horskou tišinou tak příšerně znějící.. A za půl hodiny je

Murton dohonil..

KAPITOLA XXX.

Cesareovy ženy

maminku Pietrovy bohyně před utopením v pytli vysvobodí,

s ní na louce o paedagogice debatují a Euru jí ukážou.

V noci prsty jí do řiti strkají.

...

ale myšlenka, že budu ještě jednou žíti tento život a že prožiju

dobu od 9 do 13 lét ve šlechtické škole, je mně nesnesitelná..

Byla tam "kázeň" desetkrát horší, než ve školách obyčejných, -

ale kdyby byla aspoň rozumná, jako u Sparťanů ! Ale ona byla

naprosto bezúčelná, blbá, - za účel mohla mít jen co největší

torturu žákyň, fi ! není slova mně protivnějšího než "žák", - co

největší trápení jich a zotročení. Sestřičky, není horšího vězení

nad školy !"

"Výborně," zvolala Dita, "to je moudré slovo ! Nechápu, že lidé

mohou se bát žalářů, když proseděli všichni aspoň 8 roků

v trestnici, proti níž všechny státní nejsou ničím ! Mne posílali

do školy obyčejné, - mezi dcery ševců, vozků, nádenníků, kteří

v létě pracovali, v zimě pak našli si zaopatření v kriminale.

Bylo nás 60 dětí v malé třídě, dosti tmavé a velmi nečisté ; byla

jsem v několika trestnicích a všechny skoro celly, jež jsem si

prohledla, byly čistší a útulnější, a ani v sibiřských věznicích

není prý ve velkých místnostech směstnáno víc než padesát vězňů.

Škamna byla tak dělaná, že než jsem si zvykla v nich sedět,

bolelo mne několik měsíců silně tělo ; trestanecké však židle a

lavice jsou zcela praktické. Většina dětí byla oděna silně

zapáchajícími cáry, bez prádla, - měla různé nemoci, - trestanci

mívají šaty a prádlo vždy čistší a navštěvuje je lékař ; školy

ovšem ne ! V těchto škamnech, v této špinavé díře plné prachu,

dýcháním otráveného vzduchu, s nesčetnými mikroby, mezi zvrhlými

dětmi musila jsem den co den sedět 7-8 hodin. Dcery vozků seděly

tam jen 5-6 hodin, - ale já, ještě asi se čtyřmi dívkami

z lepších rodin, používajících výhod lepšího socialního

postavení, byla jsem tam vězněna déle. Osm hodin, jen asi se

čtyřmi pětiminutovými přestávkami, musily jsme sedět nehybně jako

sochy, rovně jako louč dřeva, ruce před sebou na lavici, nohy

stále klidně vedle sebe, - běda, kdybychom je byly daly křížem !

Musily jsme se dívat stále před sebe, ani na stranu nesměly jsme

se podívat, - což teprve, kdybychom se byly ohledly do zadu.

Samozřejmě nesměly jsme mluvit, ještě samozřejměji nesměly jsme

si pohrát. Dokonce i odkašlání bylo zapovězeno. A co teprve

zasmát se. Prohřešila-li se naše mladá těla něčím proti těmto

pravidlům, která by byla místna u voskových figurin, hned byl zde

učitel a rákoska jeho švihala nehorázně naše záda nebo dlaně. Já

nepožívala jsem žádných výhod, ač jsem byla z nejlepší rodiny ;

naopak ! "Otec" nařídil přímo učiteli, aby byl na mne bezohledně

přísný, - otrok ovšem pana hraběte poslouchal.1 Spatřil-li, že

ruce mé nejsou na lavici, sešlehal mně je metlou až do krve a pak

položil mně na ně krychle ; ošívala-li jsem se následkem četného

hmyzu, již přiletěl s rákoskou, - a toho dne šla jsem domů s

několika krevními podlitinami na zádech. "Otec" mne sice nebil,

za to dal mne bít učitelem. Když jsem kdysi, již podruhé, byla

přistižena, že mám nohy křížem, musila jsem sejmout punčochy,

kleknout na místo hanby a před celou třídou dostala jsem na každé

lýtko aspoň 10 krutých šlehů. A po té zas jsem musila dát ruce na

lavici a když jsem přiblížila šátek k očím, dostala jsem na

dlaně. Mnohým spolužákyním dařilo se ještě hůř. A teď posuďte :

zachází se v té nejbarbarštější trestnici s nejpodlejšími ničemy

takto ? Jsou trestanci nuceni dlouhé hodiny bez pohnutí sedět ?

Jako svíčky ? Hledět jen před sebe ? Je trestancům zapovězeno

mluvit, ba šeptat ? Odkašlávat si ? Podrbat se, kouše-li je

blecha ? A hlavně : mají přikázáno absolutně nic nedělat ?

Trestanci musí pracovat, - ale oč horší nesmět pranic dělat !

Namítne se, že děti mají být pozorny, to že je také činnost ; ale

dejme tomu, že by mohly být stále pozorny, že by totiž to, co se

učí, mohlo je stále interessovat : stále je to činnost jen

jednostranná, chorobná. Jen krátkou poměrně chvíli je přirozeno,

že člověk, tělesně nic nečině, může se zdravě věnovat jen

poslouchání a pozorování ; i ty děti, které ani nedýchajíce

poslouchají babiččinu pohádku, každou minutu sebou aspoň škubají,

slovo prohodí, tleskají nebo podobně ; a ve škole sotva pátý díl

všeho času děti píší nebo tělem něco činí, - ostatně jsou

odsouzeny k bezduchému zevlování, nejhorší zahálce ; neboť je

k smíchu, že by se zájmem a pozorně mohly stále sledovat stokrát,

tisíckrát se opakující tytéž nudné věci, totéž slabikování, totéž

sčítání ! Ještě štěstí, že dětská čilá fantasie zaměstnává se ve

škole ustavičně myšlenkami2 interessantnějšími, než to, co učitel

nebo žáci stále blekotají : nebýti tohoto léčebného prostředku

přírody, jest absolutně jisto, že by všecky děti musily ve škole

strašnou nudou a absolutní, nucenou nečinností zblbnout

v nejvlastnějším slova smyslu. Ale moudří páni kantoři pracují

proti přírodě, bránící se tomu, jak mohou nejlépe : co ran

dostala jsem já a spolužákyně za to, že <jsme> roztržitě,

zamyšleně hleděly ! Rány tyto byly vlastně pro mne dobrodiním,

neboť rozproudily mně aspoň trochu krev, přivedly tělo ve

škubání, zvířily affekty a zaměstnaly na chvíli hnijící duši.

Dále : jsou trestanci takto biti ? Dnes je to bití vězňů z větší

části zákonem zapovězeno ; praktikuje se ovšem, - ale v jakých

případech ? Nedá-li vězeň na všechno domlouvání a nadává-li

řediteli ; rozbíjí-li talíře ; povalí-li dozorce na zem a

škrtí-li jej. Ale my dívky byly jsme bity přesedávaly-li jsme

několikrát, dělaly-li jsme pod lavicí z papíru koníka, udělaly-li

jsme v sešitu kaňku, napsaly-li jsme na tabuli jota místo

ypsilon. Nebo : dnes jsou trestanci poutáni jen v kromobyčejných

případech. Ale řekněte : musím-li mít ruce a nohy stále těsně

vedle sebe, - není to totéž, jako bych je měla spoutané ? Vlastně

je to horší, - neboť jsem-li spoutána, odvyknu brzo bojovat proti

pokušení volně jich používat. Nebo : trestanci, pracující jako

každý řemeslník, mluvíce mezi sebou a smějíce se podle chuti,

sedíce v teple, - a my jsme často mrzly nebo zas se parnem dusily

-, mohou, chtějí-li, vstát, projít se svou cellou, - jít na

záchod. Ale my musily jsme se ptát vždy o milostivé dovolení,

smíme-li urinovat, - a častěji se nám ho nedostalo, než dostalo.

Co se mne týče, raději jsem trpěla, než abych <se> byla o ně

ptala,3 - styděla jsem se.., - a pozorovala jsem, že všechny

jemnější děti jsou mně v tom podobny.. Každé ušlechtilejší dítě

vůbec, vkročí-li do toho prasečího chléva, zvaného "lidská

společnost", stane se sebou nejistým, nesmělým, ostýchavým a

teprve po letech nabude smělosti. Co škod na zdraví nejlepších

dětí způsobilo již toto žebrání, aby směly jít - urinovat ! Fi !

O to prosit ! O tom vůbec mluvit !.. Jen jednou jsem o to

požádala, - a celá třída vybuchla ve smích, když jsem ven se

brala ! Nu dost ! Vztekem a hanbou bych se zalkla, když pomyslím

na ta hořká, potupy plná léta, kdy chodila jsem do školy ! Toho

bezmezného, bezectného otroctví !.. Udala jsem dost důvodů, proč

zovu školu nejhorším ze všech vězení. Namítne se, že ve vězení je

člověk ustavičně, ve škole jen několik hodin denně. Ale těchto

několik hodin vyváží svým neslýchaným otroctvím a totalní

nesvobodností celý den ! Je to maximum : bylo by myslitelno, aby

žáci vydrželi svou soší existenci nepřetržitě celé dny ? Vždyť

jsem se několikrát roznemohla jen z těch sedmi, osmi hodin ;

slušně chovaní trestanci se dnes nerozstůňou, - naopak kynou ! -

A v těchto neslýchaných mučírnách musí ztrávit člověk své mládí,

kdy krev se pění, všechny nervy hrají, tělo by stále tančit

chtělo, - a to jen proto, aby se naučil trochu toho slabikování

et hoc genus omne, - čemuž chápavější dítě naučilo by se, za

rozumného vedení, bez otročiny, mezi hrami, ve volné přírodě, za

jeden, dva roky. A umí-li kdo ty nejzákladnější elementy, naučí

se, má-li vůbec hlavu k myšlení, ostatnímu soukromým, amaterským

studiem sám a zdravěji a lépe, než pod školskou vysušující,

umrtvující, přepínající dressurou ; kdo však není autodidaxie

schopen, - na hnůj s ním ! - Nu, - dnešní roztomilé školství je

patrně nutné, vyplývajíc z poměrů, - a je snad lidskému bídnému

otrockému, k otroctví zrozenému a v otroctví jedině kynoucímu

stádu přiměřené. Ale, pravím : i kdyby škola obyčejným lidem více

prospívala, než škodila, což popírám, ona za každých okolností

působí zkázonosně na děti jemně konstruované, jednotlivce vyšší,

neobyčejné, - a to je rozhodující : Více záleží na jediném

neobyčejném duchu, než na millionu lidského továrního zboží !"

"Tak moudře neslyšela jsem dosud žádnou ženu mluvit !" zvolala s

nadšeným obdivem Rona. "Vyslovily jste mně jasně, co vždy nejasně

jsem cítila. I moje dcerušky mluvily už podobně jako vy, - ovšem

ne tak moudře. Strašně nerady chodily do "blbárny", - a já rovněž

ve škole jsem mnoho trpěla a naučila se tam vlastně znát jen

písmeny - a pak bojácnosti a lživosti. Vše, co vím, mám z kněh,

které by ve škole dětem ani nepůjčili ! Nikoho jsem tak

nenáviděla, jako učitele své, ač nebyli tito zlí lidé, a myslím,

že není většího nesmyslu, než žádat, aby ušlechtilí žáci učitely

své milovali : neboť učitel zůstane stále pánem a ušlechtilý hoch

je nutně hrdý a bolí a uráží jej každé poroučení ; on může

poznat, že dokud je dítětem, poslouchat musí, - ale přilnout

k svému poručníku může jen otrocká duše ; poměr mezi tím

nejlepším a nejlaskavějším učitelem a ušlechtilým žákem musí

zůstat vždy upjatý, chladný, nesrdečný, cizí, žákem jen s

nelibostí snášený. Sestřičky, my jsme ženy, nejsme tak hrdé,

čestné, jako muži, máme otrockou krev, - a přec trpěly jsme tolik

školní otročinou ! Jak musí jí teprve trpět ušlechtilý hoch ! -

Bože můj ! a právě dětství, tak citlivému, tak bezmocnému a

v bolu svém zoufalému souzen je tento dlouholetý žalář ! Dospělý

by to nevydržel, - ač není tak citlivý, ač umí si pomoci, dovede

se utěšit ! Ano, pro vyšší bytosti jsou školská léta

nejstrašnější dobou života ! Mnohý čtenář bude se zajisté

ušklíbat a řekne : To vše je nesmyslně přehnáno ! Mně nebylo ve

škole tak zle ! Čtenáři takovému pravím jen ve vší uctivosti : Za

to nemůžeme, že ráčíte být hrubý, necitlivý, otrocký tlustokožec

a že nemáte ani tuchy o tom, co cítit může jemná duše, která musí

ležet na hnoji a nechat na sebe plivat, - na hnoji v němž vy s

rozkoší se válíte, vy jenž všecky plivy bez hnusu slízáte ! Jiný

řekne, že líčení školských poměrů, jak je Dita podala, je

zastaralé, - a že většina učitelů není tak přísná, aby trestala

podrbání se nebo skřížení nohou hned rákoskou. Na to odpovídám,

že se poměry sice trochu změnily, - tu k lepšímu, jinde však

ještě k horšímu, že však v podstatě je a zůstane komparace naše

školy k trestnici zcela pravdivou. A pravím, že někteří učitelé

jsou ještě daleko "přísnější", malichernější a brutalnější, než

učitelé Ditini ;4 a že každý učitel, jenž by dětským tělům a

duším5 chtěl dopřát jen pátý díl přirozené volnosti pohybu, totiž

neničil jejich tělo a duši, čině je loutkami a automaty, byl by

hned sesazen. Starám se6 ovšem jen o ušlechtilejší děti, -

obyčejné stádo vezmi čert ! Však dost už o těch prašivých

kasematech, mučírnách a lidomornách, - poslouchejte dále !"

"Nic !" řekla Fatima ; "všecky jste něco o tom pověděly, já si

nenechám také vzít slovo ! Vaše školy neznám, ale povím vám pro

zasmání o arabském vyučování, - o tom, jak do mne byla osvěta

vlévána. Měla jsem jen domácího učitele, - ale ten si to patrně

popletl a domníval se, že má pěstovat ne mou hlavu, ale mou

zadnici. Neboť skoro nic nikdy nemluvil, nikdy nic nepoučoval,

nevysvětloval, jen mrskal a mrskal, jakoby jen k tomu byla jej

maminka přijala. Stalo se to tak ! Když mně bylo sedm roků,

připadla mama na myšlenku, že měla bych se naučit číst, psát a

počítat, by ze mne byla učená dáma. Papa byl toho mínění, že žena

toho nemá zapotřebí, - a že není třeba by mne ještě učitel bil, -

mama že to činí sama dost důkladně. Ale mama byla přesvědčena, že

trochu té vědy nebude mně škodit a trochu toho výprasku teprve ne

; a poněvadž měla silnou vůli, prosadila svou. Přišel derviš, aby

mne a mou o rok starší sestru nejdříve číst učil. Vzal křídu a

napsal na černý stůl celou abecedu, - a pak začal povídat tak

rychle, že jsme mu ani nerozuměly : "Tohle je a, tohle b, tohle c

atd." A když skončil, smazal vše, vzal plášť a řekl : "Za týden

přijdu zas ! Zapamatujte si, čemu jsem vás naučil, cvičte se

v tom dobře, ať to dokonale znáte a plynně číst dovedete !"

Odešel. My zapamatovaly jsme si jen, že první písmeno je a, - nu

a, nevědouce, co to má vše znamenat, s resignací jsme čekaly, co

přijde za týden. Přišel s březovou metlou, - vstoupily jsme do

učírny. Řekl : "jděte k mamince a řekněte, ať vám zdvihne sukně i

s košilí až k pásu a tam dobře přiváže, aby nespadly, by celé

vaše zadnice byly nahé ! Je to tak mrav a obyčej7 při vyučování

!" Odběhly jsme s pláčem, tušíce, co to znamená a prosily jsme

maminku, aby nám sukně nepodkasávala. Ona vrtěla chvíli hlavou, -

ale pak řekla : "Holky drahé, nic platno ! Chcete-li obdržet

vědu, musíte trpět !" A my : "my nechceme vědu obdržet ! My se na

ni --" A ona : "byly byste hloupé, kdybyste nechtěly ! Trochu

toho bití vám neuškodí. Podívejte se na mne : byla jsem bita dost

a dost, - a nejsem chlapík, nejsem krásná, silná a veselá ? Bití

činí holky krásnějšími. Má-li být oblek hezký, musí být často

dobře vybouchán a žena zrovna tak, protože žena a oblek je totéž

! U ženy je vše jen oblek, t.j. povrch, "nur die Oberfläche ist

des Weibes Gemüth",8 jak praví Nietzsche !" A my jsme plakaly a

povídáme : "co je nám do toho Nietzscheho ? A oblek nejsme,

protože to vybouchání nás bolí a oblek ne !" A ona : "styďte se !

to je strachů z trochu bití ! Chci z vás mít statečné ženy ! Je

to zde mrav a mravy dlužno považovat za svaté !" A už nás

podkasala a hnala nás do učírny. Vstoupily jsme tam, s celou

dolní polovicí těla nahou, jak je v orientalních školách někde

zvykem. "Dobře !" řekl derviš. "A teď klekněte !" Musíte totiž vědět, že v Arabii děti při vyučování nesedí, nýbrž stále klečí,

aby učitel mohl vždycky hned na jejich zadnice. Klekly jsme,

strachem umírajíce,9 že už teď budeme dostávat ! Ale to ne ! On

vyňal jakýsi počmáraný papír, dal jej sestře a řekl : "Čti to,

plynně a bez chyby ! Nedovedeš-li, budeš bita !" Ubohá sestřička

dala se do pláče, - škoda jí, že je mrtva ! mohla být krásná,

moudrá a statečná jako já. A derviš ji beze všeho položil na zem

a mrskal jí zadeček <tak> dlouho,10 že jí krev stříkala. Pak dal

to lejstro mně : "doufám," řekl, "že ty's byla pilnější.." Já jsem tím vztekle praštila o zem, - a on praštil hned mnou a

zmrskal mne stejně, jako sestřičku. Pak, nečekaje ani, až se

vypláčeme, napsal na stůl znovu abecedu, - ale tentokrát jen

k písmeně l. Pak, zatím, co jsme brečely a ani ho neslyšely,

odříkal zas, co která písmena znamená, řekl, abychom si to

zapamatovaly, sice že za týden budeme znovu bity, - a odešel..

Běžíme k mamince, stěžujeme si na bití a vyučovací methodu.

Maminka podívala se nám na bolest, pohladila nás, řekla, že to

nic není, ale slíbila, že s dervišem o jeho methodě promluví.

Přišel zas. Vešla s námi k němu a povídá : "Jak to učíš, chlape,

mé děti ? Vždyť takto nemohou ničeho pochytit !" A on kloně se až

k zemi, povídá : "Tak se zde vyučuje a jinak ne ! Bude to mít

výsledek, už za půl roku, za to ručím !" "Tak ?" povídá mama. "A nechceš methodu svou přejinačit ?" "Nechci, paní, tato methoda je

ta nejlepší ! Neboť.." Ale mama nenechala ho domluvit, - znáte

ji, jaký je chlapík ! Uchopila derviše, lehce jej zdvihla do

výšky a vyhodila jej z okna paláce, na štěstí z prvého

poschodí.11 Pak poslala pro derviše jiného ! A hleďte ! i s ním

opakovalo se zcela totéž, na chlup ! I jej vyhodila z okna.

Poslala pro třetího, - ale i ten znal jen řečenou methodu. Co

činit ? Pomáhat nám ve vědě mama nemohla ; uměla sice dobře číst,

ale jen kyriliku ; a otec mínil, že by ho bylo nedůstojno, kdyby

se poučováním dcer zabýval a nechtěl si pošpinit erb. A mama

chtěla z nás mít mermomocí učené dámy. I řekla s povzdechem :

"nic platno, děťátka, je mně vás líto, ale neškodí vám to !

Všechny arabské děti, které nezůstaly analfabety, mají tentýž

osud, - vy to také vydržíte !" I poslala zas pro prvního derviše,

který se jí zdál být ještě nejsolidnější. Přišel s metlou, my s

nahými zadnicemi. Dal nám lejstro, popsané slovy, v nichž

vyskytovala se však jen písmena od a do l. Rozumí se, že jsme

pranic nepřečetly, - a dostaly jsme bití jako dříve. Po té napsal

na stůl písmena od a do g a jmenoval je, stejně ledabyle. Za

týden přišel, tentokrát s rákoskou, dal nám lejstro, v němž jen

tato písmena se vyskytovala ; dosud utvkělo nám v paměti jen a a

b. Dostaly jsme nový výprask. Po <té> napsal jen první čtyři

písmena a vysvětlil nám, jak se vyslovují, tentokrát už pomaleji,

ale jen jednou. Zapamatovaly jsme <si> první tři, - a za týden

přečetly jsme už slova, sestávající z nich. Ale nemohly-li jsme

přečíst slovo, v němž bylo d, dostaly jsme vždy několik notných

švihů. A tak se nám písmeno toto vštípilo v paměť.. A tak to šlo

dále, vždy po čtyřech písmenech. Jen jednou, vždy na konec

hodiny, řekl nám vždy, co které písmeno znamená, - a ostatní

způsobil výprask. Každá littera stála nás aspoň třicet ran. Ale

věříte, že tato methoda vzpružuje ducha značně k vynalézavosti,

k žádnému papouškování ? Ty rány působily zázračně a strach před

nimi sílil naši paměť a pozornost neuvěřitelně. Ode dne, kdy

počalo řádné vyučování, postačilo 20 hodin, - a uměly jsme

bezvadně slabikovat, - a za čtrnáct dní po té dost plynně číst !

Dokud to nešlo plynně, sekal nás ze zadu stále a abychom tomu

ušly, cvičily jsme se dnem i nocí ! Myslím tedy, že methoda jeho

byla přec jen dobrá. U vás naučí se děti průměrně obstojně číst

teprve za dva roky a jsou denně mořeny ve škole 5 hodin. Já,

kdyby se to tak vzalo, byla bych se tomu naučila dobře za čtrnáct

dní !"

"A není to též tak nehumanní, jak by se na prvý pohled zdálo,"

podotkla Dita. "V okcidentě panuje ovšem idiosynkrasie proti

bití, - ač mnohé slovo je brutalnější a urážlivější a

bolestnější, než ono.12 Bití aspoň činí čilým, tělo mrštným,

ducha vášnivým ; ničím se duch tak nerozbouří, jako hezkým

zmrskáním těla. Dále se jím člověk zbaví choulostivosti a stane

se otužilým, naučí se trpět a nebát se tolik všeho ; to věděli

staří Sparťané, když před oltářem Artemidy mrskali své hochy, -

časté bití činí značně pevným, vzdorným, tvrdým, statečným, -

ovšem že ne každou hniličku : ta se jím jen docela rozmázne.

Vyučovací methoda dervišova tě, Fatimo, vzpružovala a nedala ti

přijít k umrtvující nudě, spojené s každým vyučováním pouhým

formám, jako je čtení ; jako jazyky a pod. Dlouholeté

okcidentalní věznění žáků je stokrát nehumannější, ba i

trapnější, tělo i ducha kroutící, mučící, kazící, ničící. Ten

tvůj derviš byl chytrý chlapík, - jen zbavit se pitomých

evropských předsudků o nehumannosti bití a o "basi pokroku", naší

škole.. Ale řekni, jaký smysl měla jeho počáteční, zdánlivě

nesmyslná procedura ?"

"Řekl to později mamince. "Základem všeho zdaru ve vyučování

jest, aby žák měl strach z učitele"...

"Zajisté měl pravdu !" pravila Ziata. "To je stokrát moudřejší

než appellování na "lásku <a> důvěru v učitele", - blbost hodná

Evropana ! Už Napoleon řekl, že jen na strach a zisk lidí

dlužno13 appellovat, - jejich láska že je pouhá bublina !"

"A pokračoval : "tedy musí být první prací jeho,14 strach tento

vzbudit. Jen vzbuzení tohoto strachu bylo účelem prvých čtyř

hodin."

"Ten derviš byl moudrý jako bůh !" řekla Porcia.

"Míníš to ironicky ?" otázala se Roxana.. "Vždyť dítě nemohlo

před ním mít respekt, vidouc, že žádá od něho absolutní

nemožnost, že jedná jako blázen.."

"Oho !" zvolala Porcia. "Respekt a strach je u skoro všech lidí a u všech dětí jedno a totéž ! Což myslíš, že dítě, bojíc se

učitele jako satana, uvažuje, jedná-li tento chytře ? Ani pak na

to nevzpomene, - a myslí si : tak strašný, mocný člověk jistě ví

vždy, co dělá, - jak já mohlo bych to posoudit ? Strach zatemňuje

všechen úsudek a umlčuje jej !"

"To máš velmi pravdu !" vzdychla Fatima. "Měly jsme z něho větší

strach než z Eblisova ohonu, kterým nás strašili, že v noci

přileze, ovine se nám kolem krku, uškrtí nás a odnese do pekla !

Ani ve snu nám později nenapadlo raisonnovat o tom, má-li pravdu

nebo ne, - a i to jeho počáteční počínání zdálo se nám teď být

zcela moudré, ač síly našeho rozumu přesahující ! Dvě léta

chodily jsme k němu s nahými zadnicemi, 100 hodin jsme u něho

proklečely, naučily jsme <se> za tu dobu slušně počítat, dějinám

Arabie, její geografii, trochu turečtině, něco i z přírodních

věd, znaly jsme Alkoran, i z dějin Franků jsme se něco dozvěděly,

knize ethických průpovědí naučily jsme se na paměť - a vše za dvě

léta. A při tom byly jsme ustavičně ze zadu žíhány, - a naučily

jsme se tím něčemu důležitějšímu, než všemu řečenému : trpět, být

pevným, být lhostejným, být bez ostychu a všelijakých

malicherných rozpaků, nebát se ; ztvrdly jsme jako ocel. A mimo

to staly jsme se pravými odbornicemi v ochutnávání různých

proutků a jiných prostředků k bití. On přinesl si pokaždé něco

jiného na nás, jednou březovou metlu, pak rákosku, pak lískovku -

vrbový - olšový - jasanový - bambusový atd prut. A pak zas třeba

vařečku, - a čibuk, - a gumu, - a bičík, - a důtky a jehličí

chvoj a kopřivy, - i trní, - i drát, - i býkovec.. Všechno jsme

poznaly. Často nepostačily mu naše ubohé zadečky ; když byly

úplně plné, došlo na stehna, - a někdy i na lýtka ! Co krve z nás

vyteklo, co to bylo bolestí ! Po každé hodině dala nám maminka

široký obvaz... Ještě, že jen jednou za týden nás navštěvoval !

Konečně odvykly jsme si i plakat a největší výprask vydržely jsme

bez křiku.. Jsem tomu člověku vděčna, - jemu děkuju nejvíce za

svou pevnost a statečnost a za jizvy na své zadnici !"

"Jak ti závidím tvé vychování !" řekla Ziata.. "Byla jsem doma i

ve škole dost trestána, - ale ne tak, aby mne to ztvrdlo a

přeměnilo v lepší, - bylo to vyplýtváno ! Buď řádně nebo nic !

Ještě, že mně na ta bitíčka zbyla příjemná vzpomínka ! Vaše

arabská škola je přece něco jiného, než ty naše evropské sušírny

mozků !" -

"Jsem mu vděčna, - ale přece vám řeknu, že dostat jej do drápů,

učinila bych mu totéž, co jsme učinily vyslanci ! Neboť on nebyl

si vědom, jak mně prospívá, - a co činil, činil jen z malicherné,

špinavé tyranie !"

"Já učinila bych totéž všem svým učitelům !" vzkřikla Porcia.. "Ó

kéž by sem zavítali, naučila bych je tancovat ! Byli to většinou

dobráci, - jak se říká, - ale při tom bezmyšlenkoví otroci, tedy

mizerové ! Byli blbými pomocníky na kažení lidí, - ale kdo je

blbý, je špatný ! Nemají být učiteli, když jako učitelé musí

škodit ! Není horšího povolání nad učitelské !15 Slušný člověk

nemá být nikdy učitelem nebo knězem.. Chtějí být ovšem živi, -

ale opravňuje to k padoušství ? Raději zdechnout než být

padouchem ! toť maxima všech ušlechtilejších lidí.. - Ale teď

mluv dál, Rono, o tom, co jsi s děťátky svými v posteli dále

tropila !"

"Kde jsem zůstala ? Aha ! Tedy daly jsme se do čtení a předčítaly

jsme si střídavě, román, cestopis a básně. Konečně, před

polednem, nás to omrzelo, - a jaly jsme se vztekat. Hrály jsme si

na honěnou, na schovávanou, na slepou bábu, na "radu", - a pak

jsme se praly. A ony dvě mne přepraly, hleďte ! A Lesbia zvolala

: "A teď oplatíme mamince ten výprask !" Hedona zajásala,

uchopila metlu, Lesbia rákosku, - a jaly se mne švihat do nahého

zadečku, - ale dost mírně. A hleďte, já jsem se nechala ! Předně

zdálo se mně, když hleděla jsem na jejich modré zadečky, že je to

jaksi mou povinností, - a pak mně to od

...

i přemýšlela - A pak řekla : "Dcery, vy jste ještě mladé a blbé.

Vy dosud nevíte, že bez bolesti není štěstí, že příjemnost a

nepříjemnost jsou korrelata. Chci z vás udělat jak se patří lidi

a proto vás týrám. Chci, abyste byly statečné, pevné, uměly

snášet bolesti jako chlapci ve Spartě. Tomu vy, blbé, ovšem

nemůžete rozumět, kdybyste tomu rozuměly, pak by kura má neměla

smyslu, protože je nutno, aby utrpení bylo úplně černé,

bezútěšné, aby mělo výsledek - Utrpení, ke kterému říkáme "ano",

- to není žádné utrpení ! Ale teď jsem to snad přehnala, že mohly

byste si něco udělat a tím zmařit všechny dobré výsledky mé

výchovy. A proto, abyste viděly, že myslím to s vámi dobře, chci

sama podstoupit to, co vy ! Zmrskejte mne, co můžete, pomstěte se

na mně, abyste viděly, že vaše matka jde příkladem napřed !" A

odpoutala nás.. Ale tušila, mrška, chytře, že by byla bita

strašně, kdybychom hned k exekuci přistoupily, - a ona byla

odhodlána vydržet to déle než my. Nejdříve nás pohladila, pak nám

dala nejlepší věci, pak nás i políbila, nedbajíc na to, že jsme

ji odstrčily, - a pak teprve beze studu odkryla zadnici, lehla na

lavici a řekla : "vezměte každá rákosku a sekejte, - zadek,

stehna, lýtka, ať vidíte, že vaše matka je chlapík -" A my,

zuřivě křičíce daly jsme se do toho - Dost dlouho Anni ani

nemukla, jen sebou zmítala, - pak jala se sténat, - skučet, -

řvát - A to nás zarazilo, - přestaly jsme, - a vztek a zoufalost

naše zmizely - "Jen pořád, jen pořád !" řvala mama, krví zbrocená

- "Už nechceme, nechceme ! odpusť nám to ! budeme se cele věnovat

vědě !" "Poroučím vám, abyste pokračovaly, nebo zmrskám vás

znovu, že z toho pojdete !" kvičela zmírajícím hlasem. A my jsme

uposlechly - Ale za chvíli omdlela - My jsme ji líbaly, daly se

do křiku, ale než lidé se seběhli, přišla Anni k sobě - Ta měla

dobrý kořen ! A my byly jsme úplně vyléčeny ze svého pessimismu,

staly jsme se odhodlány k nejhoršímu a věnovaly jsme se cele vědě

- Taková byla moje matka, kdo z vás může se pochlubit takovou

?"16

"Moje mama," řekla Ziata, "nenechala si sice ode mne nikdy

nasekat, ale také nebyla k zahození. Taky vám povím malou

historku, ji i mne charakterisující. Tak víte už, že hlavní

snahou Marie bylo být vždy "spravedlivou" ; dle mého názoru je to

snaha hloupá ; kdybych já měla učinit konání spravedlnosti svým

životním cílem, zbláznila bych se z toho, protože, myslím-li jen

trochu hloub a šíř, nevím vlastně nikdy, co spravedlivé jest.

Spravedlivost je jen pro lidi s velmi omezeným rozhledem, pro

fanatiky přesvědčení. Tedy spravedlivost tuto ukazovala i

v trestání nás všech a sice, musí se říci, vskutku stkvostně..

Bylo mně tedy čtrnáct let. Jednou, když se už stmívalo, kráčím

sama dunivou chodbou zámku našeho.. A jdu vedle velkých, velmi

těžkých, železných dveří, které nám byly ode vždy tajemstvím.

Nikdo z nás, - totiž nejstarší Dios znal už vše -, neviděl jich

nikdy otevřených, a když jsme se maminky ptali, co je za nimi,

řekla vždy "nevím" ; víc lhát nechtěla, - ale to ovšem musilo

rozplamenit naši zvědavost.. Nuže i tentokrát jsem se u nich

zastavila a nevím po kolikáté si je prohlížela, hledala jsem

skulinu, kterou bych snad mohla nahlédnout do vnitř.. A při tom,

jak to bývá, opřela jsem se jeden okamžik o ně všemi deseti17

prsty.. A tu ozvalo se cvaknutí, - a cítila jsem, že se dveře

otevřely.. Opřela jsem se o ně vší silou, a - ony se otvíraly...

Málokdy cítila jsem takovou radost a zároveň rozčilení a strach,

jako tenkrát. Zdařilo se mi konečně otevřít je tak dalece, že

mohla jsem vejít do vnitř. Strašně mně srdce bilo, - vzpomněla

jsem si na princeznu z pohádky, která v zapovězeném pokoji našla

draka.. Ale byla jsem strašně sklamána. Octla jsem se v malém

špinavém pokojíku, v němž nebylo nic jiného, než stůl, čtyři

židle a skříň, dost malá, nízká, na způsob prádelníku, - jenže

nebylo v ní vidět žádných zásuvek, žádných zámků - byla to krátce

docela jednotvárná dřevěná krychle, všelijak pomalovaná - Ale

hned jsem si řekla : jen v ní musí vězet to tajemství, - jinde ne

! K čemu by pokojík ten byl stále uzavřen dveřmi, které nemají

zámku a přece se tak tajemně otvírají - ? Zkoušela jsem

všelijak, neotevře-li se, tlačila jsem všude, nadzvedala horní

plochu, marně. Soumrak vzrostl - Vyšla jsem zas, dveře přivřela a

vyběhla jsem do zahrady.. Tam jsem přemýšlela, jak ji otevřít, -

až se se mne pot lil, - marně - Již ubírala jsem se domů,

rozhodnuta, že mamince řeknu, jak podivně se dveře samy otevřely,

- tu, nevím proč, kmitla mně hlavou upomínka : před rokem totiž

slyšela jsem maminku promluvit ze sna tato slova : "tak ! stiskni

čtyřmi holemi oči jelena a oči lovce, který naň míří, ale

současně !" A zajásala jsem v duchu, - ač mnou zároveň zachvěla

tajemná hrůza : neboť na skříni, její façadě totiž, vymalován byl

jelen i lovec ! Jako vichr běžela jsem do zámku, vzala jsem si ze

své komnaty petrolejovou lampu a stanula v tajemné síni.18

"Konečně zvím tajemství, jistě nesmírně důležité !" myslila jsem

si.. "Mama sice mluvila o holích, kterými se oči mají současně

stisknout, - ale nevídáno ! hole nemám u sebe a tlak prstů je

přece totéž, co tlak hole.." A sáhla jsem současně na všechny

čtyři oči, - a stiskla, - prochvěl mnou cit, jakobych do propasti

letěla, - a již s třeskotem otevřelo se prudce víko - Odskočila

jsem, pot se mně s čela lil, - přiskočila jsem ke dveřím,

nepřiběhne-li někdo. Ale bylo ticho. Vrátila jsem se a pohlédla

do vnitř.. A zase byla jsem sklamána. Byly zde tři přihrádky, - a

v nich jen papíry a všelijaké hlouposti mezi nimi : stuhy,

železné prsteny, rezavé dýky, plesnivé knížky, prameny vlasů,

skleničky a t d. Ale přece bylo mně, jako by mne duchové oblétali

- "Snad najdu dole něco zajímavějšího !" myslila jsem si a

vyprázdnila obsah přihrádky levé.. Lampičku postavila jsem nad

přihrádku tuto na dřevěný výstupek - Přihrádka byla jen asi píď

hluboká ; vše, co jsem z ní vzala, složila jsem do kouta, -

prohrabala vše, nic, než stuchlé harampatí.. Jala jsem se

prohlížet přihrádku prostřední a věci z ní kladla jsem do

vyprázdněné levé.. Tu sevřel mne hrozný strach, živelně

rostoucí.. Bezděky jsem odstoupila - chtěla jsem jít poslechnout,

nejde-li nikdo ke dveřím, - tu zavzněl silný třesk - a co jsem

spatřila ? Strašné ! Ještě dnes obejde mne mráz, když na to

vzpomenu ! Z façady skříně čouhalo asi patnáct železných tyček,

ostře zašpičatělých, - na metr daleko ! Kdybych nebyla

odstoupila, byly by mně stehna, břicho, prsa skrz na skrz19

probodly ! A otřesením tím vzniklým převrhla se lampička do levé

přihrádky, petrolej se vzňal a již hořely papíry v ní jasným

plamenem ! A zatím, co změněna v sochu zde stojím, - ozve se nový

strašný třesk, - a tyčky zmizí bleskem v nitru skříně... Padla

jsem na kolena, - ale již ozvaly se hlasy, - mezi tím hlas

maminky, - a než jsem se vzpamatovala, stála přede mnou - Uzřela

otevřenou skříň, - děsně vykřikla, - ale hned na to vrhla se na

mne a šíleně mne líbala. "Nic se ti nestalo, nic, o dítě mé ?

Jaké štěstí, jaký zázrak, jaká milost boží ! Ale - pro boha !" A

skočila ke skříni, z níž šlehal plamen. "Právě tato příhrada

musila shořet !" zasténala plačíc - "Nejvzácnější památky po

tvých předcích ! Právě v této příhradě ! A hoří vše, - nic už

z toho nezachráním !" Vyházela aspoň věci z ostatních příhrad,

zatím co sluhové uhasili plameny. Pak obrátila se ke mně : z očí,

slzami zatopených, sálala zlost a vzteklá lítost, jaké jsem nikdy

u ní neviděla - "Víš co jsi udělala ?" vydralo se z ní. "Zničila

jsi nejvzácnější, v mnohém ohledu, hlavně politickém, památky

svého slavného rodu." Byla pochopitelným hněvem bez sebe, ruka se

jí škubala, aby mně dala políček, - ale nestalo se tak. "Ven !"

velela sluhům a21 tlakem na stěnu zavřela dveře - Chvíli mlčela,

sem tam přecházejíc a tvář její svíjela se násilným

sebeovládáním. Já nemohla jsem ani plakat a bála jsem se

největšího trestu. A tu objala mne znovu a plačíc jako šílená mne

líbala - "Ó dítě mé drahé ! děkuj bohu, že vysvobodil tě zázrakem

nějakým z nejstrašnějšího nebezpečí ! Ale mluv ! jak jsi se sem

dostala ?" Řekla jsem úplnou pravdu o dveřích - "Hrozná náhoda !"

řekla mama. "Ó ! kdyby mně bylo napadlo, že je to možno, - byla

bych pekelné toto zařízení již dávno zrušila ! Věz, že náhodou

dotkla jsi se špičkami prstů právě těch deseti bodů, které nutno

současně stisknout, aby se železné dveře otevřely.. A jak dostala

jsi se do skříně ?" Řekla jsem, že jsem ji slyšela mluvit ze

spaní o jelenu, lovci, holích.. "Strašné ! Jak není si člověk

nikdy jist, že tajemství jeho bude zachováno ! A víš, co

znamenaly ty hole ? To, že ten, kdo oči jelena a lovce stiskne,

musí být při tom vzdálen aspoň metr, jinak je synem smrti ! A

zase řízením božím stalo se, že mechanismus, patrně již

opotřebený, nefungoval správně ! Jindy totiž vylétnou smrtící

nástroje v okamžiku, kdy víko se otevře, - a dnes se to o několik

minut opozdilo ! A tvůj náhlý děs, více než co jiné, ukazuje na

milost boží k tobě ! Ach ! třeba vše by shořelo, - jen když dítě

moje je neporušeno !" A znovu mne šíleně líbala. Plakala jsem

strašně a řekla : "potrestej mne přísně za to, - bože ! co jsem

to způsobila !" A ona, chvíli přemýšlevši, řekla : "Na všem, co

jsi učinila, není vlastně nic trestuhodného, - vším tím

neprovinila jsi se proti přikázáním, která jsem ti dala.

Zvědavost je přirozena, tu jsem ti nezakázala ! Spíše zasloužila

bych trest já, že jsem nechala děsné toto zařízení v platnosti, -

ač

...

KAPITOLA XXXI.

Neumravnění bohové k Lesbii přísnou její maminku přivedou,

smysly obou omámí, aby se nepoznaly, načež brzo maminka dceři

a dceruška matce prsty do řiti a lůna strká..

Pietro jedlí silnici mete od perských vojáků

...

"A kde je ? Co se s ní stalo ?" zvolaly radostně.

"To nemusíte vědět a nesmíte to vědět, děťátka má ! Souvisí to s

hlavním pásmem osudu, který vybije se v brzkém již čase ! Opakuju

: je v bezpečí a nebude <do> pytle zašita, - a vy ji zas uvidíte

!"

"Ale nelžeš ? Ty's nás v poslední době několikrát mizerně

obelhala."

"Lhu-li, slibuju na čestné slovo, že si připnu kozí bradu a td.

!"

"Nu, - jen když to tak je ! Ale přece jen nás to hrozně mrzí !

Tak pusté bude nám teď vše připadat, - a budeme mít přec jen o ni

starosti.. Být zas bez ní, - a právě po včerejších radostech s ní

!..."

"Aspoň se jí nepřejíte a pak bude vám tím lépe chutnat ! A teď,

děťátka, jdu již, - a neuvidíme se už, dokud se osud nevybije !

Buďte statečné, trpte trpělivě, - nastávají hrozné chvíle pro

vás, - ó že musím mlčet !"

Zaslzela a zlíbala je horoucně, prudce plačíc. Byly strašně

bledé, ale neplakaly...

"A teď, - na shledanou ! A rychle odtud !"

"Proč nám radíš, je-li předurčeno, co se stane ?" tázala se

chladně Dita.

"Protože je předurčeno, že vám to poradím ! - Nuže -"

Chtěla něco říci, - tvář se jí zkřivila, - mávla rukou, -

zmizela.

Rychle odjely s celým svým mužským průvodem na východ. Byly

upokojeny, co se Roxany týče, - ale přece jen bylo jim tak

truchlo, tak trapno, ba zoufalo v duších...

---

Krátce před východem slunce se Roxana v temném ještě dost lese

probudila.. Dlouho trvalo, než se rozpomněla na předchozí. Jak

hrozně jí pak bylo !

Nepochybovala, že dostala se z teplého, sladkého objetí sestřiček

do nevlídného lesa ve stavu somnambulním. Ale nevěděla naprosto,

kterým směrem šla, jak daleko je od vesnice, kde jest.. Nevěděla,

kterým směrem se ubírat, neboť kraje lesa z místa svého neviděla.

Na neštěstí se rozhodla, že půjde dále k jihu, kterýmžto směrem

táhl se les aspoň dvě hodiny cesty.. Šla trpělivě as půl hodiny ;

pak zabočila stranou, pak zas jinam.. Celou hodinu lesem bloudila

a zabloudila.. Ztratila všechen smysl pro směr -

Zoufale klesla a dala se do pláče.. Viděla se být ztracenou..

Jistě jí nenajdou sestřičky, za to pochopové jejího muže, jimiž,

jak včera zvěděla, okolí se hemžilo.. Strašné fantasma rybníka,

zrcadlícího hvězdy, pytle s něčím, zoufale se zmítajícím a

křičícím, letícího do černé tůně, vynořilo se jí téměř

hallucinačně před duši.. Strašně vykřikla, smysly ji skoro

opouštěly..

A což nepřišla-li sem sama, což unesli-li ji, obklopují-li ji

koldokol, v houštinách skryti, - aby se pásli chvíli na jejích

mukách, - aby se pak na ni ze všech stran vrhli, - ji spoutali.

Vytřeštěnýma očima pohledla kolem sebe.. Nic neviděla, nic

neslyšela. Ale obraznost vykouzlovala jí všude v křovinách lidské

postavy, šklebící se tváře...

A tu náhle, zcela zřetelně, zaslechla zaržání koně, zcela na

blízku.. Musila ulehnout, oči se jí zatměly.. A spatřila opět

pytel v povětří se zmítající, - slyšela, jak strašně žblunkl

o studenou hladinu, - cítila, že voda vniká jí do nosu a uší.

A tu zaslechla, zcela zřetelně, blízké, rychlé kroky.. Blížily

se, sílily.. Neměla síly otevřít oči.. A kroky zněly již u ní,

ztichly u samých jejích uší..

Otevřela oči, - a spatřila - Murtona..

Radostně vykřikla a ihned nabyla sil k vzchopení se. Bezmála byla

by muži padla v náruč.. Ale stanula, - pohledla naň blíže, - a

něco ji udeřilo, skoro příšerně.. Murton zdál se jí být

strašidlem.. Vzal se zde přec tak náhle, tak podivně..

"Milostivá paní !" pravil, kloně se, "jak jsem šťasten, že jsem

vás zde našel ! Všichni naši hledají vás již dlouho po celém

okolí ! Nemařme času, - mám na blízku koně, - jeďme k vašim

přítelkyním !"

"Díky ! díky !" zvolala, - ale chvěla se prudce.. Hlas Murtonův,

ač byl tentýž, zdál se jí přece býti nějak podivný, - a i toho si

všimla, že tento Brit mluvil dnes dobrou italštinou, ač jindy

dost bídnou..

Uchopil ji jemně za rámě.. Znovu jí při tom cosi projelo.. Odvedl

ji k svému koni, posadil ji naň, usedl za ní, přeřízl provaz, - a

již klusali -

Skoro tři čtvrtě hodiny jeli lesem, mlčky.. Roxaně bylo

příšerně.. Ta dlouhá cesta byla jí nápadná..

Konečně vyjeli na rovinu, - a dali se na jihovýchod, teď tryskem.

Asi čtvrt hodiny jeli. Krajina byla Roxaně neznáma - Strach její

rostl -

"Kam to jedeme ?" zvolala konečně. "Vždyť jedeme na jih, - a už

tak dlouho ! Tak daleko nemohla jsem se přece ve snu zatoulat od

vesnice !"

"Nejedeme k ní, milostivá paní ! Vaše přítelkyně nemohly tam

čekat, neboť jsou stíhány. Ujíždějí dále a my je na smluveném

místě dostihneme !"

"Ale vždyť jedeme skoro k jihu, - a oni jedou na východ ! A na

jihu bydlí můj muž !"

"Nejedeme k jihu, nýbrž k jihovýchodu : moje velitelky zabočily

trochu na jih ! Neděste se, sejdete se s nimi za hodinu !"

Poněkud upokojena zmlkla. Zběsile ujížděl kůň dále, - a místo,

aby umdléval, stále rychleji. Konečně byla rychlost ta přímo

neuvěřitelná, pekelná, jakou nikdo u koně neviděl.. Příšerný

zachránce teď už Roxanu ani neobjímal, nýbrž v náruči držel -

"Pro boha !" vzkřikla konečně. "Co se to se mnou děje ? Teď

jedeme docela na jih ! Ne, vy nejste Murton, jste mu jen velmi

podoben ! Jste pochop mého muže a odnášíte mne k němu ! Či snad

jste ďábel ? Je mně příšerno u vás ! Ten kůň letí rychleji, než

orel, nevidím ničeho kolem sebe, v uších mně hučí vichr a burácí,

jdou na mne mdloby ! Zmírněte běh koně ! A postavte mne na zem,

jste-li čestný muž !"

"K službám !" A mžikem,1 zázračně skoro kůň stanul, - a Roxana na

zemi. Musila na ni usednout.

"Co je to se mnou ?" zalkala. "Sním nebo bdím ? To není přirozené

! Ďábelská moc nese mne k muži mému, do záhuby ! Mluvte, nebo se

probodnu ! Raději to než přijít do pytle ! Běda ! Po tom nedávném

štěstí, - a tak strašně být svržena do propasti ! A nechci

zemřít, - teď ne, teď ne ! teď když mám se sejít s dceruškami,

když mám milované sestřičky, když nové štěstí na mne se usmívá, -

teď zemřít ! Co jsem provinila, že mne stále takové neštěstí

stíhá ?"

A válela se po zemi v strašném pláči..

"Milostivá paní !" řekl vlídně, "byla by vám Livia řekla, že

uzříte do deseti dnů své dcery, kdybych vás teď vlekl k vašemu

muži ? Vše je podivné, uznávám, ale vše se vám objasní ! Jste

zapletena teď ve zvláštní osudy, jste ve styku s nadpřirozenými

mocemi ! Jen málo lidem je to přáno. Ujišťuju vás, že není vám

třeba ničeho se obávat, že budete šťastna ! Jeďme dále, teď

mírněji ! Zběsilá dřívější rychlost byla nutna, abychom dostihli

v předepsaný čas cíle ! A teď vám, mezi jízdou, vysvětlím, oč se

jedná !"

Poněkud upokojena, ale stále strachem lomcována vsedla na koně.

Dal se do trysku, - a Murton mluvil :

"Poněkud jsem vás oklamal, ale mělo to jen ten účel, abyste se

neděsila ! Nejedeme teď k vašim přítelkyním ! Jedeme k bratru

Porcie, jenž právě, s milenkou svou, poněkud jinou cestou béře se

k Cesareovu příbytku ! Svěřím vás jeho průvodu a ochraně, - a on

vás dovede k cíli, buďte jista ! Jeti za přítelkyněmi vašimi

nebylo by teď radno, - hrozilo by vám mnohé těžké nebezpečí !"

"Klamete mne zas !" zaúpěla.. "Který je to bratr ? Snad Fabio ?

či Pietro ? Oba jsou nepřáteli mých sestřiček a chtějí je umučit

!"

"Fabio ano, Pietro ne ! Mimo sebe samé nemají přítelkyně vaše

dnes lepšího přítele, než Pietra ! K němu vás vezu !"

"To je lež ! Pietro je v Americe ! Řekla to Livia !"

"Klamala vaše2 sestřičky, protože musila ! Pietro je zde ! Je to

nejpravdivější, nejryzejší srdce na světě ! Nelekejte se jeho

zevnějšku ! Je hrůzu budící obr a má divokou tvář, - ale

divokost, t.j. plápolavá energie3 není špatností, ale naopak jen

v ní je pravá dobrota ! A milenka jeho je stkvostná žena, vašim

přítelkyním podobná ! Myslím, že zamilujete se do ní právě jako

do nich."

"Bože - nevím, co mám na to vše dát ! - Vždyť sestřičky nic mně

neřekly, že Pietro je na blízku, - ony naopak myslí, že je

v Americe, - jak tedy mohly vás s tímto vzkazem poslat ke mně ?"

"Neposlaly mne ! Zvěděly o tom teprve před chvílí ! Mne poslala

Livia ! Vše má své tajné příčiny, o nichž nevíte ! Jen bez

starosti, milostivá paní ! Hned přesvědčíte se, že vás neklamu.

Teď vjíždíme do nového lesa, - a za čtvrt hodiny uzříte Pietra s

jeho milenkou !"

Dosti se upokojila.. Ale stěží udržovalo se její vědomí.. Jeli

pomaleji úzkou lesní pěšinou, - pak dostali se na silnici a

tryskem zamířili k západu..

Jeli asi dvě minuty, - tu pravil Murton :

"Hleďte, milostivá paní ! Vidíte ty tři jezdce, proti nám jedoucí

? První dva jsou Pietro s milenkou, - za nimi jedoucí, perský

tlumočník !"

Obě skupiny rychle se k sobě blížily. Již rozeznala Roxana

jezdce, - a zděšeně zvolala :

"Pro boha ! Co to za člověka ? To není člověk, - ten je4 jako

Jiří Castriota5 na koni na pomníku ! Je to strašidlo jako vy !"

"Je to Pietro ! Neshoduje se to ?"

Roxana to uznala.. A již se střetli..

Murton zastavil koně, - a ukloniv se před Pietrem i Lesbií děl :

"Pane hrabě, tato dáma prosí o váš průvod a ochranu ! Je z haremu

perského velmože uprchlou ženou, zachráněnou ženami Cesarea

Ottajana ! Zbloudila, - a Cesareovy ženy, vědouce, že béřete se

k nim, nakázaly mně, abych vám ji svěřil, byste ji k cíli svému

odvedl ! Chcete prokázat dámě tuto službu ?"

Pietro otevřel hubu, - a Lesbia hubičku.. Byli v nejvyšším stupni

ohromeni.. Již zjev Murtonův působil na ně, podobně jako na

Roxanu, jako rája torpeda.. A teď slyšeli, že Cesareovy ženy vědí

již, že on je chce navštívit -

"S radostí !" zabručel Pietro jako medvěd. "Ale je mně to divné..

Jak je možno, že vědí.."

"Víte o Livii, pane hrabě, o Edgarovi ?" řekl Murton.

"Tisíc hromů !" řekl Pietro, "to je něco jiného ! U toho, kdo je

s nimi ve spojení, je vše možné !"

"S největší radostí !" zvolala teď i Lesbia, - a usmívajíc se

seskočila s koně a podala matce své ruky - Pohledy obou žen se

střetly.. Obě něco udeřilo... Ale bylo to nejasné, slabé, - a

hned to zmizelo -

Matka a dcera se nepoznaly !

Nebylo divu. Zvláště Lesbia změnila se za poslední čtyři léta

úplně. Z dítěte stala se zcela dospělá žena, kterou hrozná

utrpení a neobyčejné osudy učinily zevně o čtyři léta starší, než

byla.. Nejen výraz, - i rysy její se značně změnily, - a změnil

se i hlas a celé počínání.

Ale i Roxana byla zcela jiná, než tenkrát, když s dceruškami,

které krutě vyplatila, celý den v posteli ztrávila.. I její rysy

se poněkud změnily, hlavně ostřejšími se staly. Tvář velmi zhubla

a zbledla, rty staly se užšími, semknutějšími, v jejich koutcích

zjevily se vrásky. Oči, dříve stále smavé jako slunce, byly teď

bolestně vážné, - tak jiné, tak zcela jiné, než jak je Lesbia

znala ! A kdežto dříve se matinka stále a stále usmívala, teď se

stále a stále, habituellně chmuřila, - a to změní obličej též

značně. I hlas se změnil, řeč se změnila, způsoby se změnily tak

hrozně !

Připočtěme k tomu též, že ústroj a účes obou žen byl teď perský,

- a známo, co ústroj a účes dělá, - připočtěme k tomu, že oběma

ženám ani ve snu nenapadlo, že by se zde mohly sejít : Lesbia, ač

se těšila myšlenkou, že matka žije, přec jen v hloubi srdce

věřila, že je mrtva, - a jak matka mohla připadnout na myšlenku,

že dceru svou právě zde uzří ! - uvažme vše to a nebude nám

divné, že oběma ženám bylo sice trochu divno, když na sebe

patřily, ale že se nepoznaly, - a že by byly myšlenku, že jsou si

tak blízké, ihned odmítly, kdyby ji vůbec byly jasně pojaly.. A

pak, - ale o tom za chvíli - -

"Můj úkol je skončen !" pravil Murton. "Děkuju, pane hrabě,

děkuju, milostivá slečno ! Musím pospíšit ke svým velitelkám."

A kůň jeho dal se do trysku ještě neuvěřitelnějšího, než dříve, -

a za chvíli zmizel.. "Tisíc hromů !" zabručel Pietro, "ten má

koně ! Za toho dal bych všechny své peníze ! Inu, - u Cesarea jde

to vše jinak než jinde ! Jakého koně má teprve asi On !"

Za půl minuty po té potkal ďábelského jezdce vesničan.. S

otevřenou hubou hleděl za ním, - a náhle, zcela náhle, kůň i s

jezdcem zmizel, jako plyn, - jako když vítr drobným vodovým,

duhově zbarveným práškem mrští o zem. Sedlák se pokřižoval. -

Píšeme pro křesťany, ne pro muhamedany. -

Murton byl přízrakem. Teď teprve řekneme, co ve všem vězelo.

Edgar a Livia, darebáci zlomyslní, usmyslili si, že provedou na

útraty blížních svých hříšnou švandu, taškáři ! Oni to byli,

kteří Ronu, beztoho k somnambulismu inklinující, vyvedli

z vesnice na dvě hodiny k jihu, - blíže k Lesbii.. Oni učinili

spánek sestřiček tak tvrdý ! Oni přivedli k Roxaně přízrak

Murtonův, lhoucí ještě hanebněji, než officielní noty. A oni

konečně, pekelnou suggescí, dovedli způsobit, že matka a dcera

hodnou chvíli se nepoznaly, - tam, kde bylo akutní nebezpečí, že

se přece poznají. Nevíme, jak ten přízrak způsobili, - ale

myslíme, že Edgar sám v Murtona se změnil ; kde báječného koně

sebral, také nevíme, jinak bychom jej tam hleděli sebrati též a

dobře zpeněžit. A teď kmitali se, oba mladí, ale zkažení lidé,

nad hlavami Roxany a Lesbie a škodolibě poslouchali, neviditelní,

oč se jednalo -

"Jak jsem šťastna," zvolala Lesbia po zmizení strašidla, "že

budete s námi, ctěná madame ! Můj miláček je bručoun a pořád do

sebe zabraný, žádná zábava s ním není ! A teď se budu bavit, - ó

! jak jste krásná, roztomilá, - tak sladkou krásu jsem snad dosud

u ženy neviděla ! Sotva jsem se na vás podívala, hned mne něco

k vám táhlo, - tak tajemně, - tak teple, - jakobychom z jedné

krve byly !"

"Mně dělo se právě tak, slečno !" pravila Rona, teď blažená.

Neboť bylo už víře nepodobné, že tito lidé, s evropskými rysy,

odvedou ji k muži.. "Tak mne to udeřilo, když jsem vás spatřila,

- tak sladce, - zamilovala jsem se do vás jedním rázem, jako do

svého děťátka, - a zároveň jako do své sestřičky, - je to tak

tajemné !"

"Jak jsem ráda !" opakovala Lesbia pomalu a přímo se pásla

planoucím pohledem na tváři i těle neznámé ; přijížděla od

Cesareových žen, - a to ji dráždilo. "Budete mít -"

"Milostpaní," zabručel v tom Pietro, že sebou Rona trhla, myslíc,

že vůl nebo jiné zvířátko za ní zabučelo, - "byla jste u žen

Cesareových, tak mně řekněte, - t.j. račte říci, jestli -

tentononc - jsem jim sympathický, - totiž - tentononc, mají-li

mne rády, - ale nechci tím ovšem říci, že by snad tentononc, - nu

vy už rozumíte, - krátce mně řekněte, - račte ovšem říci,

nevyhodí-li mne, až k nim vlezu !"

"Ty's se zas vyznamenal !" zasyčela mu Lesbia do ucha a zvolala

nahlas :

"Můj drahý, neřekla jsem ti už stokrát, že je nanejvýš neslušno a

sprosto vskákat člověku do řeči ? Je to totéž, jako bys jej

uhodil přes ústa nebo mu řekl "kuš !"

"Chce-li člověk, mluví-li dvě dámy spolu, přijít vůbec k slovu,

musí si je ukrást !" odvětil Pietro. "Byl bych mlčel a nechal vás

aspoň hodinu štěbetat, - ale nechci, aby mne milostivá paní zde

považovala za blbce ; vím, že jsem nemotora, - a proto se nutím

do řeči !"

"Bez starosti, pane hrabě !" děla Rona velmi vlídně ; "co jste

teď řekl svědčí o duchaplné sympathické otevřenosti a" - -

"A hleďte, madame," vskočila jí do řeči Lesbia, zapomínajíc, že

je to totéž, jakoby řekla Roně "kuš !", "to je mou zásluhou, že

promluvil teď slušně : rozzlobila jsem jej totiž svou výtkou, - a

on jen pak za něco stojí, je-li rozzloben ! Jen pak je ve svém

elementu, - hleďte na tu jeho zuřivou tvář ! Mám to mužíčka, co ?

Takového hned tak žádná nemá ! Ale s dámami neumí jednat, - totiž

jednat s nimi umí dobře, ale mluvit ne, - počkejte, až vám budu

vyprávět, jak mne poprvé oslovil !"

"Tázal jste se mne, pane, jak Cesareovy ženušky o vás smýšlejí,

že ano ?" obrátila se Rona k Herculovi. "Bohužel, - nelhu nikdy -

, - nepříliš dobře ! Sestra vaše vás přímo nenávidí... Sestra

Cesareova má pro vás slova uznání, je vám vděčna, že jste se jich

kdysi zastal, - ale přec jen je vám více nepřítelkou než

přítelkou. Ostatní dvě vás neznají, mluví o vás dost lhostejně, -

ale vlivem Porcie a Ziaty nesoudí o vás také pěkně. Platíte jim

za divocha beze všeho ušlechtilejšího citu, - a já čtu ve vašich

očích, jak se mýlí."

"Děkuju !" zabručel Pietro a nevěděl, co dále říci.

"Já děkuju vám též, že o miláčku mém tak dobře soudíte !" zvolala

Lesbia. "Má srdce <ze> zlata, - až vám budu vyprávět..."

"Není libo, madame, abychom jeli dále ?" zabručel zas Pietro.

"Umíte jezdit ?"

"Ano, ano !" řekla Rona. "Jeďme, jsem stíhána. Vy mne budete

chránit, viďte ? Jeti už trochu umím, nejde-li to rychle !"

"Hleďte !" zvolala Lesbia s největší pýchou, ukazujíc na Pietra.

"Našla byste lepšího ochrance ? Jedním trhnutím urve každému

hromotlukovi hlavu a mrští jí tak vysoko, že uvidíte ji malou

jako skřivánka, v modru mizícího !"

"Nechval mne pořád !" zabručel, dvorně uchopil Ronu v páse a

posadil ji na koně.. Zarděla se, ale ne z nelibosti.. Pak usedl

Pietro též na svého koně, - teď jiného, ohromného, jejž

v Teheranu si koupil. Zaujal místo mezi oběma dámami a už jeli...

"Má on moresy, madame, co ?" zasmála se Lesbia. "Uvelebí se,

nepobídnut, mezi dvě dámy, které to k sobě táhne. Ještě, že je

z hraběcího rodu ! tak přičte se to jen na vrub jeho

individuality, jinak řeklo by se, že byl vychován mezi vepři." A

objevši Pietra vzala Ronu do prostřed.

"Vy ráčíte být zajisté též vznešená dáma !" tázala se Rona.

"Z čeho tak soudíte ?"

"Máte vznešené rysy, hrdé, smělé vystupování..."

"Ano !" řekla Lesbia suše a tonem náhle změněným. "Jsem

šlechtična, - jak se tomu říká.. Jsem markýza Gisella

Castigliano...."

Něco na vysvětlenou, jak se tato metamorfosa skutkem stala.

Čtenář ví už, jak naší milé Lesbii lichotilo, považoval-li ji

někdo za "vznešenou dámu" ; obzvláště ode dne, kdy tak úspěšně a

dobře představovala dceru padišahovu, na jejíž pouhé přání by

byla Tureckem vypovězena válka Rusku, vzrostla v ní touha být

něčím vysokým neobyčejně. Velice ji hnětlo, že pochází z rodu

hokynářského.. A k tomu přistoupilo, že se pomalu téměř už

zamilovala do neznámých jí žen Cesareových, že toužila po tom, by

s nimi společně žila, by jí "sestřičko" říkaly, s ní celé dny

lehaly a s ní všelijak sladce, lákavě se mazlily. A ony byly

vesměs šlechtičny ! Jak mohly by se zamilovat do dcery hokynářky,

- ač věděla, že jsou prosty předsudků ; ale soudila, a správně,6

že i u nejmoudřejších lidí mají stavovské instinkty zapuštěny

velmi hluboko kořeny, třeba prohnilé, třeba kmen je už uťat ;

cítila správně, že i zde, aspoň poněkud, bude platit : stejné lne

k stejnému. I rozhodla se, že bude mezi nimi vystupovat jako

markýza, aspoň z počátku, jen co se do ní zamilují ; pak,

soudila, navyknou si na mne hledět jako na sobě rovnou a až7 se

dozvědí, že jsem lhala, bude mít láska kořeny už zapuštěné. Řekla

to Pietrovi. Ten, směje se, souhlasil, těše se na švandu. A milá

Lesbia vymyslila si na svém koníku v čilé své fantasii celý svůj

životní šlechtický roman. Četla mnoho o šlechticích, znala

všelicos z jejich manýr a názorů ; tvář její byla vskutku

aristokratická, vystupování, třeba ne "distinguované", přec jen

jemné ; a byla na mladou dívku dost, třeba velmi kouskovitě

vzdělána. I doufala, že při chytrosti její postačí vše to úplně,

aby aspoň týden s úspěchem hrála roli markýzy..

A teď, když sešla se s dámou, jež ženy ty už znala, již k nim

doprovázela, musila ovšem dělat šlechtičnu i před ní, - a bylo jí

to vítáno : "aspoň se vycvičím v tom," řekla si.

Čtenář neměj jí to za zlé. Byla velmi pravdivá dívka, jíž se lež

hnusila, pokud se ženě vůbec hnusit může. Ale každé světlo

provázeno je stíny, i slunce má skvrny, a měla je dokonce, jak

čtenář se pamatuje, i zadnice Fatimy.. -

"Jsem markýza Gisella Castigliano !" řekla tedy odměřeně,

škrobeně aristokraticky. "A soudila bych, dle vašeho exterieuru,

madame, že i vy jste aristokratka !"

"Ó nikoli, milostivá slečno !" řekla matka, plna rozpaků.. "Jsem

- jen dcerou - poštmistra... Provdala jsem se za - lékaře.. Jiná

žena na mém místě osobovala by si snad titul aristokratky : bylať

jsem totiž též ženou jednoho z prvních perských velmožů, - a

žena, provdavši se, povznáší se k stavu svého muže.. Ale uznávám,

že by to bylo nejapno.. Jsem plebejkou, milostivá slečno, - jest

mně svrchovanou ctí..."

Naše dobrá Rona, milujíc už též Lesbiu, a jejím aristokratickým

tonem omámena, neměla totiž naprosto síly přiznat se, že je

dcerou hrnčíře a ženou hokynáře. Hanbila se teď za svůj původ

nesmírně, - ale neméně hanbila se za svou lež ; vždyť musila

vyjít později na jevo, - neboť ženy Cesareovy věděly už pravdu.

Ale nic platno ! Lež skoro proti vůli Rony vyklouzla a byla

venku.

A Lesbia se nafoukla a jala se úsečně takto mluvit :

"Ó ! drahá madame ! nic si z toho nedělejte ! Předem je možno, že

vy jste ve skutečnosti šlechtičnou a já nikoli ! Vaše matinka

musila být krásná, porodila-li tak krásnou dceru : nuže co bylo

by přirozenějšího, než že zamiloval se do ní nějaký hezký grand

seigneur, - a že i ona mu srdéčko své darovala ? Prosím, nebuďte

tím uražena, - bylo by to jen zcela přirozeno, - a vy nebudete,

jsteť velmi intelligentní ! A máte též aristokratické tahy,

vsadila bych se, že hypothesa má zakládá se na pravdě ! A mým

otcem je snad nějaký hezký medik, - nebo malíř, - nebo třeba i

kočí, - nebo i cikán.. Já vím, jak to v aristokratických kruzích

chodí, - ó ! já vím to dobře ! Od útlého mládí pohybovala jsem se

stále jen v nejvyšších společnostech, - všelicos jsem zaslechla,

- ó ! na mé slovo můžete dát !"

Pietro zahryzl se do rtu, že krev se objevila, - ale přes to se

zakuckal. Přísně pohledla naň milenka a pokračovala. Rona byla

omámena, hlavně tím pyšným, odměřeným vystupováním aristokratky..

"A dále : nelitujte, madame, nelitujte nikdy, že nenarodila jste

se dítětem šlechtickým ! Ó ! jen hloupí lidé šlechticům závidí a

touží po tom, aby byli šlechtici" -

Pietro se znovu zakuckal. "Co pořád bafáš ?" utrhla se Lesbia.

"Zaskočilo-li ti, jdi se vykašlat do houští a neobtěžuj sluch

této dámy !" A statečně pokračovala :

"Ano, jen omezeným lidem je šlechtictví idealem ! Ó jak byli mně

k smíchu vždy blázni,8 kteří před neznámými osobami hrají si na

aristokraty, - - co se chechtáš, pacholku ?" zaječela,

zapomenuvši na svou důstojnost, - ale rudá, chápajíc, že Pietro

má příčinu k smíchu.

"Právě proto se směju !" prohýbal se hrabě. "Sama jsi řekla, že

je to k smíchu, - tedy je přirozeno, abych se při pomyšlení na

takové blázny smál ! Vždyť jednáním tím dávám jen na jevo souhlas

s tebou, - tak co <se> zlobíš ?"

"Madame, - on nesměje se tomu !" řekla duchapřítomná Lesbia.

"Upamatovala jsem jej slovy svými na to, že já mám libůstku zcela

opačnou : ráda se totiž vydávám za dceru rodičů nízko postavených

: pastuchů, ševců, hokynářů, nádenníků. Kdysi pak, představujíc

dceru ševce, počínala jsem si nadmíru komicky, - a vzpomínka na

to jej rozesmála ! Viď, že tomu tak jest ?"

"Ano ! Ale ještě komičtěji -"

"Madame," pokračovala Lesbia, nenechavši ho domluvit, rozohněná

chytrou vytáčkou a v proudu řeči stále více se rozohňujíc, -

"nelitujte nikdy, nikdy ! Zvláště nelitujte, že neprožila jste

dětství v aristokratickém paláci, jako bohužel já ! Madame ! Není

tvorů politování hodnějších nad aristokratické děti ! Není

otročtějších otroků ! Hleďte na marionetty : toť obraz nebožátek

těch ! Znám to z vlastní zkušenosti ! Často záviděly mně chudé

děti moje drahocenné šatečky, drahokamy, jimiž již tenkrát byla

jsem ověšena, delikatessy, jimiž jsem byla živena, - ale já

záviděla jsem jim stokrát víc ! Ani na chvíli nebyla jsem sama,

ani chvilku neměla jsem pro sebe, ani minutku nemohla jsem dělat,

čeho bych si byla přála ! Od rána do večera provázely mne

protivné bonny a gouvernantky, každý můj krok, každý pohyb samy

určujíce, jakobych byla tvorem bez vůle nebo blbá. Věčně mně

poroučely, věčně mne plísnily a káraly. Nesměla jsem bez jejich

dovolení ani se sehnout a zdvihnout kamínek ; nesměla jsem odejít

od nich dál než na tři kroky. Usedly-li v parku na lavičku,

musila jsem vedle nich sedět jako přikovaná, dokud nevstaly ; ani

nožkama nesměla jsem při tom klátit, ani rukama hrát ;

dovolily-li mně vstát a jít si utrhnout kvítek, musila jsem se

pak ihned zas vrátit, ať jsem prosila sebe víc, bych si směla

poskočit ; ale někdy jsem neposlechla a utekla9 jim ; za to byla

jsem pak doma vždy potrestána. Velmi často byla jsem trestána,

neboť má čilá krev často dohnala mne k neposlušnosti. Bitím

trestána jsem vůbec nebyla, - za celý svůj život nedostala jsem

jediné rány.. - Co se zase chechtáš ? Madame, on má někdy

chechtací nemoc ! Buď tak dobrý, miláčku, a jeď za námi, ať mne

pořád nerušíš ! Jsi medvěd brtník, tvé místo je v lesích a ne u

krásných dam !"

Pietro uposlechl, neboť cítil, že by smíchem svým brzo nutně

milenku prozradil.

"Víte, madame, proč se teď smál ? Lhala jsem poněkud : byla jsem

už totiž také bita, - ale jen od něho ! Rozumí se, že žertem a

něžně, - a přiznám se, že mně to lahodilo, od milence lahodí vše.

A i jako dítě záviděla jsem často skoro chudým dětem, ohnula-li

si je matka a našvihala jim metlou. Oč milejší byl by mně býval

takovýto bolestný, ale krátký a vzpružující trest, než dlouhé,

nudné, umrtvující a přece neúčinné tresty, jež mne stíhaly !

Obyčejně byla jsem trestána tím, že odepíralo se mně, čeho jsem

si přála, že i ta troška mé svobody byla omezována, že musila

jsem činit věci mně protivné, ku př.

Mimo to musila jsem často stát na místě hanby, postit se ; byla

jsem též vězněna, někdy i několik dní po sobě, zcela sama,

v malém prázdném pokojíku ; ale to bylo mně ne trestem, neboť

aspoň nebyla u mne bonna. Rodiče konečně to spozorovali, - a

věznili od té doby bonnu i se mnou, která, aby se mstila, dobu

mého věznění mně ustavičným poroučením ztrpčovala. Nejtěžším

trestem bylo, že byla jsem, s rukama svázanýma, připoutána

k židli, do podlahy zadělané, a na ní takto třeba celý den beze

vší činnosti sedět musila. Tresty tyto mne ovšem nenapravily, jen

mne mučily a duši mou vysušovaly a kazily. Co jsem vytrpěla ! Jak

často záviděla jsem otrhaným dětem, kterých si nikdo nevšímal a

které, na zemi sedíce, z bláta koláče dělaly ! Jak často záviděla

jsem jim, musily-li pracovat ! Já práce tknout jsem se nesměla a

když mně kdysi jistý hoch půjčil svůj dětský rýč, sotva jsem jej

do země vrazila, již přiletla bonna, vyrvala mně jej z ruky,

nedbajíc mého pláče a hned mně diktovala hodinové10 stání na

místě hanby ! Jak často záviděla jsem jim jejich černý chléb !

Kdysi koupila jsem si <od> chudého děvčátka krajíc jeho, - a víte

za co ? Za obě své náušnice s malými diamanty. Byla jsem za to

potrestána celodenním sezením na oné židli, - ale ne k vůli těm

diamantkům, - rodiče moji byli nesmírně bohatí ! ale k vůli tomu,

že jsem žaludek svůj asi třemi sousty chleba toho znesvětila !.."

"Vaše líčení mne dojímá," velmi upřímně pravila Rona. "Lituju vás velice a pranic teď nelituju, že zrodila jsem se v prostém

příbytku. Nebožátka, takto mít šťastná mladá léta otrávena ! Je

to zlotřilost od rodičů, děti takto zotročovat ! Krutý, zoufalý

osud, dovedu se do toho vmyslit ! Oč šťastnější je pořád dítě,

které opilý táta denně třeba zmrská, než takové šlechtické

otroče,11 jemuž je všechna volnost absolutně odňata, každou

vteřinu odnímána ! Dítě opilcovo je trestáno vlastně jen minutu

za den ; <vy> však trestána jste byla, a jak dusivě a tísnivě, od

probuzení až do usnutí, neboť vaše výchova byla vlastně jen

trestáním, t.j. trýzněním, do té míry, že vlastní trest je dětem

takto vychovávaným často ulevením proti výchově, takže jej

úmyslně vyhledávají a schvalně jsou neposlušny. Tak vy jste

pravila, že vězení12 bylo vám milé, protože byla jste v něm bez

bonny. Dita pravila, že bití ve škole je vlastně dobrodiním pro

žáky, protože zbavuje je zhoubné nudy a rozproudí trochu krev.

Ziata raději, než aby ve škole klidně seděla, hrála si a nechala

se zavírat po škole a opisovat za trest13 : aspoň opisujíc něco

dělala, a pak zas, raději, než aby po škole zůstávala, byla ještě

bujnější : docílila tím,14 že jí byly dlaně tak zmrskány, že

otekly a že mohla zůstat pár dní doma. Porcia důsledně delší15

dobu den co den utekla do lesů svým gouvernantkám, ač dostala

vždy večer krutý výprask : ale byla tak statečná, že rozumově

dala mu přednost, a ač se den ode dne stupňoval16, tak dlouho to

dělala, dokud ji guvernantka nevodila na procházku - s nožkami

tak svázanými, že mohla sice malými krůčky chodit, ale ne

běžet.17 Když si jednou šňůru nožem přeřízla, chodila pak na

procházky i se spoutanýma ručkama."

"Výborně, madame !" děla Lesbia, velice s sebou spokojena.

"Nechtěla bych se ještě jednou narodit jako šlechtické dítě, za

živý svět ne !.. Než sobecky vypravuju stále jen o sobě a

zapomínám na slušnost ! Ó drahá madame, co vy jste teprve musila

vytrpět ! Čtu to z vaší tváře, tak bolestné ! A přece,

podivuhodno ! bolestnost ta neuškodila vaší kráse a mladistvé

svěžesti ! Vypravujte, jak vy, Evropanka, dostala jste se do

haremu ! Zajisté násilím ?"

"Ano.. Byla jsem - bylo to - nu plula jsem do - Sicilie, - na

návštěvu bratra. Loď byla přepadena piraty, - ti střelbou z děl

přinutili nás ke vzdání se. Byla jsem i se všemi ostatními

mladými ženami zajata, - a brzo po <té> na tržišti jistého

afrického města, - nevím kterého, do haremu prodána.." A teď

vyprávěla pravdivě o svých dalších osudech. A zakončila :

"Do Evropy nic mne nevábí.. Muž můj, jejž jsem velmi milovala, -

a byl též láskyhoden, - byl též výborný, věhlasný, až za hranice

vlasti své známý lékař, zemřel..."

Zarděla se.. Sama nevěděla, jak do těch lží tak zabředala a byla

v čistotě své skoro zoufalá z toho.. Jaká to bude hanba při

konfrontaci markýzy se sestřičkami. Slabě, koktavě pokračovala :

"A dcerušky mé, dosud jsem vám o nich nevyprávěla ! ó ! jak jsou

krásné, hodné, nádherné ! - s nimi se dle přípovědi Livie za

deset dní shledám.. Jsem teď šťastná, - jen abychom byli již u

mých sestřiček.. A ráda bych u nich zůstala, - i s vámi,

milostivá paní, neboť vás -"

Zamlkla se..

Lesbia měla zvláštní silnou chuť políbit ji.. Ale její

aristokratičnost jí v tom zabránila. Řekla zároveň vřele a přece

nepříjemně strojeně :

"Co jste vytrpěla, má drahá ! Je mně z toho až těžko u srdce..

Teď budete zajisté šťastna i s vašimi dceruškami.. Těším se, že

je uvidím... Mají roztomilou matinku, mohou být šťastné, že je

tak milujete.. Moje matinka též - -"

Zamlčela se.. Chtěla mluvit poměrně pravdu, - ale ta nebyla by se

jí shodovala s fantastickým jejím románem.. A v tu chvíli

zhnusila se jí silně přetvářka její. Slzy vstoupily jí do očí při

vzpomínce na vlastní matku.. A něco nejasného jí projelo, ale

hned to zhaslo. Pravila :

"Kéž byla bych měla takovou, jako vy jste, madame ! Nechci říci,

že matka moje byla špatná, to ne ! Byla krásná a duchaplná a

kdyby se byla narodila prostou občankou, myslím, že byla bych ji

mohla ctít a milovat.. Ale postavení její učinilo z ní ženu skoro

strojovou, bezduchou, bez srdce, prkennou, - krátce protivnou ! Ó

že musím o vlastní své matce takto mluvit ! Ale nenáviděla jsem

ji, proč bych to neřekla ? Vždyť ona byla hlavní původkyní

nesnesitelného, nekonečně dlouhého, zoufalého otroctví mých

dětských lét ! Ona řídila mé vychování, ona, i kde bonny měly

srdce, byla ke mně bezcitná : jediný její cíl bylo udělat18 ze

mne bezduchou šlechtickou, dobře vychovanou marionettu, jako byla

sama..."

Znovu vstoupily jí slzy do očí, když takto o "své matce" mluvila

a zastyděla se.. A dávno zdánlivě mrtvá bolest pro matku procitla

a krutě proryla jí srdce... A skoro vzlykala :

"Moje dvě přítelkyně z dětských lét, sestry, měly jinou matku !

Byly z měšťanského rodu. Přes zákaz navštívila jsem je

několikrát, - a jak pookřálo mé srdce ! Byla to paní velmi mladá

a krásná, roztomilá, sladká, - asi jako vy, madame.."

Opět jí něco velmi nejasně projelo.. Ale myslíme, že hanebné děti

Eurovy pocit tento suggescí svou zapudily, by nevzklíčil

předčasně v jasnou myšlenku.

"Byla to radost, dívat se na ni, jak zacházela se svými dcerami,

asi desetiletými ! Skoro ne jako matka, spíš jako přítelkyně !

Byly-li nezbedné, našlehala jim sice řádně, - ale hned na to

hrála si s nimi a honila se, rvala, - jaký to kontrast ! A ony ji

právě tak milovaly a zbožňovaly, jako já jsem mou musila

nenávidět.. Jak byla hodná ! jak je milovala ! - ó !"

A nemohouc se zdržet rozplakala se.. A Rony zmocnila se náhle

divná láska k markýze, něco temného počalo jí rýti v duši a

chtělo to na povrch. Čert ví, nebyla-li teď byla přišla na

myšlenku, že je matkou markýzy Giselly - -

V návalu soucitné lásky chtěla uchopit její ruku. Tu, - snad

řízením dětí Eurových, trhl sebou kůň silně, - a nakloněná již

Rona spadla na silnici.

Gisella přestala hned plakat, seskočila zděšeně, Pietro též.. Ale

Rona již vyskočila a trouc si koleno zvolala : "Nic se nestalo,

jen trochu bolí koleno, ale jistě ani nekrvácí..." A sama

vyskočila zas na koně...

"Jeď zas s námi, medvídku můj !" řekla Lesbia, slzy utírajíc, a

lhaní sytá.. "Pojď, obvesel mne ! Ošklivé vzpomínky..."

Pietro uposlechl ; po chvíli19 zabručel na Ronu :

"Tedy nic se vám nestalo, milostivá paní ?"

"Vždyť už řekla, že nic !" vyjela Lesbia, "tak co se zas ptáš..

Ale jen jestli jste si přec jen neublížila, madame !" dodala

starostlivě. "Podívám se vám na kolínko !"

"Ale pranic, milostivá paní ! Včera <a> předevčírem naučila jsem

se už padat s koně !"

"Ponesu vás v náruči, milostivá paní !" nabídl se hrabě. "Chcete

? vlastně ráčíte ?"

"Děkuju,20 Vaše Milosti ! Chci se naučit sama jezdit, - teď to

snad budu potřebovat... Ale jak se stalo, milostivá paní, že, vy,

dcera vznešeného, bohatého rodu, jíž kynula ve vlasti zajisté

stkvělá budoucnost, odhodlala jste se opustit vše a následovat

pana hraběte do asijských pustin, jej, který - je stíhán ? A jak

mohla jste se s ním sejít ? On prchl přece z vězení.."

"Vy se ptáte ? Protože jsem jej milovala ! Co neučiní milující

žena ? Zamilovala jsem se do něho dříve, než byl uvězněn, při

jistém aristokratickém plese. Měla jste jej vidět, jak tančil,

hihihi ! A brzo po té byl uvězněn.. Co jsem vytrpěla, v domnění,

že ze žaláře nevyjde, - až po nekonečně dlouhých 16 létech ! Ale

on je muž a dovedl se osvobodit ! Z útulku svého ve strašidelném

Hrobě mně dopsal, - a já, zanechavši všeho, letěla jsem k němu, -

sešla jsem se s ním v lese, - a po zázračném jeho útěku z Rakve

následovala jsem jej, vsedla s ním na podloudnickou loď, šťastně

dojela do Asie, - a teď jsem v těchto pustinách s ním šťastna,

jak nikdy uprostřed přepychu jsem nebyla !"

"Miluju vás teď dvojnásobně, milostivá paní ! Jen žena, která

opovrhujíc penězi, vypočítavostí, míněním lidí slepě jde za svým

srdcem, - jen ta je ušlechtilá ! Ale jakou vzácností je taková

ryzí, nespekulující ženská duše !"

"Jistě i vy jste taková !" podotkl Pietro.

"Ano ! já jsem též taková nechytrá, bláznivá žena !" zvolala s

pýchou. "To mohu říci s dobrým svědomím a na to jedině jsem hrda

! Jen bláznivá žena má cenu ! A moje dcerušky, to vím, jsou právě

takové, to vím ! Ač v bídě vyrostly, - vlastně ne právě v bídě,

ale chtěla jsem říci bez přepychu, bez komfortu, opovrhovaly

penězi, ač dovedly s nimi počítat, ze strádání, z bolesti si nic

nedělaly, kde jednalo se jim o něco ušlechtilejšího než hmotný

prospěch, - z nich jistě jsou teď čisté, vznešené, milující ženy

!" -

Jeli ještě asi půl hodiny. Hovor točil se většinou kolem věcí

méně zajímavých. Konečně sestoupili s koní, nedaleko konce

velkého lesa, aby hodinu koním a sobě odpočinku dopřáli. Slunce

bylo již vysoko a bylo lahodné, tělem lochtavě prochvívající

polední teplo jižních krajin, když zima nastává..

"Jak se ti líbí Roxana ?" tázala se Lesbia tiše, přivazujíc

koníka svého k stromu.

"Rozkošná, opravdu, tak hezounkou, sladkou ženu jsem ani neviděl

!"

"Naposled se do ní zamiluješ, co ?" řekla trochu zlostně. "Mohl

bys ji milovat ?"

"Což to mohu vědět ? Miluju tebe a do jiné zamilovat se nemohu !

Líbí se mně, to neupírám, ale zamilovat se, - nu nebýt tebe, snad

ano, - ale ne tak, jako do tebe ! - A vždyť jest o mnoho starší

než já !"

"Cože ? To se mýlíš ! Je jí asi dvacet lét, - jako tobě.. Ač - ač

hm ! zdá se mně, že vypadá přes to, že je ztrápená, značně mladší

než jest.. Má už dcerušky, podle jejích řečí aspoň tak

desetileté, - nu řekněme, že je jí tak 26 lét, - ale víc ne !

Musím se jí zeptat !"

Přistoupila k Roně a zašeptala jí, - teď zapomněla úplně na

aristokratickou škrobenost :

"Drahoušku, - víte-li pak, že mému Pietrovi se náramně líbíte ?

Mám strach, že se do vás zamiluje."

"Jak by mohl, paní markýzo ? Vy jste mnohem krásnější než já a

mladší ! Do mne, takového ubožátka ! A jsem už stará !.."

"Směla bych se zeptat, ač je to drzé, jak ?"

"Třicet lét, milostivá paní !"

"Je-li možno ! A já hádala jsem vám z počátku dvacet ! Ne, to

není jistě pravda -"

"Ó je, paní markýzo, bohužel !"

"Nu nic nedělá ! Je to stále krásné mládí ! A hlavní je jak

člověk vypadá, - jak vypadá, tak je starý ! Ta hloupá

astronomická léta jsou bez významu. Čas je pro každého

jednotlivce jiný, realiter jiný. Jen duše jsou v pravém slova

smyslu skutečným měřítkem času, ne hvězdy ! Bože můj ! Vy třicet

lét ! a já považovala jsem vás za skoro stejně starou, jako jsem

sama ! A tak mladistvě dětsky vypadáte, že říkala bych vám

nejraději "děťátko", - ač zároveň, - je to tak divné.."

"A jak stará ráčíte vy být ?"

"Mně je právě dvacet, madame ! Není tak velký rozdíl mezi námi !"

Lesbia totiž rozhodla se již dříve, že bude se z počátku u

Cesareových žen dělat starší, aby získala tím větší vážnosti u

nich.21 Šestnáctiletá dívka může si tento luxus dopřát..

"Byla bych vám hádala asi 18... Jak moudře, zmužile vypadáte při

své oslňující kráse !"

"A řekněte mně, drahoušku, jak líbí se vám můj miláček ?"

"Velice ! Je muž každým coulem.. A je dobrý člověk, šlechetný, ač

lidé ho nepochopí.."

"A řekněte mně, promiňte mé smělosti, - mohla byste se snad do

něho - zamilovat ? Interessuje mne to, pochopíte ! Takový obr !

Ale mluvte upřímně, prosím vás o to ! Vy jste upřímná !"

"Těžká otázka, milostivá paní ! Ale budu upřímná ! Nebýt vás, -

snad mohla bych jej milovat. Je tak dobrý a čistý, - a to mne

přitahuje.. Ale příliš,22 celým žárem, bych ho milovat

nedovedla.. Je příliš divoký a drsný pro mne, - a pak příliš

veliký, - což vy jste větší než já ! A pak je o mnoho mladší, ač

vypadá starší.. Můžete být hrdá na takového muže, ještě vlastně

jinocha, která žena má podobného, tak silného, statečného,

upřímného, ryzího ?"

"Jen počkejte, až uzříte jej bojovat !" zvolala Lesbia plna

nadšení a radosti z chvály této. "Krev bude vám23 stydnout v těle

a budete myslit, že sníte ! Ale teď, drahoušku, lehněme si spolu

a odpočívejme a povídejme si ! Tak vás mám ráda !"

"A já vás !" zvolala Rona. "Nedovedu vyříci, co mne k vám táhne

-"

"Pietro !" zvolala Lesbia ; "teď nás nech ! Budeme si povídat

o nejnovějších modách a tomu ty nerozumíš, velbloude !"

A ulehly asi dvacet kroků od Pietra a Peršana do houští, těsně

vedle sebe... A Edgar s Livií, kteří dosud hlavy jejich

neviditelně oblétali, usedli na strom nad nimi, skryti v hustém

listí, - teď24 už lidem viditelní, v lidském těle. Chtěliť,

padouši, teď i lidským sluchem a zrakem slyšet a pozorovat to, co

se bude mezi dcerou a matkou dále dít, aby měli požitek dokonalý.

Lesbia uchopila ručku Rony a hrála si s ní, nemluvíc.. Rona

promluvila :

"Milostivá paní, dříve bylo mně ve společnosti vaší poněkud

nevolno.. Počínala jste si příliš aristokraticky25 hrdě..

Netroufala jsem si být srdečnou, ač mne to k tomu stále jaksi

pudilo. Ženy Cesareovy nepočínaly si takto : ty byly

prostosrdečné, upřímné, nehledané, ba i sprosté víc než každé

vesnické děvče... Ale jsou při tom rozkošné.. I vy teď, co jsme

sestoupily s koní, jste taková, - a zdá se mně, že vám to lépe

sluší.."

Lesbia se hluboce zastyděla.. Tedy Cesareovy ženy, k vůli nimž

vše to dělala, opovrhovaly tím ! A to by se byla pěkně u nich

uvedla, - a k tomu jako falešná markýza, brr ! A uznávala, že

přirozenost lépe jí sluší.. I umínila si, že nadále bude sice

hrát si na šlechtičnu, - ale že bude mluvit jak jí zobák narost'.

"To máte tak, drahoušku můj !" vzdychla. "Původně, od přírody

narodila jsem se velmi přirozenou, upřímnou. Ale dlouholetá

dressura vštípila mně šlechtickou upjatosť... Oboje zápasí stále

v mé bytosti, - hned jsem otevřená, hned strojená.. Ale umínila

jsem si, že strojenost v sobě úplně potlačím, - a doufám, že

zdaří se mně to brzo, docela brzo, budu-li chtít !"

"Teď tomu rozumím !" děla moudře Rona a přitulila se radostně

poněkud ke své dceři.. A tato ji objala.. Chvíli mlčely a bylo

jim blaze.

"Jaké jsou ty ženy ?" otázala se konečně Lesbia.

"Nepřirovnatelné !" zvolala Rona nadšeně. "Jako andělé krásné a

vznešené, všechny čtyři ! Jsou jako ocel s modravým nádechem,

jako diamanty ! Tvrdé, vše v nich jen jiskří a září ! Jsou jako

ze sluneční záře zhotovené ! Zjev jejich narkotisuje, i mne, ženu

narkotisovaly !26 Jak statečné jsou ! Mužné jako muž, sladké jako

žena ! Měla jste je vidět, když mne zachránily, když střílely do

pochopů ! Ty čarokrásné, divoké, planoucí oči ! Ti padouši létali

pod ranami jejich s koní jako hniličky se stromu, jímž se

zatřese. Rázem, jako když hrom udeří, leželi všichni na zemi,

prostřelení kulemi jejich a jejich průvodčí, a žádnému z nich

nezbyl čas k jedinému výstřelu ! To Cesare ženy své tak vycvičil

! Ó jak jsem jim vděčna ! Vysvobodily mne před jistou strašnou

smrtí, - a s nasazením životů vlastních ! Neboť těch pochopů bylo

devět !27 Nádherné bytosti ! Nikdy jsem nepoznala jediné ženy,

která by se jim podobala, tím méně čtyři vedle sebe ! Ten Cesare

musí být nesmírně moudrý : to ukázal i ve výběru svých žen ! A

jak moudré jsou a duchaplné ! Hotoví filosofové ! U nich se

člověk nesmírně mnoho naučí ! A jak veselé při tom, samý žert a

nic než žert ! Humor jejich je sice groteskní a naivní, - ale

člověk se musí při tom stále smát a směje se obdivovat ! Sprosté

jsou až hrůza. Nic si z toho nedělejte, až, přijdete-li mezi ně,

řeknou vám hned na uvítanou "ty pitomá", - to ony už jinak

neumí.. Ale mně se tato sprostota zdála jemnější, než všechny

zdvořilůstky, které jsem kdy slyšela -"

"Jsou-li tak nádherné, tak já se mezi ně nehodím !" řekla Lesbia

truchle..

"Ne !" zvolala Rona ohnivě. "Vy jste s nimi z jednoho masa a krve

! Žádná není krásnější nad vás, žádný z jejich obličejů není

statečnější, více planoucí, duchaplný ! Vaše způsoby jsou ovšem

proti jejich dost suché, bezbarvé, abych tak řekla, - ale to je

vinou vaší dresury ! Jakmile budete s nimi týden, stanete se

planoucí, zářivou jako ony, - to cítím ! I teď už se jim

podobáte, dříve, dokud jste tak odměřeně28 mluvila, - jste se

mně, jedním slovem, nelíbila ! Ale odvrhnete to, - a uvidíte, jak

se vám u nich ulehčí ! U nich je pravá vznešená ženskost,

statečná, plná lásky a nenávisti, - neboť co je žena jiného než

velká láska a nenávist ? A ty aristokratické formy, - fuj ! to je

pro opice !"

Lesbia se rděla jako červánek nad touto lekcí své moudré

matinky..

"Polepším se !" řekla tiše, - a na důkaz toho matku sevřela, div

že ji neudusila -

"Mám vás tak ráda !" řekla, "- tak - tak teple, - tak - smilně..

Vy jste, - ale co ! vy ! tykejme si, drahoušku ! miluješ mne ?"

"Ach ! miluji vás, - ženy Cesareovy miluju též, - ale vás ještě

víc ! Do nich jsem se na prvý pohled tak nezamilovala jako do

vás, - je to zrovna tajemné !"

"Žádné "vás" ! Říkej mi od teď Gisello, nebo krátce Gello !

Gella, - to je hezké jméno, viď ?"29

"Má Gello !" zvolala Rona, - a rozslzela se, nevědouc proč -

A zase se dlouho objímaly a tělíčka si třely.. A i Gella se

rozslzela, nevědouc proč -

"Ony se milují, viď ?" tázala se po té. "A více, než jako

přítelkyně ?"

"Ano ! milují se, řekla bych, eroticky.. Myslím, že u krásných,

ušlechtilých, sobě rovných žen je láska taková přímo nutná..

Sappho milovala podobně, - a byla to snad největší ženský genie..

Byla prý mužná, - ale nebyla mužská ! Každá vyšší žena je mužná

!30 Já též trochu, ale ne tak jako ty, Gello, jako Cesareovy ženy

!.."

...

KAPITOLA XXXII.

Cesare Syrií gummovou pannu s sebou na koni vozí,

s Livií a Edgarem si vynadá, ale přece něco se dozví.

Z volského chlíva se vysvobodí,

duplikat boje v N-ské trestnici podat chce -,

když tu řev zaslechne

...

KAPITOLA XXXIII.

Propast Fabiovou sestrou se stane,

pohřební pochod již měsíc před jeho smrtí rachotit začne.

Zvěděv od dvojence svého, že v Orku profesorem filosofie se

stane,

hrůzou omdlí

...

Potkal se s ním v přízemí. Sluha se uklonil až k zemi. Fabio

neodpověděl, - jen kopnutím.. Jen nezdvořilost je slušná ;

zdvořilost je důstojná jen opice. Minimalní zdvořilostí ke skoro

všem lidem se vyšší člověk snižuje. Co se toho kopnutí týče,

závidíme hraběti jeho povahu.

Vystoupil do prvého poschodí, vešel do předsíně. Byla otevřena, -

nikdy, odcházeje, nezavíral dvéří : mělť peníze zakopány...

Uchopil za kliku dalších dvéří, - a ty byly zamčeny..

Byl překvapen. Věděl jistě, že jich odcházeje nezamkl. A

z vnitřka zavznívalo příšerně ostré, řinčivé svištění, jako když

šavle se brousí..

Vyňal revolver a stanul nerozhodně... Klíčovou dírkou hledělo

žluté světlo.. Sehnul se k ní...

Zavrávoral.. Spatřil totiž přímo proti dvéřím u stolu sedícího,

šavli brousícího - sama sebe - -

Opřel se o zeď.. Tu zavzněl z vnitra příšerný hlas, hlas vlastní

:

"Počkej, pane, jdu ti už otevřít !"

Zaslechl kroky, - tak závratně narkotisující, nejasné, hlavou

točící.. Kmitla mu hlavou myšlenka : "Což je-li to - Cesare ? On

umí nápodobit každý hlas, - on ví od Livie o mém dvojenci

z Hrobu, - snad zaopatřil si vhodnou masku.."

Chtěl utéci, - tu otevřely se už dvéře a příšerný vetřelec stál

v nich se svíčkou v ruce. Fabio namířil naň revolver..

"Neděs se, pane ! Nejsem Cesare ! Hleď na mne dobře ! Může živý

člověk tak vypadat ?"

Fabio se upokojil.. Jen na prvý pohled zdála se příšera být živým

člověkem, - při lepším popatření vidět bylo, že je to velmi

hustý, žlutý stín, poloprůzračný.. Zvláště dnes byl stínovitý a

sešlý1 víc, než před léty v Hrobě.

Fabio byl už zcela u sebe. Hrůza zmizela, - nemoc zmizela,

rachocení ustalo.. Vynořila se veselá skoro zvědavost..

Uchopil příšeru za ruku, vtáhl ji za sebou do světnice, - a

dlouho jí hleděl v tvář..

"Vypadáš prabídně !" zabručel. "Ztrápený, nemocný, zchátralý lump

!"

"Jsem vždy obrazem tebe a co by se na tvém těle vytvářelo léta,

je na mém hotovo za sekundu. Jsem idealním objektem2

fysiognomistním."

"Zde má ruka ! Jsi prvý, koho považuju za hodna podat mu ji, -

neboť jsi já sám ! Usedni ! Proč jsi právě dnes přišel ?"

"Nepřišel jsem ! Jsem u tebe stále, ale ty mne nevidíš ! Teprve

dnes ti to stav tvůj dovoluje ! Jsem tomu rád, již dávno chtěl

jsem s tebou mluvit !"

"Těší mne to též, - snad mně něco důležitého zas řekneš, jako

tenkrát.. Zdržíš se zde dlouho ?"

"Asi půl hodiny budeš schopen mne vidět !"

"Stačí ! Čím tě pohostit ?"

"Potravou a vínem !"

Přinesl oboje. "Ty jíš ? Ubude něco z mých potravin ?"

"Z tvých ne, z těchto ano ! Vše, co teď vidíš, je druhou

skutečností, - tyto potravy jsou snovým rubem potravin, jež

později netknuté najdeš !"

"Nuže mluv ! - Pomstím se Cesareovi ?"

"Nesmím říci !"

"Kde jest ?"

"Kde teď jest nesmím rovněž říci ! Ale smím říci, kde je jeho dům

s jeho ženami a pěti nemluvňaty."

"Mluv !" zařval.

"V Severní Persii, v X, blíže Meschedu."

"Děkuju ti ! Jeho ženy tam ?"

"Teď ano ! Již dávno, věda, že rád bys to věděl, toužil jsem,

bych ti to řekl, - ale ty's byl hluchý. A dnes nemá to už významu

! Neboť zítra obdržíš od zvěda svého list, jenž ti poví totéž, co

já též !"

"Jsem zvědav ! Pomstím se jeho ženám ?"

"Nesmím mluvit !"

"Je má nemoc smrtelná ?"

"Jest, pane můj ! Nedělej si z toho nic !"

"Nemusíš mně radit, nedochůdče ! Kdy zemru ?"

"Budeš živ ještě měsíc a několik dní !"

"Postačí ! Jakým způsobem zemru ?"

"Řekl jsem to už !"

"Je Cesare v Italii ?"

"Není !"

"Tedy do Hrobu už nepřijdu, - tím méně za měsíc a několik dní !"

"Přijdeš tam, pane, s roztříštěnými údy ! A pak budu vysvobozen !

Pak staneš se sám svým stínem, - a já rozplynu se v lehké sny.."

"Přeješ mně smrť, chlape ?"

"Přeju ji sobě, totiž přeju si přestěhování se v lepší příbytek.

Proto se mohu na ni těšit. Vy, slepci, nevíte, že smrť jest jen

přestěhováním se, proto se jí bojíte."

"Ty propasti, jež jsem dnes spatřil, - co značí ? Budu je vidět

teď už stále ?"

"Budeš ! A tobě je souzena propast, protože po celý život jen na

jejich pokraji jsi bloudil3 a div, - že's už do nich nepadl !

Nezlořeč osudu, že již umíráš, blahořeč mu, že umíráš teprve teď

! Byl k tobě laskavý neobyčejně. Jiní lidé chodí nudnými,

bezpečnými, zbabělými rovinami. Propast, - toť smysl tvého

života.."

"Rozumím ! Vše má jistý vysoký symbolistní význam. Symbol je

vyšší skutečnost.. To rachocení ?"

"Tvá pohřební hudba, tebe hodná ! Začíná už teď, bude ti hrát až

do smrti, - a i po smrti budeš ji slyšet ! Vlastně zní již

z druhého světa tento třeskot padajících hor, - symbol4 tvého

života, snažení, činů a velikosti.. Nevykonal jsi "velké činy",

jak lidé říkají, - ale jen na tom záleží, co v duši se děje. Více

jsi v duchu svém vykonal, než Tamerlan."

"Ta černá postava ?"

"Smrť ! Uvidíš ji stále ! Půjdeš-li za ní, uteče, - za tvými zády

se vždy objeví, - a pomalu, pomalu bude se k tobě blížit. Každý

den trochu blíž.. Nevšímej si jí teď ani ! Ale až lhůta tvá

vyprší, připlíží se jednou za tebe a dotkne se tě, - a to bude

znamením, že téhož dne zemřeš.."

"Krásná společnice, haha ! K smíchu vše !"

"Jen se všemu směj a vesel se ! Neboť trpíš-li ty, trpím i já.

Propasti se neobávej, - uzříš-li ji, vskoč do ní směle se

zavřenýma očima a myšlenkou, že jí zde není, - a staneš o metr

dále ! Neboť propasti vůbec5 nejsou, - jsou jen illuse jejich.

Prohledni illusi, a nebudeš nešťasten ! "Netarassují6 věci, ale

to, co si o věcích myslíme," říkají filosofové -"

"Nech si své rady ! Svět je illuse, tedy jest illuse realní, tedy

to, co o věcích myslíme, jsou věci samy ! Bude má smrt hrozná ?"

"Bude, pane můj !"

"Bude dlouho trvat ?"

"Takto asi čtvrt hodiny, - pro tebe bude věčností.."

"Lhostejno ! Bolest je užitečná a nese plody. Opovržení hodný

úzkostlivý slepec, kdo se jí bojí ! Je spravedlivo, abych trpěl,

trpěli-li jiní mnou, - vše musí se vyrovnat ! Přeju si dobrodiní

bolesti ! Je nutno, aby vyšší člověk trpěl, - aby byl veliký ! -

Mnohé krásné křesťanské, odpouštějící duše přejí mně i největší

muka po smrti, přejí mně věčné peklo, jímž nanejvýš dobrotivý bůh

obmýšlí ty, kteří se mu nezdařili.. Jaký bude můj osud po smrti

?"

"Strašlivý, pane můj, nechci ti to říci !"

"Mluv ! Ničeho se nebojím ! Kdo se připraví, zničí polovici

utrpení, jež jej čeká ! A vím, že na vše si zvykneme a že zvykem

změní se na konec bolest nutně i v slasť !"

"Odpusť, pane můj !"

"Budou ohnivé střelky bleskurychle projíždět mým tělem a rozrývat

stále všechny mé, ve vteřině se zas hojící nervy ?"

"Něco horšího !"

"Budu mít 20 těl a budou všechna tato současně mučena způsoby,

jimiž jsem mučil psy a čubky na Čertovu Hrbu a v Myší Pasti ?"

"Něco horšího, pane můj ! Staneš se čímsi nesmírně nízkým a

ubohým !"

"Čím ? Ropuchou ? Pavoukem ? Žížalou ? Hovniválem ?"

"Něcím horším !"

"Psem ?"

"Horším ! Je to něco ještě horšího, než pokorně se vrtící psí

ohon !"

"Obyčejným člověkem ?"

"Uhodl jsi ! Ale netroufám si ti říci, jakým !"

"Knězem ? Ministrem ? Či snad, hrůza ! konstitučním panovníkem ?"

"Něčím ještě horším !"

"Pro boha živého ! Snad ženou ?"7

"Něco ještě horšího !"

"Mluv ! Velím ti to !" zařval.

"Nuže, pak musím, - ač - hrozně nerad ! Staneš se - professorem

!"

A tu statečný Fabio zbledl jako křída, - zamával rukama a padl na

zem. Omdlel..

Když přišel opět k sobě, byl nad ním přízrak nakloněn a tvářil se

zoufale..

"Pane můj, neděs se toho tolik -"

"Mlč !" zařval Fabio a rval si chumáče vlasů.. "Já, - a

professorem ! Běda, třikrát běda ! Je možno, abych tak hluboce

klesl ? Zešílím ! Nikdy jsem to slovo nevyřkl, - teprve teď ! A

mluv, prase, jakým professorem ? Rychle, sice tě zardousím !"

"Běda, běda, třikrát běda ! Staneš se universitním professorem,

professorem filosofie, hlavně moralky !"

Fabio jal se řvát jako umírající hyena a bil hlavou o zem.

"Jako Erbenův Záhoř," zařval, "ptám se tě : "je způsob, abych ušel tomuto hroznému osudu ?" Jsem zoufalý, jako ten Záhoř,

poprvé lituju svého života, jsem zdrcen jako červ ! Rci ! co mám

činit ? Hůl s vroubky nemám, - ale vím přesně, kolik vražd mám na

svědomí ! 112 ! Budu po celou dobu, co ještě živ budu, nic jiného

nedělat, než počítat do 112 a zase nazpět, - jen když stanu se po

smrti hovnivalem a ne professorem ! Půjde to ? půjde to ?"

"Nepůjde, pane můj, běda ! Král Orku je neúprosný.. Ale potěším

tě ! Slyš ! Nebude to tak hrozné ! Nebudeš mít ducha, jejž máš

teď, - staneš se praobyčejným professorem, - a budeš v hnoji svém

šťasten, docela šťasten, jako všichni professoři -"

"Pse ! takto odvážíš se ke mně, ke mně mluvit ? Toužím po štěstí

? Nenávidím štěstí ! Jen myšlenka, že stanu se nejbídnějším ze

všech plazů, je mně nesnesitelná, teď nesnesitelná, ať je to pak

jaké chce !"

"Chápu, pane, a máš pravdu ! Jsi vysoká duše ! Ale potěš se !

Nebudeš sám ! Podobný osud stihne všechny vysoké duchy, - duchy

ostře vyhráněné a dokonalé : stanou se tam svým opakem, aby

nastalo vyrovnání, - neboť vše se nivelluje a kdo je vysoko, musí

nutně hluboko klesnout. Tvá sestra Porcia, tento rozkošný,

velkomyslný ženský tygřík, stane se ku př. učitelkou ručních

prací.8 Bude trpělivě usmrkaným dívkám utírat nosy.. Pietro stane

se tam krejčíkem. Cesare sám stane se hotelovým podomkem, bude

cídit boty, natahovat ruce po diškreci a šťasten bude, dá-li mu

kupčík některý liru, - a dá-li mu Arschloch, v návalu šílenství,

liry dvě, zlíbá mu ruce..."

"Ať jsem podomkem !" vyl zatracenec. "Jen ne professorem !"

"Tvůj osud je nejstrašnější !" řekl dvojenec velmi bolestně..

"Chápu to, - a jak ! Ty, nejvolnější člověk na zemi, zvyklý

prolétat na koni nivy, lesy a hory, kommandovat bandám lupičů,

každý odpor hned revolverem trestat, - ty, žádný zákon, žádnou

vrchnost neuznávající, - ty, v duši své mocnější, než každý

souverain, protože jsi činil, co žádný souverain by si nesměl

dovolit, - ty, pro kterého jen vlastní ohromná, jako slunce

plamenná vůle existovala, - ty, jenž jsi všemi lidskými předsudky

pohrdal tak, že's o jejich existenci ani nevěděl, - a jen za

sebou, za svou jasnou vášní šel, - ty teď professorem moralky !

Je to strašlivé ! Ty budeš teď sloužit státu, církvi a vůbec tomu

nejmizernějšímu, co existuje, - a jak sloužit, fi ! fi ! fi ! Ty

budeš z kathedry přednášet o kategorickém imperativu, budeš

zatemnělému lidu povídat o Tomášovi Aquinském, o Stuartu Millu, -

budeš tyto idioty a mrzáky do nebe vynášet a říkat : "co nechceš,

aby ti jiní činili, nečiň ty jim !" Ty budeš se stavět, jakobys

něčemu z filosofie rozuměl, - a zatím, jakožto professor

filosofie, nebudeš rozumět pra-pra-praničemu, jelikož jen

filosofický genius může filosofickým myšlenkám vskutku rozumět.

Ty budeš, až vědychtiví posluchači budou trochu více smrkat, je

napomínat : "Pánové, lituju velice, že jsou mezi vámi někteří,

kteří nejsou si vědomi důstojnosti akademického sálu - -," - ty

jenž jsi byl zvyklý napomínat jen olovem.. Chápu.."

"Kuš, pse !" a Fabio vyťal stínu svému tak strašný políček, že se

tento na zem svalil. "Ještě více mně srdce rozdírat ! Ó Záhoři !

smál jsem se ti, že's stále počítal vroubky na své holi a že's

z toho nezblbnul, - říkal jsem, že se to stalo jen proto, že's

byl blbý už dříve ! Ale teď se nesměju ! Budu počítat, počítat !

Jsem zdrcen do nejhlubší duše ! Má hrdost, je pryč ! Doznávám, že

jsem pes, že jsem psí lejno ! Ó můj bratře ! Přimluv se u knížete

Orku, ať mne učiní psím lejnem !"

"Chce tě tím učiniti, pane můj ! Neboť universitní professor

moralky jest jeho extraktem. Řeknu ti jindy, jak z psího lejna se

professoři tito fabrikují !"

"Nechci být jeho extraktem ! Chci být jím samým !"

"Když to nejde, nešťastný pane můj ! Těš se, nebude to trvat

věčně ! Jen sto lét ! A nebude to tak zlé, - uvidíš, jen co umřeš

! Hleď brzo umřít, abys se na to nedíval tak poctivě ! Pak budeš

vidět, jak je takovému červíku v kůži jeho dobře ! Nikdo necítí

svůj smrad a cítí-li jej, voní si k němu. I nejkrásnější žena

miluje odeur své řiti a chňapá po něm sličným nosíkem ! - Budeš

velmi bohatý, budeš proslulý, budou ti říkat "náš věhlasný

učenec", tvé spisy budou vyhlašovány za zábřesk nové epochy

filosofie, - budeš všeobecně vážený.."

Fabio zamával rukama a opět padl na zem. Svíjel se jako

epileptik..

"Budu všeobecně vážený !" skučel zmírajícím hlasem. "Je možno,

abych na tak nízký stupeň zuboženosti klesl, - abych byl

všeobecně vá - váže -"

Omdlel zase..

A dvojenec jeho se zachechtal, plivl mu do tváře a řekl :

"My se už neuvidíme, psí lejno ! Zdechni brzo, brzo ! Jak se

hanbím za tebe ! Něco lepšího jsem si zasloužil, než mít pánem

professora, než být stínem professora moralky, - ta hanba ! Na

ulici se nebudu smět ukázat, fi ! pse ! fi ! fi ! professore !

Professore !"

A zvracel z tohoto slova na Fabiovu zsinalou tvář, - a zmizel...

---

Nelhal. Fabio obdržel vskutku následující den list, potvrzující

to, co slyšel od strašidla.9 Pozítří vydal se na cestu se čtyřmi

druhy svých nedávných loupežnických10 podniků. Cestou přibíral

každého, kdo byl potřebný a vhodný.. Z počátku cestoval rychle, -

pak líná jeho banda vymýšlela si stále nějaké darebnosti, aby se

neuhnala -

Byl poměrně zdráv, ač chvílemi tísnila jej silně11 úzkost, jakou

pozvolna umírající cítí před smrtí.. A v těchto dobách vídal

obyčejně propast vedle sebe a Smrť. Tuto jen zřídka ; zkrotla

jaksi a skoro se styděla, patrně indignována, že dvojenec

prozradil její tajemství.. A i propasti konečně znechutilo se,

když Fabio několikrát neporušen do ní vskočil, hrát komedii. Jen

třeskutý rachot neustával a menšil stále jeho sluch..

Byl-li zdráv, planul vražednější pomstychtivostí, než kdy dříve,

- a prožil cestou slastnější chvíle, než kdy dříve.. Zdálo se mu,

že teprve teď, když život jeho sklonu je zcela blízek, hárá

plamen jeho nejdivočeji a nejzářněji. Umínil si, že zbytek života

použije co nejlépe.. A vnitřní žár byl na tváři jeho tak

viditelný, že kraji, kudy cestoval, zbyla po něm12 legenda, že

ďábel tudy jel -

Konečně, dne prosince, stanul s 22 druhy, v lesíku, jen pět

minut od Cesareova domu vzdáleném.

KAPITOLA XXXIV.

Pietro zachrání Cesarea a ze všeho nejdříve mu spirituellně

navrhne,

aby se chytl s ním do křížku, kdo kým dříve o zem praští.

Po té se od něho dozví, co dobré je a co špatné.

Cesare Ronu líbá, zatím co Lesbia hlavu mezi polštáře vstrčí,

aby hlas jeho neslyšela.

Cesare v domě svém zvláštní svazek vuřtů najde.

...

KAPITOLA XXXV.

Jak nepověrčivost ženám Cesareovým osudnou se stala.

...

KAPITOLA XXXVI.

Příšerná smrtelná křeč Fabiova. Fabio profesorem filosofie se

stane

a ženy Cesareovy nekrofilem zprzněny jsou.

...

Ale - což zabijí-li mne ve spaní ? K čertu ! Vím, že mají to

v úmyslu !.. Zabijí mne pak ovšem později, - ale aspoň budou

psice tyto umučeny.. Mám je zabít hned ? Ne ! vždyť jsem jim

dosud nic neudělal ! Jak mne osud stíhá ! Právě teď, - spát vedle

úkladných vrahů, - musit ženy nechat na živu, - prokleto, zešílel

bych ! - Ne ! ne ! dokončím to, děj se co děj !"

A zaskučev vymrštil se zběsile a přiskočil znovu k bedně.. Dívky,

které pád Fabiův novou nadějí naplnil, zavřely opět oči, hrozně

se chvějíce.. Teď zas plnila je myšlenka na umučení šílením, -

když naděje dříve se zazelenala... Teď bylo nešťastným mučednicím

strašněji, než kdykoli dříve..1 Vzpíraly se teď vší duší smrti,

bály se nekonečně každé i malé bolesti, - ale přec musily,

musily, - strašné slovo ! - Vítr venku se vzmáhal a šeptal

plísnivému lesu o smrti.

Náhle otevřely oči zas.. Zaslechly pád.. Vydaly nosy radostné

ryky, - a jak jásavě zableskly jejich oči ! Asi deset vteřin

Fabio ležel.. Pak opět usedl -

"Ne, marno !" zahučel.. "Musím spát, cítím, že za pár minut zcela jistě omdlím,2 nebo zdechnu. Pak zůstaly by ony na živu, - a já

bych byl mrtev. Nutno riskovat něco, - je to nevyhnutelno,

nevyhnutelno, ke všem čertům !"

A odlezl k východu z jeskyně a zvolal co nejsilněji :

"Přineste několik houní a dejte je do malé jeskyně !"

"Hned, pane !"

A za chvíli byl rozkaz vyplněn -

"Nic nového ?"

"Nic, pane ! Nepřítel nás obklíčil, ale drží se daleko. Ale

schyluje se asi k velké bouři."

"Slyšte ! Musím nutně spát ! Za půl třetí hodiny mne probuďte, -

pak to dokončím ! Času nazbyt ! A napadlo-li vám snad mne ve

spaní zavraždit, upozorňuju vás, že nejsem přirozená bytost a že

i zavražděn bych vás zahubil ! Mám moc vstát z mrtvých, nebo

vstoupit do jiného těla ! Pamatujte na to ! A teď jděte na svá

místa, půl třetí hodiny mne nerušte !"

Odešli něco šeptajíce.. A Fabio po čtyřech lezl do malé jeskyně..

Stále pokoušely se oň mdloby..

Ale přes <to>, plaze se mimo bednu, uchopil čtyři malé železné,

zubaté skřipce, - a přiložil je dívkám na palce nohou.. Krev

vytryskla ; zaryčely slabě nosem a ztichly..

Nechal skřipce viset.. "Aspoň nějak ať zatím trpíte !" zahučel a

octl se ve vedlejší jeskyni.. Plížil se k loži -

"Nejvyšší čas !" zahučel. "Trapnost sice zmizela, ale tichá,

mírná ospalost neoddolatelně jde na mne jako zloděj, - proti ní

nedá se už nic dělat ! Jak se těším na spaní ! Jak budu osvěžen !

Teď mne ti pověrčiví chlapi jistě nezavraždí, - byl to ode mne

dobrý nápad ! vím, že považují mne za ďábla, - jinak byli by mne

už zabili a oloupili ! Ech ! dopadne to dobře ! Jen co se vyspím,

bude vše jiné ! I ten strach ze smrti byl mně vnuknut jen

slabostí, ano ! jak sladce jsem ospalý.. Kde jsou ty3 houně ? Zde

! Ano ! budu žít dál, vzdor všem proroctvím, vše se - změ - ní -

k lep - šímu a -"

Náhle uleknut rychle se otočil, - neboť něco dotklo se jeho zad,

- tak mrazivě, tak příšerně - -

Za ním stála černá postava s podivnou4 tváří jako uhel černou,

nehybně mrtvou, ne z masa, - jako z uhlu vyřezanou...

Zavyl.. Postava zmizela..

"Dotkla se mne !" zasténal zoufale.. "Do půlnoci zemru, ó !"

Zavyl, - a zuřivě poklekl.

"Znamená to, že mne ti chlapi ve spaní zabijí, - nic jiného !

Nuže, - pryč ohledy ! Zabiju teď ty čubky beze všeho ! Kde mám

dýku ? Ach ! zde ! Vše se přede mnou rozplývá, - omdlévám - měl

bych přece jen spát ? Oni mne nezabijí ! Ano vyspím se ! - Ne !

zabiju je, hned, hned, - dokud neomdlím !"

Vytrhl dýku, poslední silou vymrštil se do výše a běžel do první

jeskyně... Vztek dodal mu síly -

Z jeskyně zavznělo strašné mručení : slyšelyť mučednice jeho

slova...

Ale náhle u chodby, jeskyně spojující, klesl opět, - a tentokrát

se už nehýbal..5 Ženy, vidouce to, šíleně6 se rozplakaly, dusíce

se tím.... Skřipce teď ani necítily..

---

Venku vyl vítr stále zběsileji, - zavzněl hrom, šlehly blesky,

spustil se strašný liják.. Bandité vběhli do jeskyně, až na

několik strážců..

Přesvědčivše se, že Fabio spí, sňali dívkám skřipce, položili

jejich zkrvavená těla na houně, vyňali jim hadry z úst a dokonce

rozpoutali jim ruce. Dali jim též potravy a nápoje.7

"Smilujte se !" prosily znovuzrozené.. "Máte přece srdce ! Proč

ho posloucháte ? My jsme vám nic neudělaly ! Bránily jsme se jen

! Co vám na něm záleží ? Zabte jej, zaslouží to ! Peněz dáme vám

desetkrát víc, než on !"

"Nemůžeme !" odvětili, vyrozuměvše konečně, co řekly. "Slíbili

jsme mu věrnost ! A pak je nadpřirozenou bytostí, ďáblem samým !

A zabily jste mnohé z nás a jiné ranily ! Přes to, co by na nás

přišlo, bychom vám odpustili, - ale přísahali jsme věrnost."

"Rozdáme deset milionů mezi vás !" spínaly ruce.

To bylo by pomohlo, kdyby tomu byli bandité věřili.. Nebylo od

nešťastnic chytré, že mluvily hned o deseti milionech..

"Nemůžeme !" odpovídali stále ; "jsme muži a slovu svému musíme

dostát !"

A jali se tiše rokovat, mají-li snad spícího Fabia přec jen

zabít.. Dlouho nemohli se usjednotit..

Měli chuť teď ženy zprznit, - ale báli se Fabia, - a čekali,

rokujíce dál.8

Přes to byly dívky šťastny ! Půl třetí hodiny získaly, - a za tu

dobu může se přec tolik stát ! Kdyby byly věděly, že Cesare řítí

se k nim, nebo aspoň, že Pietro bandity obléhá ! Seznaly sice, že

bandité jsou stopováni, ale dle toho, co tito mluvili, neskládaly

v to přílišné naděje.. Tiše volaly Edgara a Liviu o pomoc, ač

věděly, že oba nesmějí pomoci -

A pak seskupily se dohromady, šeptajíce si, plačíce, dojemně se

usmívajíce, líbajíce se a bolící nahá těla, jež spustlí chlapi

svými pohledy stále zžírali, navzájem si trouce -

A zatím zuřila bouře stále a Zefiros burácel v temných

korunách... Tu zavzněl v to - výkřik Fabiův... A na smrt zbledlé

viděly, že ďábel se probudil a poklekl - -

Spal teprve půl hodiny... Bandité zbledli též a rychle jali se

ženy opět poutat, ústa jim zacpávat, skřipce jim na palce

nasazovat - a pistole si připravovat -

Fabio povstal.. Nízkou chodbou viděli, že strašně vrávorá sem

tam.. Již9 zdálo se, že vplíží se do prvé jeskyně...

Ale nestalo se tak.. Klesl na houně a za chvíli slyšely jej

chrápat.. Přitiskly se k sobě... Bandité uvolnili jim opět ruce a

vyňali hadry z úst, sejmuli opět skřipce - a rokovali dál.. Bouře

ustávala, - ale Zefiros běsnil stále více - -

Zatím ležel zoufalý Pietro, jeho plačící ženy a družina nazí na

svých oděvech a ledový dešť mrskal jim nahá těla.. Cesare se

blížil a blížil

---

Velmi špatné bylo spaní Fabiovo a ustavičnými strašnými sny

otrávené.

Při excessivní jeho únavě zdálo by <se>, že spánek10 jeho, jediný

to teď prostředek přírody k uzdravení, byl by měl být tvrdý,

bezesný. Nestalo-li se to tak, bylo to znamením, že organismus

jeho je k nevyléčení rozrušen, jeho duch přepjat, že prasknutí

je11 nutné, - že musí to vzít konec, když jediný12 lék změnil se

v jed...

Asi čtvrt hodiny po prvém ulehnutí spal bezvědomě... A zřel se

náhle, jako šestiletého chlapce ve vnitru neznámé věže,

kráčejícího po točitých temných, vrzavých schodech stále vzhůru..

Něco napjatého, očekávajícího bylo v mysli hochově, - ale nevěděl

co.

Náhle stanul a vykřikl, nevěda proč : "Alfredo, kde jsi tak

dlouho ? Proč nejdeš za mnou ?" Nevěděl, jakého Alfreda volá,

nevěděl že někdo má jít za ním...

Tu ozval se z dola hlas : "Už jdu, pitomče !" Mladému Fabiovi

zdál se být povědomý, - ale nemohl se rozpomenout -

Pod ním zněl rychlý, rázný dupot a pronikavé vrzání schodů..

Objevila se postava.. "Kdo to asi je ?" ptal se spící sám sebe..

"Vždyť jsem původně nechtěl nikoho volat, o nikom nevím, že by

byl se mnou <ve> věži. Jaký Alfredo mohl by to být ?"

A již stanul před ním chlapec asi 11letý, velký hranatý se

surovou a potměšilou tváří a Fabio byl slabě překvapen : byl to

skutečně Alfredo, jeho kamarád z dětských lét, před léty oběšený

; byl syn pytláka a Fabio vzdor zápovědi družíval se k němu,

přiučuje se od něho chytání zvěře do ok, střílení z praku do

oken, rvačce a různým13 darebnostem.. Alfredo zacházel s malým

hrabátkem z vysoka a urážlivě, - mladý Fabio, ač při tom vztekem

vřel, trpěl to, cítě před skoro dvakrát tak starším kamarádem

bázlivou úctu, jakou děti cítívají.. A tohoto Alfreda teď zde

tajemně spatřil -

"Co's tam tak dlouho dělal ?" ptal se ho,14 nevěda, proč se právě

tak ptá.

"Střílel jsem v přízemí věže lukem krysy, blbe !"

"Nastřílel jsi jich hodně ?"

"Osm !"

"Co s nimi budeš dělat ?"

"Máma upeče mně je zítra k obědu !"

"Dáš mně kousek ?"

"Žral bys, vole ! Tak pojďme nahoru !"

Šli mlčky vzhůru.. Fabiovi zdála se věž nekonečně vysoká -

"To je výška ! to je výška !" opakoval stále udýchaně.. "Kdy už

bude konec ?"

"Až už to dál nepůjde, troubo !"

"Jak je ta věž vysoká ?"

"Půl páta hektaru !"

"Aha !" dovtípilo se dítě otrocky..

Konečně octli se pod vrcholem, pod dutou, cibulovitou bání, na

okrouhlé, zíďkou ohražené prostoře.. Fabio popatřil dolů a zděsil

se.. Tak strašnou propast pod sebou dosud neviděl.. Počal se

chvěti nevěda proč a pojal jej strach před tajemným, neurvalým

společníkem.

"Chtěl bys dolů sletět ?" ptal se Alfredo, potutelně se usmívaje.

"Ne, to bych nechtěl !"

Tu se Alfredo příšerně rozchechtal.. Pak řekl, ukazuje vzhůru :

"Vidíš tam ten koš ?"

"Vidím ! Ale dřív jsem ho nikdy neviděl ! Co tam dělá ?"

"Visí, mezku !"

Na třech provazech, ke kříži15 nad bání přivázaných, visel velký

koš nad propastí a houpal se větrem...

"A proč tam visí ?"

"Aby nespad ! Pověsil jej tam věžník !"

"A proč ?"

"On v něm bílí prádlo !" vysvětloval Alfredo. "Tady je slunce

docela blízko a vytáhne z něho snadno všechnu špínu !"

"To je pravda, pravda !" přisvědčovalo dítě horlivě a nadšeně..

"A teď tam žádné prádlo není !" pokračoval Alfredo. "Víš co ?

vlezeme si tam sami !"

"To ne, pro boha !" zvolal Fabio zděšeně.. "Což kdyby se ty

provazy přetrhly ?"

"Vole, koukej na ně, jak jsou tlusté !"

"Ale kdyby se ten kříž utrhl ! -"

"Kříž se neutrhne, hňupe ! Bylo by to rouhání bohu, kdyby se

utrhl !"

"To je pravda !" svědčilo dítě bojácně.. "Ale -"

"Žádné "ale" ! Lez tam !" a rýpl Fabia citelně do žeber.

"A proč bychom tam lezli ?" bránil se tento, chvěje se silně.

"Proč ? Protože slunce vytáhne tam z našich mozků všechnu špínu,

jako z prádla !"

"To je pravda !" přisvědčil Fabio.. "Ale jak se tam chceš dostat

?"

"Tím okénkem v cibuli, vedle koše ! Nevidíš ?"

"Vidím ! Ale jak to přijde ? Vždyť tam před chvílí nebylo ?"

"Co na tom ? Hlavní, že tam je teď ! Vyrýpal jej tam nůž na

quadrat !"

"Aha !" dovtípil se Fabio. "Ale jak k tomu oknu vylezeme ?"

"Osle, podívej se za sebe !"

Fabio se ohledl a spatřil žebřík, který, jak věděl, dřív tam

nebyl..

"Jak to přijde ?" divil se. "Kdo jej sem dal ?"

"Lyrické epos !" odvětil Alfredo.

"Aha ! Ale já se bojím !"

"Blbe, neboj se !"

A znovu rýpl Fabia, žebřík přistavil, - Fabia vstrčil, - a tento

poddal se mocnému vlivu přítele.

Ani nevěděl, jak se vnitřkem cibule do koše dostal.. Ulehl v něm

a Alfredo, ďábelsky se usmívaje a chechtaje, vedle něho.. A Fabia

při pohledu do strašné hlubiny zmocňoval se rychle nesnesitelný

děs..

"Tak sundej čepici, ať ti slunce svítí na mozek !" velel Alfredo,

líně se v koši váleje -

"Ale - Alfredo, vždyť nesvítí slunce, vždyť je to měsíc, - ale

dřív bylo to slunce !"

"Je to pořád slunce, chomoute, jenže změnilo svůj reflektant.."

"Aha !" poučil se Fabio a sňav čepici vystavil mozek svůj vlivu

slunce, změnivšího svůj "reflektant".

Sám nevěděl, jak dlouho tak, chvěje se, seděl.. Ale pamatoval se,

že po celou tu dobu se Alfredo bez ustání nevysvětlitelně

příšerně chechtal.. Sám měl čepici na hlavě -

"Teď už cítím, že mně slunce všechnu špínu z mozku vytáhlo !"

řekl Fabio.. "Polezme zas nazpět !"

"Polezeme !" zachechtal se Alfredo.. "Ale dřív se trochu

pohoupáme, mé malé hrabátko !"

A uchopiv provazy jal se koš rozhoupávat.. Fabio dal se do

zděšeného křiku.

"Vždyť spadneme ! Přestaň ! Vždyť spadnu, jéé ! Už letím !"

"Nespadneš, střevo ! A kdybys spadl, to by toho bylo ! Ukážu ti,

hrabátko, že já, syn pytláka, jsem víc než ty.."

A rozhoupával koš stále víc... Fabio šíleně řval o pomoc. Ale

nikdo nešel.. Kříž nahoře vrzal a kýval se a při každém jeho

zakývnutí již již zdálo se Fabiovi, že se ulomí, každé zakývnutí

dýkou vrývalo se mu do mozku -

Příšerně houpal se koš.. Ale Fabio z něho nevypadl.. Uchopil se

provazů stejně jako Alfredo, ač mu tento do pěstí tloukl..

Omdléval hrůzou.

Tu Alfredo ustal a koš se uklidnil. "Pojďme teď už !" spínal

Fabio ruce -

"Šli bychom, - ale kudy ? To okénko zase zmizelo, - nevidíš ?"

Fabio popatřil, - a k nevýslovné hrůze okénka už neuzřel -

"Pro boha ! co teď ?" vzkřikl s pláčem..

"Co teď ? Jen to, že tu pojdeme ! Vidíš ten kříž, jak se prohýbá

? Za hodinu praskne, dříve, než přijde pomoc.. A pak sletíme !"

"Já nechci sletět, nechci !" plakal řevem hoch -

"Musíš, blbe ! Žádná tě škoda ! Budeš beztoho jen neplechy tropit

ve světě ! Ale ubudeš-li ty, nezlomí se kříž tři hodiny, a do té

doby budu vysvobozen ! Proto shodím tě hned, malé hrabátko !"

A uchopil polomrtvého Fabia, příšerně se chechtaje, ne už jako

chlapec, ale jako dospělý muž.. A Fabio spatřil náhle, že Alfredo

je dospělým mužem.. A přetržený provaz ovíjel se mu kol hrdla,

jazyk byl vyplazen, tvář modrá -

Rozzuřil se boj mezi ním a dítětem. Toto bránilo se zoufale, - a

jak to ve snu bývá, - muž nemohl s ním ničeho svésti.. Klel,

zuřil, nadával.

"Holomku !" řičel, "musím tě shodit ! Předčasně byl jsem života

zbaven a ty žiješ stále ! Já jsem kdysi nad tebou, teď

bezpříkladným lotrem, vládl, poslouchal jsi mne jako loutka... -

a přece já teď ve tmě hniju, a ty, otroku, vidíš světlo ! A teď

se pomstím, teď - -"

Ale Fabio odporoval statečně a přistoupil sám k útoku -

"Chlape !" zvolal teď mužským hlasem, "vládl jsi nad dítětem,

protože bylo jemnější než ty, pytle sprostý ! Ale kdybys teď žil,

plazil bys se přede mnou, jako každý, kdo mne uzří.."

A uchopil jej v pásu, mocnou silou oderval ruce jeho od provazu,

- a již řítil se Alberto16 zběsile řve do propasti - Ale v témže

okamžiku cítil Fabio, že koš obrátil se skoro dnem vzhůru -

Mávl rukou po provazu, - ale pozdě - Teď už obemykal jej jen

vzduch, - pomalu padal za Albertem. Hrozné17 slovo "padal" !

Strašný pocit jím projel..

Zařval, - a probudil se..

Vzchopil se zděšeně, nemoha si uvědomit, co bylo, co jest, co se

s ním děje.. Chvíli vrávoral, - jak čtenář už ví..., - ale pak

klesly pod ním nohy... Omdlel...

Ale dříve ještě zahučel neslyšitelně : "Ty pse, teď, teď měl bys

být živ a přijít v mé cesty - -"

Nějakou dobu byl bez vědomí. A pak vynořil se v něm rázem nový

hrozný sen -

Náhle spatřil se nesmírně vysoko nad zemí, asi 800018 m. - Cítil

též krutou zimu..

Ležel na pěti provazech, jež se v křišťálovém azuru ztrácely..

Musily tam někde být připevněny, neboť nehýbaly se -

Náhle jaly se vystupovat, - stále rychleji, - konečně příšerně

rychle - A náhle <se> zastavily, - a Fabio rychlostí dělové koule

letěl nahoru..

Dospěl kulminačního bodu, - a jal se klesat - Nebudeme popisovat

co cítil.. Vesnice pod ním jevily se jako tečky.. Za chvíli

dopadne tam roztříštěn.. Pomyšlení nepříliš příjemné -

Tu náhle spatřil pod sebou ony provazy.. Padal na ně a již

myslil, že se tělo jeho o ně přeřízne - -

Ale nestalo se tak ! Provazy, v okamžiku, co se jich tělo jeho

dotklo, jaly se střelhbitě padat, skoro stejně rychle, jako on..

Ale přece jen o něco pomaleji.. Cítil, že stále více jej tlačí,

cítil, že pád jeho se zmírňuje. Konečně se již jen malinko

pohyboval, - a pak ležel zase klidně na pěti provazech, asi 2000

m. nad zemí,19 neporušen -

"Bože můj !" zajektal zuby, "co z toho bude dále ? Jak to vše jen dopadne ?"

A náhle začaly se provazy, v azuru upevněné, znovu zdvihat, -

stále rychleji, - pak jej vymrštily... Padal opět, - a zas jej

pomalu bez bolesti zachytily - -

A to opakovalo se ještě třikrát.. Prožíval stále a stále, bez

ukončení, hrůzy pádu, jenž mu byl jako smrt věštěn -

Po šesté zaslechl z oblohy dunící, příšerný hlas :

"Již jen jednou !"

Ještě jednou byl vymrštěn do výše, v níž krev mrzla. A pak padal,

- padal stále rychleji - -

Již byl asi jen 300 m. nad zemí.. Provazy pod ním nebylo vidět,

ač toužil po nich nejplamennější touhou - "Teď dopadnu, - a konec

!" zařval.. "Pak budu professorem, běda !"

Již byl jen 150 m. nad zemí, na niž řítil se příšernou rychlostí.

Ještě jen dvě vteřiny, - a bude z něho krvavá kaše a professor...

"Raději věčně býti takto vyhazován, než professura !" zařičel -

Ale nic platno, - dopadal - Strašně rychle nabývalo vše pod ním

obrysů, příšerně rychle blížil se - . Něco nevyslovitelného,

nejstrašnějšího - Již - již dotýkal se v strašném20 letu země -

Zařval a probudil se podruhé...

Ani zdvihnout se nemohl - Zdálo se mu, že je bez těla, - spíše,

že z těla jeho stala se jen bolest.. Měl illusi, že je

roztříštěn.. Cítil i po chvíli, že umírá, - a umíral vskutku...

Ale život zvítězil i tentokrát nad umíráním.. Vědomí se pomalu

vrátilo - Pomalu pochopil, kde jest, co předcházelo.. Vzpomněl

teď i na mučené ženy...

Strašně burácela vichřice a vyvracela stromy.. I skála se

chvěla.. Ale nebe se vyjasnilo.. Ve vedlejší jeskyni bylo světlo

a šum.. To bandité, spozorovavše, že Fabio bdí, kvapem ženy po

druhé poutali, ústa jim zacpávali, - a po třetí zaťaly se skřipce

do krví obalených palců...

"He ! Co je ?" vzkřikl Fabio slabě.

"Nic nového, pane !"

"Proč jste v jeskyni ?"

"Byl strašný liják, - a teď lámou se stromy !"

"Co dělají ženy ?"

"Čekají oddaně, až je umučíte !"

"Jak dlouho spím ?"

"Teprve hodinu, pane ! Ještě půl druhé hodiny můžete spát !"

Fabio se rozpakoval, nemá-li už teď dílo své dokončit..

"Strašné spaní ! Lepší bdít než takto spát ! Podobná muka jsem

dosud nezažil.. Samá propast a propast !.. Raději vstanu.. Trochu

jsem se vyspal, - teď už to půjde ! Ó strašlivý život - Dokončím

to, - a pak ať děje se co chce !"

Vzchopil se.21

Ale hned polo ulehl, polo klesl nazpět.

"Ne, nešlo by to ! Nic se mnou není ! Musím spát ještě ! Musím,

omdlel bych... Strašné ! Ty sny ! Eh ! jsem tak líný, ospalý, -

žádná pomoc ! Musím, - snad bude teď mé spaní lepší - Hu ! - Ó

kéž by byl už konec !"

A zmírajícím hlasem zvolal :

"Tedy za půl druhé hodiny mne probuďte ! A dá - vejte - do - do -

dobrý po - - zor !"

A po chvíli pozbyl opět vědomí...

Bandité sňali ženám opět skřipce a vyňali hadry z úst, - ale ruce

nechali jim spoutané -

"Je to s ním špatné !" šeptali bandité. "Ten jeho hlas.. Umře co

nevidět, ani spát už nemůže, ač nevyspalostí padá !"

"Ďábel jede do pekla ! Proto také zuří tak živly !" šeptali

jiní.. "Strašné !"

"Kamarádi, utečme ! Ať nestrhne nás s sebou do pekla ! Nestarejme

se o jeho peníze, život nade vše ! Větry, vody, nebeské ohně,22 -

vše -"

"Mocný duch opouští zemi a příroda naříká !" řekl starý bandita -

"Slyšíte ? hromy zas už začínají znít od západu ! Druhá bouře sem

letí... Brzo se to skončí, brzo ! Strašné !"

"Utečme, ať nás živly nepohřbí a duše naše umírající ďábel

neodnese !"

"A ženy vezměme sebou !"

"Ne ! počkejme, až se druhá bouře přežene !"

"Ale ta přinese nám zkázu !"

"Jeho peněz je škoda, třeba jsou ďábelského původu !"

"Zabme jej přece jen ! Zabít ďábla je milé Allahovi !"

"Ale ďábel je též mocný ! Nechme toho, je to strašné ! Budeme

loupit raději jinde !"23

"Čekejme ještě, - uvidíme, co se stane !"

A rokovali dále. Mučednice, k sobě přitisknuté, dílem pozbyly

vědomí, dílem v polosnu se chvěly a šílely.. Stále blíž a blíž

zněly hromy, a konečně blesky osvětlovaly jeskyni.. Nebesa se

jimi trhala a třeskutými hromy burácela24 jako kanonáda v uších

umírajícího, spícího Fabia.. A konečně řítily se z nebe spousty

vod..

---

Po třetí spal lépe a skoro beze snů.. Jen rudé kuličky viděl,

stále podivně po zemi se kutálející a černé jakési bubliny z půdy

stále jako z vody vystupující a v modru nebe mizící... A zdálo se

mu, že takto, dosti příjemně a k smrti tajeplně sní a spí dosti

dlouho, ba dlouho - -

Tu náhle nabyl jasného vědomí, divně jasného vědomí.. Otevřel

oči, - spatřil jeskyni, malou lucernou mdle osvětlenou. Třetinou

nepokrytého stropu hleděly naň ne už černé, ale šeré lesní

koruny, tiše a sotva slyšitelně větrem mávané.. Kus nebe světlal

se mezi nimi a na něm vpíchnuta byla narudlá, jasná, ale

zmírající hvězda..

"Bouře ztichla !" děl si čile, nevzpomenuv dosud, jaké dílo jej

očekává.. "Nebe se vyjasnilo, je velmi světlé... Nu ovšem ! svítí

měsíc ! Svítí dnes velmi jasně a nějak svěže, nic měsíčně

mrtvolně... Jak dlouho jsem asi spal ?.. Hm ! Kde to vlastně

jsem, - něco mne oblétá, nemohu vzpomenout.. Připadám si jako

zakletý, taková nálada, jako bych v křišťálovém paláci byl

pohřben.."

Až na slabý šelest listí a padajících kapek bylo ticho.. Žádný

lidský hlas nezněl.. Ve vedlejší jeskyni bylo hrobové ticho..

Fabio udiven povstal. Všechna slabost z něho spadla a ustoupila

naopak čilosti skoro neobyčejné.. Usmíval se blaženě nevěda

proč... Ale něco věštecky napjatého bylo v jeho svěžesti, -

jakoby - již již musil cíl25 se dostavit -

Obešel jeskyňku, - a všiml si teprve nízké chodby, vedoucí do

mučírny, rovněž lucernou mdle osvětlené.. A tu vzpomněl si rázem

na vše a vše se mu divně rozjasnilo - A zvolal :

"Ke všem čertům, - mám ty čubky ve své moci, haha ! Jaká slastná

myšlenka, jaké hezké přivítání k ránu ! Ale proč mne ti chlapi

nevzbudili, jak jsem jim poručil ? Zdá se mně, že spal jsem tak

dlouho, - ale to se mně snad jen zdá ! Neokradli mne ?.. Ne !

opasek mám !... Teď jsem zdravý a šťastný ! Tak dobře nebylo mně,

ani nepamatuju ! Hlava zcela lehká, ani nejmenší rachot... Óch !

jistě se uzdravím úplně a budu ještě dlouho žít ! dlouho - dlouho

! Jsem zcela nezvykle, až tak příšerně zdráv ! Hoj, psice

smrduté, těšte se ! Teď jsem v pravé náladě, teď se na vás

pochutnám ! Neboť ženy mučit je pro mne to, co pro jiné ležet s

nimi, coitus, - fuj ! Co to za vlažnou, nudnou, obyčejnou,

hnusnou věc ! Ale má pohlavní rozkoš,26 hoj ! těšte se, ženský

hmyze nečistý ! Konečně jsem zas díla schopen, hejsa !"

A radostí se tetele, vlezl do prvé jeskyně.. Vztýčil se, - a

zařval.

Jeskyně byla prázdná -

"Utekli mně, padouši !" zařval svým bývalým hrozným hlasem, - "a

ženské vzali s sebou, - a snad je pustili na svobodu ! Prokleto

!.. Ale na tom nezáleží ! Teď, když jsem zdráv, zmocním se jich

zas, cítím v sobě sílu rozdrtit celý svět ! Hej chlapi, jste zde

nebo ne ?"

A vyrazil do světlajícího se lesa.. A tu teprve poznal, že obloha

nebledla měsíční září, ale zoří.. Rozeznal nad východním obzorem

již matně rudý pruh... A vše bylo tak divné.. Les byl zpola

vykácen strašnou vichřicí.. I to bylo mu divné..

Křiče běžel dále.. Náhle se zarazil.

"Což byli-li ti chlapi v noci přepadeni, přemoženi lidmi

Pietrovými ? Mne snad chlap ten nevzbudil, aby mně ráno připravil

pěkné překvapení !.. Snad je lesík pln nepřátel..."

Úzkostlivě a chvěje se rozhlížel se kolem..27 Tu vynořila se

z houští jako duch lidská postava. Vytrhl revolver.

"Nestřílej, pane, jsem tvůj sluha !" ozval se muž. A Fabio poznal

v něm vskutku jednoho ze svých lidí..

Ale mířil naň stále. "Mluv, chlape, kde jsou druzí ? Kde jsou

ženské ? Proč jste mne nechali spát až do rána ? Rychle sice tě

zastřelím !"

"Odpusťte, pane !" odvětil zcela beze strachu a jak se Fabiovi

zdálo, výsměšně. "Nepřítel dostal o půlnoci četné posily a

kamarádi, bojíce se, že budou v lese obklíčeni a zajati, rozhodli

se ustoupit dál na sever do velkého lesa, hodinu odtud

vzdáleného. Ženy vzali sebou, aby snad nepadly do rukou

záchranců. Vy však spal jste tak líbezně po trampotách posledních

dnů, že kamarádi nechtěli oloupit vás o posilňující spánek, vám

tak nutný ; neboť byl jste včera vážně nemocen. I nechali mne

zde, abych vás střežil, při blížení se nepřítele zbudil a rychle

s vámi do zmíněného lesa odjel. Tam naleznete ženy v takovém

stavu, v jakém jste je opustil !"

Fabio koulel zuřivě očima.. Chvílemi mířil revolverem na

mluvčího, jenž však ani brvou nepohnul a stále se usmíval !

"Ti chlapi prašiví !" zařval konečně. "Tak poslouchají mých

rozkazů ? Budou za to pykat ! Ostatně smrdí tvá řeč lží a kdybych

neznal tak dobře tvůj obličej, považoval bych tě za jednoho

z přestrojených nepřátel ! Kde jsou koně ?"

"Tamo, pane !"

"Rychle do toho lesa ! A běda ti lhal-li jsi slovem !"

Vsedli na koně a vyjeli ze Smrti.. Zoře planula již jasně, - ale

od západu valily se znovu mraky tak rychle, že bylo jisto, že za

čtvrt hodiny zaplaví celou oblohu a zoři uhasí.. Fabio se

rozhledl, uvidí-li Pietra.. Neviděl nikde člověka..

"Kde je nepřítel ?" tázal se, jeda po boku záhadného mu

průvodčího na sever.

"Za Smrtí, pane ! Úmyslně jedu tímto směrem, bychom byli lesíkem

aspoň z počátku před pohledem jeho a pronásledováním chráněni !"

"Neokradli mne, - tedy chlap asi nelže !" pomyslil si hrabě a

pobodl koně do nejzběsilejšího trysku..

Nepřítel se dosud nikde nejevil ; Fabiovi bylo to divné... Rychle

blížil se velmi rozsáhlý, skoro nekonečný les, tu na rovině, tu

na horách rozsetý a Fabiovi plný hrozných tajů28 se zdající..

Ještě rychleji blížily se mraky, ale nepříliš temné a pokrývaly

již skoro polovici nebe.. Stále intensivněji hořely červánky..

Vjeli do lesa.. "Jak jsou odtud daleko ?" tázal se Fabio.

"Za čtvrt hodiny jsme tam ! Kamarádi vyhlédli si jeskyni, kde se

vám bude krásně pracovat !"

Cválali dál řídkým lesem. Kvapem pokryly mraky zoři. V lese

zavládlo značné šero.

Jeli dál příšerně hučícím lesním sálem.. Čtvrt hodiny uplynula, -

a dosud nebyli u cíle..

"Chlape, lžeš-li, dostaneš kouli !" zavrčel náhle Fabio. "Kdy to

bude ?"

"Za tři minuty, pane !"

Mlčky jel dále... Temnota houstla a zdálo se spíše, že je po

západu slunce než před jeho východem. Čas míjel, - a k cíli

nedojížděli.

"Chlape !" zařval Fabio a namířil na průvodce.. "Lžeš !"

"Ještě jen minutu ! Za oním houštím je skála a v ní jeskyně.."

Fabio pobodl koně, dojel houští, obejel je, - a po skále ani

potuchy..

Povznesl revolver, - a trhl sebou zděšen. Jeho průvodce zmizel..

Z hloubi lesa zněl jeho chechtot...

Fabio vztekem bez sebe pobodl koně směrem, kudy to znělo....

Pronásledoval chechtot asi pět minut.. Ale ten se stále vzdaloval

a dozníval jako volání posměšného lesního ducha -

"Zlý osud mne pronásleduje, něco příšerného je ve všem !" zahučel

Fabio opanovav se. "Ale hlavní, že jsem zase zdráv ! Zmocním se

jich znovu, - a Cesarea s nimi.. I peníze mně zbyly. Cítím se

jako znovuzrozený, hoj ! nový život začíná pro mne, cítím sílu

ještě 100 lét žít !"

Ale zatím, co mluvil, zavzněl mu skoro neslyšitelně v uších

příšerný rachot velmi vzdálené kanonady... Zbledl, byl úplně

zdrcen - -

A les tměl se stále víc -

Pomalu jel nazdařbůh lesem dále. Rachocení rostlo... A všechna

síla jej rázem opustila... Stal se bojácný jako dítě a slabě,

pokud jeho strach dovoloval, cítil hnus ke všemu....

A tma rostla, - někdy sotva viděl na cestu -

"Co to znamená ?" zvolal zděšeně. "Za čtvrt hodiny má vyjít

slunce, - a je tma jako za úplňkové noci, když nebe je mraky

pokryto... A stále větší tma ! Je to nepřirozené.. Což je večer ?

Či znamená to, že <z> jitra mé nedávné svěžesti vcházím zas do

noci nemoci, utrpení, smrti - ?..."

A tma rostla, mraky zčernaly.. Konečně neviděl ani krok před sebe

- A co se teď dělo, nevěděl.. Zde byla v jeho vědomí mezera.

Později zdálo se mu, že po tu dobu spal -

Náhle probudil se zase ke kalnému vědomí.. Stál29 na pasece, kůň

byl pryč - Obloha byla jasná, hvězdy blýštěly na ní a měsíc jasně

zářil..

"Co to se mnou ?" tázal se.. "Bdím nebo sním jako dřív, když

zdálo se mně o Alfredovi ? Snad sním stále v jeskyni a celá ranní

příhoda byla jen sen jako dřívější.. Ta propast utrpení ! Co je

to se mnou ? Kéž by byl už nějaký konec ! Sním ? Ale toť nemožno

! Je mně sice tak divno, jako mně ve bdění dosud nebylo, - ale

dosud neměl jsem podobného snu ! Je mně tak jasno a přece tak

mlhavě.. A raisonnuji o svém stavu - Jak je to trapné ! Nikdy

jsem nic podobného nezažil ! Do jaké propasti jsem to padl ? -

Snad - do propasti - smrti ? Jsem snad už v zemi snů a stínů ?

Ale vždyť nejsem teď ještě professorem, - jsem Fabiem.. Ne ! žiju

dosud ! Ech, vezmi vše to čert ! Nějak se to skončí, - jen

chladnost <a> pevnost ! Ale jsem jako dítě - Kam jíti ?30

Lhostejno -"

Vešel31 zase do lesa po úzké pěšině... Chvíli kráčel, - náhle

uzřel asi 5 kroků stranou v lese - oběšence -

Visel na nízké větvi. Klátil se slabě a tělo jeho slabě se

chvělo. Fabia zmocnila se dětská hrůza, - ale ne ze strašidel,

tajemnosti toho, co jej obklopovalo, ale dětský strach z oběšence

-

Ale ovládl se a přistoupil blíže.. Ale ke každému kroku musil se

silně nutit... Ale považoval vše za skutečnost, nemyslil na to,

že sní..

Přistoupil.. A tu začal se oběšenec házet a pitvorně kroutit..

Ale tvář jeho byla nehybná, jazyk vyplazen, oči zavřeny...

Zmocnila se ho strašná hrůza. Odskočil...

"Co to je ? Je to strašidlo či oběšivší se, dosud živý člověk ?

Co mám dělat ? Mám mu pomoci či utéci ? Jak příšerně sebou hází !

- Aby to tak byl Alfredo -"

Již utíkal - Náhle zastyděv se stanul -

"Musím se přesvědčit, je-li to on ! Jak jsem zbabělý, fuj ! Je-li

to on, pak - nechám jej viset -"

A znovu přistoupil a posvítil si sirkou na nehybný obličej..

Nebyl to Alfredo...

Stále zmítalo se nevýslovně strašidelně tělo, - a pak pohyby jeho

tichly -

Fabio se vzmužil.. Ne ze snahy pomoci, ale proto, aby dokázal si,

že se nebojí, přeřízl provaz.. Těžkým pádem padlo tělo na zem -

Ale hned na to se vymrštilo a hup ! již sedělo Fabiovi na zádech

! - Zařval, - a shodil je.. Měsíc osvítil tvář příšery, jež měla

teď otevřené oči -

A Fabio poznal, že je to přec jen Alfredo.. Oči měly tentýž

surový, potměšilý ráz, - a teď viděl, že i ostatní tahy jsou

tytéž - -

Řval jako dítě.. A znovu vskočila mu příšera na záda - Znovu ji

svrhl, udeřil pěstí do skráně - Ale přes to skočila opět po něm -

"Malé hrabátko, již tenkrát cítil jsem k tobě odpor !32 Nevěda

proč nenáviděl jsem tě vždy ze všeho nejvíce ! Byl jsem oběšen a

ty ne, ač jsi stokrát horší než já ! Již tenkrát jsem cítil, že

jsi více než já, že mně přerosteš přes hlavu, že se ti jednou

podrobím, a hnětlo mne to ! Teď se pomstím, teď příšera neznající

smrti, jsem mocnější než ty, malé, bázlivé, otrocké hrabátko !"

Fabio teprve teď vzpomněl na své zbraně.. Vytasil dýku a zuřivě

bodal do příšery.. Teprve po33 dvaceti bodnutích zůstala tato

ležet..

Rozohněn podřízl jí krk a roztříštil lebku. Vítězoslavně řval..

Pak všiml si, že blíže34 něho je malá, jasná tůň, na niž prorvou

lesního stropu padal právě svit měsíce - Uchopil mrtvolu a vhodil

ji do vody..

Pak pozbyl vědomí...

Ale jen zcela na krátko - Spatřil zas les a sebe a rozpomněl se

na vše..

"Sním ? Ne ! je to skutečnost ! Vše je skutečnost ! Ty děvky

pryč, bloudím v lese.. V čase jsem se zmýlil ! Spal jsem, jak

přirozeno, celou noc a celý den, - a teď je zase noc !.. Ale

tento oběšenec byl přízrak ! Jsem na tomtéž místě, - přesvědčím

se, najdu-li jeho mrtvolu ! Jsem na tomtéž místě, - tam je strom,

kde visel ! I přeříznutý provaz visí na větvi - Jistě byl to

přízrak -"

Neuvědomil si, že provaz, jejž i teď vidí, neodpovídá fantomitě

oběšence...

A jal se hledat mrtvolu velmi nedbale a roztržitě - Nenacházel

jí.. Nevzpomněl, že ji hodil do vody..

"Není zde ! není !" zajásal a zatleskal dětsky rukama.. "Věděl

jsem, že to byl jen přízrak, a že jinak bdím -"

Náhle si všiml tůně, - a rozpomněl se, že tam mrtvolu hodil. Trhl

sebou. Přistoupil.

Na dně, pod průzračnou, měsíčním svitem prosáklou vodou spatřil

nehybnou mrtvolu Alfredovu.. Něco hrozného jím projelo, - ale

nebyl to strach z mrtvoly..

Vytřeštěně hleděl kolem sebe -

"Ne ! nemám síly zde dále být ! Uteku !" a dal se na útěk

z příšerného místa. Duch jeho byl nejšíleněji zmaten -

Ale po chvíli se zase zastyděl a šel pomalu... Náhle se zastavil,

neboť něco přinutilo jej, aby dal pozor..

Ohledl se, naslouchal.. Bylo ticho.. Již chtěl jíti dále -

Tu zaslechl žbluňkot vody, její třeskot...

A z tůně vystoupila lidská postava...

Vyňal revolver a dýku, vztek v něm zahořel.. Opřel se o strom a

čekal -

Alfredo vyšel na břeh.. Stružky vody kanuly mu z oděvu. Nehleděl

na Fabia, - a náhle, mlčky dal se rychle stranou.. A za chvíli

zmizel v houštinách.. Jen šelest jeho kroků, ba i vody, z oděvu

mu kanoucí, Fabio ještě chvíli hallucinačně slyšel.

"Chce mne obejít, nadejít si mne !" zaúpěl... A náhle panickou

hrůzou zachvácen dal se na útěk...35 "Nikomu neradím, aby

oběšence odřízl !" jektal.. "Vždycky může to být strašidlo ! Ale

mluvím jako nejmizernější baba !.."

A teď zmizelo zas jeho vědomí... Na jak dlouho, nevěděl.. Zdálo

se mu později, že promeškal celou věčnost a zároveň jen okamžik..

Spatřil údolí, zalesněné36 - Kráčel po boku vysoké hory, úzkou

pěšinou, z níž byl dolů úplný pohled.. V boku protější hory viděl

v záři měsíce se bělající serpentinu silnice. A údolí toto zdálo

se mu známé, tak domácké -

"Kde jsem to viděl ?" tázal se sebe, již ve snu. "Někde jsem to

údolí viděl - Ano ! pamatuju se ! Kdysi kráčel jsem tudy, bylo

zimní dopoledne a mrazivé chladno vanulo v této výši - Tyto hory

pokryty byly sněhem - V čistém azuru plovaly zlatité beránky, tak

tiše, vesele slavnostně, - tak tajemně, jako za zimních dopolední

beránci v neurčito plují.. Ano, zde to bylo ! Ale kde jsem to

viděl ? Nevím ! Kde to jsem ? Nevím ! Ale vím, že zde jsem ty

záhadné beránky viděl -"

Kráčel dále, - a zas zmizelo mu vědomí.. Jen to se upamatoval, že

kráčel stále do kopce a že krajina byla stále více divoká, - a že

zdálo se mu temně, že vzduch Italie zde vane -

A náhle přišel zase k jasnému vědomí.. Něco z tajemné hlubiny

bytosti jeho přicházející jím ranou zachvělo.. Pocítil velmi

temně, že cíl jeho zde už jest, - ale nevěděl jaký.

Kráčel rovinou, patrně po temeni hory, řídkým a stále více

řídnoucím lesem.. Stromy mohly se zde uživit jen místy37 : bylať

půda většinou skalnatá a v malé hloubce asi výhradně.. Ale v38

tenké vrstvě prsti nalezly zde výživu někde velmi husté komplexy

křovin.

Fabiovi bylo, že šlape po čemsi hrozném. Obloha byla jasná a

tichá.. V záři měsíce šedly zdánlivě39 500 kroků před Fabiem

skály asi 50 m. vysoké.. Ubíral se k nim a propastně trapno bylo

mu v duši ; šel a byl bez vůle..

"Vylezu na ty skály a uvidím, kde to jsem !" mumlal. "Ano ! to

bude to nejlepší, to bude to nejlepší !" opakoval si hlasitě a

blábolivě hodnou chvíli.

Blížil se ke skalám. Zdály se mu známé a počal se jich bát.. Krok

jeho stával se pomalejší. Vegetace přestala úplně, šlapal po

tvrdé skále.

Náhle zařval a stanul..

"Je to Hrob ! Pro milosrdenství boží ! Ona skála v podobě králičí

hlavy, - znám ji dobře.. A - a.." Pokročil několik kroků dále - -

Zařval poznovu.. Náhle totiž rozšklebila se, krok před ním,

propast přes 500 m. hluboká.. Ale tentokrát nebyla to

hallucinace, - byl to Hrob.

Ještě krok, - a byl by se zřítil,40 - právě v místo, kam po

dvakráte dopadla rakev se dvojencem..

A teď teprve spozoroval, že skály na něž chtěl vystoupit,

odděleny byly od něho Hrobským údolím, z dálky neviditelným..

Proto též zdály se být nízké, ač měly 600 m.

Odskočil vrávoraje a dal se pláče na útěk - "Jsem zde ! jsem zde

přec jen !" kvílel.. "A právě nad místem, kam se mám zřítit ! Teď

to přišlo, je to nutné ! Konec - konec.."

Vběhl zas do houštin.. Ubíhal šíleně pryč, zdálo se mu, že někdo

jej ze zadu chytá. Padal, vstával zas, pádil dále - Poněkud se

uklidnil..

"Jsem už daleko od strašného místa !" těšil se. "Už tam nespadnu, už ne, už ne !"

A šíleně se zachechtal, - a náhle vykřikl..

Pět kroků před ním stál - Cesare, usmívaje se, klidně o ručnici

podepřen..

Dal se na útěk na pravo..41 Cesare ho nepronásledoval a ani slova

nepromluvil.. Fabio přišel opět k sobě a utíkal opět původním

směrem na jih.

...

pan, neboť, jakožto professor, pranic nemyslí. Nu zasloužil si,

chudák, při bezpříkladných svých utrpeních, trochu toho

prasečího, spokojeného štěstí.. Jen málokdy, nezdaří-li se jeho

roztomilé, rovněž korpulentní choti, oběd, vzpomene si, uveden do

špatné nálady, na bývalý svůj život, kdy svobodnější nad každého

caesara, létal světem, kommandoval, vraždil, ničeho neuznával než

svou vůli, - a přirovnávaje tuto jedinou, blesků plnou bouři

k své nynější prosaické, psovsky krotké, filistrovské existenci,

zamění na chvíli nynějšího svého vepřového ducha za bývalého, - a

pak kanou mu slzy po tlustých, tukem lesklých tvářích ! A běda

kandidatu professury, jejž tohoto dne examinuje ! Nevpálí do něho

sice kouli z dvojky, ale dvojku samotnou !

Kráčel asi čtyři42 minuty, volně vzhůru, chodbou čím dál tím víc

světelkující a zázraků plnější - Konečně narazil rukama i hlavou

na skálu.. Dále nemohl..

Nezmaten opřel se <o> skálu před sebou.. Nepohnula se.. Skoro

vesele vzepřel se rukama i hlavou o strop.. Ten se pohnul..

Napjal všechny síly -

A placatý balvan se převalil, - ale ne do chodby, nýbrž někam

ven.. A Fabio uzřel hvězdy.. A za okamžik stanul pod nimi, na

širé, dílem skalnaté, dílem lesnaté pláni...

Byla to tatáž, kde naň před chvílí Pietro a Alberto43 podnikli

honbu.. Ale teď nebylo po nich stopy.. Ony 50 m. vysoké skály

byly dost daleko ; Fabio soudil, že odtud ke kraji propasti je

aspoň 700 kroků.. Nejbližší okolí bylo až na několik chudých

křovisk holé... Asi pět kroků před Fabiem stál ohromný, mohutný

pařez, světelkující... Zvláště pod vrcholem jeho svítila dvě

světla, jako oči tygra..

Fabio klesl na kolena a sepjal v dětinné vděčnosti ruce.. A tu

rázem opustila jej čilá, statečná nálada, rázem ustoupila

nekonečné mdlosti, sladké ospalosti, zmírající poddajnosti...

Třeskot v uších zmírnil se a zněl jako pohřební hudba.

"Jen z toho když jsem vysvobozen !" zašeptal.. "Teď rád jinak

zemru ! Ó jak se mně vše hnusí ! Co je svět ? Bláto bláta ! Po

ničem jsem nikdy tak nežíznil, jako teď po sladké nicotě ! - Budu

sice professorem, - ale to je totéž, co nicota... Překonal jsem

život, překonal smrt, jsem vítěz ! Teď se mně chce spát, věčně

spát, být professorem ! Zítra se probodnu, - ani po mstě už

netoužím ! Všechna životní malichernost je daleko za mnou, - haha

!.. Nicota, smrt, - jak se těším ! Ale teď nemám síly ! Vyspím se

zde na krátko, abych pak zítra usnul na dlouho smrtí jedině

důstojnou, - sebevraždou.. Je mně zima, - ale usnu přec ! Kdo

chce zítra podniknout cestu do nicoty, professury, ten nesmí se

zimy bát.. - Jak ten pařez svítí, jako by měl oči..."

Ulehl.. Bylo mu tak divno, tak divno ! Zároveň sladce ospale,

zároveň bojácně, hrozivě a hrozně - Cítil, že něco posledního,

nejhoršího, rychlými kroky se blíží, - - že jej to již již

chápe... Hudba přešla ve zvonění umíráčkem -

Náhle zaslechl na blízku šelest - Trhl sebou, zděšeně se

rozhledl... Neviděl ničeho..

"Zde je hrozně nebezpečno !" vzpomněl si teprve teď.. "Vždyť na

této pláni mne nedávno honili.. Snad jsou zde stále, - a Hrob

před skalami oněmi zeje stále, - hu ! Musím odtud ! Ó bože můj,

co jsem už přetrpěl, pláču nad sebou samým jako dítě !.. Jsem

zdrcen, zlomen, je ze mne baba, já třikrát nešťastný, - je ze mne

dítě, zase dítě, žena, baba ! Kéž by mne někdo politoval ! -

Musím odtud... Jak ten pařez strašně na mne hledí, jakoby se

chtěl na mne vrhnout.. Mám strach ! Rychle pryč, - tam do lesa !

Jen budu-li mít sílu -"

Opřel se dlaněmi o kolena a namáhavě povstal.. "Půjde to !"

zašeptal drkotaje zuby jako v posledním tažení.. Vykročil,

podíval se ještě na pařez - -

A tu se tento náhle s nevýslovnou příšerností pohnul a na Fabia

se řítil.. A tento viděl teď, že to, co dříve za pařez považoval,

byl - Pietro !

Zaúpěl, vyňal revolver, - odskočil, - ale zavrávorav padal.. A

již cítil se být železně sevřen a do výše vyzdvihnut -

"Konečně !" zavyl Pietro jako šílený, že protější skály zdály se

chvět. "Konečně držím tě ve svých tlapách ! Konečně má vřelá

tužba vyplněna ! Teď rozluč se konečně se světem, prašivý pse !

Na radu Cesarea nechal jsem tě udělat si trochu výlet vzduchem

dolů, věda, že v tato místa44 zas prolezeš, - abys něco zkusil.

Okamžitá smrt je pro tebe málo ! Teď konečně rychle zdechneš !"

A rychlostí splašeného koně pádil k propasti, svíraje Fabia, že

se tento hnout nemohl.

"Pietro, snad mne tam nechceš hodit ?" zavyl šíleně nešťastník.

"Probodni mne, rozmačkej, - bude mně to vítané ! Jen to ne ! jen

to ne ! Dost jsem už těch pádů užil ! Smiluj se, smiluj se, pro

boha ! Jen toho mne ušetř ! Nevydržím to ! Zab mne jakkoli jinak,

neboť poklesl jsem tak hluboko, že to dál nejde : přeju si už

stát se professorem."

"Raději bych tě na kaši rozmačkal, ale předurčeno, že padneš do

Hrobu ! O kéž bys tam už byl ! Dotyk tebe se mně hnusí a pálí mne

! Vše bych ti odpustil, - vše, - jen ne, že budeš professorem !

Fuj ! fuj ! můj bratr professorem, nepřežiju té hanby ! Toho

musil jsem se dožít ? Fi ! omdlévám hnusem ! Professorský dotyk !

padám smradem, omdlévám ! Jaké štěstí, že jsme už nad Hrobem !

Nuže, - jdi ode mne, psí lejno !"45

Fabio zavyl, jak žádné zvíře dosud nezavylo, uzřev znovu propast,

jíž před chvílí šťastně unikl... Ovinul ruce kol krku obrova.

Ale lehounce odtrhl je tento, uchopil oběť svou za kotník,46

zatočil jí nad hlavou -

A daleko odmrštěn padal Fabio do Hrobu..

Nejděsněji zařval, poslední nejpříšernější hrůza zalila jeho

zmučenou duši. V uších zarachotilo mu to silněji než kdy dříve,

že pozbyl úplně sluchu a octl se v úplném tichu.

Klesal stále rychleji.. Proletl vrstvami lunou prozářenými a

zapadal do tmy.. Dno Hrobu neviděl..

Zavřel oči, - a duch jeho se změnil.. Slastný mír jej objal..

Pryč všechno neklidné burácení, pryč všechna bolest ! Vše zářilo

před ním teple a světle, vše se mu jaře líbilo, ničeho se nebál..

A když konečně, proživ v deseti vteřinách nejstrašnější trýzeň a

svrchovanou slast, silný a dobrý, jako byl po celý život, na dno

Hrobu děsnou47 rychlostí dopadl, cítil Heros,48 jakoby klesl

v objetí dlouho hledané milence. Smrt je nejkrásnější milenkou,

třeba má ošklivé jméno.

A tam, kde sopečně, infernalně vířil dřív duch Fabiův, nastalo

trvalé ticho - -

---

Když Fabio po třetí49 usnul, rokovali bandité, jak víme, mnoho

o tom, mají-li jej zabít a oloupit, či jen opustit. Po celou

hodinu, co Fabio klidně spal, nedovedli se usjednotit....

Bouře se zatím vyzuřila, ale zcela neustala.. Nic nového se

nepřihodilo.. Zmučené, houněmi teď pokryté a přece se zimničně

chvějící ženy byly ve stavu polo vědomém, polo bezvědomém. Četné

bolesti nedopřály jim milosrdného spánku..

Bylo osm hodin. Něco tajemného viselo ve vzduchu.. Skoro zemřelá

bouře počala se znovu, po třetí, rodit a Zefiros burácel zase

vyššími < ?50>..

Bandité jali se hlasovat, - a většinou dvou hlasů zvítězila

ziskuchtivost nad strachem z démona. Připravovali si bambitky,

nože, sekery...

"K čemu to ?" zeptala se úzkostlivě Ziata, přišedši k sobě -

"Ne na vás ! Snad zabijeme přec jen toho ďábla -"

Ziata temně zajásala, - ale nevěříc tomu zcela, obávajíc se, aby

zbraně přec jen neplatily jim, nebudila sestřiček. - Tu pravil

jeden bandita :

"Tiše ! Ďábel spí zas už neklidně !"

Přistoupili k chodbě. Nemocný sebou trhal a něco bručel.. Konečně

rozeznali perská slova :

" Tak poslouchají, chlapi, mých rozkazů ?... Opustili mne,

padouši, - a ženy vzali sebou ! A už je ráno !" - -

"Zdá se mu, že jsme jej opustili !" šeptali bázlivě. "Jakoby

věděl, o čem jsme se radili ! Je snad vševědoucí ! Přece jen

neměli bychom jej zabít a raději utéci i se ženami !"

"Kdož ví, co se mu zdá !" namítali jiní. "Vyčkejme se zabitím

ještě chvíli, ať uslyšíme, co bude ďábel dále mluvit ! Na spěch

nemáme, v tomto strašlivém počasí nepřijde nepříteli pomoc !

Krajina proměněna je v rybník !"

Naslouchali dále.. Několik odvážnějších vlezlo do druhé jeskyně a

ostatní lezli pomalu za nimi..

Po chvíli zaslechli zase perská slova :

"Tak kdy dojedeme k té jeskyni, chlape ?"

Pak dal se Fabio do soptění, nadávání a zdálo se, že někoho ve

snu pronásleduje. A pak se na několik minut uklidnil.

"Zabme jej teď !" radili někteří..

"Ještě počkejme ! Snad se něco dozvíme ! Co ďábel mluví, třeba ze

spaní, zaslouží pozornost !"

"Jaké pak ustavičné vyčkávání ? Jsme strašně nerozhodní a jednáme

jako baby !" řekl nejstatečnější a vyňal dýku..

"Počkej ještě, kamaráde !" chlácholili ostatní.. "Je to přec jen

ďábel, považ si ! A hleď, zas už je neklidný !"

Bandita ukryl dýku.. Fabio byl teď neklidnější, než dříve. Jeho

posuňky jevily hrůzu -

"Nikomu neradím, aby oběšence odřízl !" zamumlal konečně italsky,

- a pak ztichl zas -

"Škoda, že mluví cizí řečí !" šeptali bandité.. "Zabme jej

konečně !"

"Ne !" odporovali jiní. "K čemu spěch ? Sečkejme ještě čtvrt

hodiny, až do chvíle, kdy máme jej probudit ! Pak jej probudíme

ranami z pistolí do srdce !"

"Blbé odkládání !" zasyčel statečný bandita. "Ďábla zabít je

dobrý skutek před Allahem ! Nechcete-li vy, odvážím se toho já !"

A přistoupil s obnaženou dýkou ke spícímu ; ale chvěl se. "Zab

jej !" radila část,51 jektajíc zuby.

Ale většina postavila se mu v cestu.

"Slyš Azizi !" řekl starý jeden muž. "My nemusíme jej zabít, -

jej zabijí jeho sny, uvidíš ! Něco hrozného se děje a kvačí blíž

! Ne nadarmo běsní dnes, v neobvyklou roční dobu

...

KAPITOLA XXXVII.

Pietro samojediný proti "Smrti" se řítí, když tu Cesare přijde,

jenž roztržitě tříští svým pomocníkům lebky

jakoby makovice stínal, při čemž Roně galantně zadek poplácá ;

pod hladinou řeky do "Smrti" vnikne,

tam samozřejmě venit, videt, vincit.

...

uzřel jsem na pláni jakési před sebou klečícího Fabia.. Uchopil

jsem jej a nesl k jakési propasti ; věděl jsem, že tam musí

propast být, ač jsem o ní nevěděl.. A vhodil jsem jej do ní...

Padaje strašně zavyl.. A hned na to probudilo mne z tohoto skoro

okamžitého, řekl bych přízraku, zahřmění.. Bylo to divné.."

"Bože můj !" vzkřikla Lesbia radostně, "aby to tak byla pravda !

To zavytí zavznělo před zahřměním ! Pořád jsem ti říkala, že

Fabio teď spí, takové neodbytné tušení to u mne bylo ! A snad

zdálo se jemu totéž, - a snad jej ten sen zabil ! Ten výkřik byl

něco neuvěřitelného : kdo jej slyšel, musí říci, že mohl jej

vyrazit jen umírající."

"Mně je též tak divno, tak tajemno vše !" zachvěla se Rona. "Něco velkého se odehrává nebo už odehrálo ! Nikdy jsem neviděla takové

bouře, - a teď náhle ustala. Umírají-li neobyčejní lidé, zuří prý

často živly. Noci, kdy Napoleon zemřel, zuřila na sv. Helleně

vichřice a bouře, jaké tam nebylo pamětníka."

"Slyšeli jsme též, že se zdravím jeho to špatně dopadá !" dodal

Pietro.. "Doufejme ! Vše leží v rukou osudu, jenž právě teď

ukazuje svou největší moc ! I mně je divně - divně, - jakobych

byl blízek svého cíle - -"

"Co se z toho asi vyvine ?" zajektala Lesbia... "Ó ta zima !

Onemocníme ! Ale hle ! zas svítí hvězdy ! Doufejme !.."

Čekali trpělivě dále.. Za půl hodiny slyšeli z lesa temný mužský

křik.. To Fabiova mrtvola se vztýčila...

A náhle zaslechli křik ženský...

"Slyšte !" zajásala Rona. "Žijí ! Víte, čí to byl hlas ? Porcie !

Viď, Pietro ?"

"Ano !" zvolal tento a povyskočil.. "A nezněl bolestně, - ne,

zuřivě ! Tak nekřičí spoutaný, - tak řve útočící.."

Nastalo zas ticho.. Ženy hleděly k nebi a modlily se, - ale ne

nějakou odříkávačku a ne k Pánbíčkovi.

A čas plynul.. Stále bylo ticho, jen ojedinělým, bezvýznamným

houkáním banditů rušené.. "Co se asi teď děje ?" tázaly se ženy

svých duší.. "Je Fabio mrtev či ne ? Žijí všechny ? Či jsou teď

snad už všechny mrtvé ? Je-li Fabio mrtev, jak naloží s nimi

bandité ?.."

Pietro vyslal parlamentáře o kus dále k lesu.. Dostalo se mu

několik posměšných odpovědí, - a pak zasvištěla mimo něj koule.

Strašná nejistota zžírala jim duše. Ženám bylo, že sešílí..

"Ó ten Cesare !" opakoval stále Pietro. "Kdyby on zde byl, vše

bylo by jiné ! Proč nejde tak dlouho, on, jemuž vše se zdaří ?

Chytli jej vojáci ? Či zabil jej blesk ? Bouře jej zajisté

zdržela, - ale jeho na dlouho nezdrží nic ! Kéž by zde byl, ach !

Je to nesnesitelné !"

"Kéž by zde byl !" vzdychla Rona, tulíc se k promočené dceři, aby

se zahřála..

Bylo tři čtvrtě na deset ; právě přistoupili bandité podruhé

k prznění, jež mělo tři čtvrtě hodiny trvat.. A Cesare nešel..

Tu zařval Pietro :

"Dost ! Děj se co děj, vrhnu se1 v náruč osudu, jako již tolikrát

! Nevydržím to ! Podniknu útok, zcela sám, - snad přece jen mne

koule chybí, snad přece jen zvítězím !"

"Prosím tě, nechoď ! nechoď ! je to šílenství !" plakala Lesbia.

"Tentokrát neposlechnu ! Mám už toho čekání dost ! Vše je mně

milejší, než čekání ! A zemru-li, pak zemru aspoň napravuje, co

jsem hanebně spáchal ! Teď, teď je má povinnost pomoci sestře a

Ziatě, i kdybych šel tím jisté smrti vstříc ! Dost hanba, že jsem

tak dlouho otálel ! Jak jsem šťasten, že budu konečně ne čekat,

ale jednat ! Vše trapné ze mne spadlo !"

"Miláčku, pomni, co's před chvílí řekl : že jsi blízek svého -

konce !" objímala jej zuřivě Lesbia. "Půjdeš-li, snad jim ještě

prospěješ, - ale padneš při tom, - tak tomu chce osud !"

"Tím lépe ! Musím jít ! Odvážnému však štěstí přeje.2 Již

vícekrát vydal jsem se vstříc nebezpečím ještě větším a zvítězil

jsem ! Zvítězím i dnes, - ač jsem právě dnes snad u cíle, -

kdežto dříve jsem byl na cestě.. Ale dost, - není chvíle

k ztracení !"

"Tedy jdi !" řekla Lesbia teď ledově. "Jednáš dobře, - ať stane

se co stát se má ! Co záleží na mně nešťastné ?"

A hrdina3 zkusiv zbraně vyšvihl se na svého ohromného koně,

políbiv naposledy Lesbiu a Ronu.. A pak jal se pomalu objíždět

les.. Jeho úmyslem bylo oklamati takto strážce, přiblížit se

nenápadně k lesu co nejvíce, - pak nejprudším tryskem dostihnout

ho a svésti, kyjem, ručnicí, revolverem boj na život a na smrt s

22 muži - .

Ženy padly si v náruč..

"Mně je vznešeně v duši," řekla Lesbia. "Taková smrt je závidění

hodným, vznešeným osudem.. Ale zemře-li on, nechci žít ! Jakmile

zazní prvé výstřely, rozběhnu se do lesa a budu bojovat po jeho

boku ! Jdu už teď pomalu !"

"Já také !" řekla pevně Rona...

A rychle kráčely, chvějíce se a usmívajíce, zbraně prohlížejíce

za odjíždějícím.. - Na ostatní muže s opovržením ani nemyslily..

A bylo jim vznešeně...

Tu zaslechly za sebou slabý dupot koní.. Rona se ohlédla.

"Lesbio, - to nejsou naši !" zašeptala. "Hleď, - hleď !"

Asi 400 kroků vzadu přijíždělo sem tryskem pět jezdců -

"Bože můj !" vzkřikla Lesbia. "Buď jsou to jiní bandité, - nebo

Cesare !"

"Hola, pane !" řvali sedláci. "Sem ! bandité v našich zádech !"

"Vrať se, Pietro !" zařvala Lesbia. "Cesare ! Cesare !"

"Pode mnou klesají kolena radostí a strachem !" zvolala Rona.

"Je-li to on ! Pietro, - Cesare ! Cesare !"

A Pietro obrátil se a tryskem dostihl za čtvrt minuty svých žen..

Jezdci byli už skoro zde -

"Jak víte, že je to Cesare ?" zvolal chvěje se..4 "He ! stůjte,

baby ! Kdo to ? kdo to ?"

"Vy víte !" ozval se jasný hlas.

"Cesare ! Cesare !" zařvaly obě ženy, radostí šílené... Vždyť

znamenalo to teď i pro ně život.. Vyskakovaly šíleně do výše.

"Tiše, signory !" ozval se znovu hlas Cesareův.. A již stanul

před nimi.. Ale ještě dříve utekla Lesbia, věrna slibu svému,

k Peršanům. Tito, vzpamatovavše se, přijížděli sem..

"V tomto lese ?" otázal se kvapně Cesare, seskakuje s klesajícího

koně a nezapomínaje uklonit se dvorně Roně.

"Ano !" odvětil Pietro lakonicky.

"Dlouho ?"

"Skoro pět hodin !"

"Živé ?"

"Nevíme ! Ale nedávno slyšeli jsme hlas Porcie."

"Les střežen koldokol ?" A Cesare obhlížel terrain.

"Ano !"

"Řeka tato jím protéká ?"

"Ano ! Pane, byl bych už dávno podnikl útok, ale moji lidé jsou

baby !"

"Tak ?" zvolal Cesare vztekle a zahřměl na Peršany : "Sem blíž !"

Poslušně přijeli. A Cesare hodil dvěma sedlákům, kteří, mimo jeho

dva Araby s ním přijeli, bankovky a pravil :

"Moji jsou právě takoví, pane hrabě ! Když bouře zuřila, nechtěli

dále. Dva jsem zastřelil, tito po té poslechli !"

A mžikem blesku roztříštil oběma průvodčím ručnicí lebky, že ani

nehlesli. Jeho za celý den nahromaděný vztek zjednal si tím

průchod ; ale nebylo tak učiněno bez úmyslu !

"Padouši !" zařval teď na Pietrovo mužstvo. "Myslíte, že budete

věčně vegetovat ? Jsem Cesare, Allahův prorok ! Kde já jsem, je

vítězství, kdo je proti mně, je proti bohu ! Od teď budete mými

věrnými bojovníky ! Budete-li stateční, učiním vás velkými

boháči. Babskost a nevěrnost potrestám kulí, Allah peklem !

Hleďte na tyto psy ! tak trestá Cesare ! A neobávejte se smrti !

Kdo je se mnou, je bezpečný."

Peršané, chvějíce se při pohledu na roztříštěné lebky, nebyli

slova schopni.. Roně jektaly zuby a v pozadí stojící Lesbia, na

Cesarea nehledíc, se chvěla vznešeným obdivem. A Cesare, ani

neoddechnuv, pokračoval :

"Rychle k oněm třtinám,5 Hafizi, Abdule ! Nejpevnější z nich

uřízněte a zbavte duší ! Vy ostatní k oněm keřům, co nejrychleji

vše posečte a zhotovte otýpky asi metr vysoké a co nejtlustší.

Pane hrabě, - máte zde železnou skřínku, kterou jsem ráno u vás

viděl ? - Vyprázdnit ji, vložit do ní svítilnu, tři revolvery,

dýku, patrony do revolverů a opakovačky,6 mimo to velký kámen, by

nebyla lehčí, než množství jí vytlačené vody ! Zde svítilna, zde

plechové krabice ! Na nich, nad plamenem svítilny, rozhřát

olověné koule a zaletovat jimi štěrbinu mezi víkem skřínky a

ostatním tělem jejím ! Toto co nejrychleji, - otepě tak nekvapí !

Dobrého koně, pane hrabě, - budete mne následovat ! Rychle běžte,

lidé ! Každá hloupost a liknavost bude trestána stejně jako

zbabělost ! A buďte tiši, hlavně nevyslovujte mé jméno, ať ho

bandité neslyší ! Ani chvíle nemařit !"

Poslední věty mluvil, odjížděje už jako vichr s Pietrem.

Všichni muži se rozběhli.. Ženy osaměly -

"Jak se mně ulevilo !" zvolala Lesbia. "Jsou-li sestřičky dosud

živé a nezemrou-li co nevidět, budou jistě osvobozeny ! Jaký to

muž !7 Člověk nepochybuje o ničem, vidí-li jej a důvěřuje

bezmezně. Sotva přišel, ani dosud nevěda, že je Fabio v lesíku,

již ví, co činit ! A ta massa rozkazů, jež vydal bleskurychle,

jakoby je z knihy předčítal ! Teď chápu, že jemu musí se vše

zdařit !"

"A jak umí zabíjet lidi !" zašeptala Rona. "Tvář jeho byla v tu

chvíli nejlhostejnější na světě ! Mnohý je na zabíjení lidí tak

zvyklý, že zachová při tom zevně klid, ač nitro jeho zcela klidné

není. Ale na něm je vidět, že nebéře tu věc pranic vážně, že je

mu při tom v duši asi zcela tak, jako nám, kdybychom stínaly

makovice ! Ale nestůjme zde a pojďme pomáhat kácet roští !"

"Ne !" řekla dcera. "On nám to nerozkázal !"

"Neudělal to jen z galantnosti !" řekla matka. "Jak to mluvíš ?"

"Přítomná chvíle nezná galantnosti, mama ! Byl by nám to poručil,

ale myslil, že bychom spíš překážely ! A má snad pravdu, on ví,

co rozkazuje !"

"A co chce asi dělat, sestřičko ?"

...

KAPITOLA XXXVIII.

Vskutku tragický skon mladého Rodomonta.

Víno Allahovo. Ženské příliš ženské.

A nastává den. --

...

Když byli hotovi, pravil :

"Teď převlečte se i vy, signoro ! Dcera vaše rovněž. Opustím

jeskyni.."

"Ne, pane ! Převlečeme se někde v houští ! A vy pospěšte si též s

oblečením, bože můj, vždyť zcela jistě onemocníte ! Ó jak vám

děkuju, že vysvobodil jste mé vysvoboditelky, - jste vyšší

bytost..."

"Tyto hadry jsou ještě nejkrásnější," pravila "vyšší bytost", přebírajíc se v rancích s oděvy, jež ve skalních výstupcích

ležely.. "A tyto budou pro vaši dcerušku, - teď snad se mně přece

ukáže ? A zde, sláva bohu, dvě docela čisté košile ! Běžte,

signoro, rychle, ať jste už převlečeny, ačkoli tento k tělu

přilínající oděv lépe vám sluší než to, co teď obleknete ! Za

chvíli bude zde praskat oheň, uděláme si kafíčko, - alou marš !"

Plácl Ronu vzadu přes napjatou sukénku. Tato vykřikla a dala se

na útěk jako koník bičem šlehnutý.

"Poručil nám, abychom se převlekly !" dýchala těžce, doběhnuvši

k dceři. "Tak rychle ! A víš, co udělal ? Plácl mne už do zadnice

! Je to strašný člověk, já nevím, co si s ním počnu !"

"Měla jsi mu dát facku, drzému člověku !" zabručela Lesbia

zlostně.. Byla teď radostí bez sebe.

"Facku ? co to mluvíš, dceruško ? Za to, že vysvobodil sestřičky,

- a hned teď ? Blázníš ? A abys věděla, tak jsem mu vděčna za to,

že kdyby mně nahé tělo důkladně splácal, žádnou facku bych mu

nedala !"

"Dala bych mu ji za tebe ! Svět neviděl takového drzouna !1

Neznámou paní hned tak traktiruje a neví ani, nejsi-li Pietrovou

milenkou. Kdyby to Pietro věděl, rozmáčkl by jej jako štěnici !"

"Sestřičko, mně se zdá, že tě mrzí, že to neudělal tobě !"

"Nech si takové hloupé řeči, - fuj ! jak jsi hloupá !"

"Zase mluvil o tobě !"

"Tak ? tak jej nech mluvit ! Je to mluvka, žvanil a - kurevník !

Na nic jiného nemyslí než na ženské !"

"Fuj ! A tak o něm mluvíš teď ?"

"Nu víš, mama, to já jen tak ! Jsem mu nesmírně vděčná a obdivuju

jej ! Sotva přišel, vše se hned změnilo, - hned bylo vítězství na

naší straně ! Ony žijí !.. Ó ! zblázním se ! Jak budeme teď

šťastny !.. Ale nevím, jak to bude dál !"

"Teď však ovšem půjdeš do jeskyně ? Teď musíš, jinak to nejde !

Musíš se zahřát u ohně, musíš se sestřičkám ukázat ! Uznáš, že

okolnosti teď nedovolují, abys slib svůj dodržela.. Kdybys

nechtěla, Pietro odnesl by tě tam násilím !"

"To máš pravdu ! Teď jsem nucena.. Ale v těchhle šatech, pro

boha, má mne on nejdříve uzřít ? Totiž ne on, sestřičky !"

"Haha ! Nic si z toho nedělej ! On bude teď oblečen ještě hůř a

sestřičky rovněž ! On na šaty vůbec nehledí, - on se ti zadívá

jen do očí, - a budeš koukat, uvidíš !"

"Nic nebudu koukat ! Mám k němu odpor, protože je mašina ! Bylo

to směšné stranit se ho ! Zbabělé ! Nic se už nebojím ! Ale řekni

mně, Rono, jak ti bylo, když tě plácl ? Byla jsi v nebi, viď ?"

"Mlč, ty potvoro hloupá ! Styděla jsem se, to si můžeš myslit jak

! Plácl mne do prostředka a hodně silně.. Ještě že mně nesáhl na

ňadra ! On by byl všeho schopen !"

"Urazila bych mu klepeto !" řekla Lesbia bojovně -

Zatím, co se oblékaly, oděl se i Cesare. Dívky byly dosud

v bezvědomí. Přicházeli muži s klestím.. Zbytek banditů, pět

mužů, prchal na sever.. Z mužstva Cesareova nebyl usmrcen nikdo,

jen jeden Peršan postřelen ; pravdu jim řekl vůdce, že se u něho

nemusí obávat. - Pietro běhal zatím zuřivě s kyjem svým lesem,

pátraje,2 nenajde-li snad ještě nepřítele... Do jeskyně se

neodvažoval jít, mysle, že Cesareovy ženy jsou dosud nahé..

Cesare vynašel hromádku klestí, jež zůstalo suché, rozžal je, - a

ohněm jeho vzňalo se i klestí mokré.. Za chvíli byla prostorná

jeskyně plná sálajícího tepla a kouře.. Peršané a Arabové

převlékali se venku.

Křísil teď bezvědomé.. Za chvíli procitly..

Plačíce, slabě jásajíce a nelidské zvuky vyrážejíce padly mu

kleče v náruč.. Sotva se na kolenou držely a něco šíleného

hrozilo v jejich očích.. Jejich radost nebyla čistá : mísila se

v ní i utajená dosud nevole, cosi temného, zuřivého.. Bylo to

přirozeno po strašných utrpeních celého dlouhého dne.. Cesareův

psychologický důvtip vytušil, že co nevidět propukne bouře.

"Ó jak strašné to bylo !" mluvila Ziata nezřetelně, neboť hrdlo

ji krutě bolelo. "Tak strašné, že při vzpomínce na to oživne vše

přede mnou a radost ze zachránění je otrávena. Po těch mukách vše

se mně hnusí, skoro bych zemřít chtěla, klesnout ve věčné,

bezesné spaní..."

"Jak mne celé tělo bolí !" sténala rovněž nezřetelně Dita... "Je

to k nesnesení.. Hlava se mně točí, roznemohu se, zemru ! Nic mne

netěší.. Ó ten pes !"

"Naše sladká děťátka umučena, oběšena !"3 zavyla v to Fatima a

dala se do zuřivě šíleného pláče.. Pak povznesla tvář a Cesare se

zalekl výrazu jejích očí. Tu zařvala Porcia :

"Pět hnusných, smrdutých chlapů bylo na mně, - zešílím z toho !"

A divě vyskočila koulíc očima ; vypadalo to, že se chce na někoho

vrhnout.

"Padouši prašiví," vyla Ziata ; "dříve nám slíbili život - a pak

- A my jsme se bídně nechaly, - ta hanba ! Dosud cítím jejich

prašivé tlapy na krku, - zdá se mně, že mám pořád vypláznutý

jazyk.." A vymrštila se též divě do výše.

"A já vidím vypláznuté jazýčky mé Gey a !" kvílela Dita,

ale kvílení její přecházelo v řev.. "Ó ten pes, - nevydržím té

myšlenky.. Kde je, - abych - abych - -"

Pěna létala jí od úst..

"Naše děťátka sladká !" pronikavě křičely všechny, jeskyní

běhajíce, skákajíce, řvouce, vlasy si rvouce, pěstmi do čel si

bijíce, ruce spínajíce a hned jimi hrozíce.. "Vás takto umučit,

do vás jako do míčů kopat, - zešílíme.. ! Celý den nahé, mučeny,

- ta propast utrpení !"

"Vy šakalové, smraďoši, blbci !" ječela Fatima a přiskočila

k mrtvým tělům banditů.. "Třikrát dali jste nám skřipce na nohy

!"

A uchopivši jednu z dýk jala se šíleně bodat do mrtvol, - tak

zběsile, že se jí samé brzo krev z rozříznuté ruky řinula ; ale

neustávala.. A ostatní ji následovaly neméně zuřivě.. Jejich

tváře byly tak příšerné, jejich řev tak děsný, že i Cesareem

prochvíval mráz.. Rona slyšíc to přiběhla ke vchodu, - ale

spatřivši čtyři furie prchla zase k Lesbii.

Cesare vystoupil z jeskyně a křikl, chápaje, že se musejí

vybouřit :

"Je-li zde živý bandita nebo více jich, přineste je sem !"

"Nejsou, pane, jen pět4 mrtvol jsme našli !"

"Máš pravdu !" zařvala Porcia.. "Živého potřebuju, nebo se

rozskočím ! Zaopatř mně jej, aspoň jednoho z těch, kteří na mně

byli ! Hned ! rychle ! sice zabiju tebe, - ty blbče, ty pse !

Ty's vším vinen, ty, ne Fabio ! Fabio byl desetkrát menší lotr a

desetkrát chytřejší člověk než ty ! Zaopatř nám jej, dej nám

aspoň tvé lidi.."

"Zaopatř !" řvaly ostatní a přiskočily s dýkami, pokrytými tmavou

krví, k milenci. "Ty, bídáku, zabil jsi naše děťátka ! ty ! Ty

dal jsi mu peníze, aby nás mohl přijít umučit ! Bez peněz byl by

býval neškodný, - bože, je možno, aby byl člověk tak blbý ?5 Ne !

ty's to udělal schvalně, abys se nás zbavil, protože nás

nenávidíš, abys se zbavil svých dětí, protože jsi vždy říkal, že

o děti, zvláště o děvčátka, nestojíš !"6

Mávaly mu dýkami před obličejem, že kapky husté černé krve jej

poskvrnily, cílily dokonce na jeho srdce.. On couval ven, - a měl

trochu strach, aspoň větší, než kdykoli dříve v boji.. Neviděl

též tak rozběsněného nepřítele - Kdyby se byly na něho vrhly, byl

by vzal do zaječích do lesa.

"Tiše !" řekl konečně, přišed na nápad. "Snad je Fabio zdánlivě

mrtev. Přinesu vám jej !"

"Troupe !" vzkřikla Porcia, "vždyť jsem jej už zprobodala..."

"Jen sem s ním !" zvolala Ziata. "Vzkřísil se jednou, snad

vzkřísí se po druhé, - a musím jej rozsápat třeba chcíplého !"

Odešel do druhé jeskyně, furie za ním.. Dosti úzkostlivě se

ohlížel na jejich dýky..

Odhrabal kamení a přišel na Fabiovu ruku.. Vytáhl za ni mrtvolu,

- a ucouvl a zbledl.

Tvář byla černá jako uhel, jen na lících byly dvě zsinalé

skvrny.. Zkomolená ústa do kořán otevřena, bílé oko, strašlivě

vypoulené, bylo zároveň skelné a zároveň činilo mámivě dojem

živého ; bylo to teď oko ďáblovo,7 jak nejgenialnější malíř mohl

by si je představit. Dokud náležela8 tvář tato živému, byla

hrůzná, ale nynější hrůznost její přesahovala všechny pomysly.

Ale lítice se tím neodstrašily, ač se též9 zachvěly.. Odtáhly

mrtvolu do velké jeskyně a jaly se, všechny současně, ji

probodávat, do ní pažbami třískat, tak zběsile, že jedna druhou

zranila.. Brzo byla ze strašné tváře beztvárná temná hmota..

Tu přiskočil k nim Cesare a uchopiv mrtvolu za nohu vzkřikl :

"Dost ! Je v ní jistě zvláštní jed a vy jste zraněny. Dost !

Nevzpomněl jsem dřív ! Vycucejte si rychle rány na rukou, a

ustaňte už !"

"Ať zdechneme !" řvaly a dále do mrtvoly píchaly a bodaly10 -

Rychle odtáhl ji do malé jeskyně a jal se ji znovu kamením

přikrývat. A ony vrhly se znovu na mrtvé bandity -

A tu náhle vstoupil do jeskyně - Pietro.. Nemohl se ženám

Cesareovým představit ve chvíli méně vhodnou -

Slyšel jejich řádění, - a považoval za svou povinnost přispět

nějak k jejich utišení. Strachu z žen ovšem neměl..

Nevěděly dosud ničeho o tom, jak jim prospíval, o tom, že on je

zachránil právě tak, jako Cesare. A tento byl právě v malé

jeskyni.

Stanul11 asi 3 kroky od vchodu. Nejdříve spatřila jej Dita a

vykřikla slabě spatřivši strašidelnou jeho velikost.

"Odpusťte, dámy," pravil dosti slabě a nesměle, takže vytí žen

hlas jeho přehlušilo a Cesare ho nezaslechl.

Porcia se otočila a poznala bratra.. Ulekla se strašně, myslíc,

že je tento opět pomocníkem Fabiovým ; ale vzpomněla na

přítomnost Cesareovu, - a strach ustoupil zase zuření..

"Sestřičky !" zařvala.. "Chopte se pušek a střílejte ! Víte, kdo

to je ? Ten pes Pietro ! Nebojte se, je hlupák ! Cesaree, sem !

Pomoc ! Ty prašivče, přicházíš nám právě vhod ! Hoj ! máme živého

! a jaký pořádný kus ! Hoj ! palte ! palte !"

A mluvíc ještě uchopila jednu z banditských ručnic, hodila ji

k líci, - Ziata jinou.

"Pietro je náš přítel ! Nestřílet !" zařval Cesare strašně, co

nejrychleji plaze se nízkou chodbou.

A již třaskla Porciina ručnice. Pietro skočil současně stranou a

koule otřela se mu jen o žebra..

"Jsem váš přítel, - odpusťte !" zařval současně.

"Ať jsi co chceš, pse !" vyla sestra. "Teď ti tu potupu v našem

zámku oplatím !" A namířila znovu..

Ale již dříve, v okamžiku, když Pietro odskočil, stiskla Ziata, -

a koule projela obru pravou stranou plic - - Zařval...

A v témže okamžiku srazil Cesare mířící Porciu k zemi, - a hned

po té vedle stojící Ziatu.

"Hoj ! máme živého !" křičely Fatima a Dita, uchopivše pistole

-12

Tuto chvíli byl by mohl vrávorající již Pietro utéci z jeskyně, -

ale za těchto okolností považoval to za nečestné.

"Skočte stranou !" zvolal Cesare, drže zmítající se poražené,

dbaje, aby ho nepíchly. "A pak porazte je, zbraně jim vyrvěte !

Hola ! všichni muži sem !"

Pietro v pravý čas odskočil.. Zarachotily dvě rány, - obě jej

lehce ranily.. Přiskočil k furiím, - ale obě uskočily.. Skočil po

Ditě, srazil ji k zemi, - ale tu jako leopard skočila k němu

Fatima a vbodla mu dýku do zad.. Skácela se poražena jeho tlapou,

- ale tu skácel se Pietro též -

"Ustaňte !" hřměl Cesare nejpřísnějším hlasem... Ale marně ! Obě

matky oběšených dětí vrhly se s dýkami znovu na klesnuvšího.

Odhodil je stranou a teď teprve plazil se rychle k východu

z jeskyně, ani hlesu nevydávaje. Vrhly se znovu za ním. Cesare,

svíraje v náruči Porciu a Ziatu, vskočil jim do cesty. A teď

vřítily se do jeskyně Lesbia a Rona, smrtelně bledé.. Lesbia měla

vytasenou dýku -

"Sestřičky, co děláte ?" křičela Rona. "Vždyť jest on největším

vaším přítelem a zachránil vás !"

Furie neslyšely.. Cesareovi zdařilo se uchopit i Fatimu. Ale Dita

oběhla jej a znovu se vrhla na pomalu se plazícího Pietra. Lesbia

vrhla se dýkou na ni -

"Sestřičky, pro boha, neusmrťte se !" křičela Rona, odtrhujíc je

od sebe.

Lesbia bodla. Dita se uhnula a jako dravec vrhla se na ni,

uchopila jí ruku a bodla též... Nebýt řvoucí Rony, která ruku

její odrazila, bylo by bývalo Lesbii probodnuto srdce. Přes to

bylo ňadro její značně zraněno.

A v tu chvíli vběhl sem Hafiz a odtrhl všechny tři ženy od sebe..

A po něm řítili se sem jiní -

Ale mezitím měl Cesare s třemi něžnými ženuškami, jež objímal,

těžkou práci.. Byl v pokušení omráčit je.. Když uchopil Fatimu,

jala se jej Ziata škrtit.. Aby se jí zbavil, musil použít jedné

ruky, - a toho použila zběsilá Porcia a vymkla se...

Vrhla se k Pietrovi, jenž teď u vchodu ležel, těžce dýchaje a

chvěje se -

"Držte ji !" zachroptil škrcený13 Cesare...

"Sestřinko !" vzkřikla Rona, "pro boha, svého umírajícího, tebe

milujícího bratra..." A vrhla se k ní, - a zároveň jeden

z Peršanů - Ale pozdě !

Již vnořila Porcia bratrovi dýku svou hluboko do hrdla.. Mohutný

proud krve vyšlehl z ohromného těla.. Lesbia, dvěma už muži

držená, zařvala jako smrtelně zraněná lvice -

A za chvíli po té bylo všech pět žen poraženo a spoutáno. Dříve,

než byla Porcia poražena, probodla jednoho z Peršanů -

Cesare přiskočil k umírajícímu a stiskl mu hlavní tepnu na

krku...

"Má vina, pane hrabě !" řekl.14 "Měl jsem jim v čas říci.."

"Nic nedělá, pane !" chroptěl Pietro. "Nenamáhejte se, - je se

mnou konec ! Teď chápu proroctví víl z Hrobu. Nic nedělá, je to

jedno !"

"Miláčku nejdražší !" zaječela Lesbia, zápasíc s mdlobami.

"Les - bio má ! Ó ! Rád umírám, - jen - od tebe - a Rony nerad se

loučím.. Je - to kru - té.. A pak mne - mrzí, že neumí - rám

čestnější - smr - tí.."

"Nezemřeš, miláčku !" křičela Rona, líbajíc jej. "Odpusť jim,

nevěděly.."

"Umírám.. Jsem celý - provr - tán - Co - na tom.. Ro - no - miluj

- Cesarea, - a - ty - Lesbio, též.. Bu - de vás chránit nej -

lépe... Co - záleží na mně ? Jsem - hlou - pý člo - věk, byl jsem

jen - pro - středkem pro jiné.."

"Uzdraví se ?" zašeptala Rona Cesareovi.

"Ne ! Má proťatu hlavní krční tepnu a množství jiných ran.. Zemře

ihned !"

"Pane !" řekl a políbil Pietra na čelo, "umíráte jako hrdina, - a vám to postačí ! Není smrti, život je věčný ! Shledáte se s námi

zas !"

"Dou - fám - a umírám dost - rád.. Ať mně vaše - ženy odpus -

tí.. Za - slou - žil - jsem - to.. Jako hrdina neu - mírám, -

ale, - ze - mřel jsem - kona - je dří - ve svou po - vinnost..

Snad - jsem - tro - chu - napravil.. Buď - te šťast - ni, - Le -

les - -"

Chvíli ještě chroptěl, trhaje sebou a pak chvěje se. A pak

skonal..

<--->15

Něco vznešeného zavládlo v jeskyni. Furie ochladly a ležely jako

mrtvé. Rona srdcelomně plakala, líbajíc mrtvého.. Lesbia šíleně

řvala..16

Cesare zbavil ji pout.. A hned po té i své ženy. Zůstaly ležet se

zavřenýma očima. Lesbia vrhla se na mrtvolu, - plačíc políbila jí

rty.. Ale hned na to vymrštila se do výše -

"Vy mrchy, svině nečisté, blbé !" zařvala šíleně. "Vzaly jste mně mého miláčka, víte, co to je ? Šílím ! Zemru !17 Chci umřít -"

Vrhla se k pistoli.. Cesare ji předešel.. Vrhla se hlavou proti

stěně.. Zadržel ji -

"Všechny zbraně odstraňte !" velel. "Slečno, přemozte svou vášeň

! Váš rozum nahlédne později její neoprávněnost ! Utište se,

prosím vás !"

Svíral ji pevně v náručí, - a řekneme, že měl v tu chvíli velmi

příjemný pocit.. Vrtělať se nešťastná dívka tak, že proti jeho

vůli dotkly se prsty jeho vícekrát jejích ňader.

Pak ustala.. Pustil ji.. Klesla a tiše, strašně plakala - Rona se

k ní sklonila a těšila ji.

"Ovažte jí ránu na prsou !" ozvala se Dita. "Bodla jsem ji..

Ovážu vás sama, slečno, chcete ?"

Dotkla se jí. Znovu vymrštila se Lesbia a mávla pěstí po její

tváři -

"Vy ženští netvorové, bláznivé, nečisté, smrduté čubky ! vy kurvy

zlodějské ! Vy jste mně jej vzaly, - a - já měla jsem vás už rá -

- Ó můj miláčku ! Otevři oči ! Promluv ! Ty nejsi mrtev, ne ! to

je nemožno ! Vždyť celý svět by tím pro mne přestal ! Je studený,

- tuhne ! Běda ! Musím umřít !.."

Cesare posadil ji znovu na zem. Ani neviděla slzami jeho tváře, -

ale poddala se zas.

"Má dceruško !" plakala Rona. "Nezoufej ! Je mu tam lépe, než

v tomto špinavém, podlém světě.."

"Je to tvá dcera, Rono ?" ozvala se Porcia..

"Ano ! Ó co jste učinily !"

Porcia přisedla blízko Lesbie a mrtvoly. A ostatní za ní -

"Co jste učinily !" lkala Rona. "Zavraždily jste svého největšího dobrodince ! Zachránil vás před umučením v Medvědím Brlohu ! Bez

něho nebyl by sem Cesare v čas došel ! A měly jste jej vidět, jak

planul stále touhou vrhnout se na vaše nepřátely ! Nebýt nás, byl

by to několikrát učinil ! Než Cesare přijel, řítil se již proti

tomuto lesu, sám samojediný proti dvaceti mužům ! A vy jste jej

zavraždily !"

"Je to pravda, Cesaree ?" tázala se Ziata a oči jí vlhly -

"Ano ! dnes ráno zachránil mne před skoro jistou smrtí ! Našel

Fabia dříve než já a obkličuje Medvědí Brloh přerušil vaše18

mučení ! Nebýt poslů, které ke mně vyslal, nebyl bych v rozhodný

okamžik vás vysvobodil ! Jemu musíte být vděčny více než mně ! A

zavraždily jste jej za to !"

"Kéž byly bychom to věděly !" zvolala Dita plačíc. "Ty, Porcio,

jsi vším vinna ! Vylíčila jsi nám jej jako bídáka,19 proto, že ti

kdysi trochu našlehal.."

"Jak mne to teď mrzí !" vzkřikla Fatima. "Ale byly jsme šílené, -

odpusť nám to, Rono - a ty, Lesbio, též, - a ty, mrtvý, též !"

"Ty's jej milovala, Rono ?" plakala Ziata.. "A ty též ? Odpusťte

nám ! Nevěděly jsme ! Jak hrozně vám musí být, - jako nám, kdyby

nám někdo Cesarea zabil ! Odpusťte !"

"Zabily jste nejlepšího muže na světě !" zavzlykala náhle Lesbia.

"Kdybyste jej byly znaly jako já ! Nebylo ryzejšího srdce, pravdi

- óch !"

"Zcela pravda !" řekl Cesare.

"Ty's tím vinna, Porcio !" vzkřikla Fatima.

A tu Porcia zaštkala, vrhla se na mrtvolu a políbila ji na

studené rty..

"Spi sladce, drahý bra -" Pro pláč nedokončila..20

Lesbia na ni popatřila.. Učinila pohyb, - jakoby děkujíc chtěla

jí stisknout ruku, - ale pak klesla znovu na hruď milence..

"Vy jste ho neznaly !" štkala. "Nebylo muže tak upřímného,

věrného, pravdivého a opravdivého, tak čistého ! Všechna lidská

přetvářka, podlost, ziskuchtivost, špinavost, nízkost byla mu

neznáma.. Na sobě samém mu nezáleželo ; jen po velkých činech

toužil ! Jak vznešený byl ve své naivitě ! Byl dítětem ke svým

přátelům, lvem svým nepřátelům ! Nikdy nebylo muže tak poctivého

a tak statečného ! A byl tak mladý dosud ! Co vše mohlo z něho

ještě být ! Já pozorovala jsem jej den ode dne ! Každého jitra

byl lepší, než předchozí večer ! každý večer lepší, - moudřejší,

ušlechtilejší, sebe více ovládající, ryzejší, než ráno

...

DÍL ČTVRTÝ

...

samočinný kartáček na zuby, samočinné klosetové papíry a td."

"Bože můj !" řekla jsem snivě, "do toho panovníka mohla bych se

zamilovat !" "To nečiň," varoval mne, "neboť neopětovaná láska je něco strašného. Kdybys byla vojákem, pak měla bys snad naději, že

city tvé by opětoval ; je vladař každým coulem a lásku svou

přenáší na opory svého trůnu, chrabré, mladé vojíny !"

Nevycházela jsem z údivu, co to všechno jsem slyšela. A Staníčka

milovala jsem tím více, když jsem poznala, že je národovec a

šlechetný Všeslovan, ba i pan Strčsibrčíčko získal, následkem

reflexu, něco mé lásky a úcty. Řekla jsem mu to a on rozhovořil

se horlivě o Slovanstvu. Vyprávěl o Polácích, kteří byli vždy tak

rekovní, že ve všech válkách prohráli, kteří tak horlivě žili jen

pro rytířskou vznešenost, že nezbyl jim čas vyčesat si vši.

Vyprávěl o grande nation russe, proslulé svou holubičí povahou,

čistě slovanskou mravností a mírumilovností, dobyvši při tom

největší říši na světě, v níž ani chvíli nezahálí knuta a

šibenice, v níž jediný možný pobyt pro počestné lidi je kriminal.

Vyprávěl o petite nation tschèque, vynikající nade vše hrubostí,

množstvím nadávek a humanitou ; vyprávěl o jejím náhlém

rekovství, - když, k vůli nade vše důležité otázce, totiž má-li

se při mši pít víno, povstala utraquistně proti celému

katolictví, slavně nad ním zvítězila a mu se podrobila,1 jak dvě

stě let po té titíž rekové, vynikající tak silou, ukázali, že

stejně vynikají umravněností a evangelicky, téměř bez odporu,

nechali si od nepřátel vzít nejen tělo, ale i duši ; přirovnal

tento zvláštní národ volu,2 který se splašil a pak dřívější3 pány

své drtí, rozšlapává a rozbodává, - a který za chvíli po té zcela

poslušně nechá se vésti za trest za řádění toto na porážku.

Vyprávěl o národu4 chorvatském, který se vyznamenává kuriositou,

že existuje a zároveň neexistuje. Vyprávěl o velké bandě

loupežnické, která <se> usadila v nepřístupných Černých Horách a

nemajíc tam být od čeho živa vedla stále války s Turky, při nichž

v každé bitvě první její snahou bylo uloupit nepřátelský majetek

a druhou co nejrychleji s ním upláchnout ! Já byla jsem nadšením

a láskou k matce Slávě přímo zdrcena, - zvláště, když začal mně

citovat Kollára, drátenníka. Ještě štěstí, že vanul svěží, čistý

vítr proti nám a odnášel rychle hrůzné smrady, které ze znělek

jeho vanuly : byla bych omdlela. Ó jak mne bolelo, že nemohu se

nazývati vznešeným jménem "Slovanka", jako on, můj zbožňovaný ! A

jak mne přec jen těšilo, že aspoň otec můj byl Srbín ! Ale Sláva

mně řekl, abych si z toho nic nedělala, že jsem Řekyně, ve

skutečnosti jsem prý Slávy dcera, tímtéž aspoň právem, jako

Němkyně, Kollárova Mína.

Přestali jsme politisovat a oddávali se rozkošem letu a lásky..

Ach nikdy nezapomenu na tu čárnou noc ! Může-li pak se některá

z vás, čtenářky, pochlubit únosem tak romantickým, únosem pomocí

okřídleného flašinetu ? Letěli jsme většinou nizounko nad zemí,

ale rychleji ptáka ; přes to, že byla mrazivá noc, bylo mně

teplounko od Staníčkova pláště, těla a hubiček ; a tak byla jsem

opojena, že jsem se už ani nebála, vzletli-li jsme výš. Osmkrát

za noc jsme v ohromné, nade vše měkké postýlce vzduchové si - nu

hráli - mezi letem, - óch ! A při tom jsem čas od času povznášela

duši svou hudbou : "Trakař novej", - nebo "na krásu bohatství

jsem ti rovná, ale na poctivost - není možná", - a "buď práci

čest" a "kořalička, teta moje" - plnily báň nebeskou luznými tony a měsíc se smál a vím, že <se> nám smály i hvězdičky.. A my

letěli, letěli jsme furně dále a dále k orientu.

Po půlnoci stali jsme se vážnější a hovor přenesl se k nejvyšším

věcím. Sláva poučoval mne nejdříve o hvězdách, - náramně krásně a

srozumitelně. Ale pak přešli jsme na záhady ducha, srdce,

jsoucnosti - Co jsem se za čtyři hodiny od něho naučila, to

nenaučí se nikdo za deset let na universitě. Věděl vše, - vše, -

a vše uměl mi tak říci, že jsem mu ihned porozuměla. Obdivem a

pýchou, že takový muž mne miluje, jsem se chvěla ; a láska má

dávala mně schopnost rozumět i nejhlubšímu, co povídal. A

nemusila jsem se ho ani ptát na to, co mně bylo nejasno : uhodl

myšlenky mé vždy sám, - často už daleko napřed, - často věci,

které mně napadly, ač s rozmluvou ani nesouvisely, - a často i

otázky, jež mně byly úplně nejasny, anticipoval. Byl, krátce,

dopovězením, odpovědí, světlem, září mé duše, - a ve vysvětlování

vždy trefil na pravý tón.. Cítila jsem se moudřejší, než

Sokrates.. Jakoby idealní naučný slovník na pouhé přání před vámi

se rázem sám otvíral, - ale ne ! to je směšné přirovnání ! Krátce

za tu noc naučila jsem se, zajisté jen zásluhou lásky rozum

zbystřující, více, než za celý svůj ostatní život. Konečně byla

jsem jako v jiném světě, - zdálo se mně, že sama létám, že nemám

toto své tělo, - že jsem se stala čistým duchem - Vím, že letěli

jsme v ohromné výši, - a přece jsem to ani nevěděla, - tak nic

jsem se nebála... - Teprve za úsvitu jitra klesla jsem zase ve

všednost -

Zoře vzplála a osvětlila na severu mohutné horstvo, - a před námi

velké město. "Ejhle, Teheran !" řekl Sláva. Zajásala jsem, že

předně jsem již mimo hranice nebezpečné říše a že jsem již

v zemi, kde je má Lesbia. "Teď slétneme na zem a vyspíme se ve

městě," pravil. "Večer pak budeme v cestě pokračovat a do půlnoci

jsme na každý způsob u cíle !" Ochotně jsem souhlasila, - i to

nejlepší omrzí. A teprve teď cítila jsem se úplně bezpečnou a

šťastnou. Zašli jsme do pěkného hôtelu, tam jsme se najedli,

pomilovali, usnuli, - tentokrát na jednom loži.

Probudila jsem se po poledni. Sláva ležel vedle mne. Ač nebylo to

žádné přirovnání k strašné náladě včerejšího probuzení, nebyly

ani tentokrát první pocity mé příjemné. Ale hned přemohla je

slast šťastné lásky.. Tentokrát jsme se však nemilovali a sice

mou zásluhou : ač měla jsem chuť, šetřila jsem miláčka, vědouc,

že mužům škodí to víc než ženám a že mají s tím větší práci. Asi

dvě hodiny jsme popíjeli a pořád něco jedli a kouřili a hráli si

všelijak, ale pak pravil : "Mé dítě, poleťme již teď, - ne až za

tmy ! Předně budeš za světla míti z pohledu na zemi větší

požitek, - a za druhé není vyloučeno, že ještě za světla můžeme

dorazit k Lesbii. Vítr se obrátil, bude nám funět do zad, takže

poletíme rychleji, než včera. Snad za půl druhé hodiny tam

budeme." Svolila jsem, ač jsem teď zase z toho letu měla dost

velký strach. Vyšli jsme do polí, - já zahrála "buď práci čest",

- Sláva řekl : "okolnosti jsou co nejpříznivější, - poletíme

velmi rychle, - ale také vysoko, aby po nás někdo nestřelil, -

ale jen žádný strach, - a teď pozor !" A tu cítila jsem hrozné

trhnutí, - vítr strašně zafičel, - vykřikla jsem, zavřela oči...

Vítr burácel stále silněji, že jsem se dusila ; Sláva držel mně

dlaň před ústy.. Otevřela jsem asi za pět vteřin zase oči, -

znovu jsem vykřikla, - byli jsme asi 300 metrů nahoře ! Ohlednu

se nazpět, - a Teheran byl už aspoň dvě hodiny za námi... Sláva

se mé úzkosti smál, - ale v tuto chvíli byl mně smích jeho

příšerný.. Vzpomněla jsem si na všechno tajemné posledních dnů, -

a vlasy počaly se mně ježit.. "Jsem v moci zlého ducha, který

vzal na sebe svůdnou podobu !" kmitlo mně vytřeštěným mozkem.

"Pustí mne náhle z té strašlivé výšky, rozbiju se na padrť, - pak

vypije mou krev, - a duši vezme někam do tmy.." Letěli jsme stále

rychleji stále výš, - úzkost má dostoupila nejvyššího stupně..

"Pro všechno na světě, k zemi !" zařvala jsem. Lekl se, pohlédl

na mne.. "Ó milenko, - odpusť !" řekl nejněžněji, zmírniv hned

let, "duch můj byl právě trochu nepřítomen, takže nevěděl jsem,

co se v tobě děje, - a nehleděl jsem ti též na tvář. Hned se

stane !" A ne rychle ne pomalu snášeli jsme se k zemi, - až

konečně jsem zas stanula na chvějících se nohou. "Pro boha,

Slávečku, - to není nic přirozeného ! Při vší úctě, kterou mám

k císaři Vilémovi, jeho samočinným klosetovým papírům a mladým

vojákům, neříkej mně, že tenhle stroj dovede takhle létat. Vždyť

jsme letěli jako koule z kanonu ! A vůbec jsi mně podezřelý, že

jsi zlý duch ! Kde vzal jsi všechny ty klíče do vězení a k ševci

? Jak věděl jsi, že kadi o mne stojí ? Proč ševcovská rodina

zůstala ztuhlá a nemohla až do smrti už slova vyrazit ? Jak se

mohlo stát, že hned jsem tě v posteli neviděla a hned ano ?"

"Odpovím na vše," řekl směje se. "Klíče zaopatřil jsem si vesměs

pomocí anglického konsula, - co je na tom divného ? Že kadi o tak

krásnou dívku stál, - nu k tomu není třeba žádné vševědoucnosti,

- vždyť v podobných případech, jako byl tvůj, turečtí soudci

dělají nabídky každé jen trochu slušné dívce. Co se týče

ztrnulosti ševcovské rodiny, neupírám, že užil jsem zde trochu

animalního magnetismu a suggesce, - stýkal jsem se s mnohými

hypnotiséry a mnohému jsem se naučil ; ale nepřirozené5 není

pranic. A co se té postele týče, nespal jsem, když jsi se

probudila, ale měl jsem hlavu mezi polštáři, abych neslyšel

protivné mňoukání kočky ; tu viděl jsem, že jsi se probudila.

Ježto chtěl jsem, abys se domnívala, že spím pořád, - očekával

jsem totiž, že přijdeš k mému loži, abys se přesvědčila, nebyl-li

jsem předešlý den6 snad nějaký přízrak, - vymanil jsem, když jsi

se na mou postel nedívala, hlavu z podušek tak tiše, že jsi to

nezaslechla. A co se stroje tohoto týče, musím ti říci, - odpusť

-, že, ačkoli jsi velmi učená dívka, z přírodních věd nevíš ještě

dosti, abys mohla posoudit, co zmohou, zvláště když duch tak

ohromný, jako je Vilém, uzná je za hodny milosti zabývat se s

nimi. Milá panenko, to dělá elektřina, rozumíš ? a elektřina je

něco tak ohromného a tajemného, že ani nevíme, je-li nějaká nebo

není ! Věda je věda, dítě mé, - a žádný hadr k umývání podlahy."

"Ty mně chceš vyčítat, že jsem dříve myla podlahu ?" zvolala jsem

zlostně a dala jsem se do pláče. "To je sprosťáctví od tebe,

důstojné nějakého všiváka a ne polského hraběte !" To jsem mu

řekla a můžete se z toho domyslit, že už strach můj zmizel a že

jsem mu docela uvěřila. "Děťátko, ani mně nenapadlo narážet tím

na tvou minulost !" smál se, "a mimo to upozorňuju tě, že pojem

"všivák" a "polský hrabě" se nevylučují ! - Ale dost ! Bojíš-li se znovu letět, jsem hotov dopravit tě na místo určené jiným

způsobem, - koňmo, kočárem, pěšky, - jen že toto by nám tři týdny

trvalo.." A já zastyděla jsem se, zmužilost se mně vrátila, - a

pomyslila jsem si : "Kdyby byl zlý duch, mohl by mně zakroutit

krk třeba tady ; - miluju jej, - a chci raději zemřít, než mu

nevěřit, - ať třeba zemru, - smrt od něho byla by sladká !" A

zvolala jsem : "Vzhůru ! A hodně vysoko a hodně rychle !" "Ale

dřív musíš zas zahrát !" Zahrála jsem o té poctivosti, - a zase

vymrštili jsme se do výše a hřměli ku předu. A nebála jsem se už,

zrovna ne ! jenom trochu.. Před ústa a nos dala jsem si plášť, -

ale i skrz ten funěl vítr tak hrozně, že sotva jsem dýchala..

Koukat jsem ani nemohla, jak mne vítr do očí tloukl, - ale tolik

jsem přece viděla, že vesnice, - a jsou v Persii dost řídké,

kmitaly se pod námi jako telegrafní tyče kolem expressního vlaku,

a že mraky, s námi stejným směrem zběsile letící, zůstávaly

rychle za námi. Také jsem si všimla, že slunce neobyčejně rychle

klonilo se k západu, - letěliť jsme na východ, - skoro tak

rychle, jako se země točí kolem své osy.. I pochvalovala jsem si

vědu a řekla : pravdu měl Sláva, věda není žádný hadr ! A letěli

jsme tak rychle, že jsme se oba rozpálili jako koule z flinty a

bylo nám horko na těle a na duši, takže v nejprudším letu ještě

jednou stala jsem se jeho ženuškou, - a to bylo naposledy, - ach

!

Slunce právě zapadalo, - tu počali jsme letět pomaleji a klesat..

"I aby do toho tisíc láter !" bručel Sláva, "něco je v elektrické baterii v nepořádku.. Aha ! již vím ! dochází7 nutná součást, -

ocet.. Na štěstí je tento všude k dostání. Musíme se zastavit

v této vesnici, - koupíme ocet, - a za čtvrt hodiny můžeme být

pak v městě, kde je Lesbia a Pietro !" Před8 námi rozkládala se

velká vesnice, uprostřed hor, podivuhodně jako od ostatního světa

odříznuta. Snesli jsme se, - a za chvíli seděli jsme v hospůdce

na kraji vesnice. "Počkej zde chvíli na mne, Hedoušku," řekl

Sláva, "jdu k hokynáři, - hned jsem tady zas !" Nerada jsem jej

pustila, - chtěla jsem jít s ním, ale on nedovolil, abych prý se

zahřála. Ale již za malou chvíli se vrátil. "Pojďme do jiného,

mnohem lepšího hostince !" řekl, "je tam, zvláštní vskutku

náhodou, hostinská Italka, která umí též dobře řecky, mladá,

roztomilá žena ; zajisté bude ti milé zase jednou najít v těchto

pustinách evropskou, sympathickou ženu." "Bude velice," řekla

jsem, "ale nenamluvíš si ji, když je hezká !" "Ty jsi mnohem

čarovnější !" řekl. "Pojď, dostanu prý tam též ocet !" Poslechla

jsem a vešli jsme do prostranné šenkovny. Seděly tam dvě ženy, -

jedna pod závojem, druhá ne. "Ta bez závoje je Evropanka," řekl

Sláva. Přistoupila jsem k ní, uklonila jsem se, pohlédla

z blízka, a něco jakoby do mne vrazilo, ale bylo to

nevyzpytatelně nejasné. Žena byla neobyčejně hezká a roztomilá, -

a na prvý ráz pocítila jsem k ní sympathii, - ba více. "Paní

hoteliérová," řekla jsem, "dovolíte, abych si s vámi řecky

pohovořila, než si můj Sláva zaopatří ocet pro batterii ?"

Hoteliérka se hlučně rozesmála, - a hned jsem viděla, že je

trochu opilá.. ; ale slušelo jí to roztomile ; co je také do

hotelierky, není-li opilá ? Hoteliér má jít dobrým příkladem

napřed ! Neopilý hospodský je jako špatně ošacený krejčí. Ta

druhá žena pod závojem šeptala hoteliérce něco do ucha ; - i zjev

této ženy působil na mne nevysvětlitelně divně, ač jsem ji

neviděla, skoro příšerně.. A hoteliérka se uklonila a řekla

sladkým, mně tajemně povědomým hlasem : "K službám, madame !" Nu

co bych to dále tajila ! Čtenářka se dovtípila už, že hoteliérka

byla Rona ; dáma pod závojem pak Arga. Octla jsem se již ve

vesnici, kde, po dosazení Fabia na úřad profesora všichni

zúčastnění nemoc svou si odbývali. Ziata, Porcia, Dita a Ala

ležely již v prvním poschodí na postýlkách ; Dios se ještě

přemáhal ; Lesbia nemocné právě opatrovala a Rona, na návod

darebné Argy, sešla do šenkovny a opila se trochu, - chudák

nebyla na alkohol zvyklá a hned bylo po ní. Očekávala mne teprve

o tři dny později. Arga jí našeptala, aby se vydávala za

hoteliérku, že jí to bude velmi slušet, - a mama uposlechla ;

zároveň jí poradila čarodějnice, aby nemluvila mně nic o svých a

ostatních intimitách, - že kdož ví co jsem a mohla bych pobyt

jejich prozradit.. A totéž poradil mně dříve Sláveček ; a mimo

to, již dříve, řekl mně, jak krásné je, milují-li se krásné ženy

hezky intimně, - vzbudil ve mně líčením svým nové laskominy, -

nebylo k tomu mnoho zapotřebí, - jsem přece idealní tribadka. Nu

daly jsme se do řeči, náramně nás to bavilo, náklonnost naše

k sobě rostla lavinou. Dáma v závoji nás brzo opustila, Sláveček

odešel někam pro ocet, - byly jsme samy.. Já lačnila jsem po

drahé ženské duši, - víte, - s mužskými, třeba je sebe více

milujeme, není žádná řeč, i ten nejmoudřejší muž je pořád hlupec,

- a Rona - byla opilá.. A mimo to působily darebné děti Eurovy

tajemně na naše duše, - že jsme se nepodřekly, ani nepoznaly...

Za chvíli jsme se v žáru svém objaly, - seděly jsme na něčem

podobném pohovce, - za chvíli na to políbily, - a za pár minut

potřepala jsem jí zadeček.. A ona mně jej též, - ale nahý, - a co

by deset napočítal, lochtala mne v rozkroku.. Já jsem se s

rozkoší kroutila, ona vetkla mně prst do lůna, - já učinila9

nápodobně, - tu náhle mama odskočí, - vytřeští oči na mne, -

bledá jako košile.. Leknu se, - a již již jsem divně ji

poznávala. "Pro boha !" zakvičela, - "bylo by to možno, -

podruhé.. Ona má přijít, - pro boha, - vždyť je jí podob -nejsi -

má - dcera - Hedona ?" "Mama, mama !" vzkřikla jsem, vrhla jsem

se k ní, - a tak jsem ji ještě zachránila před pádem : neboť

těžce zkoušená, dvakrát ! matka omdlela. Ach ! co jsem cítila !

Nejdříve hroznou radost, mama živa !.. ach ! ale pomalu vkrádal

se v radost stud a byl stále nesnesitelnější. "Pomoc !" volala

jsem. Přichvátala Arga, - teď bez závoje, - hlava se mně zatočila

při pohledu na ni - "Neboj se, dítě, hned přijde maminka k sobě

!" líbala mne.. Tu vrazila do vnitř Lesbia.. Dva výkřiky a ležely

jsme si v slastném objetí, tak nečekaném.. Ale hned na to

přicházela Rona k sobě. "Ježíš Maria !" šeptala jsem Lesbii, "já

se stydím ! kdybys věděla, co jsme dělaly !" "Vím již," zasmála

se Lesbia ; "já jsem s ní dělala totéž ! Není to nic špatného, -

nic si z toho nedělej !" To mne poněkud upokojilo, - a vrhla jsem

se na maminku. Ta mne líbala, ale nemohla na mne déle hledět, pak

jala se nadávat Arze a ujišťovala mne, že je to dílo jen této

darebné čarodějnice. "Nic jiného !" konejšila jsem ji, - a teď

teprve pookřála. A div jsme se všechny tři polibky neudusily.

Bylo mně teď, po dřívějším hrozném zmatení, trochu volno, - tu

vešel Dios.. Lampa již svítila.. Ač se přetvářel jak mohl, - a

on, chlap, umí se přetvářet ! vrávoral ; tělo jeho zimničně se

chvělo, byl smrtelně bled a oko mělo, ač snažilo se být pevné,

nemocný výraz.. Ale to právě prospívalo dojmu, kterým působil na

mne. Správně jsi řekla, Argo, že železnou sílu nemůžeme vskutku

teple milovat, že teple milujeme jen slabost. Myslila jsem, že je

zdravý, jiní lidé vypadají tak zdraví, jako on nemocný, - a

nezdál se mně být tak diamantově tvrdý. Ohromil mne úplně, sotva

jsem naň pohlédla, omámil, podmanil strašným leskem své

osobnosti.10 Zůstala jsem stát s otevřenými ústy před ním,

zapochybovala jsem, je-li to člověk, pocítila jsem v mžiku

šílenou zrovna touhu dát se cele do jeho služeb.. A zbytek

učinila jeho statečnost. Stáli jsme proti sobě, hleděli na sebe

upřeně, - tu zvolala Arga : "To je bratr hraběte Kukumikovského

!" A Lesbia : "To je Dios di Aquilla !" a Rona : "to je slavný

" Znala jsem ta

jména, nadšením jsem se dříve chvívala při zvuku jejich, - a on

bratr mého Slávka ? Ano ! byli si podobni ! A tu přistoupil ke

mně bohorovný ten člověk a se slovy, "Nabízím vám své služby,

slečno", - objal mne a políbil, - na rty ! Hned z počátku ! A já,

co je to nejděsnější ! když oddálil rty od mých,11 stále se

usmívaje a mne objímaje, přiblížil je podruhé trochu k mým, - jen

trochu, - a já gravitací puzena, dala jsem mu druhou žhavou

hubičku.. Ale hned jsem odskočila, myslíc, že se propadnu. Byla

to hrozná nevěra, nejen rtů, ale i duše.. Vzpomněla jsem si na

Slávka, - zhrozila jsem se, že tak dlouho nejde, - napadlo mně,

že vše je, musí být přec jen sen, - a zvolala jsem : "Kde je, pro

boha, můj Sláva, - že tak dlouho nejde ? Ocet - baterie - patent

císaře Viléma.." A jako blázen vyběhla jsem ven křičíc : "Slávo !

Staníčku ! Stančíčku ! Stančíku !" Ale Arga za mnou a něžně mne

vedla směrem ke dvorku : "Zde hleď, děťátko !" Hleděla jsem : zde

stál létací stroj Viléma císaře a na něm přišpendlen lístek

tohoto obsahu : "Žij šťastně, Hedo má, uzříš mne opět v Indii.

Zatím měj náhradu v mém bratru Diovi. Věčně tvůj

Stanislav-Argestes.."

Byla jsem z toho, můžete si myslit, pitomá jako král.. Arga

odvedla mne nazpět do krčmy. "Dítě drahé," řekla, "neděs se !

Milenec tvůj je teď bůh, bůh vzduchového moře. Býval člověkem,

zemřel, stal se bohem. Bůh tě miluje, jeho zůstaneš a jednou

povznese tě k sobě !" Mlčela jsem, - tisíc mečů prorývalo mně

srdce. "On je prý - mrtev ! Mama ! sestro ! je to pravda ?" "Je,

děťátko ! Ale to nic nedělá, je to jakoby byl živý ! Docela

totéž, - přesvědčila jsi se a přesvědčíš se ještě !" A tu se mne

zmocnilo šílenství. Jala jsem se skákat a křičela jsem : "Hejsa,

můj milenec umrlec, milenka umrlce blázen, všichni blázni, Dios

je pitomec, já jsem se s ním hubičkovala, já bídná kurva, Lesbia

je také kurva a je jenom přízrak, s mrtvou matkou jsem smilnila,

tenhle hastroš Arga je jenom sklenice s limonadou a nic jiného,

všecko je sen, já jsem mrtvá a také blázen, svět je blázinec,

jenom císař Vilém a jeho létací stroj s klosetovými papíry jsou

moudří lidé ! Hejsa hop !" Zděšené běžely ke mně Rona a

...

...

---

Slunce zářilo již zcela jasně a palčivě ; slastné tropické jitro,

těhotné vším tím nastávajícím vířením dne, omamovalo vonně duše,

když naše dámy, pohádkově oděny, vyšly z paláce. Rychlým, hrdým

krokem přistoupily k ohromnému, nádhernému vozu, třemi páry

vraníků taženému ; oči jejich hleděly v otvorech závojů jen

nehnutě v před, ničemu kolkol pozornost nevěnujíce, jakoby celý

svět se jich nedotýkal ; tak počínají si všechny "hrdé dámy", ač

mohly by vědět, že jsou jen zbožím a že se s nimi jen jako se

zbožím všude jedná ; však právě proto, že jím jsou, mohou míti

tuto směšnou pýchu - ubohou pýchu ceněného zboží. Důstojně

vystoupila Dita, která byla dnes královnou, po stříbrných

schůdcích na vysokou plošinu, Purano rozhrnul jemnou, růžovou

plachtu, jedině stěny i strop vozu tvořící a dívky mizely uvnitř.

Zazněly povely, 2000 koňských podkov třasklo o dlažbu ohromného

náměstí, vůz, na nejpružnějších pérech spočívající, hladce se

hnul a již velmi rychle ujížděl v ohlušujícím třesku podkov

k severu.

Vnitro vozu, bezmála čtvercovité, mělo asi 12 m2. Podlaha pokryta

byla tlustými koberci a sametovými polštáři ; nescházel ani stůl

a židle. Rohy tvořily tlusté stříbrné žerdě, spojené po stranách

i nahoře růžovým batistem. Ani čárka denní záře nepronikala

dovnitř. Féerické polosvětlo oblévalo vše.

"Ó jak spanilé je to zde !" zvolala Dita, když vůz se hnul.

"Věčně chtěla bych zde být. Teď musíme si udělat pohodlí ; je

horko už teď, nevím, co moji krajané myslili, když si tuto výheň

podmanili. Roničko, svleč mne a pak zas já tebe. Ach my nešťastné

ženy ! Dříve jsme se hodinu1 do toho oblékaly k vůli těm mizerným

deseti krokům z brány do vozu a teď zas musíme se aspoň čtvrt

hodiny vysvlékat !.."

"Potvoro !" zabručela Ala. "Kdo nám poručil, abychom si vzaly

k vůli těm krokům nejnádhernější šaty, s nimiž je nejvíce sraní

?"

"Jakoby's, Ditičko, nebyla ty právě s největší rozkoší se

oblékala," dodala Rona, rozepínajíc na Ditě sponky, jichž bylo

aspoň 150.

"Jakoby oblékání a svlékání nebylo jediným cílem a smyslem ženské

existence !" dodala Ziata, nastavujíc záda bohyni.

"Cílem a smyslem světa a Boha,"2 doplnila tato a jala se něžně

Ziatě otročit. A Porcia Doně a Lesbia Ale.

Mezitím přistoupila Alzira k malé skříni, odklopila ji... "Voda

!" zvolala, "s kusy ledu a flaškami ! Krucinal, co je v nich ?

V těchhle víno - ale tohle černé - pro boha ! aby to tak bylo -"

Odzátkovala, ochutnala. "Pivo ! pivo ! jako nejlepší mnichovské !

Mordieu, Dios uvařil sám v Benaresu mnichovské pivo ! Ale je to

chlap !"

"Sláva mému bratru, největšímu muži minulosti i budoucnosti !"

zvolala Ziata, chlastajíc jako svině. "To je přece něco jiného,

než víno ! Víno aby člověk pořád jen cucal, aby se neožral na mol

- ale řekněte, co je to za pití, nemohu-li si často a důkladně

celý den přihýbat ?"

"Snad poprvé od věčnosti v Benaresu uvařené pivo !" zvolala Dita.

"Hrozné ! Toutéž boží rukou, kterou, s pomocí zbabělé indické

lůzy, svrhuje grandiosně s této země ohromné britické jho - vaří

nám pivo - nám -"

"Nám ožralým sviním !" vzkřikla Porcia. "Sestry, řekněte : jsme

všechny dohromady cenné jako špína za jeho nehtem - ?"

Rona a Dona utíraly si již oči. Ale Argestea děla :

"Není v tom tolik zásluhy - on jinak nemůže : toť manýra bohů. A

Bůh bohů, jenž komanduje proti sobě vojska mlhovin, hraje si jimi

jako chlapec plechovými vojáčky, bdí zároveň, aby žádné pírko

z ocásku pelichajícího střízlíka předčasně nevypadlo."

"I na nočník myslil !" zvolala Rona. "I karty tamhle - a co

všechno ještě ! Dokonce i rákoska a metla !"

"Ó jaký to něžný, vzorný muž !" zvolaly s obdivem všechny.. -

Vysvleknuvše se do naha oděly se batistovými pokrývkami, právě

tak velkými, aby zahalily celé tělo. Byly ve vozu už připraveny ;

bílé, purpurové, jasně zelené, azurové - jednobarvé i překrásně

duhově pruhované. Bylo jich právě 8. Rozpředly se spory o každou

z nich. Ač bylo by psychologicky zajímavé sledovat je, pomlčíme

o tom..

Pijíce a kouříce ulehly pohodlně na měkké koberce. Ziata přimkla

se k Arze ; občas líbaly si ústečka, nosíky, očka, olizovaly si

vzájemně jazýčky. Ala a Lesbia objaly se smilně nohama, jedna na

druhé se protahovaly a o sebe třely. Porcia hladila Doně jako

maminka modravé vlásky a zaslzela při vzpomínkách ; Dona líbala

jí za to překrásné snědé ručky. Dita tiskla Ronu k prsům, tato je

ssála a Dita se kroutila. - Vůz byl už dávno za městem, eskorta

se rozptýlila až asi na 10 mužů, klusajících před vozem.

"Oh !" pravila konečně Ziata. "Jak je zde krásně ! Tak pohodlně,

tak domácky, tak bezpečně !.. A tak tajůplně růžově ! To jistě

benaresský sládek přišel na ten nápad, aby to bylo růžové. Kdyby

to bylo jiné, stálo by to už za hovno ; víte, co je to nuance ?

Já to nevím. Jak jste krásné, milenky ! mysticky vidím ve vás jen

poupátka růže, ipsissimo sensu. Jsme zakleté princezny zde v tom

záhadném růžovém prostoru - A hleďte ! vidíte na stěně3 tu zářící

amorfní skvrnu ? to je slunce, když chcete něco vědět.. Ta skvrna

činí vše trojnásobně poetickým, rozumíte ? ta je hlavní moment na

všem ; ale vy tomu nemůžete rozumět ! Víte, to je naše devátá

sestřička zde - tak nějak - či - krátce vyližte mi prdel. A ten

zářný pavouk na té plachtě poleze, pro boha ! stále výš, to bude

zajímavé - rozumíte mně dobře ?" -

"Ale my ti dobře rozumíme, že si sama nerozumíš!" děla Lesbia.

"Proč nedržíš hubu, když nedovedeš náladu svou vyjádřit ?4 Proč

nedrží ji všichni ti moderní malíři nálad, proč pokouší se stále

sdělit nesdělitelné a vnášejí novou a novou tmu a chaos do

beztoho hanebně5 nejasného lidského myšlení ?"

"I kuš !" řekla maminka její. "Kdo mi jen vysvětlí, proč je mně

tu tak tajemně blaze.. Myslím, že proto, že jsem zde jako

v kleci, jako v žaláři."

"Jen spoutány měly bychom ještě být," zvolala Dona. "Spoutejme se pevně na chvíli, sestřičky !"

"To by nebylo tak hezké," soudila Ala, "protože tenkrát, když nás spoutané vezli z nemocnice do kriminalu, bylo to praošklivé."

"Víš proč ?" děla Ziata. "Protože obklopovala nás hrubá, ohyzdně

žlutá plachta."

"A víte, co nás tu asi taky ještě tak blaží ?" řekla Hedona. "Že

jsme tolika mužskými chomouty střeženy.. Ó toho slastného bezpečí

pro ženu !"

"Věčně chtěla bych tu tak jeti !" vzdychla Roxana. "Žel, že to

potrvá jen 4 dny.."

"To bude právě dost," děla Porcia. "Co tě teď rozteskňuje, bude

ti pak vítáno. Je to výborně zařízeno, že každé štěstí provází,

zvyšujíc je, illuse, že mělo by trvat věčně, a ještě výbornější

je, že vystřídá je, sestárlé, právě to, čeho se dříve hrozilo -

neboť teď stane se to dobrým a novým štěstím ! Jak dobré je, že

po štěstí následuje bolest.. Myslím, že bolest je jen služebnicí

štěstí, že jest jí ve světě přesně jen tolik, kolik třeba, aby

štěstí neomrzelo, aby bylo konservováno, osoleno, opepřeno,

ooctěno.6 - Připijme na zdar utrpení !"

"Mudrluj si jak chceš," řekla Lesbia. "Utrpení, samo o sobě,

zůstane něčím, na co se jen vysrat !"

"Jedno ! ať žije ten prevít !" zvolala Ziata a chlastala jako

houba -

"Také si přiťuknu," děla Rona, "ale nemysli si, prosím tě,

utrpení, že tě proto tak miluju, abych o tebe stála - ne ne ! jen

tam zůstaň pro boha ! Já tě sice ctím - ale když přece jenom jsi

krásné jen z dálky, jako požár, jako tigr v kleci."

"Sestřičky, zdali pak je na blízku můj Zirid ?" pravila tu

nevinně Dona, rozhrnujíc plachtu.

""Můj" ! I ty kurvo !" zvolala Porcia. "Vezmi závoj, hledíš-li ven !"

"Ale vždyť já kouknu jen jedním očkem," prosebně zaškemrala

Donička. "Bože, co jsme to za otrokyně, že bez závoje nesmíme na

vteřinu hlavu vystrčit ! kde je naše ženská důstojnost ?"

"V prdeli !" řekla Alzira. "Je zcela správné, že jej, svině,

nosíme. Nechodíme přece s nahou zadnicí, ale tvář naše je mnohem

smilnější než zadnice, t.j. dráždivější. Kdybychom chodily pořád

s holými prdelemi, brzo by tyto mužům se zhnusily. Ale tváře naše

dráždí je stále."

"Závoj," pravila Dita, "činí nás tajemnější, půvabnější, - a co

víc žena chce ? Bože, já jej ráda nosím ! Každé otroctví dráždí

ženský vaječník."

"Nerozvírej plachtu tolik !" křikla Porcia. "Vždyť tě mohli celou vidět, darebnice, - Dito, trestej !"

"Hleďte, Zirid jede před námi !" vzkřikla affektovaně Hedona.

"Hleďte, jak jej cválající kůň stále povyhazuje ! jak má krásnou,

napjatou zadnici !"

"Budeš potrestána, dítě !" pravila královna a přistoupila ke

skulině. "Opravdu, ten Zirid má dráždivou, přímo ženskou mandu, -

ale to není překážkou, by spravedlnosti učiněno bylo zadost !

Porcio, vysázej Doně 20 metlou !"

"Ale hleďte jen naň -"

"Nemluv !" strhla ji mama Rona nazpět. "Můžeš strašně

kompromittovat Dia svým nahým obličejem. Daleko méně by

znamenalo, kdybys na Muslemína vypičila nahou zadnici ! Co si

jeho zbožňující vojáci pomyslí ? co jiného, než : jak může

ovládat národy ten, kdo nedovede ovládat osm mizerných žen."

"Lehčí sice," řekla Porcia, "ovládat osm národů než jednu

pořádnou ženu, ale přes to ukaž zadeček, Doničko ! Nic si z toho

nedělej ! Za 1/4 minuty máš to odbyté !"

"Co pak si dělám ? A abyste věděly, schvalně jsem bez závoje

vyhlédla, abych dostala bití !"

"Tedy "schválně" přinesla jsi chtíči svému v oběť Diovu reputaci

?" zvolala královna. "Ke 20 metlou přidat 20 rákoskou, Porcio !"

"To je toho !" děla Dona, blednouc a ohnula se, obnaživši

zadnici, přes stehno Porcie. - Jen dvě zaúpění se ozvala, ale

šátek Donin byl zuby rozerván, když trest byl u konce.

"42 !" zvolala Ala. "Dito ! Ona schvalně o dvě víc, aby dostala

4."

"Ty !" děla královna.

A Porcia, smějíc se, obnažila zadnici a obdržela 4. "Jak strašně

rychle jede ten vůz !" řekla hned po té, skoro normalním hlasem..

"Skoro jako osobní vlak ! Přechází božská síla Diova i do těch

koní ?" Jen slza v oku jejím zradila ji..

"Mně dej taky čtyři !" zívla Ziata. "Dvě metlou, dvě rákoskou !"

A převalivši se na břicho obnažila zadnici, modře pruhovanou. Ale

dříve než Porcia šlehla, přiskočila k ní Dona, která se, po zvyku

svém, válela po podlaze, kousajíc sestřičky a td. a jala se ji

zběsile líbat - "Počkej, děťátko," políbila ji Porcia, "až za

chvíli ! Povinnost přede vším !"

"Summarně po čtyřech ?" otázala se Editha ostatních, když Porcia

povinnost svou vykonala. Všechny souhlasily až na Ronu, která

spokojila se dvěma. Vysázevši jim 18 šlehů vysmrkala se Porcia...

A teď teprve, osolivše, opepřivše, ooctivše své štěstí bolestí,

byly dokonale šťastny - - -

Sluneční pavouk vylezl po plachtě tak vysoko, jak jen v červenci

může. Všechny dívky byly dokonale ožralé. Horko ve vozu bylo

nesnesitelné. Jel právě lesem.

"Mně se chce spát," zamumlala Arga.

"Spěme !" hekla Dita. "Ale to horko.. A víte co ? Vylezeme ! Ať

zastaví ty hovada !"

"Ta růžová plachta mění tu horko v plamen," souhlasila Ala. "Hej, zastavte, prasata ! Vylezeme !"

"Ale jak ?" zaúpěla Ziata. "Já se nemohu postavit ani na čtyři."

"To uděláme Diovi zas ostudu !" vydechla Rona.

"Takhle ožrat jsme se přec jen nemusily !" vzkřikla Porcia a dala

si vší silou pohlavek -

"Čeho si přejete, paní ?" zazněl mužský hlas.

"Bože, na co se vymluvit ?" zasténala Rona -

"Chceme z vozu ven !" zvolala už Lesbia, "ale nemůžeme, jsouce

vesměs stiženy slunečním úpalem! Ať přijde osm vojáků a vynese

nás do stínu !"

"Ty jsi moudrá, Lesbio," pochválila ji matka.

"A ty svině !" odvětila dcera.

"Vynesou nás, vynesou !" zatleskala Dona. "Zirid.."

Za minutu ležely všechny na trávě ve stínu. Purano poznal dle asi

40 vyprázdněných lahví, že sluneční úpal nebude příliš

nebezpečný.. Kázal, aby přinesena byla ona štoudev a aby všechna

voda, v níž dosud kousky ledu plovaly, vylita byla na tváře a

téměř nahá těla žen. Řvaly, vymršťovaly se a padaly zas, nadávaly

vojákům nejsprostšími jmény ; Dona uchopila Zirida, ne bezděky,

za přirození - -

"Za jaké as hříchy trestá Allah svatého proroka těmito ženami ?"

bručel si Purano, vraceje se ke koním. "A jaké tajemství asi

spočívá v tom, že boží tento muž nedovede své ženy zkrotit ? Ty

být tak mé !" A švihl několikrát jízdeckým bičem do vzduchu...

Byli právě u vchodu do úzké, stiné, zalesněné rokle, jíž

protékala značná bystřina. Purano, rozhodnuv se, že zde bude se

až do 6 hodin odpočívat, rozkázal, aby dívky byly tam odneseny na

trávník vedle vodopádu. Zde bylo velmi příjemno ; jsouce skalami

sevřeny byly zde jako v pokojíku, temperaturu, v rokli beztoho

poměrně nízkou, snižovaly ještě miliony vodního prášku

z tříštícího se o četné skalní tesy kataraktu, v jehož velebně

monotonní hudbě za chvíli blaze usnuly.

Spaly dobře as čtyři hodiny, dvě dováděly, v 6 zase do vozu

vstoupily, v 9 už byly opět přiopilé. Matný, stříbřitý pavouk na

batistu těšil je neméně, než ráno oslňující. Kol půlnoci usnuly,

ale dílem následkem jízdy po kostrbaté silnici, dílem odpoledního

tvrdého spánku spaly sotva 2 hodiny.. Rozmrzele se probudily, pár

hodin s nudou proštěbetaly a když slunce vycházelo, doznaly si

vesměs, že mají jízdy a pobytu v růžovém pokojíku pod krk.. V 6

hodin žádaly Purana, aby jízdu přerušil ; ale ten, poslouchaje

rozkazů Diových, svolil k tomu teprve v 9. Dvě hodiny promenovaly

v nádherných oděvech malým městečkem, po obědě usnuly, ale spaly

velmi špatně. Nanejvýš rozmrzelé vstupovaly ve 4 hodiny zas do

růžového vězení. Vzdorně hodily sebou na zem a ani k pití neměly

chuť.

Dosud bylo nebe bezmračné, ale teď objevovaly se nad jižním

horizontem světle šedé mráčky, ony, jichž sotva bychom si

povšimli, kdyby neměly ostrou, stříbrnou obrubu, ony

nejzlověstnější, jako je vše, právě nepatrným se zdající a

krásné... Na severu však víc a více bělaly se obláčky jiné, věčně

nehnuté - Himalaja...

Několik minut po výjezdu vzdorně téměř ani nemluvily. "Mordie,"

zahovořila konečně Diova sestřička, "kdo by to věřil ? Před

chvílí vstupovala jsem do růžového pokojíku se značně větší

nechutí, než v rodném zámku do trestací komnatky a skoro s

takovým odporem jako tenkrát do bytu lidí, které jsem urazila,

abych je na maminčin rozkaz odprosila... Pitomý svět ! Jak hned

vše v něm omrzí a ohyzdným se stane !.. Pravda, Argo, že právě to

umožňuje stále nové a nové požitky, - ale čert vezmi všechny,

když jsou eo ipso liché, hloupé, malicherné !"

"Právě proto jen jsou vskutku pravdivé, moudré a veliké,"

odvětila bohyně.

"Kéž jsme už doma u toho jezírka !" povzdychla Ronička. "Bože,

ještě půl třetího dne bude jízda trvat."

"Hrom aby Diovi do kulek uhodil !" zvolala Lesbia. "Teď právě

jsem z Purana chytře vytáhla, že děláme zbytečnou zajíždku na

severozápad - a proč ? Aby tam naverbováno bylo prašivých několik

set vojáků ! A my sloužíme tomu za oběť, - aspoň o půl dne se

cesta naše prodlouží !... Hrome ! nemluvila bych tak, - ale nevím

co to - pryč je má všechna dobrá nálada, něco divného mne tísní,

rozčiluje."

"Mne též, dceruško !" zvolala Rona.. "Jakobychom do nějaké děsné

propasti lezly, jakoby nějaký netvor na nás číhal - natahoval již

již chapadla -"

"Podivno !" zvolala Porcia. "Mně je tak, jakoby duše má měla

všechny své vnitřnosti zvracet..."

"Příčinou je nastávající změna počasí," pravila Argestea, která

teď co chvíli plachtu rozhrnovala, ne bez rozčilení. "Tak děje se

vždy, když po dlouhém jasu objeví se mráčky, - - rodí se7 náhle -

velký mrak - obrat - je to hrozné.."

"Co máš ? co víš ?" zvolaly všechny.

"Ale nic ! to nebylo obrazně řečeno !" A znovu rozhrnula plachtu,

vůz objížděl právě záhyb pahorku - "hleďte !" řekla lhostejně,

"vidíte ten podivný štíhlý kopec tam v dálce ? Dojedeme-li pak

k němu do rána ?"

Ziata a Lesbia hleděly, kam prst bohyně ukazoval. Daleko, daleko

na obzoru týčila se tam nápadně tmavě nad slabě vlnící se rovinou

hora, nápadně štíhlá, jako homole cukru.. Ale tak malá, že zrnko

pšenice, mezi prsty zcela ku předu natažené ruky, bylo by ji

bezmála zakrylo.. - A nyvě snivě táhla se rovina do nekonečna a

tichá zlatá záře středního letního odpoledne spala na ní tajemně

a horký vzduch tlel a z bezedné mrtvé oblohy padal věčný mír

v omámené duše a propasti Všetajemství otvíraly se - - a ta hora

temněla se tam tak divně, tak divně - -

"Vidím," děla Lesbia, "jak je štíhlý a - bože ! co mně to projelo duší ? Co - co - kde - sním ?"

"Taky mně se najednou hlava zatočila !" zvolala Ziata. "Aby ta

hora tam ? bože ! zas mne to udeřilo ! Co to za mystického

gymnota - -"

Ostatní tlačily se ke štěrbině - "Hleďte ! hleďte !" zvolala

v tom již zase Arga, usmívajíc se již. "Ti dva jezdci,

předjíždějící právě náš vůz ! Nejsou to originalní zjevy ?" "Jde

to teď hned ráz na ráz !" zašeptala si a v očích zjevila se jí

ekstatická zbožnost. "Ó Osude ! ó božské hlubiny tvé, Osude, ty

má Věčná Vůle !"

"Na mou duši !" řekla Porcia, "jsou to podivní chlapi ! Jeden

vystrojen jako papoušek, druhý obr, jakého jsem od smrti Pietrovy

neuzřela !.. A jakou širokou, šklebivou a přece děsivou tvář má

!"

Pro muže zapomněly na horu a ta již zmizela za stromovou hradbou.

Jezdci dohonili skupinu Puranovu, cválající asi 20 kroků před

vozem, a vojensky pozdravili. Zamračená tvář Puranova se obrátila

k vozu - pokyn, - a ten a celá kavalkada se zastavila. Oba

příchozí seskočili s koní -

"Přes 2 m. je ten chlap vysoký - a váží jistě dva metráky,"

znalecky odhadla Lesbia. "S tím by ani Pietro neopovrhnul bojovat

- ach !..."

"Ten druhý," děla Porcia, "je jen o málo menší - a ač hubený,

jistě má ohromnou sílu, - nevím, proč to člověk cítí... A jaký

svérázný, energický má obličej - oči tak přímé, opravdivé -

chlape, nejsi všední zboží !"

"Vypadají jako Don Quixote a Sancho Pansa - jenže i Sancho

vzbuzuje respekt," děla Dita. "Ale slyšte, co Don mluví !"

"Generale !" promluvil tento mohutným hlasem, "jsem jihoindický

šlechtic - - - - - - - a toto můj věrný sluha a přítel Mahmud.

Jen jednu nenávist jsem dosud měl : nenávist k mořským psům

anglickým ; jen dvě lásky : k této svaté zemi a vznešenému

proroku Edrisovi. Když četl jsem před lety o zázračných jeho

vítězstvích v Arabii, prochvívalo mnou nadšení od hlavy k patě, a

již tenkrát děl jsem si : Ó kéž by boží tento muž postavil se

v čelo mých nešťastných krajanů, - ó nic by Angličany

nezachránilo ! Žalem jsem onemocněl, když zákeřná koule zarazila

tenkrát vítěznou jeho dráhu. Ale nejkrásnější den života mého

zasvitl, když přišla ke mně zpráva o vstupu jeho8 opět na

indickou půdu a současně hned o stkvělých jeho vítězstvích zde.

Můj sen uskutečněn, - oh ! A bez meškání, všeho zanechav, vydal

jsem se s Mahmudem na dalekou pouť, ve dne i v noci odpočinku si

nedopřávaje - a tu jsem ! Přijmi mne, slavný generale, za

prostého vojína ! Mohu říci, že nejsem k zahození a za Mahmuda

ručím jako za sebe. Sloužil jsem v mládí ve vojsku, abych jednou

mohl proti britským psům obrátit vlastní jejich zbraně, byl jsem

též v Evropě a mnohé jsem tam zvěděl, čím vlasti své mohu prospět

; umím na příkl. zhotovovat shrapnelly a snad i děla. A - hleď !"

Hodil pušku k líci. Prostředně velký pták, asi 300 m. stranou

rychle letící opsal náhle zběsilý oblouk, pak vířivě padal,

dopadl..

"Výborně !" řekl Purano. "A tvář tvá jeví statečnost a důvtip.

Jsi přijat. Myslím, že prorok učiní tě co nevidět jedním

z nejvyšších důstojníků. Kdo jemu slouží, tomu kyne na zemi

velikost a sláva, po smrti ráj ! ale kdo jeho zradí - toho čeká

tam Gehenna a zde šibenice !... Jeď po mém boku ! V cval !" --

"Poslyšte !" děla Alzira, když podkovy zas třaskly. "Ten člověk

se mi nelíbí ! Nevím - ale něčím je mi podezřelý."

"Z chlapa toho smrdí mravnost !" pravila Ziata. "Nad významnýma

očima má těsné, ubohé čelo - má opravdivý karakter, ale velmi

slabou intelligenci. Amalgam tento jmenuje se obyčejně "moralní

prase". Vsadím se, že, až nás pozná, bude nás hned instinktivně

nenávidět jak pes vlka -"

"Ano, mějme se před nimi na pozoru !" souhlasila Lesbia. "A zdá

se mi, že, až na pleť, nemá nic indického ani orientalního

v sobě.. Leda nos.."

Události tyto je vzpružily, smavý ženský temperament zvítězil a

růžové vězeníčko hlaholilo brzo smíchem. Pily zas a štěbetaly, ba

i předčítaly si, smilnily a švihaly se - Když slunce zapadalo,

zarachotily od jihu první hromy, rachotily stále častěji a

fosforné blesky tu chvíli sesilovaly světlo stmívajícího se

pokojíku.. Ale rychle jedoucí průvod unikl bouři, jež vybila se

dříve, než nad hlavy jeho se dostala. Dvě hodiny koně odpočívali

a pak, za příjemného ochlazení, pokračováno v cestě. Po půlnoci

rozzuřila se na severozápadu bouře druhá, ale té nedostihli zase

oni. Nebe se pokrylo úplně mraky, z nichž slabě mžilo ; mlha

uléhala na plíce...

Dívky usnuly teprve, když se již dosti rozednívalo.. Usnuly

svorně, jako na povel, jak to u milujících se bývá...

Ale skoro jako na povel se asi za hodinu probudily - - . Hleděly

na sebe chvíli nejapně v kalném dnes tak růžovém polosvitu -

"Ale mně je vám divně !" ustrašeně řekla Ziata. "Cosi mne tak

ošklivě tísní, dech béře."

"A já jsem v tak strašidelné náladě !" zablábolila Lesbia.. "Ano

- ano ! zdálo se mi, že lezu - nějakému draku pomalu do chřtánu

-"

"Jé !" vzkřikla Donička a s hrůzou přivinula se k sestře. "Něco

na nás padne - ó kde to jsme ? Podívejte se - ale ne ! já se toho

bojím -"

"Něco se rozhodně stalo !" vzkřikla Porcia.. "Ale co - ? Snad

jsme, pro boha - mrtvé - v Orku -"

Skočila po kolenou k plachtě - rozevřela ji třesoucí se rukou..

"Ne," řekla po chvíli.. "Vše je při starém.. Koně před vozem,

vojáci jedou opodál, - krajina docela všední.. Pustá sice,

truchlá - ale nebojte se."

Vyhlížely ven a oddychovaly si jedna po druhé.. "Jen hloupé sny

!" děla Dita, dosud drkotajíc zuby.. "Ale je to kontrast ke

včerejšímu jasu a záři ! Obloha zamračená jako kozel, nivy polo

pod mlhou.. Ale je to zde již pahorkaté - nejpřednější avantgarda

Himalají - Jsou sotva 150 m. vysoké - vrcholky některých pokryty

mraky ; jsou krotké, zalesněné.. Jen onen před námi - hleďte, ten

rozlehlý ! - ale mně je pořád divně !.. ten krvavě rudý s divoce

rozervanými boky a přikrytým vrcholkem tvoří vyjímku -"

"Bože, ten děsivý !" zvolala Hedona. "Tak příšerně rozrytý - to

jsem dosud neviděla.. A ta pustota všude ! Jen dvě malinké

vesničky vidím v dálce.. Ó mně je do pláče, maminky mé !.."

Všechny cítily stále nevyslovitelnou, strašidelně tísnivou

náladu. Nemenšila se, naopak rostla, ať proti ní bojovaly sebe

víc.. Daly se do pití, ale brzo řekla Arga :

"Ne, musíme vylézti, abychom se rozptýlily ! Je to k nesnesení !

Jindy se podobné ubohé lidské pocity jen někde dole ve mně slabě,

směšně hýbou, - ale dnes tím vskutku trpím už, haha ! Generale !"

vzkřikla a vystrčivši ruku z vozu zamávala šátečkem -

Purano souhlasil, žádal jen, aby ještě pět minut počkaly, než

dojede se k vísce, kde rozhodl se odpočívat až do večera. A

sdělil jim, že on i všichni vojáci cítí podobnou,

nevysvětlitelnou nevolnost. Ale nikdo z nich se nad tím

nepozastavoval : připisovaliť ji působení démonů a byli tímto

vysvětlením stejně uspokojeni, jako kulturní Evropan, jenž

"vysvětlí" si ji poruchou trávení.

Víska sestávala jen asi z 12 chat, v nichž bylo sotva osm lidí.

Dívky vystoupivše procházely se rychle asi čtvrt hodiny, ale

krutá nálada nemizela. Mlha zakryla zatím všechny pahorky až

téměř k patě. Konečně odebraly se, zpola plačíce, do největší

z chýží, rozhodnuvše se, že budou spát. Ale spánek nepřicházel.

Plakaly, ale pak učinily něco lepšího, osvědčeného : vypily každá

více než 1/4 litru nejsilnějšího rumu. Za půl hodiny, kol osmé,

chrápalo jich všech osm, v ošklivé temné jizbě, jejíž okenice

zavřely -

Spaly velmi tvrdě skoro 9 hodin ; vždyť od výjezdu z Benaresu

řádně se, ubožátka, dosud nevyspala.

*

První probudila se kněžna di Aquilla. Po minutě již uvědomila si,

že ranní nálada nezmizela. Byla sice mnohem slabší a méně trapná,

ale byla to ona.

"Musí to být původu vnějšího !" rozhodla dívka po chvilkovém

přemýšlení na svém seně.. "Ale co v tom jen vězí ?.. Hm, uvidím,

co milenky mé budou cítit, - nechám je a budu pozorovat." Sáhla

po hodinkách, mezi ňadra položených, neopomenula jeden ze svých

prsíků při tom políbit.. Byloť jí po zdravém spánku, vzdor bolící

po rumu hlavě, dosti dobře, - i to nevědomky na ni působilo, že

štěrbinami okenic vnikala do jizby sluneční zář. "Už pět hodin,

už se dost vychrněly !" A zakašlala tak nehorázně, že všechny se

na ložích svých převalily..

A za několik minut shodly se vesměs, že cítí, co před usnutím.

"Kruci prdel !" zvolala Arabka. "To nějací démonové nakladli mi

do duše svá hnusná, masařčí vajíčka, duše se hnusem svíjí, chce

je dostat ven, zvrací.. Poslední hodinu zdálo se mi pořád,

jednou, že visí nade mnou balvan, podruhé, že jsem na dně moře,

po třetí, že až do nebes sahající příšera naklání ke mně pomalu

svůj zobák, dlouhý jako věž, - a teď, hleďte ! teď bych přísahat

chtěla, že venku nad tou boudou visí něco hrozného.."

"Kdož ví ?" usmála se Arga.. "Hle to sluneční zlato v okenicích."

Ala přiskočila, otevřela jednu, trhla sebou, několik okamžiků

ztrnule stála, - pak s výkřikem odskočila.

"Co je ?" vzkřikly všechny na smrt zbledlé, ale přes to

přistupovaly k oknu. Jen Rona dala se v koutě do křiku.

Přistupovaly, odskakovaly.

"Hrozné !" zvolala Porcia. "Nikdy jsem nespatřila, co by tak

děsně na přízrak, na strašidlo připomínalo !.. Hrůza ! Ale

nebojme se už, okoukejme si to ! Hle, již to ztrácí největší část

své příšernosti. Interessantní, hm ! Haha !"

A dívky si to okoukávaly. Nebylo to nic jiného, než hora, asi 900

m. vysoká, s hradem na temeni. Pata její byla as 1/4 hodiny

vzdálena. Byla zcela neobyčejně štíhlá. Měla barvu ustydlé krve.

Stráň její byla nepopsatelně fantasticky rozbrázděna. Vrchol jako

uťatý, měl s této strany asi 300 m. délky. Byl hustě temně

zeleným lesem porostlý. Uprostřed tyčila se divě štíhlá, asi 50

m. vysoká skála, na ní vysoký hrad s 50m. věží. Toť suchý popis.

Ale aby vycítěn byl strašlivý dojem, jímž vše to působilo, bylo

by téměř nutno vidět vše v podrobnostech. Již náhlé uzření

ohromné hory nad námi zděsí ; což teprve hory krvavé, tak štíhlé

a příkré, rozryté tak strašidelně, že podobalo se to pekelnému

písmu, vyrytému tam démony, že celá hora činila dojem ďábelského,

k boji nějakému se pomalovavšího, tetovaného netvora. Ještě

divěji týčila se nahoře skála nad černým skoro jezerem stromů, a

nejdivěji, nejhrozivěji příšerný hrad, v té nebetyčné výši tak

paradoxní, k tomu teď tajemně osvětlený, žlutou, přízrakově

tichou září podvečerního slunce, obletovaný několika obláčky jako

duchy. Ohromná výše, s níž strašil, nezvyklost toho, zvláštní

královsky pustá, pohádkově vábně strašidelná nálada vanoucí

z všeho - vše to však jen z části ospravedlňovalo dojem, který

bleskem dívky zasáhl : hlavní bylo cosi metafysického, naprosto

nevysvětlitelného, co omračovalo duši sebe nepřístupnější.

"Rychle se oblečme a vezměme závoje !" odtrhovala konečně Porcia

družky, v němém ztrnutí na strašný obraz hledící. "Všechny jsme

se prohřešily, všechny musíme být potrestány ! Rychle, Purano nám

o tom něco jistě sdělí ! Jak kouzelné - o sestry ! víte co ?

ještě dnes musíme tam vystoupit ! A - a víte co ?.. Měly bychom

tam aspoň nějakou dobu bydlit ! Jak kouzelné by to bylo ! Jak

heroický pobyt pro nás, nás, - rozumíte ?"

...

...

obávajíce se stále, že se ten kamenný netvor na ně zřítí,

střemhlav sestupovaly s příkré skály ; všechny měly již ruce

zakrvácené. Včerejší příchozí byl stále u nich a pomáhal, kde jen

mohl ; jednou zachránil Alziru před pádem aspoň 5metrovým,

uchopiv ji za rameno, když již celé tělo její viselo nad

prohlubní.

Konečně stanuly v čarovném sadě, - a zde teprve přišly k sobě..

Klesly na trávu - a za chvíli, zahleděvše se do sebe, polo se

rozesmály, polo rozplakaly.

"Nu tak co ?" otázala se Rona, "trváte dosud na svém rozhodnutí

bydlit tam ? Co, co, hrdinky ? Co, sestřičko Diova ? Nepočurala

jsi se ? Co, slečno vévodkyně ? Mlčíš ? Co, paní vévodkyně,

nepřiposrala jsi se trošku ? Co, má rekovná dcero ?"

"I dej s tím pokoj !" zasmály se Ziata, Dita, Lesbia dětsky. "Za

nic na světě !" Jen slečna vévodkyně, zoubky do rtíku zaťaty,

mračila se hrozně - ale stále mlčela.

"Nikdy," řekla Lesbia, "necítila jsem takový strach ! I samo

zjevení strašidla nepůsobilo by tak, jako to děsné očekávání, to

číhání tajemného na tebe. Dej pokoj, zkazily bychom se tím pro

celý život ! Již teď odneseme si snad odtud choc, který bude

měsíce nám citelný. Opakovat se to vícekrát, jsme nervově

zničeny.."

"Straší tam, to je jisto," děla Dita. "Pojďme, je zde neblaze !"

"Dovolte, vznešené paní, abych se vmísil do vašeho hovoru,"

připojil se k nim, když vykročily, Saib. "Divím se, že vy,

Evropanky a vzdělané dámy, můžete věřit v strašidla. To opravdu

jsem nečekal. Já jsem se evropské vzdělanosti vlastně jen dotkl,

ale nevěřím již v nic nadpřirozeného."

"Pamatuj si, milý člověče," zastavila se Ziata, "že naším zvykem

není věřit. Co víme, to víme, co nevíme, víme, že to nevíme a

neobelháváme se, že to víme, - čemuž říká se právě víra. A

vlastně víme, že nic nevíme a ani to a proto, kde řekneme, že

něco víme, znamená to pořád totéž, jako bychom řekly, že víme

hovno. My se ničím, ničím nepoutáme, my tančíme božsky nade vším.

A dále : nevzdávej se, dobrý muži, moudrých pověr svých předků a

vyser se na evropskou vzdělanost !"

Při obou sprostých výrazech této řeči přelétl tvář cizincovu

viditelný hnus... "Nepru se s tebou, vznešená paní !" odvětil.

"Jsemť ve vědění pouhý mrzák. Ale přece, myslím, každý musí

uznat, že strašidel není."

"Že prý není strašidel, koukejte, sestřičky !" rozchechtala se

Alzira. "Už jste slyšely takový nesmysl ? Ten člověk blázní, prý

není strašidel, hihi !"

"Neblázní, ale je příliš paradoxní !" zastala se ho sladce Ziata.

"To nechme stranou," řekl s marně tajeným opovržením Saib.

"Mluvme jen o daném případě ! Z toho, čeho jsme ve hradě byli

svědky, nenásleduje přece ještě, že by tam strašilo !"

"Tak !" zvolala Ala. "Co ten stén ? to šelestění a chvění ? to

pohnutí sebou namalovaného muže ? Co ty všechny naše pocity ? I

ty osle !"

"Co ta děsná nálada hlavně ?" pravila Editha. "Což nechápeš, že

již ona musí vyvolat přízraky, nebo, jak se tomu říká,

hallucinace."

"Hallucinace ? Proč ne ? ty přece věda připouští, jasná paní

vévodkyně !"

"Věda je tak milostivá, že připouští i existenci vody, žita a žab

!" vskočila mu do řeči Porcia.

"Muži," děla Dita, "žádám od tebe titulování,1 jaké mně přísluší.

Byla jsem dříve jen vévodkyní, teď jsem trochu víc ! teď jsem

konkubina Diova !"

"Já trnu, vznešená paní ! Ale k věci ! Stén ten možno přece

vysvětlit na př. podvodem. Slyšte !"

A dívky zaslechly zvuk, dosti podobný tomu, jejž slyšely

v rotundě.

"Ty's nás tedy podvedl, darebáku ?" rozkřikla se naň Ala.

"Ne !" zvolal, zlostí zblednuv. "Chtěl jsem jen ukázat, jak možno by bylo" -

"Uspoř si slov !" zvolala Porcia. "Zvuk tvůj nebyl zdaleka tak

příšerný, jako ten ve věži ! Mezi oběma je stejný rozdíl jako2

mezi skutečným jablkem, živou osobou a dobře namalovaným jablkem,

voskovou figurinou. Ale chlapík jsi v mnohém ohledu."

"Díky, vznešená paní ! A co se toho chvění, šelestění týče, řekl

jsem již ve věži, že Ďáblův Roh je patrně vulkanického původu, že

lehké zemětřesení -"

"A tak dále, víme !" pravila Dita. "Mohl bys též svésti to na

elektřinu, na bortění se zdí, prosakování jich vodou nebo na jaké

ještě hlouposti, - ale pamatuj si, že všechny tyto zjevy jsou

strašidelného původu, že vše děje se nadpřirozeně, že

nejpřirozeněji ještě vysvětlíme konečně vše pomocí zázraků a

strašidel. Adio, milý muži !"

"A vyser se na evropskou vzdělanost !" papouškovala Hedonka po

zbožňované své Ziatě. "A už táhni !"

Zase zkřivila se tvář Saibova, - a nezdržel se : "Mohla bys mne,

spanilá3 dívko, poučit, jak vykonat mám tuto krásnou věc na

abstraktní pojem ?"

"Slyšíte ?" zvolala Ziata ; "teď se demaskoval ! Neřekla jsem vám hned, že je to moralní prase ?"

"Kroť se, Ziato, je to šlechetný muž !" napomenula ji Rona.

"Hovno je a ne šlechetný muž !" zvolala Donička. "Slyšíš,

chomoute, proč mi říkáš jen "dívko", když ostatní nazýváš

"vznešené paní" ? Já jsem už zrovna tak konkubina Diova jako ony,

třeba je mně teprve půl patnácta roku, vole !"

"Že ti dám pár přes držku !" zvolala maminka její.

"Dej si mi je před sestřičkami," odsekla dceruška, "ale budeš-li

mne zahanbovat před cizím člověkem, který neví, že se mnou mrdáš,

tak ti je dám sama, sloto !"

Zdálo se, že bude Saib zvracet. Ostatních šest dívek se

rozchechtalo. A Saib promluvil :

"Předně odpusť ty,4 vznešená paní," a uklonil se před Doničkou,

"že nevěděl jsem, že ráčíš být již prorokovou konkubinou.

Gratuluju ! A tobě, vznešená paní," uklonil se před Ronou,

"gratuluju k tak stkvostně vychované dceři a -" Zarazil se,

zašel, zapomenuv na chytrost, trochu příliš daleko -

"Prase, jak se to opovažuješ s námi mluvit ?" zařvala Ala a

povznesla pažbu. "Sestřičky, - tohle si nechat líbit - ?"

"Mlč !" řekla Porcia. "On jinak nemůže - a ctím jej za to.

Nedovede se k nazírání našemu povznést.. A nechtějme od něho

mravy evropské !"

"Ale chceme od něho, my ženy Diovy, mravy otroka !" zařvala

Arabka.

"Ty mlč !" zvolala Rona. "Kdyby tě nebyl zachytil, byla bys si

před chvílí rozbila svou nevymáchanou držku ! A ty, Ziato, taky

se styď ! Hned od počátku mluvíte s ním urážlivě, jakoby nám byl

nepřítelem a on je naším přítelem, prokazuje nám tisíc pozorností

a chová se nejuctivěji, uctivěji, než samy zasloužíme. Je to

ordinairní od vás !"

"Trochu pravda, Ziato !" řekly Dita a Lesbia.

"Cože ?" jala se běsnit kněžna. "Chovám-li se špatně k někomu,

kdo mi ublížil, jaká na tom zásluha ! To dělá každý vůl ! Ale

chovat se špatně5 k někomu, kdo mi jen dobré dělá, kdo mne

miluje, kdo se za mne obětuje - to jmenuju teprve zásluhou ! to

je sebepřemožení a sebepřemožení je jediná ctnost !"

"Vidím, vznešená paní, že jsi stejně genialní jako krásná a

statečná ! Hlásáš jakousi novou ethiku, nad níž žasnu, nechápaje

její hloubky."

"Jen se posmívej, chlape !" zařvala Ziata a namířila naň ručnici.

"Věz, že hlásám ji po léta ne slovy, ale činy ! Můžeš se hned

přesvědčit !"

"Četl jsem též o tom něco, vznešená dámo !" odvětil Saib bez

nejmenšího strachu. "Dle ní měří se prý hodnota člověka dle toho,

kolik úkladných vražd má na svědomí. Dle ní neuznává se při koupi

dnešní zlatá, stříbrná, papírová mince, ale platí se jen mincí

olověnou a ocelovou, třeba ubohé hokynářce, vdově, která má 7

malých dítek. Dle ní považuje se za hrdinný čin vloupat se do

bytu chudého turkestanského rolníka a tříštit tam, bůh sám ví

proč, lebky nemluvňat na kolébkách, za bezpečné assistence

bohorovného muže - prý ovšem, dle oněch evropských novin -" dodal

rychle, vzpamatovav se konečně. "Ovšem já tomuto poslednímu

nevěřím a jen proto jsem k vám takto promluvil, abych upozornil

vás, že dílu svatého proroka a blahu mé vlasti, za kterou zemřít

chci, počínáním svým škodíte ! A teď mne udejte Puranovi nebo

zastřelte, mně je to lhostejno ! Vykonal jsem svou povinnost !"

[Chvíli ticho. Nejistota, váhání ; podezření. Ala, Dona i Lesbia

chtějí jej zastřelit nebo dát zatknout. Ale nejvíce opponuje teď

Ziata. Konečně dají záležitost Argestei, aby rozhodla. Ta, dříve

se jen usmívající, dá se do vznešeného smíchu, přistoupí

k Saibovi a smějíc se vlídně, skoro něžně, položí mu ručku na

rameno. Její pohled. Saibovi, cítícímu se být jím prozrazen,

přestane srdce bít. "Odejdi, drahý muži, a neboj se ! na nás

záleží stejně málo, jako na tobě !" Odejde, se zmatenými slovy :

"V boji s tigry a loupežníky nejsem snad nejhorší, ale v boji s

ženskými jazýčky přiznávám se s hanbou ke své malomoci" ; jeho

monolog pak]

Byla již úplná tma, když vrátily se domů. Vítr obrátil se zatím

k východu, kde křižovaly se již blesky ; i hromy počínaly

rachotit. Tělesně velmi unaveny, ale duševně teď, částečně

vzpružujícím vlivem posledních rozčilujících událostí, částečně

obratem větru, dosti čilé vsedly do připraveného vozu a za

vzmáhajícího se rachotu s výší vyjely.. Jely velmi rychle a čím

více vzdalovaly se otrávené sféry Ďáblova Rohu, tím veselejší se

cítily.. Za čtvrt hodiny zvučel již vůz nejbujnější dívčí

veselostí. "Choc" nebyl nebezpečný - zdravé ženské nervy odrazily

jej úplně. Ale stále více rachotily hromy a náhle spustil se

liják tak strašný, že za chvíli vůz sotva krokem ku předu se

bral.. Ale na štěstí vjíždělo se právě do většího městečka.

Purano rozkázal, aby se zde přenocovalo -

V krásném pokoji bděly dcerušky naše při pustých orgiích až do 2

hodin a lomozily bezmála jako neustávající hromy na nebi, jež

utichly právě teprve, když dívky ulehly, jakoby je nechtěly ze

spaní rušit.

Spaly výborně do sedmi hodin. Nebe bylo již opět úplně jasné6 -

jako jejich duše. Těšily se opět na své růžové vězeníčko a ještě

více na nové své obydlí, kam mělo se dorazit již nazítří

dopoledne. Když posnídaly v pokoji svém, nebylo dosud vojsko

připraveno. Tu pravila Ala, která měla dnes velení :

"Ať koukám odtud z kterého chci okna, nikde nevidím našeho

včerejšího kamerada. Patrně tedy dělá ostudu za kopečkem, který

přiléhá k zadní stěně tohoto domku. Než se ti lajdáci vojáci

připraví, vyběhněme tam a pošleme mu poslední políbení - viďte ?

Vlastně co se ptám, já jsem dnes královna - alou marš !"

"Alinko," prosila Rona, "nechoďme ! Proč kazit si krásnou náladu

pohledem na včerejší děs ?"

"Až pojedeme, budeme toho kolohnáta vidět, tak co na tom ?"

"Nemusíme, nebudeme-li rozhrnovat plachtu."

"Ale fuj, Roničko !" zvolala Porcia. "To už je zbabělost jako

měsíc !"

"Zdá se, ale není !" zvolala Rona. "Hleďme na věc logicky ! Až

moc okolností nasvědčuje, že Ďáblův Roh je nebo může se stát

naším osudem, naším strašným osudem, - počátkem konce ! Ano, ano

- a ten bude hrůzný, ó jaká propast utrpení budoucích straší

stále mou fantasii ! Děsný sestup, rozklad - zkomírání, blbnutí,

šílenství - ó ! vy víte to ! Ne nadarmo měly jsme včera, než se

na obzoru poprvé nám objevil, tak ošklivé pocity ! Livia je mi

podezřelá, i některá slova Edgarova.. Pak naše sny.. Pak

okolnosti, za kterých včera odpoledne jsme jej uzřely - naše

pocity při pohledu naň, tušení.. Ano ! mám strach, že ta nestvůra

magickou mocí táhne nás k sobě jako hroznýš veverku - že je nám

souzeno - tam přece bydlit, abychom byly vyvrženy - napolo

zničené ! Víte, co záhrobní nestvůry z člověka dovedou udělat ! I

vůli nám vezmou, na niž jste teď pyšné, a vydají nás zcela na

pospas nejhroznějším utrpením ! Dobře's řekla, Lesbio, včera, že

pobyt tam by nás nervově zničil ! A mám tušení, - že nejen pro

tento život, ale pro tisíciletí vrhne nás to dolů ; - a snad pro

celou věčnost, - snad vezme nám ta hora něco pro vždy

nenahraditelného. Zdá se mi, že stojíme na nejosudnějším

rozcestí, - že máme svésti rozhodnou bitvu s Osudem.. A proto, -

vyhněme se té nestvůře ! utečme ! ani na ni nemysleme ! zamezme

každé pokušení ! Znám vaši nestálost, kolísavost, vrtošivost, mám

tušení, že, až ji spatříte, zase vás nějaká ztřeštěnost napadne -

a proto - nechoďte na kopeček, prosím vás !"

"Co pravíš," děla Ziata, "není hloupé.. Ale rozumnost sama je

hloupá. Třeba nás čekalo to hrozné, dlouhé utrpení, - po noci den

- a jen po noci. Nechtějme korrelaci dobra a zla vyhodit ze

světa, jako kamínek z boty ! V tomto punktu bylo dosud lidstvo

šmahem bláznivé a blbé. Není vůbec "nenahraditelných" ztrát, jak

se obáváš. Ve věčnosti tak jako tak stane se vše, rozumíte ? vše

! Nic nemůže být vskutku poškozeno ! nic člověku vskutku nehrozí

! A vše musí si odbýt ! A co se nestane teď, stane se později ! A

co se stane teď, nestane se ti aspoň později ! Vše je lhostejné a

vše je dobré !"

"Amen !" pravila Arga vážně.

"Všechny vaše rozumy," zvolala Ala, "jsou zde zbytečné, protože

já jsem královna. Stet pro ratione voluntas - stupaj, sice třicet

rákoskou !"

Vyšly. Slunce třaskalo jasností, jako když z Benaresu vyjely. Ale

oproti tehdejšímu parnu byl teď libý chlad. Jas, chlad a silný

vonný vzduch, - vše to mžikem opojilo duše dívek tak, že málem

byly by se daly do výskání. Vylétly na pahoreček - a otevřely

pusinky -

Tak zcela jiný byl Ďáblův Roh, než včera ! To kouzlo metamorfosy

a mrtvé minulosti !... Nebylo možno říci, že hora nebyla pranic

děsivá, - ale proti včerejšku téměř pranic. Byla tak malá - asi

12 km. vzdálena ! Hrozné jednotlivosti nebyly k rozeznání. A s

této strany byla značně širší a boky její částečně porostlé a

skála s hradem jen malou skvrnou na azuru ! A ozařovalo ji ne

stařecké, předtuchami smrti obetkané slunce, ale sedmihodinné,

mladistvě plesající. A duše dívek byly teď plny ranní svěžesti !

A kontrast včerejška a dneška sám sebe zvětšoval.

"Tohle - tohle že má být on ?" zachechtala se Ala. "Tenhle směšný pantáta ? Ten mohl nám nahnat tolik strachu ?"

"Fuj na nás !" zvolala Porcia. "Počínaly jsme si jako každá

slečinka z Neapole ! Jaké jsme to svině mizerné !"

"Ukvapuješ se teď, jako jsi se ukvapovala včera !" děla Lesbia

superiorně.

"A ty jsi se v hradě neukvapovala ?" odvětila Porcia. "Jen tak

málo, viď, že jsi se svalila se schodů !"

"Bála jsem se, protože jsem se chtěla bát. Co do ženy, která se

nebojí ? Bojácnost je na nás to nejsvůdnější, nejdojemnější."

"Tak tak, děťátka !" smála se zlomyslně Editha. "Ale když se teď

strachu svému smějete, vyvoďte důsledky, jste-li konsequentní.

Mně jste se včera posmívaly, že jsem byla kontra pobyt v hradě, -

nuže slyšte ! Dnes jsem pro ! hlasuju pro měsíční bydlení tam !

Vraťme se !"

"Kriste Pane, už zase začínáte ?" zabědovala Roxana. "Ó má

předtucha ! Osud nás tam táhne !"

"Nestrachuj se, mama !" zasmála se Lesbia. "Je to od Dity jen

laciná ostentace a renomování ! Ona ví, že se tam nevrátíme."

"Žádná ostentace, ale vzplanutí statečnosti !" hájila se Britka.

"Včera byla jsem následkem tajemné, chorobné, celodenní

skleslosti vysvětlitelně bojácná, ale teď bych nebyla. A proč

bychom se tam nevrátily ? Leda proto, že jste zbabělé ! He !

mluvte ! nu mluvte !" dráždila dál ukrutně. "Slečno Lionelli,7

vaše zbabělé mračení mně málo imponuje, sestro heroů Fabia a

Pietra !"

"Proč bych se tam nevrátila ?" děla konečně pomalu Porcia.

"Nebojím se teď, - ale máme stále běhat tam a nazpátek jako pes

člověka provázející ?"

"Nikdy není pozdě chybu napravit, dceruško ! A co ty, dcero

padišahova, he ?"

"Ale když to tam bylo přec jen hrozné !" odvětila Lesbia. "Ne,

nechci ! Dojem, který teď máme, nic neznamená, - ale to včerejší

hrozné bylo až příliš realní !"

"Nebylo to tak příliš realní, mé děvčátko sladké !" smála se dále

vévodkyně. "Don Quixote měl asi přec jen pravdu, když vysvětloval

to přirozeně. Naše zbabělost vytvořila a vytvořuje všechna

strašidla."

"Mluvíš jako idiotka, jako Angličanka, Ditičko má !" děla sladce

Ziata. "Ale je to tam přece hrozné jako v Hrobě, - já nechci a

mlčme už o tom !"

"A já chci !" vzkřikla náhle Porcia a dosud mračně zamyšlená tvář

její vyjasnila se v divoký oheň. "Teď podařilo se mi rozžehnout

v sobě vysokou, pravou, nebeskou srdnatost, - ne tu tvou, Dito,

jakou asi cítíš, ale která je jen poloviční a pořád jistě

strachem provázena, že snad návrh tvůj přece bude přijat ! A chci

a chci, ať děje se cokoli ! Čert vezmi vše i mne, nebo já vezmu

si vše i jej ! Všemu postavím se vstříc, ať si mne to rozmačká !

Krvavá kaše je totéž, co žijící tělo ! Ať praskne celá věčnost

třeba, - buď je svět dobrý a pak nemůžeme nic ztratit, anebo

špatný, a pak naň nasrat ! - a tím stane se dobrým teprve."

"Výborně !" děla Arga.

"Já jsem pro," křičela Porcia dále. "Dita pro, - Alo, pro co jsi

ty ? Buď pro, prosím tě ! Jsi přece tak statečná !"

"To jsem !" řekla Arabka důstojně. "Ale nezapomínej, sestřinko,

že chci se teď bavit, užívat a lenošit a ne se mučit ! Dost

mučíme se bitím."

"A ty, Argo ? Ó sestro má !" zvolala Porcia vroucně.

"Souhlasím s většinou !" usmála se bohyně. "Mně je vše

lhostejno."

"A ty, Dono ? Prosím tě, děťátko mé, buď při mně !"

"Sestřinko nejsladčí, přísahám, že šavlemi pro tebe rozsekat bych

se dala, ale zbláznit se, - to je horší ! Až budu tak stará jako

ty, budu snad taky tak statečná."

"Ty, ať mladá nebo stará, budeš věčně baba !" zabručela Porcia,

uražena slovy "stará jako ty".

Rona zatleskala : "Dvě pro, šest contra, protože Arga jde s

většinou !" A tu přišla náhle na nešťastný nápad - -

"Víte co teď ?" zvolala. "Já navrhuju, aby se o věci této

oficielně hlasovalo ! A dále, aby výsledek byl definitivní a

nejpřísněji závazný ! Bude-li většina pro, - pak se tam bude

měsíc bydlit ! Pakli proti, pak je ten hrad v duších našich

navždy pohřben ! A konečně proponuju, aby každá z nás, jež by

proti výsledku hlasování sebe méně se vzpírala, bez milosti byla

potrestána 150 ranami nejtlustší rákoskou na chodidla ! Alo, nech

hlasovat o této skupině mých návrhů, jakožto o nerozlučném celku

!"

"Ale raději toho nechme ! Vůz už jistě na nás čeká !" pravila

Dita, nevědouc sama, z jaké neblahé předtuchy. Ale jelikož je

instinkt ženský výborný - kde není hloupý, zvolala Porcia :

"Tak vida ji ! Teď má strach, že bude oficielně uhlasováno pro

hrad. Nemyslila to vážně, couvnout se stydí ! Nu jen dej

hlasovat, Alo, má-li se hlasovat o Roninu konglomeratu !8 Čert

ví, jak definitivní hlasování pak ještě dopadne a padne-li hrad -

nu aspoň bude skončeno naše nedůstojné kolísání !"

"Dej hlasovat !" děly Ziata a Lesbia. "Neboj se, definitivní

hlasování musí být contra hrad !"

Ala dala hlasovat, má-li se hlasovat o konglomeratu Roniných

návrhů. Jednohlasně odhlasováno, že ano.9 Následkem toho došlo

k hlasování rozhodujícímu.

Všechny byly teď záhadně rozčileny, Ala napsala na písek písmena

P a C, - aby, jak často se stávalo, nepovstala na konec

nedorozumění. "Bude hlasováno dle stáří !" rozhodla a důležitě

zvolala :

"Rona !"

"Contra hrad !" odvětila Roxana a Ala udělala čárku pod C.

"Dita !"

"Pro !"

"Já, Ala, jsem contra. - Dále : Arga !"

"Pro !"

Všechny vytřeštily oči a oněměly.. "Cože - pro boha !" vypravila

konečně Rona, "- ty jsi se přeřekla, viď ?"

"Ba ne, drahoušku !"

"Ale vždyť řekla jsi, že hlasuješ s většinou !"

"Nu a jednám proti tomu ?"

Slova tato působila ještě silněji. Většina dívek zbledla. Ziata i

Lesbia se zamyslily. Porcia s jásáním objímala sestru. Konečně

houkla Ala :

"Hrome, to nemůže být ! Nesmysl ! Jen vy zbývající, které

vyslovily jste se proti, řekněte kontra - ať tu čarodějnici

zahanbíte, ať ukážete, že mýlí se jako jiní. A nemýlí-li se

v osudu - pak uvedete sám osud ve psí ! Naschvál proto hlasujte

contra. Nuže : Ziata ! Contra, viď ?" A Ala už psala čárku pod C.

"Počkej !" zvolala Ziata, "přemýšlím !"

"Bože - ta Ziata je všeho schopna !" zašeptala Rona Lesbii. "Je

jako blesk, je tak proměnlivá - Ziato, pro boha tě prosím :

kontra, kontra !"

"Pro, pro, sestro Diova !" řvala Porcia s levé strany. "Contra !"

řvala Rona z pravé. Ziata praštila obě dvě a přikryla tvář

dlaněmi.

"Už to trvá dost dlouho !" zvolala Ala. "Nevyslovíš-li se, než

napočtu pět, ztratíš hlas ! Jeden -"

"Bože, to's neměla, Alo !" zvolala Rona ; "tento spěch, tento

tlak probudí, jak Ziatu znám, právě její bleskovou, vzdornou

povahu -"

"Mlč ! Tak - dvě - - tř"

"Pro !" zvolala Ziata. "A to proto, že statečnost je přece jen

o půl procenta lepší než zbabělost !"

"Victoria !" zařičela Porcia. "Teď jsem já na řadě, piš čárku,

Alo, víš kam ! Už polovic z nás je pro ! Ó Lesbio -"

"Lesbio !" klekla před ní Rona. "Od tebe odvisí teď vše ! Tvé

slůvko rozhodne snad celou naši budoucnost ! Máš-li matku svou

jen trochu ráda, řekni contra ! Tys byla vždycky tak rozšafná,

rozumná -"

"Rozumnost je totéž co zbabělost, Lesbio !" řvala Porcia. "Totéž

co směšně malicherné ohledy na nicotnosti, co skromná žebráckost,

co opak vznešenosti a heroismu ! Ten opovrhuje vším, nejen

efemerním štěstím, lidským životem, jenž není ve věčnosti víc než

nudné zívnutí ! Vším, vším ! Rozumnost - vznešenost - toť

základní protiklad ! Toť to velké Herakleovo rozcestí ! Zde ukáže

člověk, stojí-li zač ! Teď nebo nikdy ukážeš, má nejdražší, že

jsi statečná, že jsi vznešená ! Nejstatečnější z nás jsou pro - ó

rozhodni se pro vznešenost, vznešenost !"

"Pro !" zvolala tu Lesbia. "Matinko, odpusť, ale výš než láska

k matce stojí láska ke vznešenosti ! A právě proto, že jsem tak

příliš rozumná, bylo nutno, abych to učinila, - a bylo to tím

větší zásluhou ! Myslím, že vykonala jsem teď nejvyšší čin svého

života !"

"Dona ?" štěkla Ala.

"Tak teda taky pro !"

"Šest pro, jen dvě contra !" vzkřikla jako Maenada Porcia. "Právě opačně, než dříve ! To's, Rono, neočekávala, viď ? a ty Dito, jež

tu stojíš bledá, taky ne ! A co je zajímavé : ty, Rono, měla jsi

v pokoji strach, že my, vrtochy naše stanou se příčinou, že hrad

nás k sobě opět přitáhne, - a hle, - ty, právě ty's to byla svým

nápadem, aby se hlasovalo."

"Ano, toť velmi zajímavé !" souhlasila bohyně.

"Roničko !" děly všechny k plačící Roxaně. "Vždyť víš, že ty tam

s námi nemusíš bydlit ! Daly jsme ti privilegium, že obzvláště

těžkých věcí nemusíš se s námi účastnit, - nu a zde rozhodně

nesmíme od vlaštovičky žádat, aby letěla za ostřížky do skalního

jich hnízda. Ne, jen se, po případě i s Doničkou, ten měsíc

ubytuj hezky teple v Benaresu a pak s námi k jezeru !"

"A ne !" povznesla Rona tvář. "Hledíc do sebe myslím, že mohu

tvrdit, že ještě víc láska k vám než strach o sebe byla10

příčinou mého pláče. Jdu ! Konečně nevíme nikdy k čemu je co

dobré. Ale jen to vám ještě řeknu : Všechny vaše filosofické

theorie jsou nejisté, jsou pouhé víry, a ani ty, Argo, ani

kterýkoli z bohů neví nic zcela jistého, jak se svět a věčnost

sama o sobě má. I Zeus může se mýlit na celé čáře, - vždyť jste

jen trochu dokonalejší lidští červi ! Neříkám, že prostý zdravý

rozum má pravdu, že ukazuje nám správnou cestu, ale přece jen -

říkejte si co vám libo, máme jen dle něho jednat - a víte proč ?

poněvadž musíme ! I ten nejvznešenější člověk má vedle 999

všedních pocitů teprve jeden heroický ; teď odstranila jsi si,

Porcio, svědící tě kadeř s líce, - myslíš, že to byl heroický čin

? Ne ! jednat má se dle pravidel : máš-li plný nos, vysmrkej se ;

kdo nemáš peněz, do hospody nelez atd. Nedovedu svou myšlenku

vyjádřit, jak ji cítím, vím, že o všem tom možno se zas přít, ale

vím též, že konce nedojdeme. Jen jedno si pamatujte : až, zlomeny

na těle a na duchu, bez vůle, pološílené svíjet se budete na dně

nejčernějšího utrpení - pak proklejete všechnu filosofii, budete

litovat, že neposlouchaly jste zdravého instinktu a řeknete : ta

zbabělá Rona byla věštkyně a měla pravdu ! A teď tedy do hradu !"

"Co tě to napadá ?" řekla Lesbia. "Purano nedovolí ! Má rozkaz,

aby nás odvezl k jezeru, - nebo, kdyby cokoli tomu zabránilo,

nazpět do Benaresu - a ten je vtělená vojenská poslušnost. Musíme

se dřív obrátit na Dia !"

"A vůbec, mordie, udělali jsme si účet bez hostinského : Dia !"

zvolala Dita. "Na jeho svolení záleží !"

"On nesmí nám rozkazovat !" zamračila se Porcia. "Nejsme otrokyně

! A on nám to též nezakáže ! Ovšem musíme na jeho vůli bráti také

ohled nějaký."

"A pořádný !" zvolala Ala, znovu oživena. "Vůbec to pitomé

hlasování nic neznamená ! Jeho vůle o celé té věci rozhodne !

Viďte ?"

"Ano ! ano !" zvolaly s chutí Rona, Dona i Ziata. Ale Lesbia s

hezkým sebeovládnutím pravila :

"Ano, ale "vůle" ve smyslu svolení, ne ve smyslu "co bude Diovi nejmilejší". Že v prvém smyslu vůle jeho rozhodne, je nesporno, -

vždyť, kdyby stůj co stůj nechtěl našemu pobytu v hradě, vstrčil

by nás jako za Lahorem do pytlů a dopravil nás do Benaresu. Ale,

vzhledem k rozhodnutí našemu, nesmíme se podvolovat jen tak jeho

vlastnímu uznání, musíme do krajnosti se snažit, bychom vůli svou

prosadily !"

"Ano !" souhlasila Porcia i Dita. "V tomto smyslu musíme jednotně s ním mluvit !" pokračovala Porcia. "Teď tedy nazpět do Benaresu,

- či snad máme poslat k němu posla, by se přišel na Ďáblův Roh

podívat, a bydlet prozatím zde ?"11

"Ani to ani to !" děla Lesbia, "ale odejeti do villy k jezírku !"

"Do villy ?" zachmuřila se Porcia. "To smrdí vrtkavostí a

zbabělostí, Lesbio !"

"Ne !" odporovala tato. "Předně má Purano rozkaz nás tam odvézti,

- způsobily bychom mu nepříjemnosti. K pobytu našemu zde by

nesměl ani svolit, zpáteční jízda působila by komicky a zbaběle

na každého, z villy je k Ďáblovu Rohu blíž než z Benaresu, -

svolí-li Dios, můžeme se tam usídlit aspoň o 2 dny dříve, než

kdybychom byly v Benaresu. Posel dostihne Dia dřív než my.

Zpáteční cesta by nás nudila, a čas, který nám zbývá, můžeme

dobře upotřebit k visitaci obydlí, kde budeme za měsíc ; můžeme

přirovnat obé -"

"Nu máš pravdu," ustoupila Porcia. "A teď, dříve ještě než

vyjedeme, pošleme posla k Diovi, - napišme tu hned lístek -"

Lesbia, 17letá dcera hokynáře, která byla k péru

v nejpřátelštějším poměru ze všech dam, rychle ulehla na bříško a

psala tužkou12 na lístek svého notesu. Arga, Ziata a Dona jaly se

ji švihat proutkem do vypjaté zadnice, ale Lesbia ostentativně na

to nereagovala, ač to bylo citelné, a ani chvíli nezastavila se

ve psaní. Hotova jsouc četla, trouc si zase ostentativně bolest :

Diovi ! Rozhodly jsme se, že budeme teď měsíc bydlit ve hradě na

Ďáblovu Rohu. Žádáme tě o svolení, očekávajíce, že nám je jistě

dáš. Co nejdříve oznam nám rozhodnutí své po poslu. Budeme zatím

bydlit ve ville, kterou jsi nám vyhlédl. Al. Ar. D. D. L. P.

R. Z.

"Ani jsi nenapsala, co to zač, ten Ďáblův Roh, kde je atd,"

vytkla jí matka.

"Podobný tlach," odvětila Lesbia, "je sice všeobecně obvyklý, ale píšu vševědoucímu muži ! A vševědoucí je člověk, jenž ví, jak se

může snadno vše dozvědět !"

"Připiš : skalopevně jsme se rozhodly," děla Porcia, bojící se

couvnutí.

"To se mi zdá hloupým," odvětila Lesbia.

"A je to dvojnásobný pleonasmus !" pravila Dita. "Skutečné

rozhodnutí je vždy pevné, skutečná pevnost skalopevná."

"Ale jen to tam připiš !" usmála se Arga. "Bude to dobře."

Lesbia beze slova napsala nahoru mezi slova "se" a "že"

skalopevně. Ale když to učinila, dala se do smíchu : "Moudrá

Argo, nezdá se ti to teď trochu komickým ? právě toto slovo tam

připisovat, haha ! Cítíte to ?"

"Toť opravdu skandal !" řekla Ziata. "Vyškrtni to zas !"

"Ne !" odporovaly jiné. "Vždyť to radí Arga !"

"Ať !" zvolala ješitná autorka. "Kdo z toho bude mít ostudu, než

já ?"

A slůvko zase přeškrtla.

"Ale teď jsi tomu teprve dala !" rozchechtala se Ziata.

"Sestřičky, podívejte se na to ! Viděly jste někdy něco tak

komického, něco, co by vyjadřovalo lépe naši ženskou kolísavost

?"

Všechny daly se do smíchu.. "Přepíšu to na jiný lístek !" děla

Lesbia -

"Okamžitě dolů !" zazněl pod nimi hlas Puranův. "Blíží se

anglická eskadrona !"

Rozumí se, že Lesbia úmysl svůj neprovedla. Ale byla umíněná, - a

aspoň střelhbitě napsala nad přetržené slovo ještě jednou

skalopevně. V leknutí a zmatku svém nejen že si neuvědomila, že

věc tím ještě zhoršila, naopak, jak tomu při zaslepujícím zvíření

affektů bývá, věřila, že tím vše napravila.

Střemhlav běžela za sestřičkami. "Rychle do vozu !" velel Purano.

"Odešli ihned s tímto lístkem posla k prorokovi !" zvolala naň

kvapně Lesbia, podávajíc mu svůj podařený elaborat. Purano jej

vzal, pokynul jednomu jezdci, ten přijel : "Odnes to co

nejrychleji prorokovi !" A jezdec jako šíp odlétl a zmizel -

"Jak daleko jsou Angličané odtud ? pro boha !" tázaly se dívky,

mizíce v růžovém prostoru, assistujícího Purana.

"Aspoň 60 hodin ! Byla to jen válečná lest ode mne, - abych vás

už konečně dolů dostal !" A pokynul - vůz rychle vyjel...

Nebudeme dále popisovat, co se ve vozu dělo, když Lesbia oznámila

družkám, jak genialně vše v listu svém opravila - Na zavolání

nazpět jezdce, jenž měl nejlepšího koně celého Puranova oddílu,

nebylo pomyšlení - -

Rovněž nebudeme zabývat se podrobnostmi další jízdy. Odpoledne

dostavil se opět liják a trval celou noc. Rozvodněná říčka strhla

most, - a tak se stalo, že místo nazítří dopoledne, dorazily

dcerušky naše do villy u jezera teprve popozítří v poledne. -

Slunce zářilo opět z čisté oblohy, lahodně vlhce teplý byl

vzduch, když uzřely s pahorku pod sebou nový svůj domov. Byly

překvapeny prvním pohledem, pak u vytržení. Dios nelhal.

Uprostřed13 širé roviny bujně se zelenala skupina asi 100

m. vysokých pahorků v podobě podkovy. Údol mezi nimi, rovný jako

stůl, měřil asi 10 korců. 2/3 jeho zaujímala překrásná, bujná

zahrada ; třetinu chobot značného jezera, dále po rovině k severu

zářně dřímajícího. Chobot ten vyplňoval úplně prostoru mezi

krajními pahorky podkovy, takže kdo chtěl s roviny do údolu se

dostat, nestoupaje na kopce, musil použít loďky. Na jižním konci

údolu, asi 10 m. nad patou zalesněného kopce, byla báchorkově

krásná 2patrová villa. S druhého patra byl i přes vrcholy

nejvyšších stromů zahrady otevřenou stranou podkovy přes jezero

pohled na mohutnou skupinu zkamenělých duchů - na Himalaje. Zcela

zřetelně bělaly se ještě nad nimi všemi obě nejvyšší hory země,

Gaurišankar a Dhavalagiri... Několik bujných kaskad, s pahorků

k jezeru kvačících a krásně souznících rozveselovalo zároveň14 se

zpěvem nesčíslného ptactva tento čarovný koutek země. - Villu

zbudoval zde anglický milionář s báječným komfortem. Trávíval zde

léta, letos však zaplašila jej revoluce do Kalkutty.

Můžeme již prozradit, jaký úmysl měl Dios, posílaje sem své

ženušky. Chtěl je upotřebit jako vnadidla. Soudil, že až

Angličané zvědí, že v tomto úkrytu tají se ženy15 strašného

nepřítele, pověstné po celé zeměkouli nesčetnými svými zločiny,

pošlou sem značnou armadu. Počítal, že 5000 mužů, kterým rozkázal

podkovu co nejrychleji opevnit, oddolají aspoň 14 dní. Do té doby

hodlal s větší armádou od jihovýchodu přikvačit a Brity mezi

dvěma ohni úplně zničit.

Jásajíce seběhly dolů a vnikly do villy divě jako četa plenících

vojáků. Při každém kroku, při každém pohledu na všechny tam

uložené nádhernosti, jež majitel neměl čas s sebou odnést, rostla

jejich dětská radost, - jakoby nebyly zvaly svými již předměty

ještě drahocennější. A vzrostla v nesnesitelno, když

z nejkrásnějšího pokoje rozevřelo se před nimi himalajské

panorama. "Čertův Roh !" zvolala tu Porcia, - a všechny - až na

Argu ovšem - bledly... Neboť hrdinná nálada i těch, které se pro

rudou příšeru nejvíce exponovaly, mezi jízdou skoro zmizela. Ale

ke cti jejich vůle nutno připomenout, že ani v nejbojácnější

z nich nevynořilo se do té chvíle vážné pokušení, zpronevěřit se

svému rozhodnutí. A tak hleděly aspoň na příšeru nemyslit a

zdařilo se jim to, jako všem zdravým a silným duším.

Našly vše pro domácnost nutné ; tak kuchyňské nádobí, potraviny,

palivo. Uvařily si blaženě kávu a hodinu válely se po pohovkách.

Po té odešly do zahrady, kde lezly po stromech, honily se a praly

několik hodin. Nezapomněly ovšem též na pití. Ale podotýkáme, že

pily poměrně málo. V podvečer pak usedly na loďku v chobotu,

vyjely z něho na volné jezero a veslovaly k ostrůvku, sotva

kilometr od vjezdu do chobotu vzdálenému, - jako smaragdový,

ohromný list na krystallové hladině ležícímu.

Byl asi korec veliký. Uprostřed byl asi 10 m. vysoký pahoreček,

jako miniaturní sopka této výspy.. Ulehly na jeho trávník

v těsném objetí.

Jen málo mluvily a stále méně a méně ; bylyť unaveny stucháním

se, radostí i pivem.. Konečně zcela oněměly - - . Obzoru blízké,

kalící se slunce lilo rudnoucí, tichou, truchlou zář na široširý

kraj, ke spánku se hotovící, z bezedné nebeské propasti padal

narkoticky bezedný, propastný mír v duše žen. A ty upadaly

v podivnou lethargii, sladkou resignaci ; plynuly v hrozné

poetické neznámo, vůle tála, myšlenky měkly, vše rozlévalo se

v cit, cit - a v touhu po míru, jen po míru - -

"Ó takhle mi nikdy nebylo !" promluvila konečně Ziata. "Ó kam

jsem to zapadla ? Vše se zastavilo a v kráse ztrnulo, v krystall,

ledový květ se proměnilo. Pryč všechny bouře ! Ulehl kalný vír,

blažený vládne mír, - v čarovnou báj změnil se svět.16 Ó ten

minulý život můj ! je to možno ? jak ta krajina kol - žlutý sen -

nic než sen... Otcovský zámek můj - má mrtvá nešťastná matinka -

velký Riccardo - ó ! Čertův Hrb !.. Děsné podsvětí - a jezero - a

Mulhacen - hrobka a slunce zas - a vraždy, plameny, Myší Pasť -

sluj banditů - tygr, špital - Edgar na půdě - a matinka a Aron

Arschloch a Riccardo - Robertson - Fabio, Pietro - a onen celý

život vyvažující okamžik v lese za Lahorem.. Co všechno to bylo ?

Noc či zář ? Skutečnost ? stín ? Ó ta děsně sladká životní báj !

Ó co to je ? Ó co to všechno je ? Ticho - a jen mé slzy tekou,

tekou.. Marno všechno tázání.. Jen sklonit hlavu, spát.. Ó Bože

můj !.... Dej mně mír, jen mír ! Nic už nechci ! Dost jsem se už

nazmítala, nic mne neláká... A co vadí mně, abych neodpočívala ?

Ó co vadí nám, sestry, abychom neodpočívaly, zde až do smrti

neodpočívaly ? Našly jsme přístav, krásnějšího marně bychom

hledaly !"

"Ano, zůstaňme tu a nehýbejme se už odtud !" promluvila

hypnotisovaným hlasem Alzira. "Ať si Dios podmaní třeba měsíc, my

tu jen blaženě ležme a pohádky si vypravujme a pijme !"

"A sázejme květiny a pěstujme králíčky !" promluvila ze sna

rovněž Dita. "A nechoďme už vraždit ! Raději roďme zas děťátka !

Je to přece jen záslužnější !"

"Ano !" něžně mluvila Porcia, "a choďme denně na tento ostrov a

plačme a vzpomínejme ! Ó co jsme už vytrpěly !.. A Dios bude nad

námi držet ochrannou ruku ! Jej nechme, on náleží světu ! On

přišel, aby zemi rozbil, zažehl, spálil ! My nemáme práva naň !"

"Dost jsme šťastny, že nám dopřáno bylo pod ním ležet !" mluvila

Lesbia, jež měla dnes velení. "A navštíví-li nás jen vždy dvakrát

za rok a pomiluje, co chceme víc ?"

"Však místo něho tím častěji bude nás navštěvovat Edgar !" unyle

děla Dona.

"Ano, ano, to jsem šťastna !" děla Rona téměř nesrozumitelně ;

neboť na ni alkohol vždy nejvíc účinkoval. "To jste hodné, že

jste se umoudřily, - že jste Ďáblův Roh pustily z myslí."

Ty, které měly oči zavřené, je otevřely, ty, které otevřené,

vytřeštily -

"Ďáblův Roh !" zvolala Porcia a poklekla. "To nemůže být !... A

přece !.. A já na něj docela, docela zapomněla ! Hu !..."

"Já také !" volaly jedna po druhé. "My všechny ! Jak se to mohlo

stát ? Opilé jsme dnes jen malinko.. To to slunce a ten vymřelý

kraj a to šplouchání vlnek ! Ďáblův Roh !.. Bože můj !... Ten

kontrast ! To udeřilo mne, jako toho, kdo ráno válí se v sladkém

polosnění, myšlenka, že toho dne čeká jej první souboj !" tak

volaly jedna přes druhou -

"Víte, co jsme vyvedly ?" zvolala Porcia, už čilá. "Provinily

jsme se proti lex Rona. Opilé téměř nejsme, - až snad na Ronu, -

není omluvy ! A ty, Ziato, byla's to, která's první řekla, bychom

se odtud už nehýbaly !"

"Dostaneš 150 rákoskou na nahá chodidla !" zvolala Ala -

"Cooo ?" děla Ziata, blednouc vskutku - "Ne, raději chci umřít !"

"Neděs se, děťátko !" těšila ji Dita. "Vždyť jsme s tebou všechny souhlasily, tedy musily bychom je dostat všechny !"

"A taky se to musí stát !" zvolala Porcia.

"Nesmysl !" zvolala Lesbia. "Nemůžeme za to.. Opilé sice jsme

nebyly, - ale myšlenky naše odlétly, - příroda nás hypnotisovala

- Stalo se to bez vůle !"

"V tom ti odporuju !" zvolala teď právě Ziata.. "My úmyslně jsme

snažily se myšlenku na Ďáblův Roh odhánět ! a třeba jsme si toho

nebyly vědomy, přece aspoň něco v nás se ozývalo.., aspoň u mne !

My neúmyslně úmyslně vůli svou uspaly !"

"Ano !" děla Porcia.. "Byla v tom jistá podzemní zbabělost !

taková - nu je to těžko vyjádřit - ale cítím jasně, že jsem vinna

! Proto se připravme, - až na Ronu a Argu, - přetrpěly jsme už

horší věci !"

"Láry fáry !" zvolala Ala. "Už po 30 ranách nemůže člověk pár dní chodit, po 150 ležely bychom všechny celý měsíc, - a to by byla

krása ! Co pak jsme blázni ?"

"Rozhodně je to nesmysl !" zvolala Lesbia. "Já jsem královna -

nic z toho nebude !"

"Ale je to, Lesbio, strašná rána do naší discipliny !" zvolala

Porcia. "Mám pravdu, Argo ?"

"Máš ! ne zcela, ale z větší části ! Proto proponuju místo 150

jen 100 !"

"Děkuju pěkně !" zvolala Lesbia. "Já nevěděla o sobě, když jsem

to povídala !"

"Ale měla a mohla jsi vědět !" řekla Arga -

"Sic volo, sic iubeo, - nic !" rozhodla Lesbia.

"Tak dobře !" zachechtala se Porcia ; "aspoň budu moci chodit -

vše špatné má své dobré - Ale víš, Lesbio, že může mít rozhodnutí

tvé za následek, zcela logicky, že do hradu nepůjdeme ? Lex Rona

prolomen -"

"Ó kéž by," - zvolala Rona, - ale zmlkla hned - Dívky výmluvně na

sebe hleděly, - a náhle povstala Ala a děla :

"Tedy ty, Argo, a ty, Porcio, pravíš, že jsme se teď sobě

zpronevěřily ?"

"Ano ! Ano !"

"Nuže já dávám teď formalní a skutečný návrh, abychom na Ďáblovu

Rohu nebydlily ! Abychom toho blbého sebetýrání nechaly !

Vysázejte mi za to 150, - ale jste-li důsledné, pak vysázíte je i

sobě ! Teď jsme, sestry, v rozumné náladě, - shoďme to bříme se

sebe ! Beztoho jsme se už prohřešily, - co na tom, uděláme-li

ještě krok dál, který bude nám sloužit ke blahu ?"

"Rozkaž jí dát 150, Lesbio !" zvolala Porcia. "Toť strašná drzost

!"

"Toť velmi nelogické, Porcio !" pravila Arga.

"Nemohu za to Alu trestat," pravila Lesbia.

"Tak jí aspoň rozkaž, aby už o tom mlčela !" vzkřikla Porcia.

"Oho !" zvolaly většinou. "Tak daleko právo královny nesahá ! To

by bylo zasahování do našich konstitučních práv, do svobody

slova, navrhování, debat !"

"Ale návrh Alin odporuje legi Rona !" děla Porcia.

"Který jsme právě všechny porušily !" pravila Ziata.

"Je zde collisio officiorum," soudila Dita.

"Ano !" děla královna. "Tedy mohu se volně rozhodnout. A já

rozhoduju, aby se o návrhu Alinu jednalo, - ale jen proto, že je

to liberalnější a laskavější !"

"Svině !" zabručela Porcia. "Ty se už jistě těšíš, že bude

uhlasováno contra hrad."

"Ty se těšíš na to,17 hajzle !" odsekla královna. "Kde je tvé

nadšení, s kterým jsi hájila hrad tenkrát na pahorečku ? Dnes

rozkřikuješ se už jen tak z povinnosti ! Dost ! Mluv dále, Alo !"

"Tak vidíte, sestry, jak dobrá je kuráž !" zvolala Ala.

"Poděkujte mi za to, co jsem pro vás riskovala ! Tak se už

nebojte stát při mně - trest vám už nehrozí ! Která je při mně ?"

Rona otvírala ústa, - ale nepromluvila. Dona Alu objala s

výkřikem "sestřičko má !", ale víc neřekla ; bály se přece jen,

ale více ještě styděly. Tu zvolala sestra Diova :

"Já jsem při tobě ! A sice proto, že má základní maxima ethická

zní : Vyhražuju si úplnou volnost akce, absolutně ničím se

nepoutám. Dosud byla jsem v tom málo konsequentní, poutajíc se

ohledy na čest, sílu a td. Zde nutna náprava. Vznešený člověk

stojí absolutně nade vším, tedy i nad dodržením slova a nade ctí.

Buďte taky tak vznešené jako já, milenky !"

"Já budu !" zvolala Donička plesně. "Já taky !" Rona.

"Tedy už čtyři jsou kontra !" zavyla Arabka a přivinula k sobě

všechny tři jako slepice kuřátka. "Už polovic nás !"

"Hahaha !" zasmála se Porcia líčeně zlostně. "Dej, Lesbio,

officielně hlasovat, ať je konec ostudy aspoň !"

"Nuže," pravila královna, "přednes, Alo, svůj návrh ve striktní

formě !"

"Navrhuju, abychom v hradu teď a vůbec nikdy nebydlely a aby,

bude-li návrh ten přijat, každá, která se o bydlení tom jen

zmíní, dostala hned 200 holí na chodidla a byla v temné komoře

dva dny a dvě noci o hladu a žízni uvězněna !"

"Tak, tak !" zatleskala Rona. "Ó jak to asi dopadne, Ziatičko ?"

"Nejspíš dobře. Záleží hlavně, jelikož se hlasuje dle stáří, na

Ditě. Ta je očividně srdcem naše, ale čert věř její

ctižádostivosti. A dej si pozor : že bude zas prdět a kokodákat."

Všechny byly plny napjetí a radostného těšení se. Lesbia napsala

do notesu C a P. Slunce zapadlo.18

"Rona !"

"Contra hrad !"

"Dita !"

"Drahoušku, rozum, rozum !" křičela Ziata.

"Čest, čest !" - Porcia.

"Já jsem, sestřinky, rozhodně na straně cti, - ale - ale hleď,

Ziato ! Kdyby bylo odhlasováno kontra, jak by to bylo s Diem ?

Vždyť jsme poslaly k němu posla. Zbytečně konal by snad cestu

k Ďáblovu Rohu - a co by si o nás pomyslil !"

"Předně, Ditoušku," odvětila Ziata, "odtáhl Dios na jih a posel

ho jistě dosud nedostihl ; snad dostihl by ho dřív posel druhý.

Za druhé nebude mít miláček náš asi hned tak čas k Rohu odejeti.

Za třetí i kdyby tam odejel, nestojí Roh za ten kousek cesty ? A

Dios dovede všeho využít, - Roh na př. byl by výbornou

strategickou posicí. A on si o nás nic špatného nepomyslí, on nás

zná líp než my samy sebe,19 on od nás divy nečeká, on nás miluje,

zlobit se na nás neumí, má nás rád slabými ; a vždyť vyvedly jsme

mu věci padesátkrát horší ! V té věci buď úplně bez starosti."

"Nu dobře - ale - ale - víte -"

"Slyš !" zašeptala Ziata Lesbii. "Vidím ti na nose, že jsi taky

kontra. Dej jí jen kraťounký čas ! hleď ! o mně říkáte, že já

v spěchu rozhodnu se obyčejně pro těžší, vznešenější, ale o té

anglické žábě platí opak. Její základní kramářská střízlivost

vždy pak zvítězí - ona je hrdinstvím jen nalakována !"

"Mýlíš se, Ziatičko, že jsem kontra," odvětila královna, ale přes

to hned zvolala :

"Rychle, Dito, než napočtu pět, sice ztratíš hlas ! Jedna -"

"Nu tak - tak - pr - pr - ne ne - ko - kokoko20 - ne pr pr"

"Aha ! už zase prdí a kokodáče !" zachechtala se Porcia, "a

vajíčko, které se snese,21 bude se jmenovat bezectnost !"

"Tři - čtyři"

"Počkej ! Tak koko - ne ! pr pr - počkej - e tak pr - ne ! ko

kokontra !"

"Sláva Velké Britanii !" zvolala Ala. "Už máme nadpoloviční

většinu !"

"Ještě ne," děla Rona. "Víš, jak překvapující výsledek mělo

hlasování na pahorečku !"

"Bože - já nechtěla !" zvolala Dita. "Tím spěchem dohnaly jste

mne tam, že nevěděla jsem na konec, co slova pro a kontra

znamenají. Beru to nazpět, svolíte-li, a hlasuju pro !"

"Ty víš, svině, že naše stanovy to nedovolují !" zvolala Porcia.

"Žídě vychytralé ! Zvláštní, že pokaždé, když prdíš a kokodákáš,

nevíš, co znamená právě to slovo, které znamená zbabělost, jako

lumpácký kramář přepočítá se v dávání peněz nazpět vždy jen ve

svůj prospěch ! To je tvá stará darebácká manýra, když stydíš se

za své hlasování !"

"Lžeš, smrade ! Přivedly jste mne docela tím spěchem z rovnováhy

!"

"Jakoby tu anglickou lůzu kramářskou, židovskou, praktickou,

prosaickou, střízlivou něco mohlo z rovnováhy přivésti !"

"Lůzu lazzaronskou, cikánskou, zbrklou, potrhlou, ožralou taky

z ní nic nedovede přivésti, protože v ní nikdy není !"

"Tiše !" velela Lesbia. "Ala !"

"Kontra !"

"Arga !"

"Contra !"

"Jakže ?" vzkřikla Porcia. "I ty, sestro má, hlasuješ pro

bezectnost ?"

"Vždyť na tom nezáleží, milenko !" A zašeptala sestře do ucha :

"přesvědčíš se o tom popozítří !"

"Ziata !"

"Kontra !"

"Porcia !"

"Kontra !" zařvala Porcia, chechtajíc se křečovitě. "Ať vše čert

vezme, mně už je všecko jedno, zdá se mi, že jsem blázen, ať mi

všechno prdel vylíže !"

"Vivat Porcia !" zvolaly všechny. "Tak jsi přece jednou moudrá !"

"Dona !"

"Dřív přece ty, sestřičko !"

"Ne, dřív ty !"

"Kontra, rozumí se !"

"Nuže," promluvila Lesbia majestatně, "já, ač byla jsem

skalopevně -"

"Skalopevná Lesbia !" rozchechtaly se všechny ; ale dívka

pokračovala nezměněně -

"- skalopevně rozhodnuta, že budu pro, hlasuju teď, jen abych

zachovala s vámi solidarnost, kontra. Mohla bych se sice

zablýsknout -"

"I jdi do prdele s blbým žvástem !" zvolala Alzira. "Hurá !

jednohlasně !"

"Tiše !" velela Lesbia. "Lex Ala byl tedy jednohlasně přijat a

nabývá tím zákonné platnosti ! Mějte to na vědomí !"

A teď nastalo zvláštní ticho. Delší dobu hleděly jedna na druhou,

ale nemohly dobře pohledů svých snésti.. "Zdá se mi, že slyším

zvony odněkud z podzemí," pravila Ziata, "a víte co zvoní ? Hrany

všemu vyššímu, co v nás jest."

"Já navrhuju," pravila Porcia, "bychom odhlasovaly prohlášení, že všechny, jak tu jsme, nemáme větší cenu než králičí bobek."

"Já budu hlasovat pro," řekla Editha, "s podmínkou, že Argu

vyjmeš."

"Co myslíš," tázala se jí Porcia ; "má Arga kundu a vemena ?"

"Zdá se."

"Tedy ji nevyjímám."

"Dobře činíš," děla Arga. "Člověkobůh bude přímý descendent ženy, ne muže, ale jen z nejnižšího může povstat nejvyšší."

Jednohlasně přijato bylo prohlášení, že všech osm žen Diových

nemá větší cenu než králičí22 bobek.

"A teď radujme se a veselme," zvolala Ala na družky, tímto

hlasováním beztoho už zas rozveselené. "Strašné břímě padlo s

nás, teď můžeme být dokonale šťastny !"

"Výskejte až po cestě !" velela Lesbia, vstávajíc. "Teď co

nejrychleji domů, ať pošleme miláčkovi nového posla, - aby k Rohu

nejezdil, nevyjede-li do té doby.. Já napíšu lístek v loďce -"

A šťastné dívky seběhly ke břehu. Na výčitky svědomí už

zapomněly, vždyť byly ženy ! Teď teprve rostla jejich radost

stále víc, až do nesnesitelna. Sedmi páry vesel, mladými, slastí

sesílenými svaly poháněných, pohybovaný štíhlý člun letěl

rychlostí klusajícího koně k chobotu. Lesbia na bříšku zas ležíc

psala rychle a pak četla :

"Miláčku ! My na ten hrad přece jen nechceme. Způsobily-li jsme

ti nepříjemnosti, odpusť, a ty odpustíš svým pantheřičkám, vždyť

je to už tvé řemeslo. Bydliště, které jsi nám vyhlédl, je tak

krásné, že nebe je reterát proti němu ! Každá z nás posílá ti

trilion políbení ! - D. L. P. Z. Ar. Al. D. R."

Chválily a povstávaly jedna po druhé od vesel, by připsaly

nějakou svou něžnost v slábnoucím svitu červánků. Stíží byly

hotovy, když člun k břehu přirazil. A za čtvrt hodiny dal druhý

posel k Diovi koni ostruhy. -

Dcerušky naše ulehly k spánku teprve, když rozhořela se ranní

zoře.. Po celou noc v nejkrásnějším pokoji hodovaly. Málokdy

v životě cítily se tak nezkaleně šťastnými ; zdálo se jim, že

budoucnost je spanilým hochem, rozvírajícím po nich náruč... Mezi

jiným odhlasovaly jednomyslně, že po příštím koitu s Diem nebudou

si pomáhat od dětí a že aspoň rok teď nepůjdou vraždit, ba ani

krást. Otevřenými ohromnými okny po celou noc zaléhaly k nim

vesele hlasy vojáků, zimničně již pracujících na opevnění

pahorků, třesk jejich motyk, ba i dynamitu ; a zpěv četných

slavíků a opojující hudba vodopádků. Letně žlutý měsíc hleděl na

ně jako živá tvář, omamné vůně čarovné indické, chvějně

fosforeskující noci přiváděly mozky jejich v třeštění neméně, než

vzácné nápoje, jichž sklepy byly plny.

Když ohromné, stříbrné hodiny na stěně hromovými, příšernými

údery odbíjely půlnoc, povstala Diova sestra se zlatým pohárem

v ruce a promluvila :

"Mé družky v ženskosti ! Dnes našla jsem předůležitou ethickou

pravdu, již však teprve budoucí tisíciletí23 patřičně ocení. A ta

zní : Člověk má jednat, jak mu jeho slabost, zbabělost, lenost,

bezkarakternost, bezectnost káží. Neboť : mluví se o "štěstí síly

a statečnosti", požehnání práce a boje, slasti ze sebepřekonání

atd. Neupírám, že v tom může být mnoho pravdy, jenže já nemohu jí

v tom nalézti více, než v prdeli vůně. Neboť vždy, kdykoli

sebepřekonavši rozhodla jsem se k něčemu těžkému a vznešenému,

vždy bylo mi pak praošklivo v duši, těžko až k pláči ; ale dnes,

když podlehnuvši lenosti a zbabělosti rozhodla jsem se ke

snadnému, k nízkému, jsem šťastná, lehká, volná, jasná, čilá,

zdravá, krátce taková, jakým má člověk být. A nejen já, ale vy

všechny. A protož : vivat slabost, zbabělost, lenost,

bezkarakternost, bezectnost ! Vivat žena !"

"Vivat ! Vivat !" zvonily stříbrné, andělské hlásky do féericky

fosforeskující jižní noci.

*

Následující den - 28. července - zabývaly se, stále šťastny,

upravováním příbytku dle svého vkusu. V podvečer shromážděny

byly, odpočívajíce ve svém nejmilejším pokoji.

Tu ozvalo se zaklepání. Trhly sebou, divně uleknuty. "Kdo to ?"

zvolala velící dnes Porcia.

"Posel od proroka !"

Lekly se tajemně ještě více.. "Ale to nemůže být přece tentýž,

kterého jsme z městečka A. poslaly !" zvolala Lesbia. "Ten nemůže

tu být ještě ani z Benaresu, natož od jihu, kam Dios odtáhl."

"Doufám též," řekla Dita, - "ačkoli kol Dia chodí vše zázračně

rychle. Závoje !"

Posel vešel, dívky vykřikly. Byl to tentýž, zapamatovaly si dobře

jeho přímou, zmužilou tvář ! "Bože - táhne nás to, táhne !"

zaúpěla Rona, nevědouc proč.. Posel položil na stůl list.

Byl psán Diovou rukou a zněl :

30./7. 5 odp. sejdeme se v G. pod Ď.R.

D.

"Pod Ďáblovým Rohem !" vzkřikly a bledly..

"Proč se lekáte ?" zasmála se Arga potutelně. "Násilím nás tam

nevecpe !"

"Pravda !" oddychla si Ala. "Nevím sama co se to se mnou

stalo..."

"Dech Osudu zavanul to kol nás," zašeptala Argestea sestře. "Co

můžeš nám ještě sdělit, muži ?"

"Prorok zajímal se velice o Ďáblův Roh, a rozkázal mně, abych

v případě, že bych tento list ztratil nebo vy nechtěly mu

rozumět, sdělil vám, že velí, byste pozítří přesně v 5 odpoledne

dostavily se do vesničky G, - kde jste tenkrát den prospaly -, a

že vám tam řekne, dovolí-li vám v hradě bydlet."

"Žádné "dovolí", "velí" !" dupla Ziata. "Nejsme jeho otrokyně ani vojáci, a posloucháme-li ho, činíme tak dobrovolně !"

"Paní, to je ženský nerozum, na nějž muž neodpovídá."

"Kde jsi jej zastihl ?" tázala se Porcia.

"V Benaresu."

"Jakže ? Což neodtáhl 20. července na jih ?"

"Odtáhl, ale," - a tvář Indova vzplála úžasnou hrdostí a nadšením

- "ale zničiv nad očekávání rychle armádní sbor anglický, proti

němuž se byl vypravil, vrátil se tam už zas se zajatými čtyřmi

regimenty, aby rychle zorganisoval do Benaresu nově přibylých

6000 povstalců !"

"Jen čtyři regimenty zajal ?" zvolala Ziata. "Je to mrzák24 -"

"Ziato !" zvolala Porcia vztekle. "Nu počkej !"

"A ne ?" hájila se Ziata. "Pořád jen nad armadními sbory vyhrává, místo co by měl porazit hlavní armadu, pizda takový, pecka !"

"Hanba tobě !" zvolal Ind, jemuž nadšení bylo vyloudilo slzy

v oči ; "jak může porazit hlavní armadu, když bojíc se ho jako

opice tigra z dálky se mu vyhýbá ? Nejsi hodna býti jeho ženou a

sestrou k tomu !"

"Kroť se, chlape !" zvolala Ziata. "Tak ji má dohonit ! A kdyby

to nebylo možno, tak právě proto má to dokázat ! Jen ten je u mne

člověk, který dovede dělat nemožnosti, ale tomu ty nerozumíš,

vole ! - Já jsem jeho sestra a choť k tomu, pamatuj si to, ty

prase, a chovej se ke mně s úctou !"

"Ty dobytku !" dotvrdila to Hedona a Ziatu smilně objala. "Ó

tohle je masíčko, sladké masíčko mého Dia ! Au ! au !"

"Tady máš masíčko, to je sladké, co ?" zvolala její maminka,

švihajíc ji rákoskou krutě přes ramena. "Co nadáváš tomu řádnému

muži ? Tu máš !"

"Ziata nadávala mu a Diovi ještě víc a tu nebijete !" zvolala

Dona, plačíc.

"Ziata dostane 60 metlou na nahé břicho a prsa !" děla Porcia. "A bude přivázána při tom k lavici ! Ziato, mohla bys se krotit !

Škodíš nesmírně prorokovi a tím i nám. Zvítězí-li, jsme zde do

smrti v bezpečí ; podlehne-li, hrozí nám všem šibenice ! -"

"Jakobych já po něčem více toužila než po šibenici !" zasmála se

Ziata, ale zkrotla a už nemluvila. - Přisouzený jí trest byl

jedním z těch, kterých se vskutku bála.

"Odejdi, statečný muži !" velela Porcia.

"Počkej, muži !" pravila Ala. "Porcio, neměly bychom tohoto

výborného posla - víte - poslat do G - místo sebe - ?"

"Cože ?" zvolala Porcia. "Píše Dios, že chce se tam sejít s ním

nebo s námi ? Pravila jsem ti, muži, abys odešel ! já zde velím."

"Ale Porcio," pravila Rona po jeho odchodu, "proč bychom tam

jezdily, když tam nebudeme bydlit ? Posel může sdělit Diovi, že

tam nechceme, - a ničeho víc není třeba !"

"Proč ?" zvolala přísně Porcia. "Předně proto, že On to velí, -

nepostačí už to ? Za druhé, všimni si slova : "sejdeme se" : to

znamená, že Dios považuje rencontre s námi za zcela jistý, - a On

nesmí se cítit zahanbeným dopadnutím věcí jinak, než jak jim vůle

jeho velí ! Za třetí vyžaduje nejprimitivnější slušnost, bychom

osobně přišly se mu omluvit ; touto malou nepříjemností splatíme

jen malou část dluhu za hanebné své kolísání a komedii. Za čtvrté

: víš jistě, nechce-li Dios, právě nevyzpytatelný Dios, jednat s

námi ještě o něčem jiném, než o hradě ?"

"Snad chce s námi mrdat !" ozvala se Dona.

"Také snad ! A za páté můžeme být šťastny, že jej zase uzříme. -

On to píše a dost !"

"To je vše pravda," připustila Roxana, "já jen proto jsem to

uvedla, že bojím se, že nás ta příšera přece jen nějak do sebe

vtáhne.. Mám takové tušení !"

"V tom buď bez starosti !" zvolaly všechny.

"Ale snad není nutno, bychom tam jezdily všechny !" zvolala líná

Arabka, která zlostně praštila sebou před chvílí na pohovku.

"Deputace dvou, tří by postačila."

"Nic !" rozhodla královna. "Může-li některá mít nepříjemnosti,

mohou je mít všechny ! Nutna solidarnost mezi námi a vůle sdílet

utrpení sestřiček, - možno-li nazvat utrpením, spatříme-li opět

miláčka ! Jedině snad Ronu, jež byla konsequentní v odporu proti

hradu a tudíž nevinná, bych vyjmula, - a nanejvýš ještě Donu, -

aby se tu Roně nestýskalo -"

"Já chci jeti s vámi," zaškemrala Donička ; "což bude-li s námi

mrdat ?"

"Já také pojedu !" pravila Rona, "třeba se třesu při pomyšlení,

že tu příšeru zas nad sebou uzřím."

"Dobře !" děla Porcia. "A teď bez meškání - do růžového vozu !"

"Teď ?" zvolaly všechny, "když slunce zapadá ? Vždyť dost času

zítra ráno !"

"Nic ! Což kdyby, jako při jízdě sem, postavily se nám překážky

v cestu, takže bychom v čas nedojely ?"

"Pak nedojely bychom třeba ani, vyjedeme-li hned !"

"Lepší je lepší ! Neprokrastinovat ! Sic volo !"

"Nic ! Chceme hlasovat !"

"Tento případ nespadá do kompetence parlamentu ! Postačí zde

královské nařízení !"

"Odporujeme ! Dej hlasovat o otázce kompetence parlamentu !"

K tomu byla Porcia ústavou nucena. Bylo však nutno, měla-li být

kompetence uznána, aby aspoň 3/4 hlasovaly pro ni. Teď však

hlasovalo pro ni sedm hlasů. V následujícím pak hlasování byly

jen Porcia a Dita pro okamžitý odjezd, ostatní pro odjezd časně

ráno.

"Nu dobře !" děla královna. "A teď," obrátila se k Ziatě, která již delší chvíli nervosně si hrála svým kapesníkem, - "podej mi,

drahoušku můj, provaz a březovou metlu, ať můžeme se pak oddat

odpočinku."

Ziata šla, - ale místo toho vyběhla ze dveří ; naprosto neměla

teď chuť podrobit se velkému trestu. Ostatní za ní. V zahradě

uspořádaly na ni honbu. Chycenou a zmítající se odnesly nazpět.

Porcia zamkla nyní dvéře a poručila znovu Ziatě, by žádané

předměty přinesla. Ta chvějíc se uposlechla ; pak musila se do

naha vysvléci, byla v pásu a kotnících k lavici přivázána, ručky

jí k nohám lavice připoutány, a Porcia sama vysázela jí

nemilostivě 60 šlehů na břicho, prsy i na krk, s 1minutovým

přerušením v polovině. První půli vytrpěla kněžna beze hlesu, ale

hned při počátku druhé dala se do řvaní. Porcia šlehala tak

svižně, že trestaná ke konci na několika místech krvácela. A pak

musila takto spoutaná a nahá ležet ještě 3 hodiny. Nikdy nebyla

veselejší a jařejší, než když byla odpoutána. --

*

Vesele a s chutí vstupovaly do růžového pokojíku ; bylo krásné

počasí. Oděvše se opět batistovými prostěradly udělaly si pohodlí

a daly se do pití. Vůz vyjel.

"A teď," pravila Lesbia, ležíc na bříšku a klátíc nahými nožkami

ve vzduchu, "uraďme se pohodlně, jak budeme s Diem mluvit !"

"Jaké pak radění ?" soudila moudrá Rona. "Padněme mu kol krku,

řekněme "odpusť nám, miláčku, že jsme tě zbytečně

štrapicírovaly," - a bude hotovo !"

"Nic !" pravila Ziata, dnes velící, ležící na zádech a majíc

červené bříško a prsy ostentativně obnaženy, ob tu chvíli na ně

hledíc a trpitelsky něžně si je hladíc. "To by nebylo ani chytré

ani důstojné ! Víš, že bude k pobytu našemu na hradě svolný ? a

druhého posla jistě nepotká, jelikož tento jel na levo od cesty

z Benaresu k Rohu. Nač předčasně zbabělost svou odkrývat ? Já

vymyslila si něco lepšího ! Stavme se z počátku náramně kurážnými

a dychtivými po hradě ! a skalopevnými v tomto předsevzetí !

Nebude-li svolný, odmlouvejme divoce, abychom mu co nejvíc

imponovaly ! A když se mu konečně podvolíme, ozdobíme tím ještě

krásné skráně své nimbem poslušnosti, trpitelskosti a lásky !"

"Všechno nadmíru ušlechtilé !" zabručela Porcia.

"Crimen laesae majestatis !" zvolala Ziata. "Ale já budu

velkomyslná v tomto ohledu jako Friedrich Veliký, abys věděla !"

"Vím tolik, že vymýšlíš si od probuzení všechny možné záminky,

abys mi včerejší šlehanici mohla oplatit, a že odpustila jsi mi

teď jen proto, že víš, že královny naše netrestají urážky

Veličenstva 100krát sprostší, než byla tato !"

"Však ty si taky dáváš pozor !" zasmála se Ziata. "Jen buď vždy

tak hodná a krotká jako dnes ! Avšak, milenko má," a smilně se

k Porcii přivinula, "neujdeš tomu, dřív nebo později ! Jen

počkejte, vy tvrdé prsíky, to bude slast ! ty, snědé bříško, ty

budeš se rytmicky do vnitř vtahovat a hned zas pičit ! To bude

bolest, sestřičko !"

"Ale řvát nebudu jako ty !"

"Ziato," pravila Rona, "tvůj návrh se mi nelíbí. Jak vás znám,

mám strach, že po této cestě dojdeme - k onomu strašnému. Což

když bude Dios svolný ?"

"Pak budeme půl hodiny dělat hrdiny, a tu najednou - nechte to na

mně ! pověsím se mu na krk a zvolám : miláčku, do prdele půjdeme,

ne do hradu, my s tebou jen experimentovaly, - a fertig !"

"Jen ať !" kývala Rona povážlivě hlavičkou. "Nedělejte to !"

"Nejspíš," pokračovala Ziata, "nebude svolný - a považ, jak

vysoko bude nás až do smrti ctít, když upustíme od svého

rozhodnutí jen z poslušného sebeobětování. Ale k tomu cíli nutno,

aby druhý posel mu lístek neodevzdal." A rozhrnuvši plachtu a

mávajíc kapesníkem křičela : "Vůdče !"

Přišel důstojník, velící nevelké eskortě. "Muži !" pravila Ziata,

"chceme, aby posel, jejž jsme předvčírem k prorokovi poslaly,

poselství své nevyřídil. Pošli proto tři muže, ať podniknou za

ním honbu a až jej najdou, poručí mu, aby se k nám vrátil a dal

nám list náš nazpět !"

"Hned tři muže ? Je to tak důležité ?"

"Nanejvýš ! Sděluju ti sub rosa, že nejedná se o nic menšího, než

o spojenectví ruského cara s prorokem ! Dostaneme-li list nazpět,

vtrhne nám na pomoc za týden do Indie 400 000 kozáků ;

nedostaneme-li, vtrhnou sem též - jenže na pomoc Angličanům !

Budoucnost Indie odvisí od toho, dostaneme-li my, - ne prorok -

lístek ten ! Já jsem totiž, abys věděl, prostřednicí mezi bratrem

a carem, jenž se mnou ještě před rokem den co den obědval a mne

svrchovaně si váží ! Ale nech si to všechno pro sebe, sice dá tě

prorok zastřelit !"

Důstojník se ušklíbl ; nevěřil ani slovu, - ale vyhověl. Měl od

Purana rozkaz stejný jako od Dia tento : "vyhovět přáním žen,

nebudou-li příliš nerozumná a očividně, ve větší míře škodlivá."

"Tak !" řekla Ziata. "Svolujete k mému návrhu ?"

Svolily jednohlasně, hlavně proto, že Arga vyslovila se proň. -

"Bude-li pak Dios svolný ?" pravila Dita. "Myslím, že bude. On

neplete se do cizích věcí a nerad poroučí."

"A já myslím, že nebude !" zvolala Rona. "Uvidíte, že hned řekne

: čiré šílenství, zakazuju to ! Z lásky k nám zakáže nám to, jako

moudrý otec malým dětem hraní se zbraní !"

"Hm !" děla Dita, "on neví, jak ženám přísné zákazy a rozkazy

lahodí. Ten filosof posuzuje pořád dosud moc jako blbec všechny

lidi podle sebe, ten řezník národů je příliš moralní !"

"Ale pro všechno," pravila Rona, "opakujme si ještě jednou

slavnostně, že stůj co stůj do toho skalního hnízda vlákat se

nenecháme !"

"Nenecháme !" zvolaly všechny slavnostně.

"Víte-li pak," promluvila královna, "že právě teď zachvátila mne

lítost, že tam přec jen nebudeme, - a heroická touha po tom ?

Rozumí se, že neříkám to jako návrh, - jen psychologickou

skutečnost konstatuju !"

"Já taky, já taky !" začaly teď volat všechny po sobě, až na Ronu

a Argu.. "Věčná škoda, že už nesmíme !"

"Kušte !" zvolala Rona. "Za to měly byste už dostat všechny 200 !

Ale koukejte ! Statečnost je ctnost, stálost taky. Lépe mít něco

dobrého, než nic, lépe mít zrak a nemít sluch, než nemít ani zrak

ani sluch. Já jsem zbabělá, ale pevná ve své zbabělosti ; vy

zbabělé a při tom kolísavé ; tak kdo je lepší ?" --

Nejely rychle. Bylo projektováno, že do dvou hodin příštího dne

mají být v G. ; nechtěly se dlouho v otrávené sféře Rohu

zdržovat. V noci však strhl se liják zas a trval celé příští

dopoledne. Následkem toho byly cesty v takovém stavu, že vůz mohl

většinou jen zcela pomalu se pohybovat. A tak dorazily do onoho

městečka A, kde odbývalo se tenkrát ráno zajímavé hlasování,

teprve ve 425 hodiny.. Scházelo 1226 km. Dívky se rozhodly, ač

velmi nerady, že urazí je na koních.

Vyjely, ale za čtvrt hodiny, stanuvše nad větší řekou, spatřily,

že most je stržen. Proud byl dravý a hluboký, k přeplutí se

neodvážily. Hodinu cesty proti proudu byl jiný most. Nedorazily

k němu po polo močálovitých cestách právě brzo.. Za mostem tím

bylo jim jíti přes půl hodiny cesty roklí a vésti koně za sebou.

A když se z ní dostaly, bylo již půl šesté...

Teď bylo počasí jasnější. Ďáblův Roh, 10 km. vzdálený, působil

málo děsivě. Vyjely prudce po dosti dobré cestě. Ale za několik

minut přihnal se od západu ohromný, nízký mrak a hora zcela

zmizela -

"To není bez významu !" děla Arga Porcii. "Ale mlč o tom !

Kdybychom byly přišly v čas, vše by jinak dopadlo !"

Řítily se blíž a blíž - a ona tajemná nálada zmocňovala se jich

opět ; dnes ovšem velmi slabě. Když byly 1/2 hodiny od

G. vzdáleny, viděly, jak Saib, jenž s Mahmudem výpravu

doprovázel, přijel k velícímu důstojníkovi a něco s ním mluvil.

Důstojník kývl a Saib s Mahmudem odjel na levo..

"Co to asi bylo ?" tázaly se.

"Hm !" řekla Lesbia po chvíli, "víte, co mne napadlo ? On bojí se snad vševidoucího oka Diova..."

"Zdali pak na nás dosud čeká ?" děla Dita. "Bože, za několik

minut už 6 !"

"Patrně !" pravila Arga. "Tam před námi stojí voják, - patrně

jeho patrouilla !"

"Prorok ?" zastavila Porcia koně před vojákem.

"Byl odpoledne v hradě. Už dlouho čeká u G. na vás !"

"Co víš ještě ?"

"Když jsem jej před půl hodinou viděl, ležel v trávě a kreslil si

Ďáblův Roh !"

"Bože - on už s tím počítá !" zvolala Rona, když Porcia to

družkám oznámila. "Držte se, držte se, nebuďte blbé !"

Objely pahorek, vesnice G. ležela několik set kroků před nimi - A

za chvíli rozeznaly na mokré trávě na břiše ležícího a píšícího

muže s tváří temně hnědé barvy, jaké žádná jiná lidská tvář nemá.

Povstal, když se blížily - již jej dobře rozeznaly -

"Kdykoli tu tvář uzřím," pravila Rona a počala se chvět, "je mi

podobně, jako když po týdny trvajícím podmračném počasí zasvítí

náhle slunce ! a napadne mne při tom vždy : "přece jen je něco

vskutku vznešeného, božského ve světě !"

"Kdykoli ji spatřím, vždy zdá se mi být jinou a vždy mne překvapí

a udeří, - jako bych jej nikdy nebyla viděla !" děla Dita. "Jak

musí působit na vojáky ! Tajemství úspěchů jeho spočívá z valné

části v jeho tváři."

"Stojí-li on přede mnou," pravila Lesbia, "a hledím-li v ni, jest mi : jakmile tento člověk vykročí, praskne celá pevná kůra zemská

pod chodidly jeho ! Ó jak jsme šťastny, že jsme jeho majetek !"

"Ó miláčku můj ! Ty veliký !" vzkřikla Dona a tvář její vášní

byla děsivě změněna !

"Ó bože !" zašeptala si Rona, "co on bude teď chtít, to ony, jako každý člověk, udělají ! Ó kéž by nechtěl ten hrad ! Jen o to se

jedná ! Ach ano, ano ! jen o to !"

Seskákaly s koní a vrhaly se na milence. Ale ten poceloval je

dnes nadmíru stručně : jedním tahem ruky stiskl jim všem

bradičky. Jen Argu políbil. Toto hned z počátku je dopálilo. A

zase zaslechly jeho tajemný řinčivý hlas. Ukazuje směrem

k Ďáblovu Rohu mluvil ne zlostně, ale nanejvýš vážně :

"Zajímavé, singularní a dobrá posice. Já sám nepohrdl bych

pobytem tam, kdybych měl čas. Ale vy, nádobičky strachu, tak brzo

se dostavivší ? Vyvedly jste mne zas aprilem ! Když jsem s dola

na hrad hleděl, pomyslil jsem si : zase sehrály mně jednu ze

svých komedií ; když jsem tam vešel : trestuhodné darebáctví ! A

rozhodly-li jste se pro to v záchvatu bláznivé bujnosti, teď

jistě řeknete : rozmyslily jsme si to. Proč pořád vtíráte se, kam

nepatříte, jako ošumělý chuďas do plesu aristokratů ? Proč27

bláznivý vrabec nápodobí stále orla ? Zbabělá žena je aspoň něco,

žena, která chce být hrdinnou, je méně než nic, ubohé hračičky mé

!"

Všechny oněměly. Porcia silně zbledla, Ziata, Dita, Lesbia zaťaly

zoubky ve rty. Arga, nevšímajíc si ničeho, ulehla na bříško a

četla Diův manuskript - metafysický to článek. Nejdříve ovšem

ujala se slova Diova sestřička. Její zamračenost vystřídala

rychle skurrilní hra svalů, - nabrala dech a spustila takto :

"I ty trhane, velbloude, zbabělče ! My prý nemyslily jsme to

vážně ! i ty smrade ! My prý jsme si to rozmyslily - hahaha !

sestřičky ! My, pecko, byly v rozhodnutí svém od počátku pevné

jako skála, jako slunce ! Taková třtina bude nás podceňovat !

taková břečka nedokvašená ! benaresský sládek mizerný ! Ani

pořádné pivo neumí uvařit - já dostala po té sračce sračku jako

Ganges -"

"Není to pravda, miláčku !" zvolala Rona náramně vážně a

ustrašeně. "Od věčnosti nebylo lepší pivo uvařeno, Ziata ožrala

se po něm jako svině, a sračku nedostala, naopak zácpu ! Lesbia

mně řekla, že jí dávala tentýž den klystýrovou rourku, jakoby si

ji, svině, nemohla vstrčit do prdele sama !"

"Tak tedy zácpu !" křičela dál Ziata. "A to je ještě horší, co to za pivo, po němž dostane se zácpa ? Argo, že chceš koukat na

čmáraniny lecjakého analfabety !"

"Drž už laskavě mordu, slečno Thersitová !" okřikla ji Editha.

"I bohové vždy rádi čtou, co napsal Člověk," děla Arga.

"Nezdržujte Dia !" křikla Porcia.

"Mlč, troubo !" zvolala Lesbia. "Což nechá on se vůbec něčím

zdržet ? Hleď, usmívá se ! Kde by také našel podobnou menažerii

?"

"Die," promluvila Porcia, "je nešlechetné, že vytýkáš nám naši

ubohost ! U každého je to nepěkné, u muže tvé velikosti více než

hnusné ! Nemohu najít slov, fi na tebe ! Orel, který by se smál a

krutě vytýkal vrabci jeho malost, byl by28 ještě horší než ten

vrabec ! K mužům se tak nechováš, ale my ženy jsme už k tomu

odsouzeny, aby nás vznešené pokolení mužů jen bilo a na nás se

vozilo, bůh ví proč ! Třeba jsme ubohé, myslíš, že netrpíme svou

ubohostí ? Já aspoň činím co mohu, abych byla lepší - a ty - ty

-" Zaštkala a otočivši se k Diovi zády odešla stranou.

"Ubohost29 je bídností, mizerností, slabost prolhaností,

zkažeností ; zkaženost vždy nestoudně pretentiosní,

pretenciosnost červa vždy velmi škodlivá. Nic se vám nevyčítá,

jste jen jako štěnice rozmačkávány ; ne vysmívány, jen vyhazovány

jako ožralý otrapa, který usedl na královský trůn ; bohové nejsou

velkomyslni k červům, protože jich nevidí. Žena je

nejneodpuditelnější, vše, i mozek muže pronikající smrad,

nejsmrdutější ze všech štěnic. Hanebnou existenci jiných žen

ospravedlňují porody ; co vaši ? vy nedokrevné vaječníky,

vymrskaná pole, jedovatě vonící květy bez plodů, hibridy,

amfibia, tlachavé opice, hříčkující hříčky, světelkující, shnilé

močály ! Řádnými matkami nebudete, neboť děti vaše budou scvrklé

plody dekadence, - a cenu o sobě nemáte ! Co jedině může ji dát

ženám jako vy jste : heroické sebespálení, toho schopny nejste a

potácíte se jen a hnijete ve své hnilobě !"

Do řeči této vložil Dios polovinu oné své transcendentalní

vznešenosti, která každý jazyk spoutala. I velkohubá jeho

sestřička nemohla chvíli nalézti slov. Byla bledá, stejně jako

Porcia, Ala, Dita <a> Lesbia. Rona se chvěla a oči její byly

zděšeny ; Dona se chvěla a oči její hněvem jiskřily. Dios

přistoupil k Roně a políbil ji. A tu teprve zvolala Ala trhaně :

"Poslouchej, poslouchej, to už je přece moc ! a hanebné od tebe,

fuj ! Jsem sice jenom ženský pes, ale něco vyššího je přece jen

ve mně, já si to líbit nenechám, mordie !"

"Já tě, Die, zastřelím, zastřelím !" vzkřikla Donička, až jí

hlásek selhal a povznesla svou malou ručnici ; ale hned ji

odhodila a s pláčem na zem padnuvši skryla tvář.

"Die, ty nás ne - nemilu - ješ," mluvila Lesbia s násilím. "A my

- nejsme - tak špatné, kdybys - do nás - vividěl - já - ty ty -

Ježíšmarja já se zblázním !" A dala se též do pláče.

"Jak můžeš vědět, že tam nechceme bydlit ?" zařvala tu Ziata jako

furie. "Mluv, žvaň ! A kdybys vypadal ještě vznešeněji, kdybys

byl i skutečný Bůh a ne pouze ožralý otrapa, vetřevší se na trůn

jeho,30 neleknu se tě, hanebný ukrutníku !"

"Die !" zvolala Editha. "Máš pravdu, že jsme kolísaly, - k čemu

před Ním ta komedie ? Ale víš, že tam přece jen nechceme ?

Sestřičky - ?" A rozhlédla se tázavě planoucíma očima po

planoucích tvářích družek. Oči všech počaly mžikat, těla se

trhat, - ale mlčely dosud..

"Už to začíná !" zašeptala si Rona. "Bože, bože, teď záleží jen

na něm -"

"Tedy chcete ?" zasmál se. "Těší mne, jenže se bojím, že mně to

zkazíte ! Chcete, to u vás značí, že za minutu nebudete chtít.

Jakmile kůň můj vyjede, začnete řvát : "počkej, přec jen nechceme

!" - nebo v nejlepším případě tam půjdete a za čtvrt hodiny zas

seběhnete. - Dost hnusné komedie ! Žalostné kreaturky - k jezeru

!"

"Do hradu !" zařvala tu Ziata divě a poznesla ručku, jakoby v ní

držela válečnou korouhev. "Až do teď, Die, byly jsme rozhodnuty,

že tam nepůjdeme, hrály jsme vskutku komedii -"

"A teď tragedie !" zařvala Porcia. "Ať všechno utrpení věčnosti

zřítí se rázem na mne ! Třeba samojediná tam budu bydlit, a dřív

než měsíc uplyne, nesestoupím dolů, leda šílená, přísahám, Die !"

"Jakou cenu má ženská přísaha ?" děl obvyklým svým hlasem. "Jako

měníš předsevzetí, zrušíš i přísahu, bezectná !"

"Já tě zastřelím !" vzkřikla zas Dona divě směšně. "Bídáku !"

řvaly Ala, Ziata, Lesbia i Dita. A tu přiskočila k muži i Rona,

bledá hněvem, rozpaky i studem :

"Jdu tam, jdu, třeba sama ! Jsem zbabělá, ale právě proto ! Ať ať

ať ! Ať vidíš, ty velký, nešlechetný, že žena, třeba sebe

bídnější, není pouze hříčka, že má přece jen aspoň trochu cti a

hrdosti !"

"Do hradu !" řičely všechny šíleně. Dios na ně teď hleděl se svým

nepopsatelným, laskavým úsměvem, podobným poněkud tomu, s jakým

hledíme na nepatrný filigranský svůj revolver, který se právě

znamenitě osvědčil.. A rychle mluvil, skládaje na svého koně

střelhbitě spousty věcí, po zemi rozházených :

"Úmyslně jsem vás sem dohnal. Hned ono "skalopevně" přivedlo mne

na tento plán ; děkuju za ně ostatně : když lístek přišel, byl

jsem právě v mrzuté náladě, jaká jednou za měsíc mne napadne na

čtvrt hodiny ; smích zničil ji ihned. Víte, že věřím v božskost

ženy ;31 její zkaženost ji teprve dokazuje, lež je božská, po

nejvyšším touží jen nejnižší. Nic krásnějšího nad krásnou,

heroickou ženu : toť sňatek dvou dcer nebe : krásy a vznešenosti

- zpravidla nepřátelských. Hrdinství je matka smrti ; zrodily

jste se, abyste zářně zemřely ; nevzpírejte se nejčarovnějšímu,

čeho člověk může dosíci ; matky nejste, jste děti : jste cíl.

Shořte jako diamant ! - Uspořím 3000 vojáků, - 2000 uhájí tuto

horu desetkrát déle, než 5000 ony pahorky. A chci vás mít sebe

důstojnými. Stanete se tím stejně, zničí-li vás ten pobyt ve

výších jako poznese-li vás. Sestoupíte-li za měsíc, bude azur

jejich zářit kol vašich vlasů, utrpení vytepá tahy vaše ve větší

pevnost, děs zduchoví vaše oči. Klesnete tam hluboko, vyšší

sestoupíte. Stanete se Mně poživatelnější, spanilé stínečky !

Všechny doliny musí k Mým výším, jen hvězdy Chci mít kol sebe,

vše kol Mne32 musí démantově vzplanout jako ve Mně, silný jsem

dost, abych nejen Své neprostorové, ale i prostorové myšlenky

boží rukou k nebi hnal,33 bych zemi samu pozdvihl a do slunce ji

vrhl, čině okamžitě, k čemu lidstvo by potřebovalo statisíciletí

! - Pozítří do hradu, všechny rozkazy dány, za 3 týdny vás tam

navštívím, ty, Rono, chceš-li, provázej mne teď do Kalkutty, půl

minuty rozmyšlené !"

Rona vytřeštila oči.. "Mama, jeď s ním !" zašeptala Dona, "a

prosím tě - ať mne taky vezme ! Víš - aby se ti nestýskalo - a

vždyť považuje mne ještě za dítě, - bože ! den co den s ním mrdat

-"

"Bože bože !" šeptala Rona. "Je to tak svůdné.. Ten hrad - , - a

ta čest pro mne, jen pro mne ! Ale co to mluvím ? Vždyť je to

naopak strašné snižování mne, - já tedy jsem se nenarodila, abych

v záři zemřela -"

"Do Kalkutty ?" zvolala mezi tím Porcia se zářícíma očima. "A kdy myslíš, že tam tak přibližně vtáhneš ?"

"Přibližně kol 2. odpolední 12. srpna."

"Ale hlavní anglická armada bude -"

"9. srpna zničena. Rono ?"

"Ne !" děla a slzy měla v očích. "Když nejsem hodna shořet jako

diamant, ať pojdu jako pes !"

"Ať diamanty aspoň rodím," opravil,34 ukazuje na Lesbiu a Donu.

"Je to méně ?"

"Je to více !" volaly dívky a Rona se zcela upokojila ; ale

trvala na svém : "Ne, Pane ! odpusť !"

Poplácal jí zadnici a jal se celovat ostatní. Jako celník spoustu

nahromaděného zboží ohmatává, cejchuje, odhazuje, tak, ale

rychleji, odbýval a odhazoval Dios své ženušky, prokazuje každé

zvláštní, jí právě milé, málo mravopočestné, nejvíce sadistní

laskavosti, ale čině tuto machinalní práci35 s větším požitkem,

než obyčejný milenec, když v ohni vášně dívku svou poprvé obejme.

Bylyť u tohoto absolutně aktivního muže jednání a cítění

nerozlučně srostly, nic nebylo mu požitkem, než organisování a

kommandování. Posléze uchopil Argu, stále na bříšku ležící a teď

stále čekavě po očku naň hledící levicí pod prsy, pravicí

v rozkroku, zdvihl ji se země, posadil si ji na pravou dlaň a

líbal. Smilně roztáhla bohyně nohy od sebe, prorok povyhodil ji

několikrát rychle, plácnuv při tom vždy velmi silně vchod do

jejího lůna. Bolestí a slastí skučela - a vykřikla, - neboť

prokousl jí oba rty úplně. Tím vášnivěji jej slzíc líbala a za

chvíli byla ústa i brady obou jedna krev.

Vyskočil na koně, ohromného, štíhlého, abnormně jako tigr

dlouhého, tygrovitě pruhovaného, se zcela nekoňsky36 divokým

výrazem v tváři, jež lišila se od tváří jiných koní jako tvář

divoké kočky od tváře kočky domácí.

Položil mu dlaň na čelo, kůň učinil neuvěřitelný skok a již

zmenšoval se příšerně rychle. Za 40 sekund zmizelo divné zvíře a

divný člověk jako vidění v lese, 1 km. vzdáleném.. --

Zůstaly zmámeny. Jako v polosnu usedly na trávu. Neodvažovaly se

hledět si do očí. Duch jejich byl chaos, vším možným zmítaný. Co

se přihodilo, zdálo se jim být fantomatickou, rychle přeletnuvší

bouří. Mlčely, na zem hledíce, některé stíraly s Argy krev a

lízaly ji. Arga zaranžovala je tak, že vesměs byly obráceny zády

k Ďáblovu Rohu, dosud mraky skoro až k úpatí oděnému.

"Ten chlap," ozvala se konečně Ziata, "považuje nás za své pouhé

barevné myšlenky a nic nad to. Je to k zlosti - a k smíchu. A

přece on sám není při tom pranic směšný, - naopak ten praktický

solipsista právě tím imponuje."

"Kdyby slunce, vybočivši se správné dráhy, začlo vesmírem

bloudit, přestalo by být sluncem ?" pravila Porcia. "Nestalo by

se tím naopak interessantnějším, nehleděly by zraky všech častěji

po něm ? Bloudění vadou ? Myslím, že nejvyšší ctností !"

"Neuvěřitelno !" děla Dita. "Myslila jsem, že praktický

berkeleysmus, tato revoluce lidského ducha sans comparaison, bude

dílem statisíciletí, - a tento démon dokázal to ihned !"

"Jen z menší části," řekla Arga. "V duchu jeho je stále přítomna, vládnouc, myšlenka : co vidím, jsem jen já ; a pak dovede

v hlavních rysech applikovat ji dobře vždy na to, co se děje ;

toť věcí jen zdraví a ovšem výšky ducha. Ale všechny podrobnosti,

t.j. dosavadní externí pudy lidské, žijí v něm pořád stejně

silně. On však nevidí tento rozpor mezi všeobecným svým nazíráním

a všemi svými pudy, neboť nechce ho vidět ! dovedl myšlenku naň

zaplašit, jako dovede zaplašit každou myšlenku, kterou nemůže

potřebovat. V tomto zázračně harmonickém duchu může skalopevná

víra v něco bydlit hned vedle dokonalého vědomí, že víra ta je

lživá. On věda, že praktickým egosolistou dosud není, věří, že

jím jest, - a následkem toho jest jím téměř."

A zase zmlkly. - "Pamatuješ, Ziato ?" řekla Porcia konečně.

"Řekla's po hlasování na ostrůvku : slyším zvonit hrany všemu

vyššímu, co v nás jest. Nuže tento bůh vzkřísil to zase

z mrtvých. On vstrčil nás do našeho nebe. Jak jsem mu vděčna !

Zdálo se mi stále, že bojuju hlavní bitvu svého života, - že

nezvítězím-li, - byl můj život planý a daleká posmrtní budoucnost

osudně otrávena."

"Dobře se stalo," pravily všechny a zmlkly zas.

Mezitím počaly se mraky trhat. Zjevilo se rudé slunce, tři

průměry své nad obzorem. Rudá plocha za zády dívek se zvýšila,

mrak nad ní bělal se stále víc. A náhle objevil se vysoko nad

patou hory kus azuru, šířil se, - a pojednou ukázala37 se těsně

vedle něho zelená skvrna. Zmizela zas, - ale hned38 zjevila se

místo ní uprostřed malého modrého kola divá rudá věž, - vysoko,

jako slunce v červnu o polednách, - a pod ní strašný hrad, - jako

zázrak, jako nebeská fata morgana. Zmizel zas. Ale v mracích pod

ním jakoby vše vřelo, kypělo. Jejich stále bledší barva nabývala

místy divně hnědého odstínu, - a tu zjevilo se mezi nimi několik

krvavě rudých skvrn. Rostly, nové se tvořily, - a za chvíli

vypadalo nebe za zády dívek jako nesmírný rudý prapor, posypaný

ohromnými vločkami sněhu, - něco enormního, immensního,

pitvorného, víře nepodobného. Tu zavál prudký vítr, vločky rychle

odlétly nebo roztály, - a pekelná hora, jejíž pata byla teď jen

200 m. žen vzdálena, stála zde, jako náhle ze země vyvřelá, jako

Danteův Satan, kůru země prorazivší, jí dosud obalený a nehybně

kol se rozhlížející, - řvala zde celou svou ohromující hrůzou.

"Mně je divně úzko, jako tenkrát, když jsme sem ráno přijížděly,"

pravila tu Dona a instinktivně se ohlédla. Vykřikla - a křičela

dál.. Hrůzyplnýma očima hleděly všechny v zad.

"Zas ji vidíme !" řekla Ziata. "Ó co strašného39 je v tomto

znovuspatření !.. Jakoby zjevil se mrtvý, jenž usmyslil si věčně

mne pronásledovat ! A teď vzpomínám si : bože - strašné ! já

viděla ji již kdysi před narozením - tenkrát - ne marno ! už na

to nevzpomenu ! Ale jaký hrůzný blesk to mnou projel !"

"Mnou rovněž !" zvolala Dita. "Jakobych tenkrát byla zde nechala

cosi hrozného rozdělaným, jakobych zbaběle byla utekla, - ale

člověk ničemu neuteče.. Dluh musí být zaplacen. Vše musí si

člověk odbýt. Zase zde ta hrobová hrůza a kategoricky káže : čiň,

co musíš !.. Je mně vznešeno v duši. Chci se očišťovat od bídné

ženskosti."

"Je v tom Osud," pravila Lesbia. "A vládne námi námi samými. Vše

činíme dobrovolně a myslím, že i dobrovolně vždy umíráme. - Je

v tom Osud, používající všeho možného nátlaku na nás slabé. Kdyby

byla hora bývala viditelnou, když jsme sem přijely, ó myslíte, že

by ušlechtilé naše vzplání bylo v nás ubohých zvítězilo nad touto

hrůzou ? nad pekelnými pocity, které právě teď zas ve mne vlila ?

Ó ta děsná hrůza, která nás tam házela se schodů - a teď - a teď

- měsíc celý -"

Zděšeně stulily se k sobě.. Zuby jim drkotaly.. "Ta hrůza nemoci,

umírání, rozkladu, hnití v rakvi !" vzkřikla náhle Porcia a

bezděky sepjala ruce -

"Pojďme odtud !" pravila Ala. "Vždyť je to k nesnesení !"

"Nic !" velela Arga. "Jak chcete měsíc ztrávit v hradě, když ani

pohled naň z dálky nesnesete ? Otužujme se patřením naň !"

"Ano !" souhlasily a lomcujíce se hleděly bez ustání na příšeru.

Nebe vyjasnilo se úplně. Slunce však zapadlo. Divné duté ticho

zavládlo v pustém kraji. Siře, vlhce podzimně zněly hlasy vojáků

z povzdálí, jako hlasy dřevorubců za deštivého dne ze

strašidelného hvozdu. Smutné páry křísily se z luk a lesů, jako

duše vampyrových umrlců, večer z hrobů prosakující. Vše nabito

bylo duchovní elektřinou, trapně chtělo se vybít, však nemohlo..

A dívkám bylo, jakoby neviditelný, černý, hustý, nitkovitý dešť

padal kol nich mučivě narkoticky na zem, z níž, pod jejich

nohama, vystupovaly obludné duchovní podstaty -

"Pro boha ! někdo strašný sedí mezi námi !" vzkřikla Dona.

"Bílé postavy blíží se k nám se všech stran !" zvolala Lesbia.

Vyskočily vesměs.. "Nic to není, to činí jen strach !"

chlácholila je Porcia zoufalým hlasem. "Ó Bože, Bože !..

Mordie,40 kde je zas má odvaha ?"

"Ó co jsme to udělaly !" dala se do pláče Rona. "Ta neodolatelná

hrůza rozmačká nás, to je jisté !.. Ó sestřičky - snad - víte ?"

Hleděly na sebe a až příliš zřetelně mluvily oči jejich, že

nevyslovený návrh Ronin jde jim ze srdcí. Ale náhle skoro

současně zvolaly : "Ani slova už o tom !"

"A která se dnes proti tomu prohřeší, dostane ihned 100 ran

tlustým prutem na záda a zítřejšek ztráví těsně spoutána a nahá

na špičatém písku v temné komoře !" rozhodla královna.

"Ano !" zvolala tu i Rona s ostatními.

"Vzhůru !" velela Arga po chvíli. "Budeme noclehovat a zítřejší

den ztrávíme v A, 3 hodiny odtud, ať se lepší náladou obrníme

proti nastávajícímu měsíci."

Vsedaly na koně. Páry vystupovaly hustěji. Směrem od hradu

přilétl orel a zmizel v lese, 100 m. stranou. "Hleďte, hleďte !"

vzkřikly Ala a Ziata hledící za ním.

Vykřikly. Nad korunami stromů pomalu plynula stříbrně bílá

postava krásné ženy, s mrtvolně však ztrnulým obličejem - Hleděl

na ženy, štíhlé ruce dávaly jakési znamení. A hned vidina zmizela

- Ale dívky měly nohy jako dřevěné -

"Snad to byl jen zvláštní mlžný útvar," zašeptala Dita. "Ale pryč

! pryč !"

Odjely. Červánek zhynul. Jiskřivá noc zavalila kraj a učinila

hrůzy Ďáblova Rohu neviditelnými, změnivši jej v obrovitý stín na

sivé obloze. Ale netoliko smysly vnímá41 duše. Stále a stále

padal neviditelný, černý, hustý nitkovitý dešť mučivě narkoticky

na širé okolí hory a spaloval, rozdíral duše živoucích a nítil,

rozradostňoval duše kamenů, vod a rostlin, je nadějí a touhou po

bujnějším rozletu naplňuje. A čas, všemohoucí a nicotný, v šílené

jednotvárnosti ubíhal, letěl, plížil se ve věčné Nic, jímž je

sám, a směšně zvonil v uších žijících rolničkami v posměch všeho

Bytí.. - Avšak svět nebyl by tak veliký a vznešený, kdyby

nedovedl být současně nicotný a směšný. --

...

...

A připravila si svůj svatební oděv a netrpělivě čekala, až stane

se chotí milence svého. Večer před sňatkem byla opět ve své

ložnici a žehlila krajky na svatebním oděvu svém..."

"Počkej ! nech ji žehlit ty krajky !" řekla Ziata. "Neřekla jsem

vám, že ten mráček přijde na nás ? Už je na blízku, - a je velký

jako slon !"

"Nech mrak mrakem a slona slonem !" odtušila1 Lesbia třaslavým

hlasem - "- tu pocítila tajemnou úzkost, že musila v práci své

ustat. A vzpomněla si, že právě podobného večera, když černý vítr

kvílel, uzřela prvního milence naposledy -"

"Pro boha, - přestaň už s tím !" zvolala teď náhle i Porcia. "Jak ten vichr zakvílel, - slunce se skrylo, - a již obemyká mlha věž,

- již jest u okna, - již sem vniká, - jak všechno ztemnělo,

zpříšernělo, - počkejte, až se zas vyjasní !"

A vskutku náhlé ztemnění působilo přímo hrozně. Věž ztratila se

zrakům dívek úplně. V pokoji zavládlo šero jako hodinu po západu

slunce. Dívky s temnými výkřiky stulily se dohromady a jako

vyplašená myška hleděly stále kol sebe, nevynoří-li se z kouta

nějakého strašidlo -

A tma ještě vzrostla. Ale umíněná Lesbia pokračovala naschvál ve

čtení, ale hlasem směšně kolísavým, knihu těsně před očima :

"- a chtěla prchnout ke svým rodičům. Tu třaskly2 domovní dveře a

-"

A v ten okamžik zavzněl slabý třeskot z otevřených pokojů..

Pronikavě vykřikly, tváře jejich se znetvořily zsinalou hrůzou -

"Nelekejte se !" zajektala Lesbia. "Nic to není, na podobné zvuky jsme zde zvyklé. - Už to bude hned dočteno ! - Editha se zachvěla

a nevědouc proč klesla na podlahu - "On jde, on jde," šeptala,

"teď to přijde.." Chtěla povstat, ale nemohla, chtěla křičet, ale

nemohla. A tu ozvaly se na chodbě tiché kročeje, tak podivné,

jakoby to ani lidská noha nebyla ; a stávaly se silnějšími, -

blížily se -"3

Znovu vykřikly, - neboť slyšely zvláštní šelest4 ve vedlejším

pokoji. A rostl, rostl - a náhle objevila se v očích jejich, mezi

dveřmi, postava muže se strašnou tváří, - strašidlo z rotundy -

Jako Editě, i jim ztuhly údy i hrdlo. Příšera stála nehybně na

prahu, a v děsivém šeru hleděla5 na ně, ale očima nehýbala -

Neboť byly upřeny jen na - Ditu - A tak uplynulo půl minuty..

Několik skřeků6 zavznělo zatím -

Tu rozkvétalo rychle světlo, - a náhle zazářily sluneční paprsky

- Ženy přišly k sobě.

"Zbraně !" zvolala Arga a vymrštila se - "Vzhůru naň ! zabme jej

!" vzkřikly Ala, Porcia a Ziata...Všechny mimo Ronu povstaly,

uchopily pušky -

Ale když se ohlédly, strašidlo už neviděly.. Chvíli váhaly.

"Za ním !" zařvala Lesbia a statečně skočila ke dveřím. A ostatní

za ní, - i Rona, - aby nezůstala sama - "Chlape !" řvala Porcia,

"jen počkej, třeba jsi strašidlo, uvidíš, jak tě rozmlátíme ! My

se vyznáme ve strašidlech stejně jako ve vraždění lidí -"

Příšeru ve vedlejší místnosti neuzřely. Řítily se dále, - ale

nespatřily ji ani v dalších pokojích. "Utekla do věže !" křičela

Dita, která nejdéle ze všech zůstala ztrnulá, ale náhle se

rozběsnila více než všechny ostatní. "Běžme tam za ním, ať se

přesvědčíme, je-li na zdi nebo ne !"

"Ano, do věže !" křičela Ala. "A tam jej na té prašivé zdi

rozmlátíme, seškrábeme, vymažeme ! Rychle, ať tam přijdeme dřív

než on, prase ! Kde je Osel ?"

"Je to osel !" zvolala7 Porcia. "Bojí se prašivého strašidla.. Ku předu ! Co to ? Slyšely jste ?"

A vskutku ! v předposledním pokoji zaslechly zvuk, jako cvaknutí

kliky.. Na okamžik se zarazily. Ale již vrhla se Dita ku předu.

"Právě utekl na chodbu, slyšely jste ?" řvala zběsile. "Za ním,

ať tam dorazíme dříve než vleze do zdi !"

"Bláznovství," řekla Lesbia. "Je-li to přízrak, dovede zmizet a

je-li to člověk, který nás straší, nepromění se v obraz -"

"Nesmysl ! člověk !" zvolaly všechny.. A již uchopila Dita kliku

a neohroženě vyřítila se na chodbu, mávajíc vztekle ručnicí -

Ostatní za ní. "Kriste Ježíši, otevřeno !" zasténala polomrtvá

Rona..

Ale na chodbě vykřikly a znovu se zastavily - Spatřily8 příšeru

opět - Asi dvacet kroků od nich stála, - ale hned třemi skoky

octla se u dvířek, vedoucích do věže a zmizela v nich -

"Za ní !" zařvala Dita, které teď vlasy se ježily. "Neřekla jsem, že utíká do věže ? Mizerné strašidlo."

Vběhly do tmavé chodby. Přiběhl i Osel a teď zuřivě štěkal a

čenichal - Zřetelně zaslechly dupot před sebou. Octly se u

schodů, běžely vzhůru.. Ale ničeho už nespatřily. A stanuly

v rotundě -

"Ježíš Maria !" vzkřikly Dita a Dona, "- vidíte ?9 Óch ! Óch !"

"Je to obraz nebo skutečnost ?" zvolala Porcia a přistoupila.

"Ach ! jen obraz ! Ale zdálo se mi, že je to živý člověk -"

"Byl to !" zvolaly Dita a Dona. "Když jsme sem vstoupily, hýbal

se ! Což jste to neviděly ! Právě vstupoval do stěny -"

"Neviděly jsme nic !" zašeptaly a hledaly zeď, aby se opřely -

Jen Dita a za ní Ala vrhly se ke stěně a jaly se bodat obraz do

hrudi. "Chcípni, prase !"

"Přestaňte, nezničte jej, vždyť je to zajímavé !" řekla Arga,

odtrhujíc je -

Oněměly a usedly na podlahu. Slunce příšerně žlutě hledělo do

vnitř -

"Strašné !" zvolala konečně Ziata. "Co to znamená ?"

"To znamená," zvolala Dita zběsile, "že tento padouch má na mne

zamířeno ! Jen na mne ! Znám jej odněkud, - jen na mne hleděl

jako mrtvola, - a je to něco takového ! Ne zbytečně jmenuje se

hrdinka té povídky Editha ! Ó ! co to všechno znamená ? Kéž by se

vzpomínky mé rozjasnily ! Ale jedno ! svedu s ním boj, boj ! a

musím zvítězit ! Vždyť je to směšný chlap při vší své hrůze !" A

povstavši kopla obraz - -

"Ó pojďme odtud, pojďme k vojákům !" sténala Rona.. "Umírám ! Kdo to má snést ! Ó proč jsme to dělaly ! Pojďme, je zde hrozně -

slyšíte - slyšíte ? bože můj -"

Ve vnitru věže ozvalo se zvláštní slabé drnčení -

"Pryč odtud !" vzkřikla Ziata. "Rychle, - nebo se věž na nás

sesuje ! Cítím to, tuším to !"

A všechny, strašně křičíce, daly se na útěk - A za nimi i Osel.

Polomrtvy octly se v prvním pokoji.. Ale tolik duchapřítomnosti

měla Lesbia, že dveře zamkla. Octly se zas ve svém pokoji -

"Ven !" křičely Rona a Dona, "oblečme se rychle !"

"Kde je ta knížka ?" zvolala Dita, oblékajíc plášť.. "Musím si

v zahradě10 dočíst, jak to s Edithou, jak to se mnou dopadlo, -

dopadne !"

"Ne v zahradě, - ještě zde se to dočte !" velela Lesbia. "Učme se statečnosti, - když jí nemáme ! Čti, Dito, - a vy přisedněte -

Tiše, neodmlouvat, je to jen pár řádek."

A Dita četla : ... A náhle rozlétly se dveře, jako samy sebou, -

a objevil se Agenor. Strašný byl pohled naň ! Tvář jeho byla

napolo kostrou, napolo hnijícím masem. Oči změnily se v bahno.

Strašný zápach rozšířil se po komnatě - A již nemluvil příšerný

milenec, jen hrůzné nezřetelné zvuky vydávala hnusná massa -

Editha myslila, že padá do pekla a pozbývala ducha - Než tu

zmocnilo se jí šílení. "Nikdy, nikdy se ho nezbavím !" vzkřikla.

"Věčně bude mne pronásledovat, - dokud ho nepřemohu ! Všechno

musí člověk přemoci, všechno vytrpět, všechno si odbýt. Nuže, -

co má být, - ať se stane ! ať se stane !"

A pravíc slova tato vyskočila šíleně, uchopila mrtvolu za ramena

a vtiskla jí ve smrduté bahno, jímž žluté zuby byly obklopeny,

políbení -

"Hrůza !" vzkřikla strašně Dita a zkroutila se tak, že zděšeně se

na ni vrhly. Ale hned přišla k sobě.. "Dočtu, - nechte mne,

drahouškové, - vše musí si člověk odbýt ! Ale je to již krátké :

"A druhého dne, kdy měl sňatek její být slaven, nalezena byla

v ložnici své mrtva. - Óch ! ale ať !"

"Máš pravdu !" zvolala Arga - "Smrt je méně než nic, neboť je

život ! Jen statečnost je vše, drahoušku, - ale teď pryč ! dusím

se hrůzou -"

Vyběhly a více mrtvy než živy padly v náruč Indek v boudě pod

hradem.

IV.

Hrdinně se rozhodly, že tuto noc přespí v hradě, ač z počátku

byly úmyslu přespat ji v boudě Indek. Byla hrozná. Nezamhouřily

oči dříve, než slunce vyšlo. Po celou noc trápily je hned

záchvaty náhlého a panického děsu, hned válely se jim v mozcích

šíleně obludné představy, hned rozdíraly je výčitky svědomí.

Několik hodin, stuleny bázlivě, křečovitě v jeden potem mokrý

chumáč na jediném loži, zoufale proplakaly. Byly by prchly, kdyby

se byly mohly odhodlat aspoň k povstání. Konečně usnuly spaním

plným strašidelných snů. Ale již za dvě hodiny se probudily..

Slunce zmizelo, vichr štval ponuré mraky po obloze a trhal jim

těla.

Byly v náladě co nejhorší. "Všechna slast věčnosti nevyváží

jedinou tuto noc !" řekla Lesbia. "Jsem proto, abychom, nebude-li

to dnes lepší, odstěhovaly se beze všeho. Čert vezmi všechna

předsevzetí, kdo to má snášet ?"

"Ano !" zvolaly všechny mimo Argu, nedbajíce v tu chvíli, že byl

na to určen trest.

...

...

Svlékly se až do kalhotek, neboť bylo uvnitř velké horko, a

ulehly a daly se rychle do pití.

První čtvrt hodiny bylo to obstojné. Strach měly sice velký dost,

ale ne větší, než na počátku pobytu svého zde. Ale temně cítily,

že něco hroznějšího, než dosud číhá kol a v hloubi duší...

Zpívaly, tančily, ale brzo, jak by jim někdo nohy podrazil a

hrdla stáhl, ztichly a ulehly zas.

Obloha byla úplně jasná. Nevysoko nad východem tkvěl malý mráček

v podobě polokoule...

"První čtvrt !" řekla Ziata.. "Už jste si všimly, jak příšerný je měsíc ve dne ? Je ve dne jeho místo na obloze ? Rozhodně ne, jako

není místo umrlce na světle slunce. Ve dne měsíc jen straší, to

je celý jeho smysl - Ó, kolik strašidel slétá s něho na zem !

Strašný pohled naň, - proč musíme jej mít společníkem ? Jako

bychom mrtvého v posteli měly !"

"I dej pokoj s bláznivými řečmi !" řekla Lesbia, "aspoň teď ! Ty

můžeš nejméně o tom mluvit, - tebe mrtvou měly Arga a Porcia

v posteli - Ale ten měsíc, - ó ty neviditelné, příšerné paprsky,

které vnikají z něho v mou duši.. Bože, - na chvíli jakobych na

vše zapomněla, - a teď si uvědomuju : kde to jsme - a kdy to zde

jsme ? Óch ! Ty noční přeludy, krvácející - -"

Rona dala se do křiku a Dona též... Strach všech stoupl.. Již

byly by utekly, tu, skoro rázem, ustoupil strach divné

malátnosti. Byly jako opilé, ospalé, narkotisované, lhostejné ke

všemu -

"Co se to se mnou stalo ?" řekla skoro blábolivě Porcia. "To zase nějací zlomyslní duchové usadili se mi v duši. Anebo jsem ožralá,

- pila jsem rychle - Jak dlouho zde jsme ? Teprve půl hodiny -

Tak ještě půl !"

"Budeme spát !" skoro šeptala Rona.. "Nespaly jsme v noci,

vyspěme se, - ale óch ! co to mluvím ? Zde, - teď ? vždyť by nás

strašidla - ani bránit - ech ! spěme jen ! Ať je to jak chce -"

"Ano !" souhlasila Arga. "Ať je to jak chce. - Čert vezmi sílu

vůle ! Lenost je lepší -"

"Něco mne neoddolatelně tlačí k zemi," mluvila Lesbia. "Ale

děsivé pocity noří se přece ve mně, - tak tiše, temně, - či není

to pravda ? Čert vezmi vše ! Ten měsíc.. Co to ve mně zvučí..

Něco se ve mně zdvihá - , - něco se ve mně blíží -"

"Ve mně také !" zvolala Dona a trhla sebou prudce - "Óch ! jak

ten švec kopytem po mně házel ! Noří se to - co to bude - příšera

se týčí - óch ! utečme !"

"Ne - ne - nemůžeme - marno vše !" vydechla1 Dita, bílá jako

papír. "Už je to tu - nepustí nás to - poutá mně to údy, - to

strašné se blíží, musí, musí to přijít - óch ! slyšíte ?"

A vskutku zaslechly všechny z neznáma přicházející divný šelest -

Nestupňovatelná hrůza, a přece ne jasná, ale narkotisovaná, jako

ve snu bývá, ale tím hroznější, svázala jim údy.. A šelest <co>

chvíli ne slyšitelně, ale psychicky vzrůstal, - to hrozné se

neodvratně blížilo, - a tu --

Stěna se rozestoupla a vstoupili dva lidé : pán asi

padesátipětiletý a paní o něco mladší, v evropském oděvu... Dita

vykřikla, - a Ziata, Ala a Porcia za ní - "Zbraně !" zvolaly..

Ale jen trochu sebou trhly - a hned zůstaly ztrnulé - Ostatní

blbýma očima na to hleděly -

"Prosím, vzácné dámy !" pravil pán, kloně se bezvadně jedné po

druhé, "neračte se lekat, že tak náhle jsme vstoupili.. Prosím za

odpuštění ! Ale již dávno jsem si přál oplatit vám ctěnou vaši

návštěvu, - dlouho nenaskytovala se mně příležitost, konečně mohu

zdvořilosti učinit zadost !"

"Velice mne těší, že vás zase vidím, milé dámy," klonila se paní,

rozpačitě jako se špatným svědomím se usmívajíc. "Nikdy

nezapomenu na vzácnou vaši návštěvu !"

"Těší nás !" ujala se slova Arga třesoucím se hlasem. "Račte vzít místo !"

"Prosím, prosím !" řekl pán, nehledě však na Argu, ale stále jen

na Ditu - a usedl na jednu z četných židlí, asi 6 kroků od

pohovky, kde dámy ležely.

"Děkuju uctivě !" hrbila se2 paní a po delších ceremoniích a

rovnání sukně usedla.

"Lekly jsme se proto, že jsme právě v nedbalkách !" vypravila

Lesbia.3

"Ó ! ó ! ó ! to nevadí !" ujišťoval pán horlivě. "Absolutně to

nevadí - Proč neudělat si pohodlí, inter lares et penates ? Sluší

vám, krásné dámy, tento koupací oblek velmi roztomile !"

"Velmi roztomile ! vskutku !" opakovala paní roztomile -

"Ó ! bože můj ! jak ten čas plyne do moře věčnosti !" mluvil pán

joviálně - "Kolik let to už uplynulo od onoho krásného, zářného,

nezapomenutelného dne, kdy poctily jste nás svou návštěvou !"

"Jsou to právě čtyři roky," řekla Arga teď už zcela pevným

hlasem. "A vskutku je4 den ten nezapomenutelný pro mé sestřičky,

které u vás byly, - a ještě více pro vás, pane plukovníku !"

"To rozhodně !" řekla Ziata a násilně se zachechtala. A i do

ostatních vjela statečnost - Hrůza i ospalost zmizely a ustoupily

nepopsatelné náladě, hned vyzývavé, výsměšné, hned zas děsící se,

- nejisté, chaotické, pološílené -

"Řekněte nám, jak vám bylo ?" zvolala Ala -

"Raději, jak vám je teď, když na tu komedii vzpomínáte ?" zvolala

Porcia.

"Byl to bod ode mne, pane plukovníku, co ?" zařvala skoro Dita.

"Jak je vám, hehe ! mluvte ! Čert vezmi výčitky svědomí ! Hahaha

!"

"Ale co to mluvíte, milostivé dámy ?" kroutil se na své židli

plukovník. "Nerozumím ani slovo - Jste ovšem rozčileny

neohlášenou mou návštěvou - odpusťte nám.."

"Račte nám odpustit !" uklonila se paní ; ale Ditě zdálo se, že

vidí v zraku jejím náhlé vzteklé blesknutí -

"Výborně jsem se bavil, milostivá baronesso !" pokračoval

plukovník. "Vskutku neobyčejně - Jak potěší duši člověka,

uslyší-li5 v dálných zapadlých krajích svou mateřštinu -"

Náhle rozestoupla se tiše stěna zas a vstoupil jiný pán

v prostředních letech - Porcia vykřikla -

"Prosím, promiňte !" klonil se rychle příchozí jí i ostatním -

"Ráčíte mne znát ? Ten ubohý soudce ze Španělska, který chce a

nemůže. Od doby, kdy měl jsem čest navštívit vás, vždy jsem

toužil horoucně sejít se s vámi opět - Óch ! bylo to zajímavé

setkání ! Takové stojí za život !"

"Buďte nám vítán !" zvolala Ziata, smějíc se... "Nenabídl jste

nám tenkrát židli, ale my budeme zdvořilejší, než vy : račte vzít

místo !"

"Prosím, jsem hluboce zahanben ! Smím prosit, abych byl této dámě

a pánovi představen ?"

"Pan , plukovník britský6 a jeho spanilomyslná choť !"

zvolala Porcia vzteklým hlasem.

Plukovník, jeho žena a soudce povstali, klonili se, tiskli si

ruce, usmívali se líbezně, jako by se nejvíce na světě milovali.

"Těší mne, těší mne, těší mne, těší mne," mluvil joviálně bodrý

plukovník. "Já a vy, pane můj, jsme si blízcí, - zajisté ! Mým

povoláním je bojovati proti nepříteli vnějšímu, vaším proti

vnitřnímu.. A nevím, nevím, čí povolání jest užitečnější

člověčenstvu. Tvrdil bych skoro, že vaše. Kdyby láska, kterou

Kristus hlásal, ve světě panovala, zajisté nebylo by válek a já

stal bych se zbytečný. Ale lotry uvnitř společnosti neškodnými

činit a hubit zůstane vždy povinností každého poctivého člověka.

Jak často řekl jsem si : raději bych nepřítele svého jako bratra

objal, než abych naň jícny děl mířil, - kdyby nebylo železné

povinnosti, nutnosti ! Neboť i nepřítel zasluhuje respektu. Ale

schátralý, krvežíznivý ničema ohledů nezasluhuje."

"Osměluji se vám, pane plukovníku, v jistém směru odporovat !"

řekl soudce. "Zločinci zasluhují někdy též respekt, ba úctu. Měl

jsem co jednat se zločinci, které bych bez rozpaků daleko

cennějšími, mužnějšími, důmyslnějšími, samostatnějšími lidmi

nazval, než největší část tak zv. poctivých lidí -"

"Mluví docela rozumně !" řekla Lesbia Porcii.

"Ale sotva myslí to do opravdy !" odvětila tato -

"Máte dozajista v jistém smyslu pravdu," odvětil plukovník s onou

sebejistou důstojností, s níž ten, kdo je rozumný, nevýstřední,

pronáší své náhledy, jakoby říci chtěl : kdo může být tak

pošetilý, aby tak solidním, nesporným náhledům odporoval.

"Zajisté je mnoho zločinců, kteří mají v sobě dobrý zárodek,

z kterých by vskutku užiteční členové společnosti se stali, -

kdyby špatná výchova, špatné milieu nebyly vlohy jejich uvedly na

scestí."

"Hlavně nedostatek náboženské výchovy !" podotkla jeho choť.

"Nevíra v boha svedla je s cesty mravnosti."

"Velmi správné !" řekla Dita. "Neboť nábožnost a mravnost jsou

dva prevíti, kteří si mohou podat ruce -"

"Těmi zločinci, pane soudce, myslil jste jistě nás !" řekla

prostořece a ukvapeně domýšlivě Ziata. Ale hned za to dostala

přes prstíky.

"Nikoli, vzácná dámo, vás ne, neboť sotva máte dostatek

statečnosti a samostatnosti, o kterých jsem mluvil."

Ziata zrudla.. "Toho jsem, pane, od vás neočekávala ! Víte, co to

bylo ? Nízké sprosťáctví ! Neznáte nás dostatečně, - ostatně se

nebudeme ospravedlňovat před takovým - volem !"

"Výborně !" zařvala Porcia a uchopila ručnici. "Jen pozor, pane

soudce, ať vám neukážeme, jsme-li statečné ! Já jsem vás

prohlédla, nevím, víte-li, co se mně o vás zdálo ! My prý nejsme

statečné ! krucifix ! Nejsme Dios, ale na ženy jsme tak statečné,

že z milionu mužských jeden se nám nevyrovná ! Co vy byste dělal

v naší posici, he ?"

"Nevím, neboť je nemožno, abych se vůbec kdy v ní octl !"

"Teď jsi se demaskoval, moralní idiote !" zasmála se Arga.

"Vzácné dámy, - nechápu ani slova !" žasl plukovník, kývaje se

<na> židli. "Což jste zločinné ? hahaha !"

"Tak něžné dámy jistě ne !" pravila paní. "Spíš bych věřila, že

slunce nesvítí."

"Řekla to - Ziata - proto, že - snad - myslíte, že jsme ženy Dia,

který - je rebellant proti Anglii..," zmohla se i Rona na něco -

"Ach tak !" plácl se plukovník do kolena, nadmíru dobrácky se

směje, že mu slzy tekly. "Vzácné dámy ! předně vy za činy jeho

nemůžete, a za druhé, ač jsem Brit každou cévou, - přece

nepovažuji slavného vašeho - přítele za zločince... Neodsuzuju,

lituju jej - On zajisté je pevně přesvědčen, - a ctím každé

přesvědčení7 - že prospěl by ubohým Indům, kdyby vypudil odtud

syny velké Britannie - Ubohý ! on dosud nepochopil, že vláda

spojených království je Indům dobrodiním, že činí je vlastně

svobodnými, že přináší jim kulturu i blahobyt. Omezenci vidí

pouze, že vlast moje tolik a tolik milionů z Indie čerpá ; ale že

vrací je zemi této stonásobně, učíc ji kultuře, toho slepci tito

nevidí !"

Hlas jeho hřměl svatým přesvědčením. Mluvil to obrácen k soudci,

dávaje tím zřejmě a ostentativně ženám na jevo, že jejich

rozoumky na pochopení těchto pravd nestačí - Ale soudce mu

odvětil :

"Velmi pravda, pane, - zajisté ! Ale soudím, že v otázce této8

rozhoduje, jaké motivy Angličany pudí, aby zemí touto vládli. A

zajisté není to snaha šířit kulturu, - leda u nejmenšího počtu

jednotlivců, ale ostatní pudí sem hlavně snaha obohacovat se,

snaha čistě sobecká. A to platí o každé koloniální politice,

třeba ji kolonisatoři sebe více mravními, vylhanými popudy

okrašlovat hleděli !"

"Pardon ! pardon ! pardon !" křičel plukovník, nanejvýš rozčilen.

"Nechci rozhodovat, je-li tomu tak u jiných národů, - ku př.

Španělů, - Cortez, Pizzaro9 - nechci o tom mluvit ! ale,

velevážený pane ! to vám na čestné své slovo tvrdím, že každého

Brita, který na koráb vstoupí, - jediná snaha vede : aby šířil

kulturu v ubohých opozdilých zemích... Každý anglický kupec je

snahou tou proniknut, jen ona jej nutí -"

"Tcha !" zvolala Arga, smějíc se.. "Že může být lidstvo tak

prolhané, že podobná slova mohou být pronesena, - a ještě více,

že jim mluvčí může sám věřit, skalopevně věřit ! Nic lehčího u

lidí, než aby věřili, že švestka je hruška - Škoda, že nejsem

papež ! koukaly byste, čemu bych lidstvo naučila věřit !"

"Hej, pane plukovníku !" zvolala Ala. "Chystal jste se zabít toho tygra ! Zabil jste jej už, he ?"

"Nikoli, vzácná dámo ! Přestal jsem tygry ubíjet, neboť seznal

jsem, že existují šelmy daleko horší, jejichž usmrcení je

záslužnější !"

"Narážíte tím snad na nás ?" řekla Lesbia.

"Na vás, dámy ? Hahaha !" smál se dlouho plukovník.. Ale při tom

posunul židli o kus ku pohovkám, - a jeho žena a soudce současně

s tím. "Vůbec vás dnes nechápu, - ráčíte10 být trochu přepjaté, -

snad nervosní, - ale - co to ? kdo to přichází ?"

Rozestoupila se totiž stěna opět, - a vběhl sem muž s rancem na

zádech, ošuměle oděný, s tváří nanejvýš zbabělou - Rozhlédl se

plaše kol, trhaje sebou stále a otvíraje ústa, - pak klonil se

strašidlům, - a pak pohlédl i na pohovku - Vydal skřek, - odtáhl

ruce od těla, - kolena začala se mu třást, - otvíral hubu stále

víc, vyrážeje zděšené skřeky, - až konečně padl na kolena.

"Kdo jste, milý muži ?" tázal se soudce vlídně. "Jak jste sem

přišel ? Máte snad něco na prodej ?"

"Aha ! čekala jsem tě !" zvolala Arga. "Tenhle blbec mne hlavně

strašil ! Je to ten kupčík, kterého jsme zabily den před tím, než

jsme zapálily ve Španělsku město !11 Stále po mně vztahoval ruce,

asi čtyři metry dlouhé ; ale když jsem se vzmužila a chtěla jej

přes ně praštit, vždy je zděšeně ucukl - Heda, chlape ! co tu

chceš ? Proč sem lezeš, když máš strach ?"

"Já - já - sám nevím - jak jsem se sem dostal - Pan soudce - ne -

já jsem pořád na vás myslil, paničky - až jsem vás jako viděl a

vaše obydlí také - snad jenom spím."

"Rozumíme !" řekla Arga. "Nu sedni si, ať je vás tu víc !"

Člověk povstal, - stále ustrašeně na všechny strany hledě,

uchopil ranec, - ale zas jej pustil a oprašoval si kolena.

"Chlape !" zvolala Ala. "Což myslíš, že tu máme tolik prachu ?

Hned si sedni nebo tě prostřelím nebo budeš musit vylízat všechen

prach, co tady je !"

Člověk běžel k židlím, ale usedl tak špatně, že se svalil na zem.

Usedl na židli, ranec dal si na kolena, - podíval se na dívky,

zas vydal skřek, - pokřižoval se. Vrtěl sebou stále, -

povyskočil, - natáhl zoufale ruce před sebe - podrbal si vlasy -

"Prase !" zvolala Porcia, "on má vši, on nám je tu nasadí !"

"Sedneš zas !" vzkřikla Dona.

"Ranec na zem !" velela Ziata. "Ruce před sebe na kolena !"

"Ale nebuďte tak přísny na toho ubožáka !" řekl soudce.

"Proč sem leze, když má strach ?" zvolala Dita. "Nepuk by člověk

smíchem a zlostí nad takovým mizerným strašidlem ?"

"Chomoute !" zahrozila vzteklým hlasem Ala. "Proč nesedíš klidně

? A teď vyňal modrý smrkáč ! Vstrčíš jej zas do kapsy, svině !"

"Co je to za smrad ?" větřila Lesbia. "Na mou duši, - ta svině se posrala ! Jedeš odtud !"

"Dobrý muži," řekl soudce útrpně. "Je to pravda ! Sedni si tam do kouta, nebudeš dlouho čekat !"

"Cože ?" zvolala Arga. "Aha ! vy jste umluveni k něčemu, - ale

můj milý pane soudečku, pozor na tyhle ručnice ! Ať nejsme nuceny

podruhé vyexpedovat vás do Orku ! A ty, chlape, - ven ! - nás

budeš poslouchat, nebo stisknu kohoutek -"

V ten okamžik rozestoupila se stěna zas a vstoupila nestará ještě

žena v kurdistanském oděvu - Pohlédla na soudce, pak na Lesbiu a

hrozíc zaťatými pěstmi dala se do křiku :

"Ty bezbožná dcero ďáblova ! Trest boží musí tě stihnout, psice

smrdutá, za to, že jsi dítěti uloupila matku !"

"Čekala jsem tě !" ovládla se úplně Lesbia. "To je ta, co mlátila toho psa, pamatujete. Jen si na to vzpomenu, - a mám dobré

svědomí ! Svině," - a namířila na ni ručnici, "ještě slovo a

střelím ! Hned tam do kouta k tomu praseti !"

Žena dala se do jeku. "Ježíš Maria ! ona mne zabije zas ! Pane

soudce, chráněj mne, dyž si mne sem pozvali !"

"Nic vám neudělá, jen uposlechněte -"

"Rychle !" zařvala Lesbia. A již seděla žena vedle smrdícího

mužíka. Lesbia však mířila stále. "Hrome, - nevím, nemám-li přec

jen střelit.. Když si na toho psa vzpomenu."

"Ježíš Maria, nestřílej, milostivá slečno ! Já jsem jim nic

neudělala, já jich mám ráda, voni andílku s nebe ! Já vím, že mně

dali peníze, - ó má tvářičko krásná, dobročinná

...

...

"Co myslíš, Argo, - zabijí-li nás, - zabijou tím naše těla bdění

?" tázala se Dita.1

"Upřímně řečeno, - nevím ! Ale ještě nás nezabili ! Tolik lidí je

zde, tolik smýšlení. Jazyk nám nespoutali. Jazyk vydá víc než

meč."

"Pravda !" zvolala Porcia. "Musíme být chytré."

"Drazí přátelé !" promluvila Rona nesmírně prosebně. "Prosíme vás pokorně, odpusťte nám to velkomyslně ! Hřešily jsme, ale z hříchů

svých se kajeme a nikdy už hřešit nebudeme ! Pamatujte, že

povinností křesťana i muslemína jest odpouštět -"

"Ale hloupost !" zabručela Ziata. "Hledět nepřítele jen uprosit,

- to je to nejhloupější.."

"Vám odpustit, vy mrchy ?" zařvalo shromáždění. "Na kousky vás

rozřežeme !"

"Lidičky !" křičela Ziata. "Vždyť jsme vás nezabily ! Byl to jen

žert od nás ! Vždyť žijete..."

"Dej pokoj, kněžno !" zabručela Lesbia. "Jsi ještě více

nepraktická, než Rona naivní -"

"Nežvaň nesmysly !" zavylo množství.. "Mučme je ! mučme je !

Horká železa sem !"

"Je konec s námi !" zakvílela Rona -

"Lidé !" vzkřikla Lesbia. "Vykoupíme se ! Jsme milionářky,

pustíte-li nás, každý dostane tolik, že bude do smrti boháčem !"

A shromáždění úplně zmlklo - A soudce rychle velel :

"Železa sem, už jsou červená !"

"Nedopusťte tomu, lidé !" křičela2 Lesbia. "Rozmyslete si, na své štěstí pomyslete ! Máme dvacet3 milionů, jenom v hradu, - každý

z vás dostane aspoň padesát tisíc ! A chcete-li ještě víc, budete

si každý moci koupit automobil, jako když prdne, nic nebudete

musit dělat na dosmrti -"

Několik lidí přistupovalo již s červenými železy..

"Lidi, nedopusťte tomu !" řvala Lesbia, "sice nedostanete ani

vindru ! Na své štěstí pomyslete ! A chcete-li nás potrestat,

dobrovolně se pak dostavíme, my litujeme svých hříchů a přijmeme

rády trest, ale chceme na vás napravit, čím jsme zhřešily, -

nebuďte tak hloupí, pro boha !"

Poslední slovo zařvala, - neboť ňadra jejího dotklo se žhavé

železo - I jiné, podobně nemile postiženy, vykřikly. A nejvíc

postižena byla Rona : dostala tři želízka současně -

Ale slova Lesbie měla účinek.. Hučení ozvalo se shromážděním, -

změnilo se v hlučení, ve výkřiky, které přehlušily konečně

výkřiky stále pálených žen, jejichž svůdné oděvy byly už na

mnohých místech děravé.

A náhle odstrčilo několik mužů mučitely. "Přestaňte ! Až

dostaneme peníze, pak je na to času dost ! K čemu to dělat

zadarmo, když můžeme za to dostat peníze. Hloupý, kdo dává, ještě

hloupější, kdo nebere !"

"Tiše ! poslušnost !" hřměl soudce. Ale Lesbia jej a všechny

ostatní překřičela :

"Jste moudří, lidé ! Tolik peněz každý dostanete, že stanete se

fabrikanty a nic nebudete dělat ! Na své štěstí pomyslete ! My se

zas vrátíme, pak si nás zase spoutejte a řádně nás suďte !

Podrobíme se milerády vašemu spravedlivému moudrému rozsudku !

Ale dříve chceme napravit, čím jsme na vás zhřešily !"

"Má pravdu !" křičelo už skoro celé shromáždění. "Moudře mluví !

Ať jdou do hradu a přinesou peníze ! Pak budeme je soudit !"

"Za čtvrt hodiny jste všichni boháči, odpoutáte-li nás !" křičela

Dona, svíjejíc se bolestí -

"Poslušnost !" řval soudce, mávaje velkým železným křížem. "Plané sliby, jen aby unikly ! Nevěřte přece !"

Ale zástup nenechal se odehnat, někteří dokonce i do soudce

strkali. "Hloupost ! Ať nám dají peníze ! Pak je teprve umučíme

!" "Ne ! pak je budeme spravedlivě soudit !" "Ne ! pak je

propustíme, - vždyť jsou to jen ženy !" "Vždyť já ani nevím, že

něco špatného dělaly ! Mne zastřelila ta divoká v poctivém boji

jako voják vojáka !" "Ona tě ani nezastřelila, vždyť bys zde

nebyl !" "Jsem v očistci !" "Ech ! nesmysl ! V očistci není

zahrada !" "Vždyť je to všechno nesmysl !" "Proč posloucháme toho soudce ?" "Peníze ! peníze !" "Pak je umučíme !" "Ne ! pak jim hezky poděkujeme a půjdeme svou cestou ! Proč ženy mučit ?"

Jen asi deset lidí ze stotřiceti zůstalo soudci věrnými -

"Poslechněte, sice nejhroznější tresty vás stihnou ! Znáte to

přece už !" křičel a pěna létala mu z úst -

"Jaké tresty ? co žvaní ten džaur ?" ptal se jeden turecký voják

-

"Hrozné !" šeptala mu žena Lesbií zabitá. "On je soudcem v městě, kde mnoho nás bydlí, - a dělá si tam co chce. Mne jednou uvěznil

a žeravé uhlí sypal mně na záda. Ach, co dělat, co dělat ?"

"Mohamedáni, nenechte si přece poroučet od džaura !" křičela

Lesbia.

"A vy, křesťané, nenechte si poroučet od žida ! Je to žid !"

křičela Dona.

"Bojíte-li se ho, svěřte se pod naši a proroka Edrise ochranu !"

zvolala Dita.

"Vojáci, on učiní vás hned generály !" zvolala Ziata,

"ochráníte-li nás !"

"Chrabří mužové !" komandovala Porcia. "Pozor ! zatlačte

nepřítele !"

"My jsme vám vlastně pranic neudělaly, to se vám jen zdálo !"

volala Arga. "Jak mohli jste tomu blbci soudci uvěřit, že jste

v očistci ? V očistci je místo nebe černá klenba, na zemi jen

samé ohně a kotle a kleště, zápach síry, ďáblové.."

"Svatá pravda !" hlučelo to. "Jak jsme mohli něčemu tak blbému

věřit ?" "Ale což žijeme na světě ? Vše je tak divné - Nemáme

žádnou vůli, žádnou stálost, jakobychom spali -"

"Protože také často spíte a ani to nevíte !" křičela Ala. "Váš

rozum se pomátl, ale z toho si nic nedělejte, kdo má peníze, má

rozum. Doktoři vás vyléčí, jen když jim budete moci zaplatit, já

znám doktora, který za pět minut udělá z každého rozumného

člověka blázna,4 dostane-li tisícovku. Sejměte s nás ihned pouta,

a za čtvrt hodiny jste všichni boháči !"

Bylo rozhodnuto - Přes zuřivý odpor soudce stály zde ubohé, těžce

zkoušené dámy za minutu volné, křivíce bolestně tvář - Tu zvolal

soudce :

"Lehkověrní lidé ! Jak jim můžete věřit ? Odejdou a víc se

nevrátí a nic nedostanete -"

"To je pravda !" zahlučelo množství. "Ale snadná odpomoc !

Půjdeme s nimi do hradu !"

"To je nemožno !" zvolal soudce. "Což jsem vám neřekl, že jen

několika z nás je možno do hradu vejít ?"

"Tak jich tam půjde jen několik !" zvolal starší perský voják.

"Já hned !"

"Ale je to bezúčelno !" přišel soudce na nový nápad. "Umučme je a pak zmocníme se jejich peněz sami ! Já vím, kde jsou !"

"Čerta víš !" odrazila Lesbia nebezpečný útok. "To nikdo nemůže

vědět, haha ! a kdyby to věděl, nedovedl by otevřít pokladnu, a

kdyby ji otevřel, strašný výbuch by jej zabil, papírové peníze

zapálil, kovové roztavil a rozmetal na prach ! Lžeš pitomě,

hňupe, chytla jsem tě ! Chceš zbavit hodné tyto lidi štěstí, jež

se na ně směje. Dost řečí ! Osm vojáků silných, ať jde s námi do

hradu ! Ti přece přemohli by několik slabých žen, co ? A vezměte

si naše ručnice, - my budeme bezbranné. Nu jste spokojeni ?"

"Jsme, jsme !" znělo to -

"Nevěřte !" odporoval ještě soudce, zelený, chvěje se. "V hradě

je nástraha, vojáci budou tam postříleni -"

"Dost řečí !" zvolala Arga. "Buďto okamžitě půjde osm těch vojáků s námi, - nebo, - zde máte naše nohy a ruce ! A ani vindry se vám

nedostane ! Nám nezáleží na životě, my chceme jen smýt své viny a

usmířit boha a Allaha, - a radostně podstoupíme mučení. Než

napočtu pět, rozhodněte se ! Jedna dvě -"

"Na své štěstí pomyslete !" křičely Lesbia a Dona..

A již bylo zde osm statných vojáků a strkali ženy ven, vzavše si

jejich ručnice. A Porcia kradmo zmocnila se tří dýk.

"Za čtvrt hodiny se vrátíme !" křikla ještě Ziata. "Zatím čekejte trpělivě."

Daly se chodbou, kterou přišly. Soudce rozpakoval se chvíli,

má-li s nimi5 jít, ale pak se rozhodl, že zůstane. Delší dobu

slyšeli vzdalující se jeho hlas.

"Rychle ! rychle !" šeptala Dita. "Ať se to zas nějak neobrátí.

Óch ! máme štěstí ! Ale ta bolest ! To bude doba, než se nám ty

puchýře vyléčí ! Či snad, Argo, naše tělo bdění jich nebude mít

?"

"Nevím jistě, Ditoušku, ale myslím, že ano, že tělo toto teď máme

! Já mám na něm pruhy tlusté jako pruty, kterými jsem dostávala

...

...

A Mahmud utrhl kliku a dupl po třetí - Dlaždice praskla pod jeho

tlapou, - ale dívky, vesměs u dveří, se nepropadly -

Ustaly... Přišly poněkud k sobě.. Některé uchopily ručnice, -

vzaly je s sebou Porcia, Arga, Lesbia, Ala -

"Roztlučme ty dveře do vedlejšího pokoje !" zvolala Ziata..

"Dělaly jsme hloupost, že jsme tyto rozbíjely ! Co na tom,

dostaneme-li se na chodbu, - leda, že tam ten pitomý Mahmud a

Saib je - Ale proč jsou, darebáci, na chodbě ?"

"Roztlučme je !" vzkřikla Ala. "Sekery ! Ale zde nejsou, - pro

boha ! musíme se pro ně do našeho pokoje vrátit !...."

"Ten ohyzda snad už utekl !" zvolala Dita - "Jen zkusme tam jít,

- a pušky pohotově ! Účinkovalo-li olovo na strašidla v sadě -"

"Sestřičky," zařvala Arga, "pryč se zbabělostí ! To je vždy

nejlepší východ z každé tísně ! Útok ! Pušky napřed, - mají

olovo, mají pažby a pouhá statečnost přemůže celý vesmír ! - vše

rozdrtíme, umyjme dnešní zbabělost svou krví, třeba strašidel,1

už je čas, už je čas ! Světlý útok ! Za mnou !"

A otočivši klíčem vřítila se do pokoje, z něhož přišly. - A

ostatní, náhlou odvahou zachvácené, se zuřivým řevem za ní - A

řvala i Rona - Jejich všechen minulý strach, všechna utrpení

přetvořila se v berserkerský vztek, jaký cítily tenkrát, když ve

"Smrti" Pietro do jeskyně vstoupil. A tak byly rozzuřeny, že

nemyslily ani na to, aby je Osel následoval, - že připráskly mu

dveře před nosem a spěly ku předu bez mužské pomoci.

Ve vedlejším pokoji strašidlo nebylo ; ani v následujícím..2

Řítily se dále, slepě statečny.. Ale když vešly do svého pokoje,

postupovaly už opatrněji -

"Do věže za ním !" zvolala Porcia -

---

Mahmud, když třikrát nadarmo dupnul, - a když dívky opustily

pokoj, zůstal chvíli jako blbý. Strach jej opustil, následkem

rozčilení, - ale divil se - "Saib je vystrašil, co vyvedl za

hloupost, že se nepropadly ? Je dnes pitomý..3 Věděl jsem, že to

zkecne ! Nu tím lépe ! Co je mně do těch žen ? Žena je žena.

Raději měl bych je v posteli."

Pomalu,4 klátě se, procházel se po chodbě.. Došel k ohybu jejímu,

stále slyše křik žen, v pokojích strašidlo pronásledujících..

"Kdyby tak se na Saiba vrhly," pomyslil si - "Nu - přál bych mu,

aby zdechl - Ale budu-li přítomen - musím mu pomoci, - jinak

nedal by mně ani vindry - Ale on přepral by jich všech osm bez mé

pomoci. Sedm mužů sám přemohl u Brahmaputry - Ale mně se v boji

přece nevyrovná. Já zdvihnu jednou rukou nad hlavu 150 kilo, - on

jen sto -"

Došel k ohybu... A tu spatřil - muže v černém plášti asi 20 kroků

před sebou - Zalomcoval se, - ale kuráž, kterou teď cítil,

zvítězila - "Pane můj !"5 zvolal. "Co to bylo ? proč se to

nezdařilo ?" A rychle ubíral se za černou postavou, pomalu směrem

k věži kráčející -

"Pane můj ! pane můj !" volal tiše, zatím co, jen stěnou oddělen,

zněl za ním ryk žen.. Ale muž se neotočil a pomalu kráčel dále -

Tu dohonil jej Mahmud, - a uchopil jej za ruku - Ale jako bleskem

zasažen s výkřikem ucouvl.. A černý muž se zastavil, - a obrátil

strašnou svou tvář6 na Mahmuda -

A tento, vztáhnuv ruce před sebe, - a vytřeštiv oči, - se skácel

- A černá postava zmizela ve věži -

---

Čtvrt minuty na to vyřítily se naše dcerušky na chodbu, nedaleko

Mahmuda. Spozorovaly jej, přiskočily k němu - "Co je ti ? Co se

ti stalo ? Snad jsi jej - viděl ?"

"Viděl !" zasténal Mahmud, probíraje se ze svého omámení a nevěda

co mluví - "Šel do věže - tam, - můj pán - nebo - hrůza - nevím

!"

"Do věže ?" zařvala Porcia. "Za ním, za ním !"

A vnikly do chodby, Mahmud pomalu vrávoraje za nimi - "Chytnou-li

jej, - pak musím jej bránit," táhlo mu tupě myslí. "Ale je to on

? Může to být on ? Bylo to strašné ! Ale on umí dobře napodobit

-"

Vkročil do chodby vedoucí do věže. Tu zaslechl mnohonásobný

výkřik ženský.. Zrychlil krok, - a již octl se v prostranství,

jímž nedávno Saib z věže vstoupil na půdu -

Ženy stály zde jako ztrnulé - A před nimi ležel na zemi muž

v černém oděvu s bílou tváří, - a nad ním, skláněje tvář až

k tváři jeho, klečel muž s černým oděvem a bílou tváří, zcela

podobný dolejšímu.. Zdálo se, že mu něco šeptá - A dolní sebou

slabě zmítal a vyrážel dětské, směšné skřeky -

Mahmud klesl. Tu zvolala Arga :

"Žádný strach ! Na ně ! Na oba ! Haha ! toť interessantní ! Buňka

rozštěpila se ve dvě ! Střílejte na oba ! Hurá !"

Ale chvíli trvalo, než se dívky vzmužily k pohybu.. Puška Argy

dvakrát třeskla -

A tu zdvihl se horní, - a zcela pomalu ubíral se vzhůru do věže.

"Na něj střílejte !" řičela Arga. "To je ten hlavní ! Za ním, za

ním ! Palte do něho, pažbami do něho !"

Všechny se vzchopily, - a vrhly se na schody... Rány třaskaly, -

ale příšerný zjev, nepohnut, ubíral se ku předu.. "Za ním,

pažbami do něho !" křičela Arga a běžela7 vzhůru.

"Ne - ne - sestřičko !" řekla Porcia - a ostatní za ní.. "Ruce

nám klesají -"

"Tak jdu sama !" zařvala Arga a několika skoky dohonivši muže

jala se jej třískat pažbou. Porcia a jiné vrhly se za ní.. Ale tu

Arga ucouvla a málem byla by se se schodů zřítila -

"Hrozné ! hrozné !" šeptala - "Nechte jej, nechte jej - Ach ! kéž už spím !"

"Ale co ten dolejší ?" vzkřikla Ala. "Co ten znamená ? Naň ! naň

! na něm schladíme si žáhu ! Rozmlaťme jej, ať je to co chce !"8

Zatím skláněl se Mahmud nad Saibem <a> snímal mu rychle bílou

masku.. "Jak se to jen mohlo stát - ó pane, - jak to bylo ?"

"Když jsem už se k nim ubíral," mluvil Saib přerývaně a v očích

jeho zračila se hrůza, jaké Mahmud v nich dosud nespatřil, "-

potkal jsem zde - toho pravého - Ztrnulý zůstal jsem mu stát

v cestě, - on mne odstrčil mrazivou rukou, pohledl na mne

strašnýma nelidskýma očima, děs hrobu, záhrobí mne ovanul, - a

vzal mně vědomí - Byl jsem už i před tím vyčerpán v nejvyšším

stupni - Jak dlouho jsem byl v mdlobě, nevím. Tu jsem se z ní

probíral, - ale údy mé nechtěly poslouchat mé vůle. To

upamatovalo mne na nedávnou příhodu, - zmocnil se mne strach

ještě větší, - každou chvíli bylo mně, že se příšera vrátí zas, -

a vskutku - již zde byla, tentokrát šla zdola - Zavřel jsem oči,

ani jsem se nehýbal, když šla mimo mne ; ale ona stanula, pomalu

mně klekla na prsa a cítil jsem, že se tvář její kloní k mé.

Marně jsem se namáhal pohnout údem.. Oči jsem neotvíral, neboť

bál jsem se, že bych zemřel v tu chvíli.. Jen "Bože, bože !"

vydralo se mně z úst - A příšera řekla na to, hlasem k nepopsání

strašným : "Jej nevolej, on je směšně bezmocný proti mocím,

ohromným, strašným, nevyslovitelně strašným, jež světem z hlubin

jeho vládnou..." Mráz z něho vanoucí mne pálil, - tu zaslechl

jsem hřmot -"

V tom přilétly sem zběsilé ženy, s kolbami k ráně připravenými.

"Zpátky !" zvolal Mahmud, chráně Saiba. "Je to Saib, pán můj -"

"Saib ! Saib ! Drzý člověče, co nás odstrkuješ ? Pse, - zpátky !

Saib ! Vskutku ! Co tu dělá ? Proč není tam, kde jsme mu

poručily, aby byl ?"9 řičely ženy - "A proč se přestrojil ?

Mluvte, chlapi !"

Saib, leže stále na znaku, hleděl na ně.. Z očí jeho vytratil se

výraz hrůzy.. Mahmud, volaje stále "klid, klid", jako policajt,

odstrkoval běsnící ženy mohutnými tlapami lehce jako pírko.

"Chlape, co si to dovoluješ ? On mne odstrčí !" vzkřikla Ziata a

rýpla prudce Mahmuda puškou do žeber, že zařval - Ale jakoby nic

pokračoval ve své práci -

"Psi, hned se ospravedlňte, sice zahřmí naše pušky !" velela

Arga.

"Proč jsi se přestrojil, proč jsi nás chtěl strašit, prevíte ?"

zařvala Porcia.10

"Jak octli jste se vůbec v hradě ? Nevíte, že je to zapovězeno ?"

zahřměla Dita.

"To vy zamkli jste ty dveře, viďte, darebové ?" vyla Ala. "Hned

mluvte - sice rozmlátíme vám držky !"

V očích Saibových zjevil se zas posměch.. Hrozby žen, ač byl

stále ještě bezmocný, zdály se mu komickými... Teď, maje co činit

s "realnými bytostmi", přišel zas do svého elementu. Usedl -

"Paní !" řekl silným hlasem. "Poshovte chvíli, vidíte, že nebyl

jsem v stavu odpovídat.. Ale za okamžik vysvětlím vám vše k úplné

vaší spokojenosti !"

"Jen jestli !" zvolala Dita. "Od prvního vidění stal jste se nám

velmi podezřelý !"

"A tohle činí vás podezřelým ještě víc !" zvolala Lesbia11 a

sáhla Saibovi na nos. Trhla silně, - Saib hekl... "Hleďte !"

zvolala triumfalně, ukazujíc ženám kousek čehosi hnědého, - "a

teď hleďte naň !"

"Bože, on má nos jako Němec !" zvolala Ziata - "A červený sice,

ale docela po evropsku, po chlastounsku ! Ó ty chlape, ty prase

německé !"

Stalo se to tak : když Mahmud stahoval pánu svému masku, odchlípl

se při tom cípek massy, na skutečném, poněkud konkavním, třeba

mohutném a energickém nose Saibově přilepené12 a jemu orlí podobu

dávající, - a bystrozraku Lesbie to neušlo -

"Je to Evropan !" zvolala Dona. "Snad přestrojený anglický špion

!"

"Rozhodně !" vzkřikla Ziata, "anglický mlok, nic jiného... Vydáme jej Puranovi a šibenici !"

"Snad je to jen italský lazzaron," nenechala ani v tuto chvíli

Dita vlast svou nepomstěnu. "Přiznej se, chlape, ihned ! Pušky

k výstřelu připraveny, sestřičky !"

"Co's tu chtěl, prase ?" zvolala Ala, rýpnuvši Saiba citelně do

žeber, jako policajt tuláka. "Uvésti sem Angličany ? Nebo's

přišel krást ?"

"Nepletu se jistým dámám do řemesla !" odvětil Saib a vztýčil se

prudce. Štulec vrátil mu všechnu sílu, oči jeho divoce zablýskly.

"Či chtěl jsi nás tu znásilnit ?" zvolala Dona, a příkladem Aly

povzbuzená, dala tygrobijci nový štulec ze zadu -

Ten zuřivě se otočil... Ale ovládnuv se udeřil jen slovem :

"Vás znásilnit, vás ? Těla vaše zdají se být půvabna, - ale kdo

uzří jednou vnitřní vaši mravní zvrhlou hnilobu, tomu se zoškliví

jako hnijící mrcha -"

"Tohle nám říci, nám !" vzkřikla Ala a pozdvihla ručnici -

"Nech jej !" krotila ji Arga. "Je to mravní prase, mravní pes a

otrok.. Na takového se u nás nebéře vůbec zřetel."

"Ale přece jen musí dostat pro hubu na hubu !" zvolala Porcia a

silný políček její ručky ohlušil na okamžik levé ucho Saibovo.

Saib slabě zařval, - a skočil po Porcii... Ta v čas odskočila až

k protější stěně.. Saib se však hned opanoval - Ale políček tento

zvýšil ještě vzkřísenou jeho sílu nad normal -

Všechny ženy odskočily k Porcii - "Ten rab chtěl na mne vložit

ruku !" křičela Porcia - "Není jim co věřit, - hoďte pušky

k líci, - hnete-li se jen, padouši, máte osm kulí v těle !"

Osm ručnic se povzneslo.. Saib založil ruce na prsou a vztekle se

usmíval. "Máš pravdu !" zvolala Lesbia. "Jsou to zřejmě naši

nepřátelé, kdož ví, nepřišli-li, aby nás zavraždili ! Ani se

nehněte, sice pálíme !"

"A hned odhoďte pušky, - než napočtu tři !" zvolala Ziata.

Saib ji odhodil a Mahmud jej následoval - "Ty jsou ostré," řekl

tureckým dialektem. "Co zamýšlíš teď dělat, pane ?"

"To, co dříve !" odvětil Saib tímtéž dialektem. "Políček, - čubky

! V otevřeném boji, bez úskoků to teď provedu, - to bude to

nejlepší. Měl jsem tak jednat už dávno !"

"Souhlasím !" řekl Mahmud - "Nic jiného nám skoro nezbývá, -

nechceme-li dostat provaz - Ale jak je přemůžeme ? Ty pušky jsou

nebezpečny."

"Jako v Nizzamu jsme to udělali.. Jen čekej, - a nech mne jednat

!"

"Co s nimi ?" zvolala zatím Lesbia.

"Jsem pro to, abychom bez všech řečí současně vypálily !" pravily

Arga, Ala a Porcia -

"To bylo by hloupé !" soudila Ziata. "Casus je interessantní a od zastřelených nic se nedozvíme -"

"Vytáhne z nich všechno Purano," řekla Lesbia. "Žeňme je takto 10

kroků před sebou až do jeho stanu !"

"A já soudím, že nejlépe bychom udělaly, kdybychom jim řekly :

táhněte kam chcete !" řekla skromně Roxana. "Zdá se vám to13

zbabělé, ale jsou to strašní lidé..."

"To by bylo moudré, mama !" řekla Dona. "Kdož ví, co nám chtějí

udělat, - a máme je teď, když je máme v moci, pustit ?"

"Já dnes rozhoduju !" řekla Dita. "A teď, mužové, mluvte, a

upřímně, chcete-li si postavení své zlepšit ! Kdo jste ?"

"Já jsem , zvaný po celé jižní Indii "Hrůza

tygrů a zlých lidí" !" řekl Saib, hrdě se vztýčiv, a hodiv

odpověď tuto ženám jako se hází krejcar almužny.

"Aj aj !" zasmála se Porcia. "Jaký to rek ! Já tě křtím prostě

"moralní pes" !"

"Tiše !" velela Dita.. "Miřte stále, - každou sekundu buďte

připraveny vystřelit. Máme před sebou nanejvýš nebezpečné

nepřátely - ač-li nebyla to lež. Jméno toho muže četla jsem už

kdysi v novinách s náramnými elogemi, - indický Old Schatterhand

jej nazývali.. A ten druhý, patrně jeho sluha, je pána svého

hoden - Mluvte dál ; proč tu jste, jaký je vůbec plán váš ?"

"Jsem v moci vaší !" řekl Saib, "a chci hrát s otevřenými

kartami. Co řeknu, postačí vám snad, že stisknete beze všeho

kohoutky, - a mně je to jedno. Ale podotýkám, že bude to stát

život - Diův. Ušetříte-li mne, sdělím vám velmi cenné tajemství !

Nuže : jako dobrý Angličan jsem - anglický vyzvědač. A na hrad

tento přišel jsem za účelem vyzvídání, chci, pomocí tajné chodby,

která jen mně je známa, vydat jej anglické armadě, až se pod

hradem rozloží. Tuto chodbu vám též, - mimo jiné důležitější

ještě tajemství, prozradím, ušetříte-li nás. Nuže zastřelte

vyzvědače, je-li vám libo !"

"Snad se ti to stane co nevidět !" řekla Porcia. "Ale přímost14

tvého přiznání a statečnost tvá zaslouží jistého ohledu. Bude-li

tajemství tvé cenné, nezabijeme tě ani tě Puranovi nevydáme -"

"Ale po celou dobu, co zde budeme, uvězníme tě zde někde, ke zdi

přikovaného !" řekla Lesbia - "Musíme tě mít jako rukojmí, že

tajemství tvé je cenné."

"I tomu se podvoluju, - když jednou tak hloupě jsem do toho vlez.

Mahmude, vyvedli jsme někdy takovou oslovinu ?"

"Dost řečí !" zvolala Dita. "Rychle sděl své tajemství !"

"Ihned !" řekl Saib.. "Ale dovol dříve, abych vyměnil o něm

několik slov se sluhou, - bez malé informace15 nemohl bych vám

tajemství své správně sdělit -"

"Nuže !" řekla Dita, - a ručnice její trochu poklesla -

"Pamatuješ na Nizzam ?" řekl Saib Mahmudovi zas oním dialektem.

"Na devět loupežníků jsme padli, právě, když pušky sklonili,

zcela beze zbraně, na zem celý jejich chumáč strhli, - a mžikem

blesku všechny pěstmi omráčili. Jen ty's byl trochu škrábnut !"

"Jak bych nepamatoval na ten slavný den ? A dnes chceš učinit

totéž ?"

"Ano ! Zdaří se to snadno. Ženy tyto jsou velmi štíhlé, jistě

dost slabé.. A patrně nemají dýk, ručnice nejsou jim v boji těla

proti tělu pranic platny. Velká výhoda je též, že není zde jejich

pes."

"Eh ! bude to hračka !" řekl Mahmud ; "těším se na to ; ale -

dovolíš mně, až budou spoutány, abych s nimi -"

"Neodpovídá to sice úplně mravnosti, - ale jsme slabí lidé, -

buďme k sobě shovívaví, jako bůh shovívavý jest. Dovolím. Ale

slyš ! příliš je nepodceňuj, třeba jsou to ženy ! Bojuj a mysli

stále, že bojuješ s muži -"

"To ovšem neškodí, - ale hloupost ! Ani se ty čtyři pode mnou

nehnou a pohodlně je ťuknu do lebek, - jako když máslo krájí. Jen

skloní-li ručnice."

"Styď se tak hloupě mluvit !" řekl Saib. "Což udrží je tak věčně

? Hleď jak se jim jejich tenké ruce už teď chvějí - Pozor na mé

povelení.."

"Dost už !" zvolala Dita. "Mluv ihned, Saibe !"

"Nemělas jim to dovolit !" řekla Lesbia.. "Proč mluvili řečí nám

nesrozumitelnou ? Jistě radili se proti nám. Skončme rychle,

neudržíme ty pušky už dlouho - A opřít je není oč."

"Já už nemohu !" řekly Rona, Ziata a Dita, - a pušky jejich

klesly.. "Odpočiňme si na půl minuty !" dodala Dita, "ale za to

tím větší ostražitost. Při nejmenším jejich pohybu bleskem

vzhůru.."

A všechny, sledujíce jen přání své, opřely pušky o zem - Ale Saib

přes to nepovažoval za vhodno ihned útočit -

"Mluv !" zvolala Dita ještě jednou.

"Nuže : deset anglických, za Hindy přestrojených důstojníků,

zapřisáhlo se při bohu a smrti, že Dia Aquillu úkladně zavraždí

-"

Zmlkl, - a viděl, že zpráva tato účinkovala na ženy, jak očekával

a zmenšila jejich ostražitost. Pohledl na Mahmuda pohledem,

kterému tento dobře rozuměl... Ale i Arga a Lesbia pohledu toho

si všimly..

"Dnes jsou všichni tito důstojníci v Benaresu, - a do konce -"

A již chtěl zahřmít : ku předu ! Tu povznesly se ručnice Argy a

Lesbie - a Arga řekla :

"Dito, - je lehkomyslné, že máme ručnice dole... Proti nám není

ledakdo. Aspoň čtyři z nás ať vždy míří a oprou pušky o ramena

předstojících -"

Zatím, co takto mluvila, sklonila ručnici značně a Lesbia

pohledla na Ditu, - a - -

"Ku předu !" zahřměl Saib. -

A v ten okamžik oba mohutní mužové, nejobávanější bojovníci a

rváči jižní Indie, jako blesk vrhli se na chumáč ženských těl.

Byli jen asi čtyři metry vzdáleni a tak se stalo, že ani Arga ani

Lesbia v čas nevystřelily, - tím méně ostatní. Kule z ručnice

Lesbie, Mahmudem stranou odražené, zaryla se do dláždění, koule

z ručnice Argy do stropu -

Mužové rozepjali dlouhé ruce, - a již válelo se všech deset těl

na zemi. Ziata, Arga, Rona a Dita pod Saibem, pod Mahmudem

ostatní.

Saibovi bylo hned v prvním momentu boje nápadno, že strašně

překvapené ženy, sotva se jich dotkl, - útočily : několik slabých

ran pěstí a kopnutí obdržel, ještě než je na zem strhl. A sotva

byly povaleny, počaly se tak strašně zmítat, že toho neočekával..

Ale jednal s obvyklou svou duchapřítomností a rychlostí.

Rychle dvakrát dopadla pěst jeho na lebku Ziaty a Argy - A obě

dívky pozbyly vědomí.. Avšak současně16 zdařilo se Ditě vymanit

se skoro zpod jeho těla, - bleskurychle kleknout, - a hned na to,

- toho od ženy též neočekával, - mávla Britka, jsouc v posici

k tomu dosti výhodné, zběsile17 pěstí po skráni Saibově.. A

trefila dobře.. Saib, jenž právě vytrhl pravici18 z rukou Rony a

hodlal i ji omráčit, - se zapotácel, na polo omámen, - svaly jeho

povolily, - a Rona se vymanila též - Ale za to strhl Saib

povstavší Ditu, mávnuv více mechanicky rukou, opět k zemi.. Ale

hned na to zařval. Rona totiž, uchopivši se vzácnou u ní

duchapřítomností ručnici na zemi ležící, mávla jí zběsile po

hlavě útočníka - Chybila ji, - ale roztříštila mu klíční kost -

Blesk bolesti přivedl Saiba zase úplně k sobě. Odmrštil Ronu,

znovu puškou mávnuvší, uhnuv se současně, až na protější zeď - a

pohlédl, jak se vede19 Mahmudovi.

Pod tělem tohoto, skoro dva metráky vážícím, nemohly se ženy

z počátku skoro ani hnout. Ohromná pěsť zasáhla nejdříve lebku

Dony a byla by ji roztříštila, kdyby ji byla přirazila k dlažbě -

Ale v ten okamžik zdařilo se Ale uvolnit obě ruce, - a

duchapřítomně vrazila hned prostřední klouby prstů Mahmudovi do

očí...V prvním okamžiku neviděl nic, - poznesl levici maně

k očím. A toho použila Porcia, vztekem řvouc, a nadobyčejnou

silou odklopila20 mohutné těleso, - a vztýčila se - První co

spatřila, byla dýka za pásem Turkovým zaražená -

A v ten okamžik ohlédl se Saib po svém sluhovi. A postřehl, že

věci stojí nanejvýš povážlivě.

"Chop se ručnice a tříšti jim lebky !" zařval.. "Žádné šetření, -

je to boj o život a smrt ! Ó Pane můj ! popřej mně vítězství !"

A boj na život a na smrt rozpoutal se mezi oběma muži a pěti

ženami. Saib uchopil levou rukou Ditu, kterou dosud při zemi

držel, pravou pušku : měl v úmyslu mrštit Ditou na Ronu, do kouta

právě odmrštěnou, a pak jim oběma lebky roztříštit -

Mahmud na jedno oko zase už trochu viděl - Ale k uchopení ručnice

nezbyl mu již čas. Cítil i spatřil, jak Porcia, vzteklá jako

pardal, sahá mu pro dýku, - viděl ji už i zalesknout se v její

ruce, - a mávnuv tlapou po Porcii odmrštil ji i s dýkou až na

schody.

A v tu chvíli zdařilo se již i Lesbii se vymknout.21 Silou

vztekem zdvojenou strčila do klečícího Mahmuda, hotovícího se

právě roztrhnout Ale hrdlo, tak, že na zem ulehl. Současně

zdvihla pušku, - a Mahmud, zdvihaje se, rovněž, - a Ala, konečně

i ta vyprostěná, též... Ale ještě než kdokoli z nich do boje se

dal, - přilétla zas Porcia, - a Mahmud cítil, že mu dlouhá dýka

vnořila se do zad, - hluboko, hluboko - Mávnul se strašným řevem

po Ale, - ale ta se v čas uhnula - A hned na to třeskla kolba

Lesbie o lebku Turkovu, - poznovu a ještě jednou vjelo smrtící

žahadlo do jeho zad - Svalil se a jako cepy padaly22 pažby Aly a

Lesbie na ohromnou jeho hlavu - Tělo jeho natáhlo se jako struna

-

Porcia, jakmile viděla jej padat, poohledla se.

Zatím bojoval Saib jen s Ditou a Ronou.. V okamžiku, když chtěl

onou mrštit, - třeskl výstřel z ručnice Rony, na zemi v koutě

dosud sedící - Koule otřevši se Saibovi o hruď roztříštila mu

levý loket.. Zařval, pustil Ditu, - ta se odmrštila rychle

stranou - utíkala k Roně... Druhá rána z pušky Rony zarachotila,

ale projela Saibovi jen uchem. Zdvihl se zuřivě, chvíli vrávoraje

a vrhl se s ručnicí v pravici za ženami, - utíkajícími vzhůru na

schody.. Již dopadala23 ze zadu pažba na lebku Rony, - přiskočila

Porcia a bodla i Saiba do zad, - ale ne dost hluboce... A s

nesmírnou duchapřítomností odskočila tak rychle na zpět, že

zběsilé mávnutí pušky nazpět jen kraj šatu jejího zasáhlo. Spadla

se schodů. Ale tu již třaskla ještě jedna rána a poslední.. Dita

totiž vytrhla Roně ručnici a koule její projela Saibovi, právě

když se k ní zase čelem obrátil, hrudí -

Ještě skok, - a tygrobijce klesl.. Skutálel se se schodů a

tmícíma se očima viděl ještě poslední zběsilé dopady pažeb Lesbie

a Aly na krvavou lebku nehýbajícího se Mahmuda, cítil, jak

odlétající kapky krve padají mu na tvář -

"Pane můj, proč jsi mne opustil !" zachroptěl, kroutě se jako

červ. -

...

...

- - - - - -

(Zjevy) : A přece občas žár vzpomínky děsné

v nás zažeraví tak, že i ve zracích naších

hrad tento vznítí, a ve chvíli tuto

jsme zde, jsme zde, kde kosti naše tlí.

A rády zalétáme sem, neb uzřít

minulost náhle vzkříšenu tak jako

mrtvého milence je jistě ze všeho

nejčarovnější, nejnádhernější..

Ta báj života nepostižitelná !

Věčnosti závrať mrazivá ! Zář všeho !

Pro mysterium Živého-Mrtvého

sem rády zalétáme, kde kosti naše tlí.

Ty kosti vybělené, dirkovaté

jež věčně družně líbají se spolu,

i duše naše svatou láskou spjaly -

vše miluje se, v jedno splývajíc...

Sem láska stáhla nás páskami tajemnými,

- nad času černým rovem sladké slzy kanou,

nad času mysteriem sladké hudby vanou,

- o sestry naše z krve ! teplé ! ubohé !

Dívka s modravými vlasy a démonickýma očima :

Kostičky drahé, svaté, naše, naše !

My milujeme vás jak dítky svoje !

Vy nesly jste myšlenky naše hebké

ve věrné lebky kolébce, by něžně

se vlnily a leskly, tančily.

Vás ošklivými zvou, však krásné jste

vy částky záhadné já našeho,

vy rozmilí, nevinní duchové !

Dívka se zlatými vlasy a safirovýma očima :

Však strašný na vás přec je jenom pohled,

- ač právě děs slast naši rozmnožuje.

Ó hrůza ! mrtvoly své stopy vidět !

na mrtvolu svou vlastní patřit moci !

Je možno to ?.. O ne ! vždyť toto vše

jen sen náš může býti strašlivý !

Buď pravé kosti naše nejsou to,

anebo toto vše se nám jen sní !

Dívka s vlasy jako slunce zářícími, vznešeným čelem a božskýma

očima :

To dětinné jsou problémy, má Sento,

neb v pravdě kosti tyto nejsou, nebyly,

ni jejich duch. Vše můj je pouze sen :

v něm pouze tenkrát v mase mojím tkvěly

v něm pouze dnes je obnažené vidím.

Jak možno slep být tak a uvěřit

v snu skutečnost ! Já volám, smíchu smějíc se :

Vy nejste, nejste, mé obrázky drahé !

Zjevy hlučivě : Zas, Theo, blázníš už ? Proč tedy stále

se družíš k nám, když neexistujeme ?

Thea :

Proč nedružila bych se k rozmilým

děťátkům svojí fantasie ? Proč vy

myšlenky sladké vyvoláváte -

Zjevy :

Mlč, mlč ! to pohrda je ze všech největší

nevěřit v naši jsoucnost ! Od nás pryč !

Arga :

Nezlobte se, neb pravdu Thea má,

však nemá pravdu Thea ! Dosti té

předčasné komedie ! Sestry, řekněte :

jste nešťastny ?

Lesbia : Dřív rcete mi, kde kosti vaše jsou !

Rona :

Ó ano ! aby pohřbily jsme je !

Porcia : "Po křesťansku", - jsi měla ještě dodat.

By zlíbaly jsme je ! Však pojďte blíž !

Po prsů vašich toužím doteku !

Ziata :

Tak ! Proč se pitomě jen vznášíte

nad námi ? Sedněte si mezi nás

mé kurvinky stříbrné ! Víno zde

a pivo též ! A přejete-li si

pro potravy k vojákům doskočím !

Alzira : Jen dřepněte, ať nebolí vás nohy !

Nebojte se ! My nesežerem vás,

a sežerem-li, tak zas vyserem !

Editha : Ó andílkové, přikloňte se k nám !

Vše pro vás učiníme, útěchu

ssát z něžné naší lásky budete !

Hedona : A chce-li se vám horké krve mé,

půl vám jí dám !

Alzira : Půl masa mého vytrhat si smíte,

naroste-li mi nové zas !

Ziata :

Jen pojďte ! - chcete-li, vám našlehám,

jak srdce vaše budou jenom ždát !

Lesbia : A vůbec : buďte od teď stále s námi !

s velikým Diem mrdat budete !

Ziata :

I choť náš tigr mrdat bude s vámi

i vám on sličné dítky uplete !

Hedona : I bůh Argestes občas s námi mrdá !

Alzira : A pes náš Osel někdy trochu také !

Popatřte naň zde ! - a teď řekněte

zda viděly jste v světě zvíře také ?

Zjevy :

My rády bychom mačkaly vám prsy,

chlastaly s vámi a z úst vašich jedly.

My rády bychom krve vaší pily

a maso z boků, stehen vašich rvaly.

My rády bychom od vás bity byly,

nesmírně rády s vámi spolužily

a strašně rády s Diem souložily,

i s tigrem vaším sličné dítky měly,

i s Argestem si občas zamrdaly,

i Oslu vašemu svá lůna daly

jenž nesporně hned po Bohu a vedle vás

je ze všech zvířat nejdokonalejší.

Však nikdy beztrestně svět září stříbrných

se s světem krve, chlorofylu nespojí.1

Dost užijete ještě nás v bezmezném

Věčnosti Nic.

Alzira : Vy trestu bojíte se, baby ? Nuž

vyližte prdel si, když nechcete !

Však za pochvalu Osla díky vám,

ve jménu jeho černé osoby -

Porcia : I nežvaň tolik !

Alzira : Kuš, podsvinče ! A vy tam nahoře,

hej ! jste to vy, jež v tomto prašivém

nás hradě pořád svinsky strašíte ?

Zjevy :

Ó ne, sestřičko, vzore jemnosti !

bez nás již dávno byly byste zde

v šílenství padly nejděsnější noc !

My, kde jen můžeme, vám útěchy

a veselosti balsám vléváme

do duší rozdrásaných démony.

...

...

ne hubenější... A dnes byly vlasy a oděv jeho plny lidského

lejna, od něho patrně už neodlučitelného. Vrávoral strašně, funě

a k sobě mluvě - Celá ulice se zastavovala, aby jej viděla -

"Tatínku !" oslovila jej Arga - "Jak jsi se zde vzal ? Co pořád

děláš ?"

Zastavil se a ztrnulé oči zabodl v Argu - Zapotácel se, div

nepadl -

"Co chceš ? Kdo jsi ?"

"Což mne neznáš, tatínku ? Jsem Livia, tvá milá dcera !"

"Livia ! A tak, - milion sviň ! Pamatuju, jo ! Livia.. A co tu

děláš, svině ? Ty jsi vyvedená ! Slyšel jsem, že prej lítáš

vzduchem, jako pták - mluv, co je na tom pravdy ? Ospravedlň se

před soudnou tváří svého otce !"

"Ale to je hloupé povídání !" řekla Arga - "Jak mohla bych létat, nemám křídla. Ale co ty děláš, tatínku ?"

"Co je to za holky ? Aha ! Tohle je ta čubka Aquillova, - nu

lepší se s tebou kamarádit nebude, ty svině - Ale máš peníze ?

Jestli je máš,1 nejsi svině -"

"Mám jich dost a dost ! Ale pojď, tatínku, do některého hostince

! Lidé se zastavují, - mohlo by se stát, že by policajt..."

"Policajt ? Ten ať přijde, milion sviň ! Účty mého života jsou

zavřeny ! Chci umřít, - ale ještě jeden čin musím provésti."

"A jaký ?" Uchopila jej za ruku a vlekla ku předu.. "Pojď do

hostince, všechno zaplatím ! Jaký je účel tvého života ?"

"Jaký, ty svině lítající vzduchem ? Řeknu ti to ! Musím zabít

Fabia, svého mizerného syna, fuj na něho, hovado, pro --"

"Chcete-li to učinit, - pak pomohu vám !" řekly Ziata, Dita a

Ala.

"Klepeta bych vám urazil, kurvy ! Jen já jsem k tomu povolán, jen

já jsem jeho otec, vy ne, - jen já mám právo vzít mu život,

protože jsem mu jej dal."

"A proč chcete mu vzít život ?" tázala se Ziata. "Protože on vám

jej vzal ?"

"I kuš ! On že mně vzal život ? To se mně jen zdálo, hajzle

jeden. Ale proto, že - stal se professorem ! Ježíš Maria !

profesorem se stal můj syn, na němž jsem si nejvíc zakládal,

kterého jsem sám vychovával, na klíně choval, který mne často

posral, - a teď celý svůj rod zneuctil, - stal se profesorem, -

professorem filosofie na universitě ! Hanba ! Chcíp2 bych hned, -

uškrtím jej jako psa, profesora mizerného !"

"Je to vskutku hrozné," souhlasila Livia smutně. "Ta hanba pro

náš poctivý rod. Sluchu svému jsem nevěřila.."

"Já vlasy jsem si rval a řval jako bůvol !" zařval stařec a horké

slzy vylily se mu s očí. "Div že jsem o rozum nepřišel nebo život

si nevzal, - ó ! ten holomek ! Ale pak umínil jsem <si> a

přisáhl, že rod svůj na zvrhlém synu pomstím, - a přísaze své

dostojím ! Jen toto předsevzetí udržovalo mne dosud na životě,

rozplameňovalo mou krev, která jinak dávno by se už byla změnila

v moč. Zavřel jsem účty svého života, plodného na záslužné činy,

- jen to jediné vyprošuju si od boha, aby mně dopřál bastarda

toho, toto psí lejno uškrtit. A proto jsem sem přišel z dálky

modravé.."

"Což je Fabio zde professorem ?" zvolaly.

"Kde jinde, vy svině ? Tady smrká na kantorské kathedře ta skvrna

mého rodu, mé maso, které stalo se professorem, kdežto jiní

professoři vyrábí se tu direktně z psího hovna.3 A víte jak ? -"

"Prosím tě nekřič tolik ! Vidíte, sestřičky, že jsem měla pravdu,

že objevení se otce znamená víc ! Je zde Fabio - Tak jak se

vyrábí4 professoři, tati ?"

"Vezme se asi čtyřicet metráků řádného psího hovna," vysvětloval

stařec. "Z toho oddělí se od sebe vše, co pochází z potravy a to,

co přímo z psího těla, - jako žaludeční, střevní šťávy a td.

Potrava je na professora příliš čistá, rozumíš ? Jo, ale zapomněl

jsem na něco : dřív, než se to oddělí, nechá se sklad hovna toho

tři dny a tři noci smrdět a smrad nachytá se do neprodyšné

flašky. Teď tedy uhněte se z extraktu lejna lidské tělo ; není-li

extraktu dost, může se k tomu přidat i psí slina, nosní hlen a

podobné výměty psí ; ale nesmí se k tomu připlést ani kapka psí

krve, protože by pak profesor měl v sobě něco ušlechtilého, co by

vadilo, že nemohl by být dokonalým profesorem a byl by pro

pantheismus zbaven místa. Teď ale potřebuje tělo to krev a za tu

poslouží moč starých svíčkových bab, po případě i vodnatelných

farářů : ti močí na tělísko to tak dlouho, dokud není skrz na

skrz prosáklé. Teď bylo by to už všecko, schází jen duše. A to

<je> víte co ? Ten smrad do flašky nachytaný. Ten <se> pouští

profesoru do řiti, - za chvíli se začne kluk hýbat, - otevře oči,

vesele vyskočí, zvolá : "quod tibi fieri non vis, alteri ne

feceris !" a od hodiny může přednášet o Kantovi -"

"Snad zdařila by se výroba tato i v hořejším5 světě," soudila

Ziata. "Zkusme to, kdož ví ?"

"Z modravé dálky přišel jsem sem, abych jej, cháma, uškrtil. Mám

už plán, mám. Ippolito také pomůže, - jenže se tu s ním nemohu

pořád sejít. Čert ví kde zůstal, puchejř ! Ale z toho se stal

krasavec, muž tělem i duchem, to byste nevěřily ! Halalů ! výkalů

! Ubožák ! div nesešílel hanbou, když slyšel, že bratr jeho stal

se psím lejnem. Přísahal, že jej za to potrestá, - a přísaze své

on vždy dostojí.. Chce ovšem psí lejno při tom okrást, - já se

k tomu nesnížím. Jen uškrtit jej chci, - a pak usnu spánkem

věčným."

"Už jsme v hotelu," řekla Arga, strkajíc jej do průjezdu.

"Kam mne to cpeš, děvko ? Aha, hospoda - Nu proč ne ? Tak ty máš

peníze. A co vlastně děláš ?"

"Provdala jsem se za anglického lorda."

"Lorda ? Takové prase anglické, zpřerážím ti hnáty.. Kde je ten

lord ? On tu není ? To's mu utekla, svině, nebo on tě vyhodil, co

by s tebou taky dělal ? Kde kdo mně říká, že lítáš povětřím jako

čarodějnice. Kdybych tě viděl, zpřelámu ti hnáty -"

Stanuli před hotelierem. "Dejte nám prostranný pokoj !" velela

Arga.

"Vám, milostivé dámy, milerád, - ale" - mrštil pohledem na

rozedraného, motajícího se, pokáleného starce - "je zde nobl

hôtel -"

Arga podávala mu tisícovku. Vzal ji, uklonil se. "Je to stále

ještě nobl hôtel ?"

"Zajisté, urozená dámo ! Kde se tak nobl platí, zajisté je nobl

dům."

Odvedl je do krásného pokoje. "Co je libo, prosím ?"

"Víno, pivo, a hodně mnoho dobrého k obědu !" řekla Ziata. "Ale

co chce ten pán, zeptejte se ho -"

Hotelier se zeptal..

"Oběd - nic !" zařval Mateo. "Já už nejím, mé účty jsou zavřeny.

Mně přines, prase hospodské -"

"Pane !" zvolal hotelier výhrůžně.

"Co ?" zařval Mateo ještě víc, hotově se ke rvačce. ""Urozený pane" se říká. Jsem hrabě Rapini, cháme ! A nemysli si, že

proto,6 že můj bastard stal se profesorem, nechám se od někoho

urážet ! Mně přines pivo, víno, černou kávu, rum, arak,

slivovici, - a máš starou skrofulosní bábu -"

"Pro boha, snad nechcete ji k obědu, urozený pane ?" podivil se

hotelier -, a v tu chvíli byl si skoro jist, že Mateo je

lidožrout.

"Ne k obědu, účty mé jsou zavřeny. Ale chci košili její !"

"Ježíš Maria !" hekla Ala a dostala nával zvracení - "Už se to

bude zas opakovat !"

"Přineste mu špinavou7 ženskou košili," řekla Arga, dávajíc

hotelierovi, stále pitoměji hledícímu, stovku.

"Urozená paní, nemohu si to vysvětlit, - ale přece ! Ubohý ten

pán pozbyl rozum z hoře, že syn jeho stal se profesorem, - nu

ovšem ! Je to rána osudu !"

"Uhodl jste !"8 řekla Dita. "Ale jen pospěšte, umíráme hladem a

žízní."

"Prosím !" řekl hotelier... "Ale račte přiměti pána toho k tomu,

aby hotel můj brzo opustil. Ráčíte uznat, že nesloužilo by hotelu

mému k zvýšení renomé, kdyby hostil déle otce professorova !"

A odešel, divě se velice.. Tak divné návštěvy dosud neměl..

Matteo zatím močil do nočníku, aby hned, jakmile nápoje přijdou,

mohl ledvinám vrátit jejich sílu. A za chvíli bylo zde hejno

podsvětních číšníků s pokrmy, nápoji a špinavou košilí. -

...

...

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Arga a Dita ubíraly se mezitím do universitní auly. Byla na

rozsáhlém kopci, městu vévodícím. Mimo universitu rozkládaly se

na něm ještě : královský palác, kriminal, kostely, ústav pro

blbce, parlament, blázinec.

Stanuly v ohromném nádvoří, uprostřed četných mladých,

obrejlených, přihlouplých psích tváří. Ihned otázala se Argestea

jedné z nich :

"Monsieur, mohl byste nám ukázat některého kandidata filosofie ?"

"Nic lehčího, prosím ! Všichni pánové takto uniformovaní," - a

ukázal na vedlejdoucího mladíka -, "jsou filosofové, - haha !"

"Hahaha !" zasmála se Dita. "Sukně žluté jako hovno, kabátky šedé jako popel, a na štítku čepic vyrytý pes, jemuž visí hovno

z prdele !"

"Pánové," oslovila Arga dva takto uniformované mladíky, "prosím

o chvilku rozhovoru. Z dálné ciziny jsem s třemi družkami sem

přišla, abychom z vaší staroslavné vysoké školy ssály moudrost a

pravdu všelikou ; třeba ženy, milujeme vědu. Hlavně dychtíme po

slovech professora Fabia Lionelliho, jehož sláva až k nám za moře

pronikla. Račte mi především sdělit, volno-li ženám, i nejsou-li

dosud zapsány, přednáškám přítomny býti ?"

"Proproprosím !" uklonil se hluboce jeden. "Tatatak spapapanilé

dámy, bubude nám ctí !"

"Díky ! A kdy bude nejbližší přednáška páně professorova ?"

"Proproprosím ! Dnes od 3-4 hodiny, - a sisice bude to rozjímání

na sloslova Kantova : Zzzwei Dinge erfüllen dadadas Gemüth mit

immer neuer und zunehmender Bewunderung und Ehrehrehrfurcht... :

Der bestirnte Hihihimmel über mir und das momoralische Gesetz in

mir."

"Děkuju ! A mohl byste nám o p. profesorovi něco zajímavého

sdělit ?"

"O prosím ! Jen chvachvalné věci, nadmíru chvachvachvalné !"

"I kuš, osle !" ozval se druhý. "Mesdames, to bohužel neodpovídá

pravdě. Z počátku nebylo lze p. profesoru vytýkati téměř nic,

neboť byl vzorně zbožný a mravný a přednášky jeho zcela

nezávadné. Měl sice už tenkrát obličej, jaký, hm ! spíše by

příslušel náčelníku banditů než profesorovi, - ale toť věc Boha,

jenž jej takto stvořil. Dnes však bohužel není již tak dokonalým

profesorem.. V přednáškách jeho vytryskují stále hustěji myšlenky

ne právě mravné, ne bohabojné, kacířské -"

"Pardon !" vpadla mu do řeči Editha ; "nejedná se zde o malé

nedorozumění ? Nemluvíte o nějakém profesoru theologie ?"

"Ó nikterak, madame !" zvolal mladík superiorně. "Philosophia

falsa a Deo abducit, vera ad Deum reducit," praví Bacon Ver.1

Pravý filosof je vždy zbožný a velikost zbožnosti a mravnosti

jest jediným měřítkem jeho filosofické hloubky."

"Správno !" souhlasila Argestea. "Theologie je filosofie

explicite, je vskutku hluboká filosofie. Neboť Bůh jest alfa a

omega všeho, je v užším smyslu jádro světa, sbíhací bod všech

světových a myšlenkových paprsků, v širším je se světem zcela

totožný."

"Ó běda ! toť pantheismus, madame !" zabědoval filosof zděšeně.

"Odpusťte, nejsem-li dosud dosti osvícena," omluvila se bohyně.

"Vždyť za účelem lepšího poznání uchylujeme se sem. Pokračujte,

prosím !"

"Nuže stává se poslední dobou stále častěji, že se p. profesor

v přednášení náhle zarazí, zamračí, - oči jeho zuřivě zazáří, - a

tu vyřkne náhle něco, nad čím - ustrňte se nebesa ! Chvále na př.

soustrast řekne : "soucit je největší ze všech -" my čekáme, že

řekne "ctností", - ale on, zaraziv se na chvíli, zařve : "neřestí a hloupostí !" A jakmile jednou takto začne, pak už po celou dobu

přednášky vybuchují z něho podobná - šílenství, - neboť chci

věřit, že jedná se zde spíše o duševní poruchu než o mravní

zvrhlost. I celé jeho počínání změnilo se. Dříve byl velmi tichý,

téměř schlíplý, ale nyní jeví se na něm stále vzrůstající nepokoj

; něco jakoby v něm stále hlodalo a vřelo jako v sopce - bojíme

se výbuchu ; jakby se na něco rozpomínal, jakby sen nějaký pomalu

se sebe střásal... I tvář jeho změnila se zázračně : teď už

nevypadá jako bandita, spíše jako - bůh s námi ! satan sám ! -

Rozumí se, že rektorát nemůže k tomu klidně přihlížet ; vícekrát

dostalo se mu důtky a včera rozhodlo kollegium pp. profesorů, že

budou-li se bezbožné výroky jen jednou ještě opakovat, dostane

consilium abeundi ; bylo mu to též oznámeno. Kde kdo hoří

dychtivostí, bude-li to naň účinkovat ; k jeho dnešní přednášce

bude proto velký nával, i radím vám, mesdames, abyste přišly co

nejdříve, by dostalo se vám místa... Zvláště dámy interessují se

o něj nesmírně, čehož původ dlužno hledat v úžasných, strašných

pověstech, které zde o dřívějším jeho životě kolují. Dle nich byl

dříve nesmírným lotrem, jedním z největších, jaké zem kdy nosila.

Asi 4000 lidí prý vlastní rukou zavraždil, mnohé z nich několik

hodin nejzhovadilejším způsobem mučil. Sotva 26letý musil prý

z vlasti své Italie uprchnout, - i založil v Africe prý ohromnou

lupičskou bandu, která jej slepě, třesouc se poslouchala, věříc,

že je Eblisem, vzavším na se lidské tělo. S ní prý jako

zkázonosný uragan proletoval severní Afrikou a západní Asií,

všechny osady zapaluje a obyvatelstvo jejich vyvražďuje,

nemluvňaty smečku ochočených svých lvů krmě, těhotné ženy

rozparuje a jim embrya z životů vlastními zuby vytrhuje, žádné

vrchnosti neuznávaje, blahodárných zákonů vznešené společnosti

lidské hříšně a směšně neposlouchaje, jen vůli svou za paní svou

uznávaje, oddíly vojska, jež proti němu vyslány byly, niče.

Můžete si, mesdames, myslit, že pověsti takové činí jej v očích

dámského světa interessantním ; snad vy též - ale pardon ! Já jim

nevěřím, neboť, bože ! jak možno by bylo, aby člověk takový

dostal vznešené místo profesora moralky ?"

"Tedy přec jen jsem narážkám Edgarovým dobře rozuměla !" zvolala

Arga radostně. "On se rozpomíná ! na svou minulou velikost !

střásá se sebe zázrakem tupý, špinavý sen, k němuž byl zákonem

kompensace odsouzen !.. Ditičko, dnes uzříme něco tak zajímavého,

že i zde v Orku přihází se něco podobného sotva jednou za století

!"..

"A co se stane ?" zvolala Editha.

"Neřeknu, uvidíš ! Díky a poklona, pánové !"

"Prosím, messieurs, ještě o malé objasnění," ujala se ještě slova

Dita. "Není to snad delikatní, - ale vždyť nemůže to být pravdou

! Když zavítaly jsme do země této, více lidí nám pravilo, že

možno zde vyrábět profesory filosofie - z psích výkalů... Smály

jsme se tomu i ovšem mravní rozhorlení cítily.. Ale stále víc a

víc lidí nám do očí tvrdilo, že je to faktum.. Směla bych prosit

o vysvětlení, jaký původ má toto hloupé šprýmování ?"

Filosofové zrudli a výmluvnější z nich rozpačitě promluvil :

"Bohužel, lépe řečeno bohudíky neběží zde o pouhé šprýmování.

Nebyl bych v možnost takou nikdy dříve uvěřil, - ale fabrikace

tato je zjištěné faktum... Sta zdařených experimentů, ověřených

muži víry neporušené, jsou zde... No - mohl bych uvésti, že

člověk není nic jiného, než prach a popel, že výkal jest jen druh

prachu, jenž může, organisován jinými přírodními silami, stát se

něčím výborným, na př. světlem, ovocem, zrním, lidskou krví,

lidským mozkem, - ale hlavní jest, jaký moralní význam může míti

ono faktum. A každý uzná, že jediný možný výklad je zde : možnost

výroby té jest symbolem nízkosti filosofie před Bohem a božím

poukazem, by filosofové byli pokorní. Výklad lůzy : že učitelé

moudrosti rovnocenni jsou psímu lejnu, - je přece zcela absurdní,

přes sofisma některých, že moudrost a to, co se na universitě

přednáší, že učitel a profesor jsou různé, často protichůdné

pojmy. Ano ! jen ten účel mělo vyskytnutí se faktu toho, abychom

stali se pokornými a zbožnými. Byl k ohromnému prospěchu

filosofie na tomto vysokém učení. S bolestí konstatuju, že

počínaly zde dříve bujet zárodky bezbožných doktrin, tak

materialismu, determinismu, pantheismu, deismu, - bohudík jen

zárodky, neboť moudrá vláda nedopřála jim vzrůstu. Ale jakmile

byl fakt onen prokázán, - jak by uťal ! Zdrcenost padla na

vzpůrné hlavy pp. kacířských professorů, - a ta porodila

skromnost, pokoru, zbožnost, neomezenou poslušnost ke státu,

jehož jsme sluhy ; a jediné, čemu teď na filosofické fakultě jest

učeno, je katolický monotheismus. Vidno z toho, že Bůh fakt tento

přímo stvořil za tím jen účelem, aby bludné stádo dostal do svého

ovčince. Přiznávám se, že jsme teď u blbého lidu dosti

v opovržení, ale odi profanum vulgus ! co ví volnomyšlenkářská,

buřičská canaille o pravém vzdělání ? Nám stačí, že osvícení

mužové vlády protežují nás neméně i více než dříve, že J.V.

nejmilostivější náš císař a král přízeň svou nám zachovalo,

přesvědčeno jsouc, že jsme stejně jako církev nejspolehlivějšími

oporami trůnu a státu."

"Také se povídá," nezdržela se Dita, "že J.V. je poněkud

slabomyslné, že ráčí si hrát celé hodiny s plechovými vojáčky, že

výkaly své v nočníku vždy rozebírá, dlouho nožem rozkrajuje, do

minutiosnosti se zálibou prohlíží -"

"I mlč !" pravila Arga. "Blbé pomluvy blbé lůzy ! Pánové, úcta

naše k učelišti vašemu odhalením tímto neklesla, naopak vzrostla

nezměrně. Bylo nám ctí !" -

Při návratu koupily dívky pro Matea slušný šat, falešný vous,

černou paruku a černé brejle. Bylo poledne, když vrátily se do

hotelu. Našly Alziru a Ziatu v jídelně, pijící a kouřící.

"Ve 2 hodiny půjdeme na p. professora !" hlásila Argestea.

Ala plivla si do dlaniček. "Koukejte, co jsme si zatím a pro vás

taky na něj koupily !" řekla, ukazujíc čtyři hezounké dámské, ale

dost tlusté hůlky. "Rozhodly jsme se, že až bude Mateo jej

škrtit, budeme jej současně mlátit do obličeje, - do mordy,

větrníku, světel."

"Já nebudu !" pravila Dita. "Je to velký muž !"

"Pošramotil mi kůži, ergo je prevít !" pravila Ziata. "Toť čistě

moralní závěr, - kdo blížnímu ubližuje, - kdo je zlý, je špatný,

- toť základní věta moralky. Tobě, Ditičko, pošimral jen ve Smrti

palec nohy a leda ještě že ti na koni tiskl hořící cigaro na krk.

Ale mne šimral i v Medvědím Brlohu, Myší Pasti, na Čertovu Hrbu,

- zde tak upřímně, že jsem přišla do di Aquillské hrobky !"

"Co dělá Mateo ?" zeptala se Arga.

"Brzo po vašem odchodu usnul, ožralý jako svině," odvětila Ala.

"Dříve však vysral se na podlahu, ale jelikož toho byl jen talíř

a tudíž málo pod hlavu, kázal hotelierovi, aby přinesl mu vědro

hoven. Bylo mu vyhověno, když jsme vyklopily dvě tisícovky. Pan

hotelier vlastnoručně vyklopil sračky na svou parketovou podlahu.

Teď teprve měl Mateo uspokojenou mysl, položil hlavu do sraček a

za minutu chrápal jako Habakuk, tak příšerně, že více než před

smradem utekly jsme před hrůznými těmi zvuky. Slyšte !"

A vskutku zaléhaly sem, do přízemí, otevřeným oknem divné, děsivé

zvuky. "Až z třetího poschodí !" žasla Editha, "vším tím šumotem

ulice ! Zní to jako smrtelný chrapot střeleného lva ! Ale tenhle

Mateo je přec jen neobyčejný muž, důstojný otec velkého Fabia !

Mám strach, že se do něho na konec ještě zamiluju !"

"Já taky !" zvolala Ziata. "Perversní jsem k tomu dost !"

"V 1 hodinu musíme jej vzbudit !" děla Arga. "Ach ! to bude

rozkoš s mytím jeho hlavy !"

"Uděláme to za tebe !" nabídly se všechny. "Ó jak se na Fabia,

jeho přednášku a uškrcení těšíme !"

Naobědvaly se, pily, žvatlaly. Tu, krátce před 1. hodinou,

zaslechly strašné řvaní.

"Mateo !" vzkřikla Ala. "Hu ! poraněný lev neřve hrozněji ! Pst

!"

"Můj syn, na kterém jsem si nejvíc zakládal, stal se professorem

filosofie ! Hrůza, hrůza ! Ne ! nemožno ! Ale přece - ? Milion

hoven, já se zblázním !"

"K němu !" velela Arga.

Válel se po zemi jako špatně do hlavy trefená svině, tloukl čelem

o podlahu, jež byla plna hoven, částečně se roztekších, částečně

starcem roznesených. Nejen vlasy jeho, ale i tvář a oděv byl jen

hovno, hovno..

"Právě měl jsem sen," vyl a plakal při tom srdcelomně, "jak byl

můj Fabio malým hochem. Jak choval jsem jej na klíně, jak se na

mně posral, ale při tom škubal mne za vousy jako drak, už tenkrát

byl takový prevít ! A potom viděl jsem jej postupně, jak

vytloukal všechna okna a kamerádům zuby a oči, - a jak,

desítiletý teprve, zastřelil selku. Ležela na silnici, mrcha, se

skleněnýma očima, - a já přivinul jsem kluka k sobě a zvolal, pln

neskonalé pýchy : "ó, ty lumpe ! co z tebe ještě všechno asi

bude, až budeš velký !" A tu promluvilo psí hovno, které vedle té

selky leželo : "podívej se, nešťastný otče, dobře na mne ! to

z něho bude, to ! to !" A náhle jsem se rozpomněl a jat

neskonalou hrůzou zařval jsem : "Běda ! běda !.. on je profesorem

moralky !" - a probudil jsem se, čelo zarosené studeným potem.

"Bohudíky, byl to jen sen !" oddechl jsem si. Ale hned vyvstávala

před duchem mým jako strašidlo strašná skutečnost, snažil jsem se

přemluvit se, že to není pravda, ale marno, marno ! Můj syn

profesorem filosofie ! Ať sešílím ! ať padnu v nicotu !"

"Tatínku, vzmuž se !" zvolala Arga velebně. "Pomni, že ještě dnes půjdeš jej za to potrestat ! Za dvě hodiny začne přednášet, -

vzhůru ! ať vykonáš svatou povinnost !"

"Ano, svině, vzhůru !" vzchopil se Mateo. "Docela jsem zapomněl,

že ho dnes uškrtím, - vzhůru, hurá ! Dnes smyju hanebnou skvrnu

se svého rodu !"

"Ano, ale dříve musíme smýt skvrny s tvé tváře," děla Arga.

"Co žvaníš, hajzle ?" podivil se vévoda. Tu vrazil k nim hotelier

se zrůzněnou tváří, stopenou v slzách :

"Ach, vznešené dámy, ach, jasný pane ! Jsem zničen, nadobro

zničen ! Ó osudný den, který vás ke mně ráčil přivésti !

Nejjasnější pan ráčil milostivě křičet tak hlasitě, že syn jeho

je professorem, že všichni chodci na ulici to slyšeli, - a teď je

hotel můj navždy zhanoben ! Doufal jsem, že to bude utajeno, jen

proto vzal jsem na se risiko ubytovat zde Vaše Milosti, - a teď

davy lidu venku rozlíceně řvou : "Tady bydlí otec psího hovna,

hanba, fuj ! fuj ! Demolujme hotel ! Lynchujme bídáckého otce i

mrzkého hoteliera !" A byli by tak učinili, kdybych nebyl na

kolena padl a přísahal, že bylo mně neznámo, koho přijímám

k sobě. Ale zhanoben je hotel tento pro vždy, jsem ruinován, teď

mohu jej prodat jen za rasovnu, nejposlednější rošťák by v něm

teď nebydlil ! Jistý starý ctihodný muž napsal už křídou na jeho

portal : Hôtel u profesora filosofie - ó já nezměrně nešťastný !"

"Zde máš, ubohý muži !" pravila Arga, dávajíc mu pět tisícovek.

"Škrdlířko špinavá !" děla Ziata, "zde máš, třikrát ubohý, 10

000."

"Škrdlířko špinavá !" řekla Dita a dala hotelierovi 20 000.

"Škrdlířky špinavé !" zvolala Ala a dala hotelierovi 40 000. "Ale kruci prdel ! mně zbyly teď jen 4 liry. Nemohla mně ta svině

edgarovitá dát do podsvětí větší tašngelt ? Kurvy, dejte mi něco

!"

"Nic !" pravila Arga. "Spravedlno, aby zbrklá velkomyslnost byla

trestána víc než špinavost, darebáctví a podlost, neboť je

škodlivější a nerozumnější. Hle ji : kdo je dnes hrdě

velkomyslný, chodí zítra nehrdě žebrat."

Hotelier líbal všem nohy. "Co je libo, co je libo, Vaše

Veličenstva ?" volal. "Všechno učiním ! Přejete-li si třeba ještě

20 věder výkalů, všechny přinesu sám a vyliju je zde, ať si

nejjasnější pan vévoda popřeje ! Každý slušný člověk musí mu to

z té duše dopřát, - vždyť je to proň rána osudu, - profe - já

bych to nepřežil !"

"Teď přineste nám, vzácný pane, několik věder čisté vody !"

velela Arga. -

Krátce uvádíme, že byl otec Fabiův konečně umyt, oblečen do

černých šatů, zrzavých vousů, černé paruky a černých brejlí a že

ve 2 hodiny vydali se všichni na cestu. Dříve však ještě Mateo

vypil půl litru svého nápoje, sestávajícího ze slivovice, araku,

jádrovky, čerta, rumu, černého piva, kávy, moče, plivů a vozdrů.

A když jej vypil, vnutila v něj Arga ještě jednu půllitrovku.

"Proč to děláš ?" kárala ji Ziata. "Vždyť jej do university

nepustí, nebo jej vyhodí, až se tam poblije a posere ! nebo

vyvede předčasně skandal, nebo nebude mít sílu Fabia uškrtit."

"Vím, co činím," odvětila bohyně. "Co se Matea týče, řekl mi

Edgar jasně, jak to s ním dopadne. Takhle bude to právě

nejzajímavější a nejkomičtější."

Sotva na ulici se octli, dostal Mateo opět záchvat. "Pro rány

boží !" zařval náhle a padl na kolena a ne a ne se hnout. "Můj

syn je profesorem filosofie, já pojdu, zcepením !"

Mimojdoucí se zastavovali, mračili, pěstě zatínali. "Řežte ho !"

zazněly hlasy. "Umlaťte otce profesorova !" "Ne ! on za neřáda

nemůže !" odporovali jiní, "hle, jak se pro tu věc rmoutí !"

"Nic, jaký syn, takový táta !" "Ne ! i nejlepší strom má

padavčata ! raděj ho politujme !"

"Politujte mne !" řval Mateo. "Lidé drazí, můj syn je psím

hovnem, slyšíte to ?"

"Hle, jak trpí !" množily se soucitné hlasy. "Ten je náš ! Potěš

se, šlechetný muži, nemůžeš za lumpa !"

"Snadno se řekne "potěš se" !" promluvil jistý stařec. "Ale jaká útěcha existuje proti takovému hoři ? Tři syny jsem měl : jeden

všechno jmění mně ukrad' a uchlastal se, druhý zvyrážel mně

polovic zubů a oko, třetí byl pověšen, ale co je mé otcovské hoře

proti tomuto ? Ó nebe ! jsou ještě větší bolesti, než moje, ode

dneška bez reptání nésti budu svou sudbu."

"Co to zde ?" zvolal přísně policajt, prodíraje se k Mateovi.

"Pane, vy rušíte veřejný pořádek !"

"Puchejři, vždyť je můj syn profesorem filosofie !" zařval

zoufale Mateo.

"Ach ! toť něco jiného !" omlouval se strážník a salutoval.

"Respekt, lidé, před velkým neštěstím ! A odpouštím vám, pane,

urážku, - vždyť v takovém hoři -" Hlas mu selhal, - i mnul si

oči, aby zahladil slzu soustrasti.

"Pojď, tati !" nutila Arga. "Máme na kvap, pomni, že jdeš jej

potrestat !"

"Ano, potrestat !" zavyl vévoda, jako znovuzrozen. "Lidé, dnes

uškrtím jej na kathedře jako svini !"

"Výborně, starče ! sláva ti !" hulákalo množství.

"Vážený pane !" uchopil Matea policista vřele za ruku. "Přeju vám všechen zdar ! Milejší jsou mně byrokraté, zloději, kněží,

rošťáci než tito největší ze všech lumpů a otroků nejhnusnější !"

"Aj aj !" pravila Editha, "stát, v němž policisté takhle mluví,

stojí jen několik dní před revolucí a panovník jeho pod samou

guillotinou. Není pochybnosti, že armada přejde v tábor rebellů,

jako se nutně stane všude tam, kde lid je opravdu nespokojen."

"Správno vše," děla Argestea, "ale k revoluci zde již nedojde,

protože zjeví se Napoleon před ní. Tím vznešenější to bude

podívaná, - za hodinu již ! Ubohá lůza zdejší ! Je mi jí líto..

Je sympathická ; připomíná St. Antoinské sansculotty. Je zdejší

aristokracií."

"Malá to chvála," podotkla Dita ; "stojí pouze o něco výš, než

nejhorší možná chátra. Neboť aristokracie státu, v němž lůza může

být aristokratií, musí být nejhorší, nejodpornější, nejpsovštější

všech možných cháter."

Ubíraly se se vztekle hulákajícím vévodou dále. "Sláva policii !"

burácelo to za nimi. "Proč ještě váháme rozmačkat ty blbé vši tam

nahoře ? Revoluce ! stavme barikady !"

"Hlupáci !" zvolal strážník. "K čemu je teprve stavět ? k čemu za účelem tím věci ničit ? Vždyť stojí jich už bezpočet : každý dům

je nádhernou barikadou ! Jen naplňte všichni byty své kamením a

těžkými poleny, a jediný živý voják nevyjde z ulic !" -

Vystupovaly na vládní kopec. Arze podařilo se, ne bez námahy,

přiměti "otce" k tomu, by neuškrtil Fabia ihned, jakmile do sálu

vstoupí, ale aby nechal jej aspoň čtvrt hodiny přednášet.

Stanuly na temeni. Nepřehledné město snivě zářilo pod nimi,

nehybné, hrdé, tvrdé, jakoby věčně mělo zde zářit. Nebe bylo

zcela modré, jen nad východem zdvihaly se šedavé, sotva znatelné

obláčky. A Arga pravila :

"Ano ! Edgar mluvil též něco o bouři.. Ano ! z takových mráčků je

vždy bouře ! Ano ! živly zuří vždy, děje-li se v lidstvu něco

velkého. Zuřily, když Napoleon umíral, budou zuřit, až jiný znovu

se zrodí ! - Ubohé město ! popatřte na ně ještě, neuvidíte ho již

! Ubohé, nevinné vlastně, - leda mystickou vinou, že usouzeno mu

bylo patřit na hluboké pokoření Velkého. To nesmí se nikdy

beztrestně. Oči takové oslepnou, aby vše, co s pokořením tím

souvisí, zahlazeno bylo se světa. Běda tomu, kdo zdeptání Velkého

nízkostí jen spatřil, třikrát běda tomu, kdo nečinně k němu

přihlížel, desetkrát tomu, kdo Velkého stlačil, netuše jeho

velikost, ale stokrát tomu, kdo tak učinil, cítě, že škodí něčemu

daleko vyššímu, než je sám !"2

"A co se vlastně stane ?" volaly dychtivě.

"Bály byste se, kdybych to řekla, - ale ujišťuju vás, že nehrozí

nám větší škoda a bolest, než jakou způsobí píchnutí komára. Jen

tolik vám řeknu, že uzříte moc ducha, síly, heroismu, vítěznou

nad zákony Orku. Případ obdobný tvému, Ziato ! Jenže u tebe touha

je pozvolna převážila a jim uprchla, zde však síla vůle je jako

dynamit rozdrtí a vítězně od sebe odmetá. Bude to grandiosní.

Hodný Edgar, že nás sem právě dnes poslal !" --

Když vešly do university, potácel se vévoda strašně ; teprve teď

vrazil se mu vypitý litr patřičně do mozku. Všemi silami musily

ohromné těleso podpírat, aby se nesvalilo. S úžasem patřili

mladíci na chodbách na čtyři čarokrásné dívky v pohádkových

toilettách, blíštících se ohromnými, nesčetnými drahokamy a

zlatem, a na vrávorajícího dvoumetrákového obra s tváří hovada.

"Ale vždyť nám ten ožralý Nabuchodonozor všechno zkazí,"

zašeptala Ala Arze. "Přenechte vše mně," odvětila bohyně, "vaše

práce jest jen podepírat jej a pak chovat se v sále co nejvíce

hrdě, směle, drze."

Vešly tam. Ač scházela ještě půlhodina do tří, byly škamny již

plny mužů a žen. Příchod jejich vzbudil sensaci. Ihned přiběhli

k nim oni dva dopolední mladíci a prosili, aby zaujaly jejich

místa v první lavici.

"Děkujeme, pánové !" odvětila Arga blahosklonně a usedla, jakož i

družky její a Mateo, - neboť kde který mladík uprazdňoval jim své

místo. "Pán tento je můj otec. Jest dnes nemocen, že sotva jde,

ale taková jest jeho vědychtivost, že nebylo mi možno zadržet jej

doma !"

"Toť vskutku heroismus od tak starého pána !" svědčili horlivě

studenti.

"Nejjasnějšího pána se říká, kluci usmrkaní, hovada !" zařval

Mateo a usedl, že lavice podezřele zapraštěla. Tento jeho début

náramně zvýšil respekt, který obecenstvo k podivné společnosti

cítilo. "Bože, to musí být vysoké panstvo," šeptalo si.. "Nějací

miliardaři ! A k tomu vysoká šlechta jistě.. A snad dokonce - ?"

A teď na rozkaz Argestein vyňaly dívky láhvičky s vínem,

skleničky, cigaretty a daly se do pití a kouření i s Mateem, jejž

Arga obzvláště k tomu nutila, ač nebylo toho třeba.

Ale teď ozývalo se za nimi temné reptání. "To je smělost ! Z této

posvátné síně udělají si hospodu ! Ven s nimi ! Vůbec ženy sem

nepatří ! Co může žena vědět o filosofii ? A ten hromotluk na

učence také nevypadá ! Vždyť páchne celý kořalkou jako hadr

namočený do pálenky. Netrpme to, skandal !"

"Vstaňme, opřeme se prdelemi o lavice, na nichž kluci přednášky

píší, skřižme ruce na prsou a dívejme se na tu chamraď !" velela

sestrám Arga.

A repot rychle ztichl. Usedly zas.. "Co to as za lidi ?" šeptalo

si shromáždění. "Dělají, jakoby tu měli co poroučet, - to není

jen tak.. Musíme se mít před nimi na pozoru." "Bože, já bych

nenašel odvahu jít a říci jim, aby přestaly kouřit. Kdybych to

řekl té, jež má zde otce, připadalo by mně to, jako kdybych, jsa

polním hlídačem, osopil se na Ježíše, poznovu po zemi putujícího,

že nejde pravou stezkou. Vypadá jako Pallas Athena, člověk cítí

se červem před její tváří." "A ta divukrásná cikánka nebo Arabka

nebo co hledí divoce jako pardal, - oč, že by tomu, kdo by ji

pokáral, vyrazila beze všeho pěstí zuby ?" "A ta bledá, pyšná,

zamračená, - toť královna každým rysem !" "A ta se zlatými vlasy,

- bože co má ta v sobě ? Pohledne-li člověk na ni, udeří jej něco

tajemného, propastného, hledí-li v její dětské, sametové, unylé

oči, zachvátí jej narkotická závrať jako při myšlence na věčnost,

- elektrický úhoř to !" "A ten obr by snad člověka beze všeho

uškrtil jako holoubě." "Nevěřím, že to otec té Atheny !" "Ne, to bude spíš jejich lokaj, - velké dámy mívají rády svými sluhy

takové postrach budící chlapy.." "Aha ! tak to bude ! A jsou to

jistě kněžny" - "ne, královny !" "ne, - ale jistě z panujících rodů, - ta bledá je podobna sestře anglické královny, - aha ! a

ten stařec by mohl být císařem brasilským -"

Zatím, co posluchačstvo takto stále větší respekt nabývalo,

zazněl praskot, - buch ! Mateo, strašně kleje, seděl pod lavicí

na prdeli.. "Tisíc hoven !" řval, až okna drnčela, "jaké to tu

lavice máte, kluci prašiví ! Rozmlátím vás tu všechny, milion

sviň !"

"Tatínku," pravila Arga velmi hlasitě, "toto zborcení lavice jest božím poukazem, že nemáš, jsa nemocen, sedět, ale lehnout si !

Sedíš teď na zemi, lehni si na ni ! leže pod lavicí můžeš stejně

dobře poslouchat přednášku a i hledět na p. professora dírou,

kterou uděláme v přední stěně lavice !"

"To je pravda," chrochtal na zemi.. "Já si lehnu - kurvo - To

bude lepší, jsem k smrti mdlý.. Ale, milion hoven - vždyť nemám

nic pod hlavu !"

"Zde, nejjasnější pane, můj svinutý kabát !" nabízel se rychle

jeden filosof.

"Co, prase ?" zvolal vévoda. "On neví, dobytek, co já pod hlavu

potřebuju ! Přines vědro hoven, lumpe hotelierská !" zařval,

mysle, že je dosud v hotelu.

Tu povstala Arga a promluvila slavnostně :

"Pánové a dámy ! Jeho Veličenstvo, otec můj, zastižen byv

strašnou ranou osudu, trpí fixní ideou, - ač jinak je duševně

zcela zdráv, že souverain3 povýšen je nade vše, tudíž i nad

lejno, a že třeba větu tuto vždy názorně illustrovat tím, - že

lehne si - na hromadu výkalů, aby byl nad ní. Zvláštní je, co od

vás teď žádám, - ale korunované hlavy, jak známo, mívají zvláštní

libůstky.. Pánové a dámy, - uspokojte mysl starého, ctihodného

muže, - a vyprázdněte své vnitřnosti sem pod lavici, ať má J.V.,

kam by hlavu sklonilo ! Kdo prvý odhodlá se k tomu, obdrží 200

000 lir a tento můj ohromný diamant ! Podotýkám ještě, že vladař

země této velice by se rozzlobil, kdyby přání naše nebyla

respektována ; kdo jsme, dozvíte se co nevidět ! A tolik ještě :

panovník váš zabývá se s obzvláštním zřetelem analysováním,

studiem lidských exkrementů ; tato oblíbená jeho látka zaměstnává

jej cele, tudíž, jako u horlivě studujících bývá, každá narážka

na věc tu je mu příjemna a libá ; a tudíž každý, kdo mně teď

vyhoví, získá si zájem, lásku, obdiv, úctu J.V., - a vysoké úřady

v budoucnosti, - v přítomnosti hned 200 000 a diamant desetkrát

dražší ! Nuže ?" --

Sál zůstal několik sekund hrobově tichý. Na přemnohých tvářích

zračilo se silné pokušení, mnohá těla <sebou> již trhala, - ale

nikdo přec jen se neodvažoval. A tu vystoupila mladá krásná dáma

a zvolala s affektovanou pevností :

"Já vyhovím J. Veličenstvu ! Mohu za to přijít na 2 měsíce za

mříže, je mi to hrozná hanba, ale 200 000 za to stojí !"

"Výborně, madame !" pochválila ji Arga. "Hle, mužové, žena opět

jednou zahanbila vás, podávajíc příklad statečnosti a rozumnosti

! Spanilá madame, - sem ! Obstoupíme vás těly svými, nikdo vás

nebude vidět."

Dáma zmizela pod lavicí. A tu přistupovali noví a noví mužové a

ženy a nabízeli své služby. "Však dojde na vás řada," děla Arga ;

"avšak teď obdrží každý jen 100 000 a diamant menší. Žádám však,

aby jen ti k činu přistupovali, kdož cítí se být k němu povoláni.

Kdo nenechá zde slušnou hromádku nebo komu to bude dlouho trvat,

obdrží ještě méně, po případě nic."

"Bože, mně to nechce jít !" zasténala dole dáma, modrá od nucení.

"M ! m ! m ! Ppppt !"

Nebohá dívka uprdla se totiž strašně hlasitě a hned na to hanbou

vykřikla. "Bože, já myslila, že to půjde potichu !"

"Utěšte se," pravily Dita, Ziata a Ala. "Za to dáme i my vám

diamanty ! Jen ještě víc !"

Znova se usrala šplechtavým, bahnitým, odporným zvukem a teď

vytrysklo jí z prdele trošku sračky, co by tak na kávovou lžičku

se vešlo.

"Dosti, madame, to stačí !" pravila Arga. "U vás bylo hlavní, že

podala jste zářný příklad srdnatosti.4 Velké srdce nemenší má

cenu, než velké lejno. Zde slíbené."

Nebohá dáma, tvář zakrytu majíc kapesníkem, shrábla peníze a pět

velikých diamantů, a pádila, tvář neukazujíc, uši i krk rudé, ke

dvéřím. "Do smrti se v tomto městě neukážu !" zvolala ve dveřích.

"A teď sednou si vždy dva pp. offerenti, zády k sobě obrácení, na

bobek !" kázala Arga. "Čas kvapí !"

Šlo to rychle a dost dobře. Pomineme následující zajímavé sceny

mlčením. Když scházely 3 minuty5 do tří, a když asi 20 pánů a dam

na polštáři Mateově již tkalo, pravila bohyně :

"To stačí ! Zde odměna ! A buďte, prosím, před p. professorem

tiší a vážní ! Můj královský otče, račiž ulehnout ! Nevelký sice

to polštář, ale okolnosti byly těžké. Tak to bude, tati," -

dodala tiše, "nejlepší : zděsíš jej nadmíru, až se jako čert

z flašky, jako anděl pomsty spod lavice náhle vynoříš, abys jej

uškrtil ! - A teď, pánové, vyrazte rychle tento suk v lavici, ať

má J.V. okénko, by nejen slyšel, ale i viděl ! A pak nutno, aby

nebylo vidět probořenou lavici. Račiž někdo z vás, za odměnu

stejně velkou jako dříve, postavit se pod probořené místo na

čtyři nohy, a někdo jiný račiž mu sednout na záda, která přikryju

já svým pláštěm." -

Suk byl vyražen, tlustý jeden filosof postavil se pod6 lavici na

čtyři nohy, jiný tenký sedl mu na záda. Mateo, chrochtaje,

nadávaje, že hromada hoven je malá, ulehl a skoro již spal. Smrad

hoven a kořalkové výpary z Matea snoubily se v sálu v krásný

souzvuk. Naše čtyři dcerušky, vzavše husté závoje, tiskly k nosům

parfumované šátky. --

Nebe nad východem bylo temně šedé.7 Hromovými údery odbily hodiny

na věži tři. Současně zarachotil první slabý, ale příšerný hrom.

Sál ztichl. Všechny oči upíraly se ke dveřím. Vše bylo rozčileno,

nejvíce naše dcerušky. Zase uzří strašnou příšeru své minulosti,

- zase uzří - umrlce..

Počaly se lomcovat.. Na chodbě zazněly rychlé, pádné kroky, dvéře

se rozletly, - a On zde byl ! Třeskl nový hrom. Při prvním

pohledu bylo dívkám, jakoby je byl zasáhl nejzáhadnější jakýs'

blesk. Ale hned po druhém si oddychovaly, - a bylo jim téměř

k smíchu..8

"Jakže ?" zašeptala Ziata, "to má být On ? Ten krotký,

professorský obličej ?"

"Pro boha !" šeptali posluchači, "změnil se už zas ! Zas je

mnohem divější, banditštější ! Toť tvář Satana !"

...

...

Jednotvárné moře zmizelo. A na místě jeho zjevilo se méně oslnivé

moře vlnící se. Ne již jen slunečně bílé, i žluté a rudé. Jako

nad ostrovem, do moře se propadším, zuří kruté, pusté moře, tak

nad zničeným, nesmírným městem řádilo hroznější1 toto strašidelné

moře plamenů a září, za hřmění většího, než milionů děl. Kde

objevil se na okamžik kousek země, nebylo to nic jiného, než

zříceniny..

Několik plamenných sloupů, až nad oblaky sahajících, putovalo

jako nesmírní bílí duchové, vším tím, jakby za úkol měly vše, co

dosud úplné zkáze uniklo, dokonale zničit. Kde se ke ssutinám jen

přiblížily, tam tavily se tyto okamžitě, explodovaly, v plyn

změněny rozprchávaly. Ale část města, na pahorku ležící, ač na

více místech hořela, zůstala přec jen dosud jako zázrakem,

z největší části ušetřena.

Tu zamířila tři tato bílá strašidla z různých stran k němu,

strašnou rychlostí. Dívky s výkřikem objaly se těsněji. Dlouho

jejich hrůza netrvala. Náhle obestřela zrak i duše jejich

strašlivá záře, slastná záře, nejvyšší záře, změnila hrůzu

v nebeskou, nejvznešenější blaženost, - cítily ještě, že pouštějí

se kříže, že padají do bezedné propasti - nebes, Boží Vůle - -

X.

A zase : temné čmouhy, černé šmouhy koldokol.. Ale rychle

prosycovalo je světlo a již rozeznávaly čtyři zraky tři známé,

drahé tváře. A světlo mocnělo a již rozeznávaly krajinu, -

podivnou, hornatou. - Ležely na trávě, objímajíce se stejně, jako

na kříži věže.

Ustrnule hleděly kol sebe a bledly.

"Kde to jsme ?" zvolala Alzira. "Co se to se mnou stalo, krucifix

? Co to bylo - co to - jest ?.."

"Děsná krajina !" zhrozila se Ziata. "Vše tak temné - a přece je

den - slunce svítí.. Ale tak ssinale, - takové nikdy nebylo..

Obloha začernalá, - ale ne kouřem, - ona je zde patrně už

černoškou od narození.. Stmívalo se mi ovšem právě strašně

v očích, ale teď už ne - ta čerň je rozhodně majetkem věcí.. A ta

krajina - hu !.."

"Nikdy neviděla jsem takových hor !" otřásla se Arga. "Každá

stojí tu sama pro sebe, není spojení mezi nimi. Každá strašně

štíhlá, rozeklaná, jako rozbitá.. Ční tu jako hnáty z hrobů, ční

tu jako hřbitovní pomníky - ó ! - co - co.."

"Vskutku činí krajina dojem nesmírného hřbitova," pravila Editha.

"Či snad jsme to v lůně strašného hrobu nějakého ?.. tak zakleté,

tak skelné, pusté, živě mrtvé je vše.. Nikde, kam oko dohledne,

lidského stavení.. Jako černí duchové zdvihají se koldokol ty

děsné hory nad nekonečnou plání.. Lesy na nich jsou černé jako

saze. Všechno hrozí, vše věští nám něco hrůzného - ó bože, co se

to s námi stalo ?.. Ach ! sestřičky, vždyť jsme v podsvětí !

pamatujete ? dosud v podsvětí ! Mateo - pamatujete ? Fabio -"

"Máš pravdu !" volaly ustrnulé. "Právě seděly jsme na špičce věže jako kavky ! Odmetl nás tam plamen z explodovavšího Fabia ! A ta

strašlivá zář, která zničila celé město, - to byl Fabio, - Argo

?"

"V ni metamorfosovala se Fabiova vůle," odvětila tato zmírajícím

hlasem, stále více se chvějíc. "Ach ! už všemu rozumím - už jsem

doma - ach, sestřičky !.. Stal se dočasně bůh z pana professora,

- ale nevydrží to dlouho, jeho zář je dosud kalná, zemitými

příměsky znečištěná -"

"Co je to s tebou, Argo ?" zvolaly současně. "Mluvíš, jakobys

umírala a tváříš se jako dítě před výpraskem. Bohyně, takhle jsme

tě nikdy neviděly !"

"Je to také hrozné, miláčkové - ach ! nesmím mluvit.. Vlastně -

proč bych to neřekla ? Vyjednala jsem si s bohy, že, až se zde

probudím, budu jako každý jiný člověk. Syta božské, tvrdé

adiaforie zatoužila jsem po blaženostech citu, měkkosti, strachu,

utrpení.. Dnešní noci chci prociťovat zase jednou čistý,

nefalšovaný ženský strach.. A cítím jej už teď, - víc než vy,

neboť jsem odnavykla.. Delší dobu trvalo, než jsem se zde na to

rozpomněla, ó jak jsem přejinačena ! Podobná choutka to byla u

mne, jako u vás, Dito a Ziato, které vypravily jste se sem za tím

účelem, abyste byly zase malými dětmi pod tyranií rodičů."2

"To bude dnes v noci něco hrozného !" zvolala Ala, "když to tebou tak roztřásá ! Pěkně děkuju zas ! Věčně žádný pokoj ! Co to bude

? Snad ne zase strašidla ? Mordie, musí-li už to být, - všecko

chci, jen ne zas ta strašidla ! Ať nás třeba tigři honí, ať nás

pacholci nějací zavrou do chlívka mezi svině, a potom ať mne

zfackují jako koně, zkopají mi prdel a vyhodí ze vrat, - všechno,

jen ne strašidla !"

"Bohužel bude strašit - a hrozně - a po celou noc až do červánků

! Ale bude nám to nadmíru prospěšno, zvláště tobě, Ditičko,

osvětlí to řadu tvých minulých existencí.. Nuže - vykročme ! máme

čas - za dvě hodiny slunce zapadne, a my musíme být hned po jeho

západu u cíle - černého zámku. K jihu !"

"Adio !" zvolala Alzira a dala se k severu.

"Jdi si," děla Arga, "ale tam čekají už na tebe strašidla ještě

hroznější. A budeš proti nim sama !"

"Edgare, prasáku, vezmi mne odtud !" zavyla zoufale Arabka. "Já

ti, pacholku, na podsvětí hned od počátku prděla, co cpeš mne

pořád do všech možných prdelí, kam nechci ?"

"Ne Edgar, tvá Stará Věčná Vůle tě sem přivedla, Alinko !" děla

Editha.

"Ta by musila být svině blbá, kdyby dělala to, co ji potom mrzí

!" houkla Ala.

"Je masochistka," podotkla Ziata. "Masochismus, tato pravá negace činu, je tím jediným, co ve světě jest interessantní."

"Myšlenka Alinky je moudrá," řekla Arga, "a sub rosa vám povím,

že sama Věčná Vůle měla s ní pořádné lámání hlavy, - a že,

nevyjasnivši si ji, poloblbá kontradikčním oscillováním, vrhla se

s rubikonským výkřikem do proudu tohoto vesmírného bolestného,

hrůzného, nekonečného života, - skočila do této strašlivé

propasti - ó ! A natažené jí hodiny jdou, jdou, půjdou až do

konce, - a pak snad, ovšem po nekonečných jiných evolucích, -

bude se to do nejmenších podrobností opakovat.. Snad - Věčná Vůle

sama to neví, zde jsme u kořenů největšího ze všech mysterií -"

"Nemeškejme, ať dojdeme v čas !" velela Dita.

A daly se k jihu. Ala, láteříc, šla za nimi.

"Kruci prdel !" řekla za chvíli. "Všechny čtyři jsme oblečeny

černě jako jeptišky ; to znamená něco děsného."

"Ano, toť na pováženou !" souhlasila Ziata. "Ó kde jsou naše

spanilé, stříbrolesklé šatičky, porosené diamanty tak hustě,

jakoby byly pršely !.. Do kterých koutů toho příšerného netvora

světa asi zapadly ? Ó černé tajemství všeho !... Mám-li pak aspoň

portmonku ?" Sáhla do jediné své kapsy. "Nic, než šátek." Vyňala

jej - "bože, docela černý, koukejte !"

"To je hrůza !" zděsila se Ala a pokřižovala. "Já mám taky černý

- vy všechny -"

"Čert ví, kdo do toho už smrkal !" zvolala Dita a zahodila jej.

"Ale to už bych se ani nedivila, kdyby i košile -" Obnažila se až

po pupek - a vskutku : košile její byla černá jako saze. A

ostatní měly stejné.

"Mordie prase !" vzkřikla Ala, "tohle já mám nosit ? já jaktěživa černou košili neměla ! Co pak to může být ? Mám sama ze sebe

strach, štítím se pod tím sama sebe, dovedete si představit, co

všechno se může z člověka pod ní stát ? Já ji zahodím !"

"Ne !" velela Arga, "má to svůj smysl zde. Působí na těla i na

duše. Přesvědčíte se o tom ještě zajímavě ; až dnes v noci na

břicha svá pohlednete, užasnete, co uzříte. Už teď přijdu si pod

tím jako umrlá, jako duch, zcela změněná - nálada taková svolává

mocně duchy."

"Já zas mám pořád dojem," pravila Dita, "že tělo mé je pod tím

černé - božínku - snad přece"- znovu se odkryla. "Chvála bohu, ne

! Ale to jsem se lekla ! koukejte, kapky potu na mně ! Co se to

se mnou děje ? Máš pravdu, Argo !"

"Černá košile přísluší umrlcům, toť zcela po řádu přírody,"

soudila Ziata, "a dát ji živým je stejně zhovadilé, jako dát

umrlci košili bílou. Nu a my jsme dnes tak trochu cadavera,

smiřme se s tím ! V této krajině musí se člověk tím stát, i kdyby

třeba kundou sral !"

Šly rychle déle než hodinu, Ziata, Dita a Ala dosti vesele

štěbetajíce, Arga ponejvíce mlčíc a chvějně se k sestřičkám

tisknouc. Ale ponenáhlu oněmovaly všechny ; krajina byla příliš

hrozná a stále hroznější. Stále více temněla obloha a země ;

slunce nabývalo barvy nočního blesku. Děsnější a divější a

divnější byly hory : pořád byly štíhlejší a věžovitější a vyšší ;

nepřesahovaly však 600 m. Napočetly jich na 400. Pod některými

byla půda na způsob rovu vyvýšena. Kráčely po nesmírném hřbitovu

gigantů. A nikde člověka, nikde chaty ; pták neprolétl vzduchem,

muška nezabzučela, po zemi, stále skalnatější a stále spořeji

černou travou porostlé, neubíral se mraveneček. Zázračně dutě

duněly kroky jejich těžkou, nehybnou athmosferou. Dech se úžil,

srdce se rozbušovala. Co chvíli očekávaly, že otevře se příšerná

půda pod nimi a pohltí je, nebo že s třeskotem před nimi se

rozstoupí a vychrlí strašné příšery ; nemožným zdálo se jim, že

již tak dlouho nic se nestalo, že jim, bezprávně sem se vetřelým

poutnicím, trestající strašidla dosud cestu nezastoupila. -

"Ó sestřičko, nedovedeš si pomyslit, jaký mám strach a jak jsem

nešťastna," zaúpěla Arga k Ziatě, vedle níž před Alou a Ditou

kráčela.

"To tě mám hned dvakrát radši," líbala ji Diova sestra.

"Nešťastna ? Tak hrozné to bude ?"

"Bude - ale - víš, já bojím se nejen dnešní noci, ale něčeho

ještě víc - co už za chvíli, - ale bože, já musím mlčet - ó

Ziatičko má, ty bys mi ulevila, kdybys mohla, viď ?"

"Prosím tě, mluv !"

"Nu - ale když to nejde ! Ach - ale v noci to bude také hrozné.

Ztrávíme ji v černém zámku uprostřed černého sadu s černým

jezírkem. A bude to samé umírání a vraždění, rdousení,

nejhrůznější očekávání a napjetí, prosakování strašidel skrze

zdi, podlahy, stropy - útěk, utopení, příšerný život utopenců

v podvodních krajinách atd. Sestřičko, buď statečná, ať máme

o koho se opírat ! já budu dnes jako malé dítě, Dita příliš silně

zasažena a u Aly nenechá nízký vztek a zlost na všechno vzejít

statečnosti."

"Budu ! A můžeš mi říci, co bude s Ditou ?"

"No - neměla bych, ale uleví mi to, rozpovídám-li se a zapomínám.

Dita uzří svého známého z rotundy. Jmenuje se Morient. Má tu

interessantní vlastnost, že jeho hlavní métier je věčné

umírání..3 Vždy několik hodin kroutí se v agonii, pak zemře a je

pohřben, ale tak asi za týden zjeví se v úmrtní své světnici

opět, - i jinde - a zas několik hodin chroptí. Před staletími

byla Dita jeho milenkou, ale zošklivila si jej pro některé

chorobné, hnusné vlastnosti, neumějíc pochopit jejich cenu,

význam a krásu ; a tak nedošlo k rozplemeňování, které bylo

velice v intencích Osudu - milenci hodili se k sobě mirakulosně.

Za to stihl ji strašný trest - prodělat sama všechny ty

hnusnosti, jichž se bála, povýšené na desátou mocnost, - překonat

je a konečně v záři proměnit. Co vše následovalo, poví nám sama

Dita dnes v noci. Podotýkám jen, že před 160 lety byla jeho

matkou a darovala mu různé nekrofilní vlastnosti, - jichž v sobě

hojnost zatím nastřádala, - rytí ve smrti, hnití, umírání atd. Jí

samé však zdařilo se v následujících dvou životech prchnouti jim,

ze syna však stal se dnešní Morient.. Před 60 lety poznala jej

jako 24letá dívka a zamilovala se do něho zvláštní černou láskou,

v níž bylo 90% hnusu. Zemřel brzo po seznámení, - a teď měla

často sny - recte upomínky z podsvětí, kam ve snu vždy zavítala,

- že její Morient nezemřel dosud, že stále a stále umírá. To

"pomátlo" jí konečně rozum tak, že, neumějíc již rozeznávat meze

mezi snem a "skutečností", pochybovala o jeho smrti, ač byla její

a pohřbu svědkyní. K tomu přistoupily "hallucinace" : ve

skutečnosti však proryl sen vskutku tvrdou půdu bdění, - ona

viděla ve skutečnosti Morienta živého a umírajícího, - krátce

sešílela konečně a zemřela brzo. V následujícím, 30 let trvajícím

životě v Orku, byla v černém zámku, kam přijdeme, jeho stálou

opatrovnicí, - ale neodvážila se k poslednímu kroku, jenž by ji

konečně spasil : aby ztrávila celý lidský věk s ním jako nebožka

v jedné rakvi, jednom hnití, jednom hnusném objetí, jednom

hrůzném, člověku nepopsatelném koitu umrlých... Pak stala se

nynější Ditou. Do 16. roku navštěvovala ve snu černý zámek,

nezapomínajíc na své povinnosti. Ale pak ustala, radosti

hořejšího světlého světa znechutily jí to. Namalovaný, hýbající

se muž v rotundě přišel, by upomenul ji na věčné závazky. Velmi

hluboký filosofický smysl všeho odhalí se ti později."

"Má ubohá, drahá Dita ! Skončí to dnes pro ni hrozně ?"

"Ano, - dostane se k Morientovi na 24 hodin do hrobky.. Ale dobře

tak pro ni !"

"A jak to s námi dopadne ?"4

"Výborně !" odvětila bohyně. "Ty přála jsi si ode dávna, abys

byla bita od půvabného strašidla. Nuže za sladkého vzplanutí

ranních červánků našlehají ti pěkně dvě sličné, ale v tvářích

temně zelené dámy březovými metlami, - a já budu sdíleti tvůj

osud !"

"Ó jé ! to bude hezké, to se těším !" zatleskala Ziata. "A co

Alinka ?"

"S tou to dopadne též zajímavě a komicky, jak zaslouží. Tu k ránu

prašivá strašidla, jimž bude nadávat, sfackují jako svini a

skopají jí prdel, že bude mít jedinou z ní modřinu, a pak ji

vyhodí ze vrat na mokrý hnůj. Ten ahnungsvoller Engel5 to před

hodinou prorocky vytušil. Ale i jí bude to svědčit, - v duši její

povstane mezi sprosťáctvím a tímto hanebným maltraitováním nexus

idearum, že i ve bdění klesnou na delší dobu její sprostoty a

hovnařiny značně pod normal... Ale - pro Boha ! hleď ty hory ! už

je zde to hrozné !"

Vedle skupiny stranou poodstoupivších hor zjevily se totiž sotva

kilometr před našimi romantickými poutnicemi dvě hory, vyšší,

štíhlejší než všechny dosavadní, těsně vedle sebe stojící. Byly

asi 800 m vysoké, zcela kolmé, základny jejich sotva 30 m široké,

asi 20 kroků od sebe vzdálené. Byly holou skalou, jen tu a tam

černal se z malých výstupků vyrostlý malý strom nebo kéř. Vrcholy

sbližovaly se tak, že zdálo se, že by člověk z jednoho na druhý

mohl přeskočit...

"Bože, ty vypadají divně a hrozně !" zvolala Ziata, "jako sloupy

pekelného portálu - ó co je asi za nimi ? musí to být něco

děsného -"

"Ó tyto hory jsem už viděla - často vídala !" vzkřikla v tom za

nimi Dita. "Ale kde jen - kdy jen - ? Ó ! jaká to hrůzná

propastná vzpomínka mnou projela, - ale tak nejasná.. Argo,6

pomoz mi !"

"Však rozpomeneš se co nevidět sama - za nimi - pod nimi," sotva

vydechla Argestea. "Pojďme rychle k nim - a tam - ó Ziatičko !" a

teď rozplakala se do opravdy, "vždyť je to příliš děsné, co mne

čeká, něco, co člověk nesnese ! Já jsem nejnešťastnější tvor na

světě - a žádná pomoc, žádná !"

"Svěř se mi, srdéčko zlaté !" prosila ji Ziata, líbajíc její

slzy. "Přísahám, že nebudu ti v ničem překážet a ve všem pomáhat

!"

"Ó jak by mi to ulehčilo !.. Ale - ale opravdu vše bys <pro> mne

udělala ?"

"Zemru ihned, chceš-li !"

"Zemřít může být lehké, - záleží na tom, jak... Chtěla bys - no -

dejme tomu - skočit do nesmírné propasti ?"

"Hrozná myšlenka, - ale skočím ! Ty to chceš ? či chceš tam

skočit sama ?"

"Ale ani pomyšlení ! To byl jen příklad, rozuměj ! Ale - ne,

musím mlčet. Snadno se ti to drahoušku řeklo, snadno se člověk

hodinu před tím pro to rozhodne, ale před činem samým se couvne,

- magické moci položí vždy v posledním okamžiku mezi tebe a

propasť neviditelnou zeď.. Je to však něco jiného, - víš, před

třemi roky vsadila jsem se s bohy, že, až budu člověkem a

v náladě velmi bojácné, vykonám něco těžkého, vsadila jsem <se>

o něco nadmíru důležitého i v případě výhry i prohry, vsadila

jsem se v takové božsky bujné, vše vyzývající náladě, - ó proč

mně před tím hrom kundu nerozrazil ! Teď musím žrát, co jsem si

nadrobila, ó to strašné slovo "teď" ! "teď už !" Ó Bože, jak se ty hory blíží !"

"Bojíš-li se toho tolik, soudila bych, abys - raději prohrála -"

"Ale já vsadila se o něco hrozného.. Trest byl by mnohem ještě

horší, než to, co mne teď čeká. Nu řeknu ti to ! Víš o broucích,

kteří uvázli v jantaru ? Nuže já uvolila jsem se, že podobným

způsobem chci vězet ve ztuhlém skle - celé století. Nemoci ani

malíkem pohnout ani očima zamžikat - a hlavně po celou tu dobu se

dusit, - a v tomto smrtelném stoletém zápasu nemoci ani trhající

se hrudí pohnout !"

"Tohle jsi na sebe vzala ? Nevím, jak ti mám vynadat, - blbá !"

"Božská vyzývavost není nic blbého, dceruško, - ale tento můj

nynější stav - toť něco zcela jiného ! Ach ! svět je už tak

zamodrchaný k šílení, odporující si, tak prašivý.. A žádná mi

pomoc - ó hrůza !.."

A znovu plakala a takto si ulevovala. A došly k horám, právě mezi

základny jejich.

Ztrnuly v hrůze.

Před nohama jejich zahřměla děsná, 500 m. hluboká propast, jejíž

děsnost zvyšovalo pokračování její : obě hory, tyto propasti

nahoru. Ještě strašněji však působilo, co uzřely dole a kolem. 16

hor, podobných oběma, pod nimiž stály, stejně asi vysokých,

obstupovalo horský kotel, jehož dno, sotva čtvereční kilometr

měřící, vyplněno bylo z větší části sadem či zahradou, absolutně

černou. Z černě této vyčnívala rovněž černá věž. Děsně vypadalo

16 paradoxních hor, ode7 dna kolem 1300 m. vysokých, oblitých

matně rudnoucí září západu blízkého slunce, budících neodbytné

zdání, že jsou živě mrtvými strážci jakéhosi pekelného mysteria,

jež skrývalo se - dole - v tušovém sadě. Ale ještě děsněji,

nevysvětlitelně působila bezedná čerň tohoto v tomto strašidelném

zarámování..8

"Hu !" zachvěla se Ziata, "nikdy jsem nic příšernějšího neviděla

! Dříve jen plateau - a teď pod ním propasť !.. Zde jakoby střed

byl toho přírodního hřbitova - snad svatyně jeho ?.."

"Něco podobného - později o tom !" zablábolila Arga, idiotsky

hledíc do propasti.

"Marno !" zvolala Dita, která zde chvíli stála, zastřevši tvář,

v přemítání.. "Jasně vyskočila ve mně vzpomínka, že v tom černém

sadě je černý zámek - v něm rakev - ale ostatní - nemohu - Ale

cítím, že v mé minulosti zeje propast hrůzy, horší než tato, nad

níž stojím, že čeká mne něco nade všechno pomyšlení zlého - že

odbýt si musím něco, před čím jsem zbaběle prchla - a že to

nedokážu - já nešťastná, zavržená !"

"Nejsi v tom samojediná, srdéčko mé !" vypravila Arga. "Všichni,

všichni jsme bezedně nešťastni.. Staleté hrůzy tvé minulosti a

budoucnosti, na něž se rozpomínáš, jsou proti hrůzám, které tě

očekávají ve věčnosti, méně, než atom prášku proti Siriu..9 Ale,

ach ! všechny takové moudré myšlenky nezaplašují ten přítomný děs

!.. Ó bohové, ustrňte se nade mnou !"

"Co teď ?" ptala se Dita. "Dolů do zámku - viď, Argo ?"

"Ano - bez meškání !" trhla sebou bohyně. "A sice - tudy přímo

dolů !"

"Co ?" otevřela Ala hubu. "Doufám, že mám v uších hovna ?"

"Ano," opakovala Arga. "Bohové to poručili.."

"Tak se zbláznili !" zařičela Alzira. "Po kolmé skoro skále ?

Vždyť sotva bychom začaly lézti, slítneme jako svině postavená na

žebřík."

"Argo, ty žertuješ !" promluvila Dita. "Sestup zde je nemožný. Hm

! tak snad 50 m. dolů by to s největší tíží snad šlo - ale pak je

skála do nesmírné hloubky zcela kolmá a hladká. A zdá se mi, že

když jsem se dříve dolů ubírávala, obešla jsem vždy tuto horu na

pravo - šla tak čtvrt hodiny -"

"Správno," odtušila Arga. "Tamtudy je sestup nepříliš nebezpečný.

Ale trvalo by to dlouho - a my máme veliký spěch. Zde odbude se

to - brzo."

"Zcela možno," souhlasila Ziata, "neboť jistě slítneme !"

"Ne !" děla Arga. "Vím to jistě od bohů. Jak se sestup ten stane, nevím, ale soudím, že, až toho bude třeba, zjeví se nějaká zdviž,

nebo že nás Euros, jako tenkrát, snese dolů na podkově svého

koně.. Pamatujte, kde jsme ! Musí to být !"

"Nuže polezme !" děla chmurně hrdinná Dita, "třeba vanou mi

v mozek z té hlubiny mdloby !"

"Polezme !" souhlasila Ziata, "třeba vevanula mi z nich do střev

už sračka !"

"Tak si lezte nebo leťte," zařvala Ala a obrátila se k severu, "a vyřiďte těm strašidlům v zámku můj prasečí pozdrav ! Pochválen

Pán Ježíš Kristus !"

"Alinko," mluvila Arga, "upozorňuju tě jen na to, že po celou noc budou si tě strašidla zde, na vrcholech hor stojící, se strašidly

stojícími dole z ruky do ruky házet, 2000krát asi budeš tedy

padat do propasti. A k ránu utopí tě v ohromné láhvi spiritusu a

budou tě pak po celá staletí Orkem vozit a za peníze ukazovat ! A

teď - dolů !.. Ale dříve musíme se k sobě provazem připoutat !"

"Nic to !" zvolala Ziata. "Sotva co nenávidím víc než alpské

provazy. Mám k vůli nešikovnosti jiných stržena být do propasti ?

Než tuto možnost, raději chci postrádat opory, kterou by mi,

padající, mohli poskytnout ! A rozumný člověk raději vzdá se

možnosti, zachránit milého člověka, než by vydal se v možnost

stát se příčinou jeho zkázy. Sama chci stát, sama padat !"

"Sdílím tvou nechuť," pravila Arga, "ale dnes, nevíš proč, je věc absolutně nutna ! Edgar mi řekl, že najdu provaz pod kulatým

balvanem u levé hory - to bude onen tam ! pomozte mi jej odvalit

! - Či snad neměli bychom se vrát - ale ne - ó bohové !"

"Argo, ty's bílá jako cukr a obličej tvůj je jezero potu !"

podotkla povážlivě Dita. "Kdybych nechápala, že tvá nezvyklost,

nedostatek trainingu a otrlosti musí tě učinit zbabělejší, než je

každý člověk, - vskutku bych věřila, - že - víš něco - že máš

něco za lubem.."

"Ó kéž by tam ten provaz nebyl !" myslila si Arginka. "Tím byla

bych závazku zbavena.. Ó bohové, vyslyšte mou modlitbu - ještě

v poslední chvíli, - dematerialisujte jej rychle, je-li tam !"

Balvan odklopen, - za minutu byly všechny k sobě pevně přivázány.

Nejdříve šla strachem se potácející Arga, poslední Ala. Tato

vyřvavši a vyláteřivši se, prosila úpěnlivě zprvu ostatní, by tam

nešly, - a konečně tiše se rozplakala.

Strašný sestup započal. Jak Dita řekla, šlo to z počátku, -

nanejvýš sice pomalu, ale přece. Skála, ač bezmála svislá, byla

zde značně rozryta, plna útesů a výstupků ; někde trčel i

z trochy prsti suchý peň, kleč - i trsy trav a vřesu byly rukám

jejich oporou. Z počátku polomrtvy nabývaly pomalu srdnatosti,

jak bývá vždy, zaujme-li intensivní činnost člověka dokonale.

Nehledíce na děsnou hlubinu, do níž je jediný chybný krok

kterékoli z nich mohl svrhnout, viděly jen bezprostřední okolí,

jen hrbolky skal, jen poněkud více šikmá místa, žily zcela jen

v pohybech svých svalů.. A ponenáhlu počaly i žertovat.

Za více než půl hodiny sestoupily asi 50 m. Temena hor příšerně

rudla poslední září slabého slunce, které právě políbilo zemi. Tu

řekla Ziata :

"Půjde-li to dále tímto tempem, máme naději, že už asi za 5 hodin

budeme dole. Je zde však ta ne bezvýznamná okolnost, že za čtvrt

hodiny bude takový soumrak, že slítneme při nejmenším pohybu."

"Nepůjdeme dále než k tomu skalnímu, narudlému obelisku !"

ukazovala Arga. "A tam stane se - zázrak."

Ujištěním tím vzpruženy za minutu sestoupily k obelisku tomu.

Byly10 v těsné úžlabině po boku jeho, téměř kolmé. I s druhé

strany jejich byla skála, ale stejně jako obelisk zcela hladká.

Dole v úžlabině sbíhaly se obě v pravém úhlu. Byly tedy značně od

sebe vzdáleny a dlaně11 žen, šoupajících se po zadnicích pomalu

dolů, opírající se o ně a tím jedině ještě před jinak

nevyhnutelným pádem zachraňující, nemohly vyvinout takovou sílu,

jako kdyby skály byly bývaly blíže. Každý okamžik zdálo se jim,

že se svezou, - pád jedné, ba lehký tlak ze zadu na kteroukoli

z nich byl by všechny zničil.

Tu Arga, došoupavši se až na konec úžlabinky, zvolala : "Nehýbat

se !" a postavila se. Měla pod nohama teď skalní tes, vodorovný,

právě tak postačitelný pro její nohy.

"Co je ?" volaly. "Rychle, dlouho se zde neudržíme !"

"Dále jít nemožno !" pravila Arga, "pode mnou je absolutně kolmá

a hladká skála, 400 m. vysoká. Čekejme zde na zázrak !" Otočila

k nim tvář - i zhrozily se strašné znetvořenosti její. Ale Ziata

všimla si, že tvář ta, odvracejíc se, přísně se zachmuřila - dnes

poprvé.. Půlhodina strašných nebezpečí a čelení smrti měla na

vyburcování energie ubohé bohyně dobrý vliv...

"Bohové, pomozte, ale rychle !" daly se všechny tři do křiku,

zatím co Arga skřížila ruce ; strašný duševní boj zuřil jí ve

tváři...

Děsná situace ! Téměř ve vzduchu visíce, slabými dlaněmi

křečovitě o skály po stranách se opírajíce, ale přece stále

pomalu dolů klouzajíce, vznášely se spanilé dívky nad nesmírnou

propastí. Všem stály vlasy jako ostny, ale ku podivu : právě teď

byly hrdinné duše jejich statečnější než kdy dříve a bílé

tvářičky křivily se příšernými úsměvy.

"Proponuju," blábolila Dita, "abychom na zázrak čekaly jen čtvrt

minuty, jelikož každou chvíli dostat se můžeme dolů bez zázraku a

za minutu jistě. Ó zatracený život !"

"Souhlasím s tímto zatracením !" vyrážela Ala. "Ale víte, co mne

napadá ? Jak je dobré, že není tu zvěře ! Kdyby letící čmelák

vrazil mi do zad, letěla bych do té prdele dolů. Eh ! co na tom !

i hovno padá z prdele do hajzlu ! Hej, Eure, ať už jsi tady s

tvým kopytem nebo zdviží - sakramentský život !"

"Antož již čtvrtminuta minula," hekala Ziata, "vracejme se

nazpět, - ale pochybuju, že to dokážeme : mé ruce jsou zcela

vysílené, nejsem schopna se obrátit, - milenky, smiřme se s tím,

že ihned poletíme - ó bože můj !"

"Ano, smiřte se s tím, nejdražší !" zvolala tu Arga pevným

hlasem. "Zázrak se nestane, korytem nazpět se vyšplhat se vám již

nezdaří, zbývá nám jen spadnout ! Přemohla jsem se, po strašném

úsilí a mukách, jsem teď každého činu schopna, - a vždyť,

drahouškové, je tento pád sám o sobě stokrát lehčí, než se zdá !

A decilionkrát budeme ve věčnosti takto padat, - nuže odpusťte !"

A s tváří statečností hořící uchopila provaz - - "Arginko, prosím

tě, ne ! ne !" zařvaly všechny, šíleny hrůzou. "Vždyť je to

příliš děsné ! - Ona šílí ! Přeřízněme provaz - vzhůru - nazpět -

snad přece se to zdaří ! Arginko, smilování !"

Arga nezatáhla.. Hledíc nazad zavrávorala, - to vzbudilo opět

její hrůzu. Oči její mrtvolně se vytřeštily, mdloba z nich

čišela. Poznovu uchopila provaz - "Ne - nemám sílu opět !"

zařvala.

"Vzhůru, zdaří se to !" zavyla Ala, "vzdor té čarodějnici !" A všechny tři šoupaly se nazpět, jako raci - a hle, šlo to ! :

zoufalost dala jim netušených sil. Provaz, jímž Arga byla

připoutána k Ziatě, se už napjal, Arga povystoupila o krok výš.

"Hurá ! jde to ! Jen ještě metr výš - já chytnu se onoho útesu -

a jsme spaseny !" křičela Ala.

"Ano, - učiňme to !" zasténala teď i Arga.. "Je to příliš

hrozné.. Ale sto let ve skle - Ježíš Maria - ne - ne - či přec

?12 - a - staň se ! vyseru13 se na všechno !"

A s tímto heroickým výkřikem, s tváří, dříve satansky zkroucenou,

teď neuvěřitelně divě vzplanuvši, trhla vší silou provazem a

ještě než massa těl dolů ji strhla, sama skočila do propasti. -

- - - - Když probíraly se z polomdloby, cítily, že obklopeny jsou

čímsi měkkým ; kol nich byla téměř tma. Špatně se jim to dýchalo,

- i snažily se vyprostit se.. Brzo octly se na světle a jedna

druhou viděla přiblblýma očima vybatolovat se ze spousty suchého

listí.

Spadly totiž do skalní rozsedliny, jako pokoj velké a 5

m. hluboké, vyplněné zcela suchým listím, napadavším sem se

stromů, po této straně hor nad hořejším plateau četněji

rostoucích než po oné, k níž dříve se ubíraly, velmi měkce na

sebe nahozeným, jakoby načechraným. Přes to bolely je části těla,

na něž dopadly - ale necítily toho zprvu.. Dopadly na štěstí

jedna vedle druhé a zaryly se 3 m. hluboko.

Brzo probraly se z připitomělosti, prvních moudře nejapných

výkřiků, objímání se a pláče. "Ó jak jsem šťastna !" křičela Arga

jako šílená, sestřičky málem trhajíc.. "Zvítězila jsem slavně,

přece jsem to dokázala, vyhrála jsem ! Žádných sto let ve skle,

nejtěžší břímě mého života, jež mi dny a noci otravovalo,

odvrhnuto - svět je ráj ! A ta stkvělá moje výhra, uslyšíte ! Ó

jsem nejšťastnější tvor na světě ! Ale snad ještě více mne těší,

že obstála jsem se ctí, že jsem se přemohla ! ó toho požehnání !

Jak hrdě předstoupím před bohy ! Hrozné to bylo - óch ! - ale

stokrát více před tím než věc sama ; tak je se vším - jen do toho

! jen do všeho ! Svět je rajská zář, ničeho se teď nebojím -"

"Kuš !" zařvala tu Ala. "Ale kdo ti dal právo mne s sebou

strhnout, svině ? Jsem tvůj smrkáč, který si vždy vezmeš, když

někam jdeš ? Nemohla jsi jindy skočit se skály sama ?"

"Pravda !" zvolala přísně Dita. "Argo, my tři jsme s bohy

v žádnou sázku nevešly ! Myslíš, že to byl žert ? I z podsvětí

mohly bychom si odnésti nahoru poruchu nervstva nadosmrti !"

"Toto vědecké idiotství u nás neplatí, Dito," řekla Ziata, "ale

myslíš, Argo, že to žert, když posrala jsem se padajíc jako sám

pán Ježíš Kristus ?"

"Argo, já ti musím rozmlátit držku !" zařvala Alzira a už měla

Arga velmi pěknou facku. Ale Dita hned Alu odstrčila a pravila

gentlemansky :

"Argo, děkuju ti upřímně za tento sestup ! Tomu teprve říká se

romantika, říká se žít !"

"Jen mi nafackuj, Alinko !" plakala blaženě Arga. "Stokrát horší

věci s radostí bych teď vítala ! Milenky, nevsadily jste se, ale

část výhry obdržíte i vy, - a až vám povím, jaké, budete

blahořečiti tomu sletu !"

"Ale my jsme si jí nezasloužily, nechci ji !" pravila Dita.

"Nejen čin, i zkušenost a utrpení je zásluhou ! Nafackuj mi,

Alinko, prosím tě !"

"Držku ti nezfackuju, když dostanu výhru, ale za to díru ! to ti

neprominu !" Obnažila Argu - "milion sviň, ty ji máš zasranou

jako rychtářův ořech ! Ale to mi nevadí !" A vší silou jala se

plácat -

"Odlezme rychle dál, ať nás ta sračka nepostříká !" řekla Ziata,

s námahou v jezeře listí dále se brodíc. "Ty jsi se neposrala ?"

"Zcela málo.. Ó jak to divné : věky zdá se mi že uplynuly od té

chvíle, co visela jsem v oné hrůzné výši, - a hle ! právě teprve

zhasla na temenech těch kamenných duchů poslední záře slunce,

která, když jsme v úžlabině byly, už zhasínala..."14

"Já se zas divím, jak to možno, že za těch pár vteřin mohla jsem

toho tolik vysrat !" děla Ziata zadumaně, prohlížejíc si svou

dlouhou černou košili. "Koukej - rakouský prapor ! Ale takhle

v celém žití jsem se neposrala ! To jistě změnily se v lejna

všechny mé vnitřnosti : játra, ledviny, plíce ; mohou-li se plíce

změnit u souchotináře v chrchly, proč by, prosím tě -"

"Všechny jste se posraly, jen já ne !" zvolala Ala vítězoslavně,

vysázevši právě Arze aspoň 40.

"Protože už před hodinou na hořejším plateau strachem vysrala jsi

z hoven Monte Rosu !" řekla Ziata. "Svlečme ty košile !"

"Ne," odporovala Arga, "ustřihněme jen dolejší části jejich !

Počkejte !"

A odlezši ke kraji rozsedliny odklopila velký kámen, vyňala

nůžky, 4 dýky a 4 revolvery, krabice patron, dvoje hodinky a

čtyři skřínky..

"Ty zbraně jsou na strašidla ?" tázala se Ala. "Ano ? Hurá ! nic

se jich už nebojím, ničeho se nebojím !"

"Já rovněž - ó to požehnání !" libovala si Dita. "Ale přece jen

něčeho : dalšího sestupu, brr ! Nejsme přece ještě dole ! Ale

pospěšme - zbytečně tlacháme !"

"Sestupu se už nebojte, - není pranic již nebezpečný !" pravila

Arga. "A na spěch příliš nemáme, když největší část cesty urazily

jsme tak brzo ! - Vlastně," pravila, hledíc na jedny z hodinek,

"za čtvrt hodiny máme být u cíle - nu je právě čas, abychom

vyšly. Rychle stříhejme !"

Stříhaly a odcházely.. "Co tu, Ziato, tak stojíš v zadumání nad

svým rakouským praporem, jak milenec nad mrtvou dívkou svedenou

?"15 zasmála se Arga.

"Přemýšlím o problému, jaký význam as mělo mé sraní... Byla to

kytice růží, hozená na rozloučenou životu, jejž jsem opouštěla ?

či v pozdrav tomu, v nějž jsem vcházela ? či pobloudilý jakýs'

pud, abych v tomto životě ještě něco a co nejvíc vykonala ? aby

čestná, krásná upomínka na mne zbyla ? na smrt nemocní cítí přece

augmentovaný pohlavní pud a sraní je druh porodu, - lidé jsou,

sub rosa řečeno, hovna - ne prach a popel.. ; či snaha přijít

před boha, neznečištěna uvnitř hovny ? či vysrání se na celý svět

? Arga skočila dolů s výkřikem, že na vše sere, - konstatovala

jen faktum, byla důslednější, než ti, kteří říkají "ruku líbám" a

nelíbají.. Či atavistní pud tchoře a čingy ? : snad chtěla jsem

nepřítele : propast, strašný Osud, Smrt zastrašit tím, že

v zoufalství a málo racionellně vyprskla jsem naň sračku ? Či -

(ještě asi 6 podobn. možností) na př. : či jako vzduchoplavci

z balonu vyhodila jsem přítěž, doufajíc, že přestanu klesat ? či

doufala jsem, že dopadnouc na něco měkkého neublížím si ? či,

jako "die Ratten verlassen das sinkende Schiff", má hovna,

vidouce, že je po mně, pospíšila si ven, toužíce, jako všechny

bytosti, po světle ?"

"Pojď !" vzkřikla Dita se smíchem a táhla všechny za provaz, jímž

dosud byly svázány, ke kraji rozsedliny.. "Hurá ! už jen asi 50

m. a jsme na dně, a stráň má zde nevýstřední, občanský sklon 45o.

To už netřeba provazů - dýku sem, Argo !"

"Ne, přestřelme je, ať vyzkoušíme revolvery !" A rány třaskaly, -

a Dita s Alou, držíce se za ruce, pádily bravourně dolů. Svalily

se, ale povstavše běžely dál se smíchem a zkrvácenýma rukama.

Ziata16 a Arga zadívaly se ještě jednou do výše, kde byly před

chvilkou. Ziata se zachvěla..

"Argo, bylo to příliš hrozné, - tedy nemohlo to být, tedy to

nebylo !"

"Zdařilo se ti teď nastoupit jednu ze skrytých stezek, které

vedou od člověka k logistnímu nihilismu bohů. Ale slunečního

tohoto cíle jejího nedojdeš, jeť příliš labyrinthsky v sebe

stočena a spletena.. Svět je příliš hrůzný, tedy není,

pessimismus rodí nutně nihilismus."

"Bylo to zdání, tedy pravda, byla to pravda, tedy zdání, svět je

špatný, ergo dobrý, je dobrý, ergo špatný. V těchto slovech

všechna moudrost ; třeba duch ji jen tuší, slova ji anticipují. -

Ó hleď ! kdyby skála jen poněkud byla schůdná, mohly jsme

sestoupit nejdříve17 za 4 hodiny, - a my dostaly se z ní, zcela

neschůdné, za čtvrt minuty. Vivant skoky ! tito mladí, "chodit"

se učící bratříčkové letu, tato božskost u člověka ! Jen jimi se

někam dojde, v politice i myšlení ! Co je odvaha, co heroismus,

co sebepřemožení, co vítězství jiného než skok ? Chůzí, prací

nedojde se de facto nikam, jimi chodíme jen v kruhu. Chi va

piano, v kalhotech má nasráno, dojde do San Prdeliano a k tomu až

ráno, jak už v písmě svatém psáno !"

"A nejdále, do krás a výší netušených, doskočíme skokem, jemuž

říká se smrt. Umět jej s veselým pohrdáním učiniti, toť cíl

paradoxní všeho žití pozemského - i nebeského : jen proto se

žije.18 Ale co bledneš, drahá ?"

"Hleď, hleď ! - tam v úžlabí, s něhož jsme padly - vidíš nás tam

?.. Vždyť tam dosud visíme mezi nebem a zemí - pro všechny bohy,

sešílím !"

"Nehleď tam, ó nehleď !" vzkřikla Arga, zakrývajíc jí oči. "To

nejstrašnější je druh strašidel, - věštívá šílené,

nepojmenovatelné hrůzy, páčí rozum ze základů jeho - běžme za

sestřičkami ! Ale i to ať přijde, oč strašnější, o to hlubší a

čarovnější ! I tyto hrůzy musí se jak červi kroutit pod patou

naší, jako vše ! Zdrťme svět, rozevřeme po něm náruč ! Nechme

miliony lvů a hromů Vznešenost Všeho kol sebe hřmít !"

"Hurá ! Vy černí červíčkové tam v těch výších, padněte konečně !

padněte zas, padejte věčně ! Ubohé stíny, nebojím se vás,

v zářném pohledu oka mého zmizíte v to co jste - v Nic ! Vy stíny

všechny, všechny kolem mne i ve mně ! vás všechny vyzývám na

souboj, na věčný souboj ! Jen to je život hodný toho jména,

stojí-li člověk-duch-Bůh v souboji s celým Světem, s celým Vším !

Hle, červíci zmizeli, haha ! V před, věčně v před !"19

"Vidíš20 tu divně zvlněnou stráň naproti ?" štěbetala Arga, když

dolů spěchaly. "Po ní Dita dříve vždy sestupovala, po ní budeme

my po černých aventurách dnešní noci za první záře slunce

vystupovat, - jen my dvě ! Ditička ležet bude s panem Morientem

v jedné hrobce a jedné rakvi a Alinka po svých fackách a kopech

schová se v houští černého sadu, tam usne a probudí se jinde, -

my uvidíme obě až popozítří. My samy polezeme tamtudy z tohoto

pekelného trychtýře, - není to tam pranic nebezpečné, - a bude

nám tak blaze ! Půjdeme s plnými zadnicemi, kapsami a rukami. Ty

zelené dámy, - entre nous jsou to duchové zahradního jezírka, -

hastrmanice, budou na nás po výplatě velice hodné, dají nám pod

mandičky nejměkčí polštáře, uvaří nám stkvostnou bílou kávu s

nadívanými, mandlovými rohlíčky a budeme se s nimi za stále

mohutnícího svitu zlatové zoře do domku na kraji jezera, u samé

zdi sadu, hledícího, sladce bavit, - jsou rozkošné, uvidíš, že,

jen co si zvykneš na jejich zeleň, budeš je s rozkoší ohmatávat !

Pak dají nám bílé prádlo, plno potravin na cestu a láhve alkoholu

prostého vína a i peníze a moralní naučení, - musíš totiž vědět,

že jsou vysoce moralní, že sešlehají nám mandy za naše vraždy,

krádeže, smilstva atd. ; ale ony, jako všichni moralisté, věří

v možnost napravení i nejzatvrdlejšího hříšníka, v dobré símě,

bohem do něho zaseté. A pak vystrčí nás zadními dvířky ze sadu, -

a my, šťastné jako málokdy, budeme po celý den lehce jako ptáci

putovati a smát se svým vzpomínkám. I nahoře na plateau nebude

nám tak těžce, jako dnes, ale blaženě -"

"Mně ne !" děla Ziata teskně, "protože to víno bude bez

alkoholu."

"Neplač, já ukradnu jim láhev silného rumu, který ty moralistky

potají nerozředěný pijí. - A nic se nám v tom gigantickém

hřbitově nepřihodí, vyjma malou příhodu, více komickou než

mrzutou. Se zapadajícím sluncem dorazíme do malinkých lidských

osad, nesměle krčících se tam, kde pomníky z hor jsou už velmi

řídké, - a ještě než poslední červánek dovadne, budeme

v přívětivém městečku, kde přespíme noc - ó jak to bude vše

krásné !"

"Ale poslyš, Argo, proč tímto prozrazováním ukojuješ předčasně

mou zvědavost a ničíš budoucí zájem ? Nemá-li autor dosti kázně,

aspoň ty mohla bys mít lepší rozum !"

"Hloupé předsudky : zájem tvůj se tím naopak zvýší, neboť věci

nezastihnou tě slepou a tupou ; a stejně čtenářův. Ubohý román,

který napíná jen očekáváním, jak děj dopadne ; jen zcela hloupý

autor, prozradiv to, béře svému dílu všechnu jeho cenu, jen

nejhorší romány mají pouze tuto cenu ; duchaplný romancier dovede

poutat každou řádkou, stále něco živého a dráždivého maje co říci

; stále poutá víc, čím častěji čtenář román jeho čte ; na př.

zavraždění žen Dost<ojevského> Raskolnikovem. Jen v prosycenosti

všeho duchem spočívá pravá napínavost, poutavost, úchvatnost,

předčasné prozrazení, osvětlujíc věci, které přicházejí, zvyšuje

jejich spirituellní působivost. A aby román tento poutal, o to

staráme se již my, - aby poutal aspoň každého, kdo má v sobě

immoralní, perversní, volnou žilku od nás a autora, našeho otce a

milence.21 A řeknu ti malé tajemství : jen tu dceru může mít

otec, jen toho syna matka, kteří byli někdy dříve jejich

milenkami a milenci." --

Když na dně stanuly, zahořel náhle stříbrně zlatý "červánek" a

obestřel zemi mohutnějším svitem, než dříve zapadající slunce ;

magickým železitým nádechem oděl neživou přírodu a tváře Dity a

Aly.

"Víte," zvolala Ziata, "co jsem spatřila v tom korytě nahoře ?

Nás, všechny čtyři ! Stále jsme tam visely !"

"Tak ?" děla Ala, "hlavní, že se neposraly jako vy a že nepadla

vám hovna na hlavy. Snad by vás zabila !"

"Nebyla-li to hallucinace, bylo to něco hrozného !" pravila Dita.

"Bezedně, Ditinko !"22 děla Arga. "Ó co vše to znamená ! Na př.

že pád náš nebyl comme il faut a že jednou skoro do všech

podrobností jej znovu proděláme. Snad za aeony ovšem, - toť však

útěcha pro hlupce.. Ale pryč, myšlenky ! Hurá, ať zazní v těchto

místech poprvé jásot !" --

Stanuly u brány do sadu. A při pohledu do jeho vnitra padl poprvé

stín do jejich planoucích duší.

...

...

a liany a podrost stávaly se stále hustšími, že prchající tímto

jezerem rostlin sotva již ku předu se šoupaly.. Dřívější hluboké

přítmí přešlo opět v úplnou skoro tmu. Attaky průzračných příšer,

stále četnějších, byly častější a zuřivější a svědící, pálící,

lohtající pocity stávaly se nesnesitelnými. Jimi a excessivní

únavou omdlévaly..

"Já už dál nemohu," zasténala Ziata. "Zas úplná noc, - vždyť je

to už k zbláznění ! Lehněme si a umřeme !"

"Ano - spěme, věčně spěme !" zablábolila Arga a klesla.. Ale

skoro hned zase vstala - "ne !" vzkřikla, táhnouc družku dále,

"kmitla mnou vzpomínka, že musíme teď pospíšit, - že ještě jen

malou chvíli nesmíme popustit, - že co nevidět můžeme býti trvale

spaseny, - - co to bylo ? - nevzpomenu již, ale švihlo mi to

nemilosrdně ubohou mou duši jako bič, - dále ! - Oh ! celým

zadkem těla projíždí mi nesnesitelná elektřina -"

Brodily se dál poněkud řidším podrostem, úpíce, vzdychajíce a

plačíce - Z hloubi strašného sadu zněly teď hlasy hmotnějších

strašidel - - a z dálky zazněly známé, hnusně příšerné řevy..

"Sem Ďoku ! sem Bhu-bhu ! tudy utíkaly ! roztrhejte nám je !"

zaznělo hned po té.

"Rychle !" křičela Arga, "teď připomněla jsem si zas, že možno,

že budeme od duchů hnojnice rozsápány, nepospíšíme-li si co

nejvíc - hrůza ! Ano - Edgar mluvil s divnými výhradami - ale

hleď - hleď ! Světlo - jasné světlo před námi - vskutku - a, -

Ziatinko, vždyť je to denní světlo !..."

Již chvíli objevovaly se před i nad dívkami třaslavě kousky

světla jako blysknavé penízky, ale ubohé nepovšimnuly si toho.

Teprve širší pruhy jeho udeřily Argu ve zrak. Zajásaly. Zrychlily

chůzi. Podrost kvapem řídl, svaté světlo rozvíralo se před nimi

stále plesněji, průsvitná strašidla se změněným šelestem

zůstávala stále dále po zadu - Několik skoků posléze, - a stanuly

na volném prostranstvíčku.

Byly v rohu sadu. Asi 30 m. před nimi čněla vysoká zahradní zeď.

Zelený, přízemní, ale dosti rozlehlý, vkusný domek přiléhal k ní.

Vlnky dlouhého, úzkého jezerního zálivu omývaly jej s protější

strany. Jen několik stromků týčilo se na prostranství tom, mezi

temnými jejich korunami svítila sivě modrá obloha, stříbrně

zlatými červánky brázděná...

Působilo to na ně dojmem ohromujícím. Vyřítivše se několik kroků

v před zůstaly stát s ústy a očima ztrnule otevřenýma, s

polorozpjatýma pážema, jakoby k objetí... A mlhové fantomy za

nimi kmitaly se zuřivě, pěstmi hrozíce a jako zmije syčíce, ve

stínech loubí : jako oheň vločky sněhu, byl by jitřní svit

anéantoval ihned jejich stínové podstaty.

"Je1 ráno !" vzkřikla jako Maenada Ziata. "Je už ráno, je konečně ráno, je přece jen ráno !... A my to dosud nevěděly ! právě teď

ještě, když hřmělo svým smíchem nad hlavama našima, myslily jsme,

že je hluboká noc !.. Jen tenká stěna listoví dělila nás od něho,

jen ona, bídná, zavinila strašné duševní ztráty, - ó jak to vše

divné a tajemné a strašné a směšné !.. A my nevěřily už ani, že

mohlo by nám ještě vykvésti ráno, - a ono je zatím už zde ! bez

naší práce ! zatím co šalebná noc s chechtotem pekel nás

mystifikovala, spěly několik metrů nad námi nezadržitelně jeho

voje po azzurném království nahoře, - - a zde jest, zde jest ! ó

sešílím radostí !"

"Ó jitro, jitro ! ty nejsvětější slovo !" plakala Arga, stále

páže rozvírajíc2 a vzduch dlouze lokajíc, jakby chtěla oblohu

obejmout a světlo pít. "Ty slávo věčná, záři božího oka, principe

Všedobra ! Ó ty azurná lučino, posetá zlatými a stříbrnými shluky

květů, že nemohu padnout na tě jako na zemi a zlíbat tě ! že

nemohu tě vypít, moře ty záře !"

"A já přes to jsem jím už opilá a pryč je všechna únava a

nestatečnost !" vzkřikla Ziata. "Vše zas chci ! Ó ta minulá

pekelná noc ! nekonečná ! pravý regressus in infinitum ! Věčnost

shrnutá v noc ! Věčná Noc svinutá v jednu noc ! peklo schoulivší

se v její černé hrůzy ! A nedoufaly jsme již, jako zatracenci, i

to věčné, nejdéle na životě se udržující těšení se : nastane den,

- stále se blíží, čím déle muka trvají, - zhynulo - přestaly jsme

už počítat minuty !.. Ó hluboká noci, ty nekonečně svůdná ! ty

kráso propasti a pekla ! ty záři temnot ! Pryč jsi - navždy, ó

kdo mi tě vrátí ? můj mrtvý, černý miláčku ! Ó proč jsem nebyla

utopena v té hnojnici ? Ó bože, žádné přání se mi nevyplní, nic

nemůže mne nikdy, nikdy uspokojit !" Zaštkala. "Ty ošklivý světe

! Ty ošklivý, zlý červánku, fuj na tě, jak tě nenávidím ! Jak jsi

mizerný a kalný !"

"První červánek je vždy kalný a vstrčíme-li, přiletnuvše k němu,

do něho nos, shledáme dokonce, že smrdí jako hnojnice. Skoro

možno první zoři všeho zaměnit za hnůj."

"I prdel taky smrdí !" zastala se zas červánku Ziata. "Smrad je

vůbec výborný muž a žádné negativum. Faktum, že temnota nesmrdí,

je dostatečným vyvrácením pessimismu -"

Tu rozlehl se ze změti všemožných, hlučivých hlasů zcela blízký,

ohlušující řev a současně praskot, jakoby těžký vůz lesem se

prodíral. "Pro Boha, sestřinko !" vzkřikla Arga, uchopivši se za

hlavu, a několika skoky byla u dveří domku a jala se vší silou do

nich bušit. "Teď teprve rozpomněla jsem se na vše ! Óh ! že jsme

teď dvě minuty prožvatlaly, zahubí nás asi v poslední chvíli -

vznešené dámy, otevřete, rychle, rychle, pro smilování boží !"

"Co je ?" tázala se Ziata, smějíc se a bušíc rovněž. ""Zahubí" ?

což neřekla's mi včera večer, že vše pro nás šťastně skončí ?"

"Edgar řekl, že velmi pravděpodobně, ale teď vzpomínám teprve na

jeho zdánlivě nevýznamnou parenthesu "pospíšíte-li si" - buch

buch ! A jelikož my - - budeme teď asi rozsápány - nejjasnější

dámy, pomoc ! Být rozsápána od lva je jedna z nejhroznějších

smrtí, - buch buch !"

"Nic pikantnějšího ! Neutopila-li jsem se v hnojnici, ať mne

aspoň duchové hnoje roztrhají. Ve skutečnosti nás to přece

neusmrtí ?"

"To ne - nic ve skutečnosti neusmrcuje, ale ztratíme tím mnoho

krásných věcí.. Kam odbíháš ?"

"Jdu si jen přivonět k červánku.. Óh, jak jsem zas silna ! On

mocní, - modřejší nebe stává se hlubším, poslední fosforná

strašidélka jeho umírají, - jen - ó Bože ! Dennice ! i v Orku

Dennice !.. Ó duše má, co chceš ještě víc ?.. Není temnoty, není

samoty, když ty hoříš nade mnou, - ty magický, důvěrný plamínku,

ty čarovná děvo, tančící a v oheň oděná, - ty podobizno mne, mne

Jediné, v krystallu nebe se zrcadlící, ty mé Já tam v záři

proměněné,3 - ó kdy konečně budu bydlit na tobě v přívětivé

blízkosti slunce ? Pak teprve budu šťastna..."

Vrátila se pomalu ke dvéřím, usmívajíc se mírně a něžně, za

ohlušujícího řevu přízraků,4 všech stupňů hmotnosti. Současně s

úderem její pěsti na dvéře ozvaly se z nitra domku ostré,

krystalné hlasy : "Kdo to ? kdo ruší nás tak časně ze spaní ?"

Ale zároveň zjevily se v šeru lesa dvě ohromné nestvůry. Dva sudy

zvící volů : dva trupy ; dva soudky na nich ležící : dvě hlavy

bez krků na trupech spočívající. Ohromné, blbé, krvavé, krhavé

oči upřely se na ženy. "Na ně, Ďoku ! na ně, Bhubhu, ať válíme se

v jejich horkém krvavém mase ! ať koupáme se ve vůni jejich krve

!" pobízeli duchové hmotní i mlhoví -

V nitru domku zazněly kroky. Duchové hnoje dali se v houpavý,

medvědí klus - a za nimi roje všech hmotnějších duchů zaplavily

volné prostranství. Krev tekla z pěstiček Argy, Ziata vyňala

nůžky, jedinou to zbraň, jež jí zbyla, stále se usmívajíc,

dlouhá, strašná chapadla příšer, s nichž hnusná, žlutá materie

kapala, s drápy jako dýky dlouhými vztáhla se pomalu k dívkám, tu

zašramotilo to ve dvéřích, ty povolily a Arga a Ziata

v nejposlednějším okamžiku vletly střemhlav do vnitř.

Srazivše se s dvěma ženskými postavami zapotácely se a padly na

kolena...

"Zachráněny, trvale zachráněny !" zaplesala Arga a objala

sestřičku, jež udiveně patřila na záchrankyně, na prahu stojící a

hned na vetřelé dívky hned na příšery venku zrak otáčející.

Tváře5 jejich byly jasně zelené ; asi 30leté, ušlechtile,

nesmírně ostře řezané. Řekneme-li, že výraz jejich byl příšerná,

blíže neurčitelná duchovost a kamenná přísnost, - nevyjádřili

jsme ani malý díl toho, co nám nejasně tane zde na mysli. I vkus

pozemčana mohl je shledat s jisté strany půvabnými, vkus však

Ziaty a Argy, nesmírně emancipovaný, byl jimi okamžitě smyslně

"perversně" uchvácen - Tenký, zelenomodrý, těsně přiléhavý šat

odhaloval svůdně kluzké půvaby štíhlých těl. Byly bosy ; krásné

nožky a ručky byly rovněž jasně zeleny a byly průsvitné, tím

více, čím více konečkům prstů se blížily : tyto byly jakoby ze

zcela jasného, zeleného skla. - Obě byly vysokých postav, ale

jedna as o 5 cm vyšší - asi 178 cm. ; tvář její byla přísnější,

kamennější, příšernější, tělo štíhlejší ; obličej dámy menší, ač

druhému velmi podoben, měl cosi měkčího, stlumenějšího : byl

obličejem dámy větší v seslabeném vydání, - ale za to milejší,

teplejší, attrahissantnější.

"Zelené dámy - ó !" zašeptala Ziata. "Ani jsem už, Arginko,

nevzpomněla na svůdný nášleh, na nějž jsem se tolik natěšila !

Jak divné, dostaví-li se přece jen samo sebou to nečekané již a

se zřetele puštěné, - toť zázrak a přímo důkaz existence boží. Ó

jak se těším, jak se mi duše zkroutila, zadnice sevřela !"

"Ten nášleh bude po čertech bolestný, jen počkej !" zašeptala

bohyně, a sepjavši ručky zvolala : "Vznešené dámy, zachraňte nás,

prosíme vás. Jsme ctné, nevinné dívky a pro ctnost a nevinu svou

těmito netvory pronásledovány -"

"Ty a nevinné !" zařičely smíchem příšery. "Co z prdele vyjde, je hovno, co z nich, - neřest !"

"A toto neřest nebyla ?" zvolala štíhlejší přísně. "Pryč odtud !

Ďoku, Bhubhu - fi, jaký to puch ! pryč od tohoto čistého prahu,

okamžitě ! Kdo jste, spanilé dívky ?" otázala se změněným hlasem,

zatím co duchové hnoje se strašlivým brumláním rozkazu

poslouchali.

"Ubohé smrtelnice, vůlí bohů sem zavedené !" odvětila Arga, "a

pro ctnost svou pronásledované."

"Neobávejte se, ctné a milostné dámy," promluvila menší ; "u nás

nehrozí vám již žádné nebezpečí !"

"Bože,6 ty nám ani nenašvihají !" zašeptala Ziata. ""Milostné dámy" !... A jak něžně, zamilovaně na nás hledí ! Jak pohledy

svými naše boky a prsy pohlcují ! Naprosto nezdají se mi být

moralistkami, Argo !"

"Jsou přenáramnými, - ale - řeknu ti to hned - jen na oko -

schvalně ! Téměř všechna zdejší "strašidla" dělají se se smíchem

mravnými - ze svrchovaného immoralismu. Vědí to, ani o tom už

mezi sebou nemluví a užívají jen sladkých, perversních rozkoší

nejnemravnější ze všech nemravností, tak řečené mravnosti.. Vědí,

že Nietzsche neviděl dost daleko, potíraje moralku, sc. : tento

immoralista měl míti větší respekt před největší immoralitou,

t.j. moralkou, - že Nietzscheismus sám sobě odporuje, že svět

spočívá mimo jiné v ďábelsky božském tanci Immorality s

"Moralitou" - tímto fingovaným jen protikladem. A vskutku není

pro našince nic svůdnějšího, než vydávat se stále za mravnou :

poslušnou, pokornou, nízkou, dobře vychovanou a vytrestanou, -

takto bujně samá sebe odhazovat a jít mezi les humbles, - toť

nejperversnější flagelantství, dráždivější, než každá metla.7

Zdejší habitanti jsou chytří - buď taky, Ziatinko, stav se

nanejvýš ctnostnou - nevinnou, - trestu se bojící - zapírající a

lhoucí až do nebe - kající, - nekaz slečnám vodnicím jejich

koncert, uvidíš, co užiješ slastí ! A dnes rozsvítí se ti

důležité světlo o podstatě mravnosti, počkej !"

"Máš pravdu !" svědčila Ziata, "začnu hned ! Ó milostivé paní,

neopouštějte nás, maminky naše hodné ! Co jsme už za ctnost svou

vytrpěly, ale chceme za ni i dále trpět a rovněž spravedlivý

trest přijmout, prohřešíme-li se - hrome, Argo, taková řeč

člověka víc dráždí, než mrdání - ó milostivá dámo !" a skočivši

k menší z obou objala ji vášnivě. Vodnice usmívajíc se něžně,

vzala jí tvářičku mezi obě své dlaně - Ziata odskočila k Arze -

"Ó to ti byl odporný, krásný pocit, když se mne ty skleněné,

teplé prsty dotkly !" šeptala udýchaně. "Ještě okamžik, a byla

bych se zblila jako Panna Maria - ó jak svůdné bude to s nimi vše

!..."

"Pojďme, dívenky, do našeho příbytku !" pobízela menší.

"Ne, nesmí ujít trestu !" řvaly příšery. "Hanba, že berete pod

ochranu takové zvrhlé, bezpříkladně zločinné ženy ! Samy nejste

lepší ! Budeme si stěžovat ! - Chcete je ze sadismu jako jiné

zmrskat !"

"Lili," oslovila větší svou sestru, - "vyhovme - z opatrnosti -

ze spravedlnosti - audiatur et.. - a konečně - ty víš ještě proč

--"

"Nuže ano, Lolinko !" souhlasila Lili a radost šlehla jí očima.

"Ne - ne - pojďme raději do vnitř, prosíme, je tu zima !"

škemrala ruce spínajíc Arga a po ní i Ziata.

"Aha !" kývla Lola hlavou. "Nuže mluvte, plebejci ! Povězte co

víte !"

"To trvalo by do večera, kdybychom všechny jejich neřesti měli

vypovědět !"

"Není nad ně větších zlodějek ! Berou si všechno jako lep !

Nádenníku v sobotu jeho výplatu, chudým holčičkám plechové

náušnice, žebráku mošnu, málomocnému slámu pod hlavou, koze bobky

od prdele ! a milionářům prsteny, chrámům poklady, armádám

válečné kasy i kanony !"

"Pálí psí boudy a školy, boudy hlídačů a musea, záchody na

selských dvorcích a kostely, zralá pole a celá města !"

"Vraždí novorozeňata a kmety, jimž právě dostalo se posledního

pomazání, milence své a nemluvňata svá a otce své. Nepočítaje

vojáky, četníky a policajty zavraždila ta černomodrovlasá 28,

zlatovlasá 39 lidí !"

"42 už !" opravila Ziata, "a Arginka už 30."

"Jakže ? to jsou jistě jen žerty, něžné dámy - ?" zvolala

ustrnule Lili.

"Ovšem že !" zvolala Arga. "Ziato, nepřipravily tě dnešní hrůzy

o rozum ?"

""Ziato, Argo"," - zvolala Lola. "Tato jména znám - ó - sestro -

vždyť jsou to z románu jména - žen Diových - vždyť jsou to ženy -

bohorovného Dia !"

Pohledly na sebe dlouhými, podivnými pohledy.. Vír affektů zjevil

se ve tvářích jejich, temněji se zazelenavších. Arga tvářila se

uleknutou, zdrcenou, Ziata však zvolala triumfalně :

"Já jsem nejen jeho žena, ale i sestra - principessa Ziata di

Aquilla. Mrdala jsem s ním už, když mi bylo 10 let ! Mimochodem s

Edgarem, když mi bylo 9 a jemu poprvé se postavoval ; s třetím

bratrem mým jsem bohužel mrdala teprve 21letá a v podsvětí ; ale

když mi bylo 12 let, šťoural mi erigovaným pennisem aspoň na

povrchu celého žlabu8 od pahorku Venušina až k ocásku ;

filosofický vůl ! - ale bylo to rozkošné ; také kousl mne jednou

zrovna do řiti. Ke své qualifikaci uvádím, smaragdové dámy, že po

půlletém hnití prvního těla mého v hrobce v Italii probudila jsem

se k pokračování v tomto životě s jiným, jinak však zcela

stejným, už 17letým tělem v Hispanii a že takto zcela bezúhonně

žiju od té doby 5 let ; jsem docela ta první, třeba ta už shnila

; je mi teprve 22 roků.9 Slečně vévodkyni zde, Livii Lioneliové,

je 23 ; k její kvalifikaci uvádím, že je dcerou boha Eura a

sestrou profesora moralky Fabia, jenž právě včera, puknuv na

kantorské kathedře v residenčním městě Stercorarii, toto, v zář

proměněn, během tří minut v plyny proměnil a interimně bohem se

stal ; je však ještě příliš sviňský, než aby jím vydržel být,

přes to však roztrhne držku každému, kdo by nám ublížil - proti

naší vůli."

Nastalo všeobecné ticho. Arga uznala za dobré teď mlčet, příšery

na chvilku ztratily řeč a zelené dámy očividně tonuly

v rozpacích.. Bezděky ustoupila Lola o pár kroků před Ziatou, jež

během sermonu svého bezděky blíže přistupovala. Konečně počaly si

šeptat...

"Tentokrát byla expektorace tvá na místě," zašeptala Arga, "ale

chceš-li, aby vše svůdně dopadlo, kroť se od teď, stav se mravnou

jen a kající !"

"O jakém románě to mluvily ?" tázala se Ziata hlasitě.

"Je zde v Orku o nás osmi vytištěn román, - jako o Donu Quixotu

ještě za našeho života. Dočkal se již 9 vydání. Nehledíme-li

k přečetným pokleskům proti pravdě je docela pravdivý. Naše

psychologie podána tam sice hloupě, ale jinak stkvostně, naše

perversní vnitřnosti překrásně jsou tam obráceny na venek -

počkej ! budeš se červenat studem, až dnes v noci na posteli

v hotelu budeš tam o sobě číst. Zelené sestřičky četly jej

několikrát s náramným požitkem a mravním rozhorlením. Jsou pro

primo moralistky, pro secundo tribadky, pro tertio sadistky a

flagellantky ; tři důvody, proč často vybuchly v toužebné výkřiky

: "ty zde tak být !" provázené výmluvnými máváními pravicemi.

Často ukolébávaly se v noci ve spánek libými fantasiemi, jak

sekají nám nahé, zbožňované zadnice, které znaly z illustrací, -

jsme tam nesčetněkrát podány nahé - mistrovsky ! Ale nedoufaly,

že přání to mohlo by se uskutečnit - a teď jsou zcela zmateny a

radí se, jak to učinit, aby tužbu svou ukojily. Budeme jim musit

dodat trochu odvahy, jíti vstříc. Imponuje jim předně, že jsme

manželky božského, všemohoucího Dia, dále naše kuriosní osudy a

osobní quality, konečně a hlavně náš vysoce aristokratický původ

; kastovní instinkty nechcípají ! Samy náležejí zde k vyšší

bourgeoisii, k patricijkám."

"Ano,10 pomozme jim v tom a pospěšme si !" souhlasila Ziatinka.

"Červánek hoří už intensivně a já chci dostat ještě, dokud

zůstane zcela svěží, neboť chci se před ním stydět, až bude na to

hledět do pokoje ! dnes cítí duše má v sobě dosti poetické síly,

aby se před ním styděla stejně jako před jakýmkoli mužem ! A

chci, Argo, dostávati od obou současně, od jedné metlou, od druhé

rákoskou, chci, aby se to stalo nedobrovolně, abych byla po tuhém

odporu přemožena, spoutána - nejlépe ke stehnu té větší

přivázána, a teď sešlehána jako11 zajíc -"

"Všechna chlípnost světa slezla se a obrala si za dům svůj jejich

hnusná, slizká lůna a spíše ještě řitě !" hlučela strašidla dále,

zatím co zelené a bílé dámy si šeptaly. "Důstojné bydliště pro

důstojné bydlitele ! V lebkách usídlený Zločin, mezi nohama

zahnízděná Svině podávají si v nich ruce a jejich strašný,

fantastický rej, - toť ony !"

"Bodem, kol něhož se pohlavnost u jiných lidí točí, je dítě, - u

nich zmrskaná zadnice. Jejich děti jsou děsným, paradoxním

ocáskem této, hnusným, hnisavým výronem, z pruhů krví podlitých

!"

"Víc než mužský mrdák dráždí je hovno, visící muži z prdele ! Víc

než mrdák v ústech lahodí jim, nasere-li se jim do tlam. Víc než

mrdák v prdeli lahodí jim sesterská a Diova hovna, která si

mašinou na nabíjení jitrnic navzájem tam vpravují !12 Příšerná u

nich nastala totožnost lásky a špíny a Afrodite, které se

v chrámku svém klaní, splácána je z hoven !"

"Impotentním chlapcům dávají přednost před dospělými, ženám před

muži ; z mužů kochají nejvíce bratry své, z žen sestry, maminky a

dcery své."

"Mrtvolám dávají přednost před žijícími, příšerným mašinám a

figurinám před mrtvolami, strašidlům před mašinami, dvojníkům

přede všemi strašidly !13 Zvířatům před dvojníky. Kundy, které

nastavují velkému, nebohému Diovi, daly před chvílí šerednému psu

Oslovi. Nade vše však sní o tigru jednom,14 oltář mu zřídily, na

němž již umučily několik jinochů, jejichž smažené kulky sežraly,

- a tigr se na ně vysere !"

"Lež !" nemohla to Ziata déle snésti. "Miluje nás šíleně jako

Orlando svou Angeliku, hledá nás po celém okrsku zemském, i u

bran Říma, Milana, Vídně byl viděn, - a najde nás na konec, najde

!..."

...

PŘÍLOHY

...

Nejdříve jsou uvedeny všechny německé texty a pak všechny české

překlady.

...

Dita (29) Stolz, ernst, finster, zornig ; mit hohem Geiste -

Sprache : vorherrschende Verständigkeit (englische), nicht viel

philosophisch, aber hoch, ziemlich objektiv ; treffend, kurz ;

gewisser trockner Witz ; Phantasie u. andere Fähigkeiten

gleichmässig entwickelt ; gelehrt ; belehrt gerne. Benehmen :

charakteristisch gewisse Vornehmheit u. Strenge ; oft mürrisch.

Gewisser erhabener Flug des Geistes.

Ala (29) Charakter : wild (jedoch oberflächlicher als P),

blitzartig, heiter, etwas plebeisch, naiv, possierlich, von sehr

frischer, gleichmässiger, lebhafter Begabung. Sprache :

vorherrschendes naives Philosophieren, ja Vernünftelei mit tiefen

Einfällen ; sehr witzig ; orientalische Phantasie. Benehmen :

sehr gesprächig ; zänkerisch, hochmüthig, grob.1 Ernster als Z,

minder ernst als P u. D. - Ausgelassenheit

Ziata :

(22) Char : Intellektual, hell, hydrargyrisch, strahlenhaft

schnell, bunt, vielseitig (grosse offene, geheimnissvolle,

schmachtende Spiegelaugen) Sprache : Charakteriert durch geniale

Gedanken, ursprüngl, plötzliche, tiefe ; dichterische Kraft, pel

mel aller Fähigkeiten, jedoch mit genügender Kraft (wie bei

allen). Ben : gutherzig, zart, schmeichelhaft, vertraulich,

anschmiegsam, affabl, - und abspringend, schimpfend mit Scherz, -

beständiger lusus ingenii

Porcia :

(20) Char : Sehr tiefe, tief instinktive Leidenschaftlichkeit,

dämonisch latente Wildheit. Das kriegerische Minder beweglich

u. bunt, langsamer als Al., aber ernster, heroischer,

einheitlicher. Teifer Geist, der mit solcher Leidenschaft ganz

verwachsen ist. Sprache : Ernst, nachdrücklich, kampflustig,

drohend ; lakonische Weisheit mit eigenthümlicher, respekt. Tiefe

; jedoch auch treffender, wie kondescendierender Witz.

Farbenreiche Einbildungskraft. Ben : stolz, höhnisch, abgemessen

- u. zugleich sehr sanft, ja rührend.

(33) Roxana :

Ch : so schön, wie es sich bei meinem Geschmack mit Sanftmuth

u. Mangel am Dämonischen verträgt. Das Gesicht fein, lebhaft

u. doch etwas geheimnissvoll, - nichts fades, blondes, rundes,

ruhiges, gleiches. Das kindische darin ist etwas spitzes,

pikantes. Nicht viel Kraft u. Karakter, aber äusserlich genug ;

das Raubthierartige klein ; die Lebhaftigkeit ersetzt es aber im

gewissen Maasse. Geistreich u. nicht ohne Tiefe, doch im ganzen

zahm, etwas furchtsam. Zwischentypus zwischen Gewöhnl.

u. Solitären - Sprache : fein, sich jedoch der herrschenden

Natürlichkeit etwas unwillentlich asimilierend, vorsichtig,

konciliant u. nachgebend, sanft, "engelhaft", kindlich

erschrocken, ausgleichend, wechselnd, etwas konventionell

geistreich, halb tief. Ben : durch achtbare Kraft des

Selbstüberwindens erzwungene Tapferkeit (imitatio)

L. (16 1/2) Char : Energie der That ; Trotz (urputnost) mit

Eigensinn, aber selbstsicher. Stolz (etwas gemachtes,

vierschrötiges an ihm) Klare, hohe Pläne. Das Element des

Phantastischen neben dem dominierenden Realismus, der

Prakticität. Allseitige glänzende Anlage, jedoch mit

vorherrschender scharfer Verständigkeit, welche, im Unterschiede

zu D., die ziemlich theoret. veranlagt ist, das praktische, derb

alltägliche Gepräge hat. Sprache : stets bestimmt, mit Pointe,

scharfsinning, "That" gleichsam, männlich, gesunde Philosophie,

derber Witz, ungesucht, grob, nicht allzu schamhaft ; heiter,

selbstbewusst gesprächig. Ben : oft plebeisch, simulierend,

verschlagen ; grausam

H. (14 1/2) Char : Sinnlichkeit ; ganz sexus ; die inkarnierte

"Schlechtigkeit des Weibes". Der Zauberschatz der Sinnlichkeit im

Geiste : das Wollüstige, schöne, geheimnissvolle, seidenhafte ;

das Räthsel - Verbunden mit grosser innerer, lauernder Wildheit

u. Feuer. Das Hypnotisierende, Languissante. Noch halb Kind.

Grosse allseitige Begabung, wesentlich auch praktisch wie bei L,

äusserlich aber - den Zwecken des Verführungswesens entsprechend,

vorherrschend romantisch. - Sprache : gewöhnlich zart,

schwärmerisch, phantastisch, verzärtelt, gehorsam, demüthig,

scherzend, kindlich, aber jede Weile durch schneidenden Witz oder

Gedankenblitz frappierend. Im Ernste, der Leidenschaft, Schmerz

u.s.w. unerhört kühn, mit glühender Phantasie, Naturtönen..

Glühendste Phantasie Hauptfähigkeit ; hingegen das Philosoph.

unecht, - nur Kleid - Ben : nachgiebig, schmiegsam, sehr gefällig

; privatim aber zäheste Kraft im Verfolgen der geheimen Ziele, -

grosse Selbständigkeit..

Ar. (22) Jetzt andere als "lebend", - Göttin, d.i. erhaben

kräftig (einziges wirklich starkes Weib) Jedoch immer Weib - mit

all' seinen Schwächen ; sie kennt sie, beurtheilt sie, lacht über

sie, - und lässt sie, gleichsam wie absichtlich, walten..3

Vollkommenes Selbstbewusstsein bei jedem Schritt, - Harmonie. Weg

die frühere Schwäche, Oscillation. Hat den göttlichen Fähigkeiten

abgeschworen, um den Preis, mit ihren lieben das irdische Leben

durchzuleben ; behällt aber gewisse clairvoyance u.s.w. (wie es

dem Geschmack entspricht) auch das Fliegen beim Euros..

Kennzeichnet sie tiefe Leidenschaft der Geistigkeit (anal. P.)

die bis zum Finsteren, Grausigen geht, verklärt aber durch die

göttliche Ruhe ; durch diese gewinnt sie Heiterkeit, edle

Freudigkeit, ja Ausgelassenheit, Elasticität, Lascivität (wie bei

Z) Spr : Weisheit selbst, aber aus Kondesc. auch Narrheit, - pel

mel alles möglichen. Die grösste Freiheit. Höchste, sorglose

Immoralität

Ben : Erhaben freundlich, gütig, verzeihend, unbeweglich, aber

auch boshaft, kapriciös u.s.w.

Paare

Ziata Arga - Dita Rona - Porcia - Dona -

Lesbia - Ala

Z-A mehr zu D-R, PD zu L.A. Jene Gruppe mehr geistig,

diese

inst. u. prak.4

...

II. Hälfte (4. 5. 6. Theil)1 des grossen Romans.

Hauptgedanke : Kompensation, - Ebbe. Weiber unterliegen

allmählich, Dios siegt im Ganzen, - nur sein Traumleben deutet

darauf, dass er in der Unterwelt unterliegen wird..2

Hauptperson daneben : grausiger, geheimnissvoller Mensch, ein

Stück des Schicksals. Er verfolgt sie wie Fabio im ersten Theile,

unter allen möglichen Verkleidungen, geheimnissvoll, auch "real",

psychisch, auch als "wirklicher"3 Feind -

--------------------Das Glück der Weiber hat seinen Gipfel in der

ersten Kapitel (im Walde) Von jetzt geht es herunter.. Gleich

der folgende Kampf ein Zeichen davon. Schon dort muss die Gestalt

des alles niederziehenden Schicksals grausig erscheinen, was

vergessen worden ist. Habe einige Kapitel übersprungen. Der

Inhalt beiläufig : Nach der genialen Evasion trifft Dios auf 2000

Rebellen. Sie nehmen ihn für ihren Führer und morgens trifft er

weitere 4000 Mit ihnen schlägt er die gleich grosse Macht der

Engländer und zwei Tage darauf gewinnt er eine neue Schlacht und

nimmt Festu---

Die Rebellen (50 000) wählen----

Engländer holen Kräfte----

dass sich Rebellion ni----

breite, Dios or----

Anderthalb----

5000----

IX. Sie entscheiden sich, dass sie gleich morgen wegreisen, -

Dita allein opponiert, die ihre Last von sich werfen, sich

überwinden und mit dem Gespenste concubieren will - Am folgenden

Morgen treffen sie aber den Jüngling, von Euros hiehergebracht.

Das heitert sie auf und sie entscheiden sich noch den Rest des

Monats hier bleiben. Liebelei, Kontroversen, - sie erkennen den

Jüngling als von sich verschiedenen, zwar nicht gemeinen nach

seiner Art energischen, aber moralischen Menschen. Er beginnt

ihnen <zu> missfallen und umgekehrt, - und es folgen schon

Andeutungen (von Dona ausgegangen), dass sie ihn ermorden müssen

- Dies verquickt mit verschiedenartigem

X. Neuer Versuch des Mörders, - misslingt wegen des Tigers.. Die

Diskurse zwischen den Soldaten über das Politische und Dios. Dita

erblickt endlich, nach langem Warten, unvorbereitet ihr Gespenst,

- und es gelingt ihr nicht, trotz des Concubinats, es zu

überwinden.. Auch anderer Graus, Rona erkrankt. Sie entscheiden

sich zu sofortigem Verlassen des Schlosses, - aber der Führer

zeigt ihnen das brittische Heer ringsum

XI. Allerhand Psychologisches, der Jüngling

--sich mit ihnen, - er erkannt, dass

--eug sei, - wird melancholisch.

--cht, dritte Vorbereitung

--die Reden der Gespenste

--Morgen beginnt der

--Britten anziehen

--Briten kommen

--Nachts wieder

--Mörder

--bes

...

Dita (29) Pyšná, vážná, chmurná, zlostná ; vysokého ducha - Řeč :

převládající rozumnost (anglická), nepříliš filosofická, ale

vysoká, dost objektivní ; výstižná, úsečná ; jistý suchý humor ;

fantasie a jiné schopnosti stejně rozvinuty ; učená ; ráda

poučuje. Chování : charakteristická jistá aristokratičnost a

přísnost ; často nevrlá. Jistý vznešený vzlet ducha.

Ala (29) Charakter : divoká (ale povrchněji než P), blesková,

veselá, poněkud plebejská, naivní, pitvorná, vyznačující se

svěžím, čilým, všestranným nadáním. Řeč : převládající naivní

filosofování, ba mudrování s hlubokými nápady ; velmi vtipná ;

orientalní fantasie. Chování : velmi hovorná ; hašteřivá,

domýšlivá, sprostá.1 Vážnější než Z, méně vážná než P a D. -

Rozpustilost

Ziata :

(22) Char : Intellektualní, světlá, hydrargyrická, jiskřivě

rychlá, pestrá, mnohostranná (velké rozevřené, tajemné,

langoureusní zrcadlové oči). Řeč : Charakterisovaná genialními

myšlenkami, původn, nenadálými, hlubokými ; básnická síla, pel

mel všech schopností, ale s dostatečnou silou (jako u všech).

Chov : dobrosrdečná, něžná, úlisná, důvěrná, přítulná, vlídná, -

a odskákující, žertem nadávající, - neustálý lusus ingenii

Porcia :

(20) Char : Velmi hluboká, hluboce instinktivní vášnivost,

démonicky latentní divokost. Bojovnost Méně hbitá a pestrá, než

Al., za to ale vážnější, heroičtější, jednotnější. Hluboký duch,

s touto vášnivostí zcela srostlý. Řeč : Vážná, naléhavá, bojovná,

hrozivá ; lakonická moudrost se zvláštní, úctyhodn. hloubkou ;

přes to i výstižná, jakoby kondescendující vtipnost. Barvitá

představivost. Chov : hrdá, pohrdavá, odměřená - a zároveň velmi

sladká, ba dojemná.

(33) Roxana :

Ch : tak krásný, jak to lze při mém vkusu smířit s mírností a

nedostatkem démoničnosti. Tvář jemná, živá a přec trochu tajemná,

- nic fadního, blond, kulatého, klidného, jednostejného. Její

dětskost má něco špičatého, pikantního. Nemnoho síly a karakteru,

ale na oko dost ; málo dravosti, do jisté míry nahrazeno živostí.

Duchaplná a nepostrádající hloubku, ale v celku krotká, poněkud

bojácná. Mezityp mezi obyčejn. a solitairními - Řeč : jemná,

přizpůsobující se však trochu proti své vůli vládnoucí

přirozenosti, opatrná, konciliantní a ústupná, mírumilovná,

"andělská", dětsky polekaná, uhlazující, měnlivá, poněkud

konvenčně duchaplná, polohluboká. Chov : úctyhodnou silou

sebepřemáhání vynucená statečnost (imitatio)

L. (16 1/2) Char : energie činu ; urputnost, umíněná, ale

sebejistá. Hrdost (s něčím strojeným, neohrabaným na ní) Jasné,

vysoké plány. Fantastický element vedle dominujícího realismu,

praktičnosti. Všestranné stkvělé vlohy, avšak s převládající

bystrou rozumností, jež má na rozdíl od D., spíše theoret.

založené, praktický, hrubě každodenní ráz. Řeč : vždy určitá, s

pointou, důvtipná, mužná, tolik co "čin", zdravá filosofie, drsný

vtip, přirozená, sprostá, nepříliš stydlivá ; veselá, sebevědomě

štěbetavá. Chov: často plebejská, simulující, vychytralá ;

ukrutná

H. (14 1/2) Char : smyslnost ; skrz na skrz sexus ; ztělesněná

"špatnost ženy". Čarovný poklad smyslnosti v duchu : rozkošnická,

krásná, tajemná, hedvábná ; hádanka - Toto spojeno s velkou

vnitřní, číhající divokostí a ohněm. Hypnotičnost,

languissantnost. Ještě napůl dítě. Velké všestranné nadání, též

podstatně praktické, jako u L, na oko ale - vyhovující účelům

svůdcovství, převážně romantické. - Řeč : obvykle něžná,

blouznivá, fantastická, rozmazlená, poslušná, pokorná, žertující,

dětinská, ale co chvíli překvapující řízným vtipem či bleskem

myšlenky. V cílevědomosti, vášni, bolesti a td. neslýchaně smělá,

se žhoucí fantasií, přirozenými tóny... Nejžhavější fantasie

hlavní schopností ; naproti tomu filos. nepravé, - jen oblek -

Chov : ústupná, poddajná, velmi úslužná ; privatim ale

nejhouževnatější síla v sledování tajných cílů, - velká

samostatnost..

Ar. (22) Nyní jiná než za "živa", - bohyně, t.j. vznešeně silná

(jediná vskutku silná žena) Však stále ještě žena - se všemi

jejími slabostmi ; zná je, posuzuje, směje se jim, - a nechává

je, jakoby úmyslně, řádit..3 Dokonalé sebevědomí při každém

kroku, - harmonie. Pryč dřívější slabost, oscillace. Vzdala se

božských schopností, aby mohla prožívat pozemský život se svými

miláčky ; ponechala si ale jistou clairvoyanci a td. (podle

libosti) i letání při Eurovi.. Vyznačuje ji hluboce vášnivá

(anal. P.), až černá, příšerná duchovost, zjasněná však božským

klidem ; díky tomuto získává veselost, ušlechtilou radostnost, ba

rozpustilost, elasticitu, lascivitu (jako u Z) Řeč : moudrost

sama, ale z kondesc. i pošetilost. - pel mel všeho možného.

Největší svoboda. Nejvyšší, bezstarostná immoralita Chov :

Vznešeně přátelská, dobrotivá, odpouštějící, nepohnutá, ale i

zlá, kapriciosní a td.

Páry Ziata Arga - Dita Rona - Porcia - Dona - Lesbia - Ala

Z-A spíše k D-R, PD k L.A. Ona skupina spíš duchovní, tato inst.

a prakt.4

...

II. půle (4. 5. 6. díl)1 velkého romanu.

Hlavní myšlenka : kompensace, - odliv. Ženy pozvolna podlehají,

Dios vítězí na celé čáře, - jen jeho snový život naznačuje, že

v podsvětí podlehne..2

Hlavní postava vedle toho : děsivý, tajemný muž, kus osudu.

Pronásleduje je jako Fabio v první části, ve všech možných

převlecích, tajemně, i "realně", psychicky, i jako "skutečný"3

nepřítel -

-----------------Štěstí žen vrcholí v první kapitole (v lese)

Odtud to jde s kopce.. Znamením toho hned následující boj. Již

tam musí se hrozivě jevit postava osudu, který vše táhne dolů,

nač se zapomnělo. Přeskočil jsem několik kapitol. Obsah přibližně

: Po genialním útěku narazí Dios na 2000 rebellů. Přijmou ho za

svého vůdce a druhý den potká dalších 4000 Porazí s nimi stejný

počet Angličanů a dva dny na to vyhraje další bitvu a dobude

pev---

Rebellové (50 000) zvolí---

Angličané povolají posily---

že se povstání ne---

šiřuje, Dios or---

Půl druh---

5000---

IX. Rozhodnou se, že odjedou hned druhý den, - opponuje pouze

Dita, která chce své břímě odvrci, překonat se a se strašidlem

souložit - Nazítří ráno však potkají jinocha, přivedeného Eurem.

To je obveselí natolik, že se rozhodnou zde pobýt do konce

měsíce. Flirtování, kontroverse, - poznají v jinochu člověka od

nich odlišného, nikoli všedního a svým způsobem energického, ale

moralního. Znelíbí se jim a naopak, - a následují již narážky (od

Dony vycházející), že ho budou musit zavraždit - Toto spojeno s

různým

X. Nový vrahův pokus, - zmařen tigrem.. Diškursy soldatesky

o politice a Diovi. Dita po dlouhém čekání spatří konečně

z nenadání své strašidlo, - a vzdor souloži se jí nepodaří je

přemoci.. Ještě další hrůza, Rona onemocní. Rozhodnou se okamžitě

opustit hrad, - ale velitel jim ukáže oblehající britské vojsko

XI. Všelijaká psychologica, jinoch

--se s nimi, pozná, že

--čkou, - propadne melancholii.

--ci, třetí příprava

--řeči strašidel

--ráno začne

--Brittové táhnou proti

--Britové se dostanou

--v noci opět

--vrah

--lep

EDIČNÍ POZNÁMKA

V tradici vydávání Ladislava Klímy je respekt k textu spíš

výjimkou než pravidlem. Aniž bychom dále naléhali na případ

Kamily Lososové, jejíž nesporně dobré úmysly vydláždily už dost

pekelných cest, lze říci, že se zrada zabydlila hned po

spisovatelově smrti, ba dokonce o něco dříve, když mu nakladatel

Rudolf Škeřík, nadšen románem Utrpení knížete Sternenhocha,

navrhl v dopise z 8. března 1928 "některé korektury, které,

myslím, neruší nijak Váš styl". Klíma, podlomen nemocí, se na

odpor nezmohl. Výsledkem byla nemilosrdná normalisace jak

slovosledu, tak psaní cizích slov, zasahující i do zvláštností ve

kvantitě samohlásek a v užívání předpon s- a z-, předminulého

času a autorem s oblibou a proti usu odděleně psaných

příslovečných spřežek. Jedině interpunkce zůstala ušetřena, aby

ji pak pro dovršení dobrého sazeč zglajchšaltoval na vlastní

pěst. Ediční příprava beletristického výboru Slavná Nemesis,

svěřená roku 1930 středoškolskému profesoru Vojtěchu Zelinkovi,

dopadne stejně, leda s tím rozdílem, že se odborník se svým

fixlováním již neskrývá, naopak. Bez přinucení se přiznává

k záměně nespolehlivých opisů pořízených autorovou dědičkou za

původní rukopisy a zcela bodře a bezostyšně se chlubí zpustošením

interpunkce a zlikvidováním "germanismů, kterých by neobhájil ani

nejliberalnější linguista". Zásadu vycházet přímo z rukopisů a

dbát přesně znění originálu se všemi zvláštnostmi interpunkčními

a pravopisnými zavede teprve Jaroslav Kabeš v nečetných útlých

bibliofiliích vydaných u Jana Pohořelého koncem třicátých a

začátkem čtyřicátých let. Až dodnes zůstává jediný, kdo se tímto

principem vskutku jakžtakž řídil. V poválečném náběhu

k soubornému vydání Klímových spisů, jež se nakonec omezí na

reedice Traktátů a Diktátů a Vteřiny a Věčnosti, tvrdí sice Karel

Bodlák, že hodlá "neměnit v odchylkách a zvláštnostech Klímova

jazyka v zásadě nic". Nechce se ale obtěžovat pátráním po

rukopisech - jejichž velkou část by přece našel roztroušenou mezi

Kabešem, Lososovou a Josefem Zlámalem (Klímovým samozvaným

famulem od roku 1922 až do jeho smrti i po ní) - a tak zachovává

jen ty výstřednosti, jež šťastnou náhodou ušly libovolným zásahům

nejrůznějších anonymních tiskařů a redaktorů novin (sám

výstředník byl příliš filosoficky lhostejný či snad i alkoholicky

nesoustředěn, aby v prvních vydáních "všechny tyto korrekce

korrigoval"), a to jen v omezeném počtu případů, kde je sám

neobětuje většinovému, Klímovi cizímu, na odporování si

alergickému usu. Nemenší ztráty na stylistické identitě utrpí

odpůrce věty o odporu v čítance vydané v Odeonu roku 1967 Josefem

Zumrem a Olgou Svejkovskou, kteří, třebas jsou si údajně "vědomi

osobitosti" autorova projevu, přihlížejí k rukopisům jen namátkou

a výjimečně a věrni toliko kompromisnímu duchu doby, aby koza

k něčemu vypadala a vlk přitom nepřekážel, respektují pravopisné

nezvyklosti pouze tam, "kde [je] Pravidla povolují". Dejme tomu,

že v samizdatu pak účel do jisté míry světí nedostatečné

prostředky. Tyto polehčující okolnosti však už neplatí pro Karla

Jadrného, který se pod rouškou snahy o "atraktivnost" řídí

Zumrovým špatným příkladem, a ještě méně pro Miroslava Kromiše,

jenž z jakési zvrácené "piety" existenci rukopisů přímo ignoruje

a chce "intuitivně" rozhodovat, které z jazykových přestupků

přehlédnutých, nebo i přidaných opisovatelkou - po čistě

lingvistické stránce vrcholně nedůslednou, u níž za "intuici"

zaskakuje hned zlozvyk, hned chvilkový rozmar - jsou "jen trochu

únosné". Jedinou částečnou výjimku, pro nenáročné

(textověnekritické) čtenáře, představují v poslední době edice

Vladislava Zadrobílka, který je aspoň o něco méně nevybíravý,

pokud jde o podklady, ač se také neobejde bez trochy toho

"přizpůsobování současnému jazykovému úzu". Zcela nestranně je

třeba říci, že tváří v tvář Klímovým slovesným a slohovým

násilnostem (čili jedině logicky myslitelně možnému výrazu jeho

násilných, násilnických a znásilňovaných myslecích pochodů) se

toto pokušení může zprvu zdát neodolatelným. Pokud si byli

dostatečně vědomi hodnoty dokumentů, jež v rukou měli, aby je

dali opisovat na stroji, jeho přátelé a dopisovatelé mu podlehli

- někdo víc, někdo méně - takřka do jednoho.

Ovšem titíž přátelé by stěží schvalovali svědomité vydání

sebraných spisů. Ať už u Antonína Pavla (který v dopise z března

1928 umírajícímu vymlouvá zveřejnění předmluvy k druhému vydání

Světa jako vědomí a nic, psané "tak odvážně a silně, že nutně

jest to dnes možné jen jako manuskript pro přátele"), u Otokara

Březiny (který v rozhovoru s Chalupným mluví o Utrpení knížete

Sternenhocha jako o "chorobném náčrtu", jenž v zájmu autora "

neměl být vydáván, leda pro kroužek přátel") nebo u Miloše Srba

(který píše celkem souhlasně Kabešovi v lednu 1938 : "vydání

beletrie by myslím k velikosti Klímově ničeho nepřidalo"), vůle

k polovičatosti je všudypřítomná...

Přívlastek "sebrané" chápeme naopak v nejvlastnějším a

nejvlastněji všeobjímajícím slova smyslu. Při vydávání spisů

takto pojatých a pojmenovaných je kritické stanovení původního

znění nezkrácených textů všeobecně uznávaným pravidlem. Dáváme

Kabešovi za pravdu, že jiného smysluplného přístupu není,

v případě Klímy obzvlášť. Nelze uměle slepovat (aniž bychom ho

tím nadobro zmrzačili) toho, kdo sám sebe hodnotí jako "samý

Bruchstück", ani vnucovat (nechceme-li ho důkladně zkřivit)

svěrací kazajku normy tomu, jehož identita "cel[á] spočív[á] jen

v rozporech". Pravda, právě proto by se opačný postoj dal též

obhajovat - na základě ojedinělých výroků samotného Klímy. Ke

psaní cizích slov například lze uvést následující perličku

z článku Vředy na českém jazyku : "etymologie jest česky : blbý

zvyk !" Nebo i ještě překvapivější deníkový záznam z července

1926 : "Kolik věcí svádí se na jednotlivce, kde to vina sviní

společnosti ! (na př u mne : nikdo mně to nevytkl - kde pak taky

!) že má orthografie cizích slov je nedůsledná !) - Jednotlivec

odnese krásně vše !" Což ovšem není ještě důvodem, abychom se

postavili na stranu "sviň". Ostatně tentýž deník doporučuje pod

datem 5. srpna 1924 "úmyslné chyby" ("personnalita je káže") a 30. června téhož roku prohlašuje k jinému spornému bodu :

"Interpunkce je krev krve knihy. - Interpunkce je zamlčení -"

Totéž by se dalo říci (6. července : "nejvznešenější

architekturou je rozbití") i o fragmentaci. A podobně jako u ní,

ať již chtěné nebo vnucené okolnostmi, je faktem, že fysiognomie

vytvářená nesčetnými a do nekonečna si odporujícími Klímovými

licencemi je tak svrchovaně svérázná a (přes svou proměnlivost)

nezaměnitelná, ve své nahodilosti natolik nutná a přiléhavá

k božsky nemožné volnosti, jejímž chce být výrazem, a vcelku,

smíme-li mluvit za sebe, tak ryze k rozkoši, že vylučuje (tak

jako jazyk Rabelaisův) kompromisy s kolektivní malicherností a

pohodlností, s nedůtklivostmi a povrchními racionalisacemi,

z nichž se skládá vývoj lingvistického kodexu. "Kde konvence

přestane, tam teprve začíná duch." Kde by jej čtenářova bedra

vskutku neunesla, ať si připomene slova Fabiova evangelia : "Kdo

ulehčuje, obtěžkává, kdo obtěžkává, ulehčuje." Bez ohledu na

čtenáře, už jen z hlediska ztotožňování sein a sollen, jež

vyplývá z "absolutnosti okamžiku", kterou Klíma nastolil, aby se

vymluvil a vypořádal s neodbytnou katastrofou své Boží praxe,

jsou i ty nejotřesnější nehoráznosti šmahem ospravedlněny a zcela

bezvadné.

Velký roman zde otiskujeme v přesném znění originálního rukopisu,

který se nyní nachází ve sbírkách Památníku národního písemnictví

(na konci cesty, jež ho po putováních sem tam mezi Prahou a

Budějovicemi zavedla v osmdesátých letech do Vídně, kde nám byl

zpřístupněn). Všem fámám navzdory není ani vcelku ani zčásti

nečitelný. Je sice psán měkkou tužkou (jako skoro vše, co psal

Klíma především pro sebe), na volných listech formátu 21 x 34.

Celkový vzhled těchto listů ale svědčí o zřejmé

pořádkumilovnosti, kterou dokládá čtyř až pěticentimetrový okraj

pravidelně ponechaný po pravé straně na opravy a dodatky. Papír

je většinou nekvalitní, značně zežloutlý a následkem opakovaného

překládání i tu a tam roztržený. Celkem vzato je ale dost dobře

zachovalý, nepoškozený plísní ani vlhkem. Z dvojího druhu písma,

jenž Klíma doporučuje všem "slušným" lidem, spadá Velký roman

spíš pod hlavičku "všední" než "sváteční", ale nijak přehnaně. Je to písmo často drobné a stěsnané, místy poněkud zkreslené

rychlostí, opilostí či knify, jimiž Klíma zažehnává písařskou

křeč (jak je o tom řeč v dopise M. Srbovi ze 6. srpna 1917 :

"psát často leže ; tužku držet občas mezi ukazovákem a středním

prstem ; psát někdy obráceně šikmo"). Přesto je v podstatě

úhlednější a spořádanější než většina dnešních. Nikde v celém

rukopise se tužka nerozmazala natolik, aby to znemožňovalo čtení.

A autor se zde naštěstí oddává jen nepatrně zkracovací manii,

která někdy překáží při luštění jeho ještě intimnějších textů

(deníků a konceptů v běžném slova smyslu). Zásahy (škrty a

vepsaná slova a věty) provedené K. Lososovou přímo do rukopisů

(včetně zlomků, jež z románu nakonec vypustí) neusnadňují

stanovení přesného znění, ale při troše dobré vůle nejsou obtíže

nezvládnutelné. Kdo se nedá odstrašit hned prvním pohledem, bude

se pozastavovat pouze nad několika nedopsanými slovy nad řádkem

nebo častěji na konci řádku. Na všechna taková místa, která

připouštějí více řešení, upozorňujeme v následujících poznámkách.

Pokud nejde o zjevná nedopatření, respektovali jsme veškeré

zvláštnosti, odchylky a znásilňování pravidel : slovosled, ať je

jakýkoli ; kladení čárky před spojkami než a jak ; kladení tečky

za zkratkami, které ji nevyžadují, a její vynechávání tam, kde by

byla na místě ; používání dvou nebo čtyř teček místo obvyklých

tří ; oddělené psaní příslovečných a jiných spřežek a naopak

stažené psaní spojky jakoby ; podstatně kolísavé užívání předpon

s- a z- (se- a ze-) a předložek s a z (se a ze) podle starého

způsobu. U cizích slov zachovali jsme jak etymologický, tak

fonetický i fantaskní pravopis se všemi variacemi -

aristokratie/aristokracie, azzur/azur, blousa/blouza/bluza,

carabinier/karabinier, centreforward/centrforward,

extase/ekstase, kamerad/kamerád/kamarad/kamarád,

lutheránský/luteránský, problem/problém, professor/profesor,

qualifikace/kvalifikace, renomée/renomé, sféra/athmosfera,

šach/šah, tigr/tygr, atd., atd. Ve zvláště ožehavém případě

roman/román, kde bylo třeba vybrat jednu z variant do titulu,

dali jsme přednost první z nich na základě dokumentu -

strojopisného opisu listu Fiedlerovi ze 16. listopadu 1918,

pořízeného Josefem Zlámalem 27. června 1929 - který se nám

vzhledem k nemožnosti nahlédnout do nezvěstného rukopisu zdá být

nejspolehlivějším podkladem. Abychom neměřili dvojím loktem,

uznali jsme též za nedotknutelné víckrát se vyskytující

"archaismy", bizarnosti a (ne vždy časově podmíněné) kolísání

v psaní i ryze českých slov (mj. zbudit, poznést, oddolat,

sladčí, pozemčan, osyka, lohtat, napjetí, lůza, péčovat, blížní,

páže, schvalně, nádenník ale plyně, drátenník ale stíný,

smrť/smrt, nápodobit/napodobit, dvéře/dveře, -hlednout/-hlédnout,

-letnout/-létnout...), pletení se tvrdého a měkkého i (v souhlase

s autorovým tvrzením v předmluvě k druhému vydání Světa jako

vědomí a nic, že "nekorrigoval by ani pravopisně třeba

,kobilu'"), sklon k tvrdému skloňování (zejména jmen na -tel),

opakující se chyby ve jménech zeměpisných (Abbruzzi, Smirna) a

tak - do nekonečna - dál a dál. Tentýž nestranný respekt

k původnímu znění textu platí i neméně excentrické němčině obou

příloh, jejichž překlad se usiluje o naprosto důslednou

rekonstituci autorova jazyka.

Opravili jsme zato chyby z nepozornosti, aniž bychom tyto zásahy

v textu označili. Jde většinou o nedopatření toho druhu, jaká si

každý při četbě právě tak bezděčně opravuje, jak bezděčně vznikla

: slova nedopsaná a interpunkci vynechanou na konci řádku, nebo

neuzavřené uvozovky a závorky, které zůstanou u Klímy slabinou

ještě v dvacátých letech, kdy se bude marně snažit znovu si

přisvojit "rychlopsavou manýru", jíž Velký roman vděčí za svou

byť jen fragmentární existenci. Dále, prohřešky při této manýře

takřka nevyhnutelné, tj. přepsání (viz např. str. 74, ř. 2 :

"Lidé se zastavovali" místo "za zastavovali" ; str. 124 ř. 10

zdola: "Nebo ji přivážeme" místo "No ji přivážeme" ; str. 131, ř. 12: "Jak jsem ráda" místo "jak se ráda" ; str. 316, ř. 3 : "Ve snu jest duch" místo "Ve snu jeho duch" ; str. 531, ř. 6 : "neboť děti vaše budou jen scvrklé plody" místo "nebo děti vaše..." ;

str. 608, ř. 12 : "sich jedoch der herrschenden Natürlichkeit

[...] asimilierend" místo "sich jeder der herrschenden

Natürlichkeit..."), vyšinutí z vazby (viz např. str. 72, ř. 5

zdola : "ke sprosté rvačce" místo "ke sprosté rvačky" ; str. 123, ř. 12: "v jejích dlouhých stranách" místo "v jejích dlouhým

stranách" ; nebo i str. 394, ř. 14 : "vešly na sad" místo "na sadu" - Klíma se trošky té "zastaralosti" bát nemusí, a zásah je

menší, než kdybychom psali s K. Lososovou "do sadu"), přečasté

neshody příčestí minulého s podmětem v množném čísle a nakonec

občasná opakovaná nebo naopak přeskočená slovíčka, včetně

opomenutých sloves, patrně po německu odsouvaných na konec vět

(všechny takové vynechávky jsou v textu doplněny v zalomených

závorkách). Možná se v tom bude vidět nedůslednost. Když už nám

však jde o věrnost, tj. nikoli o bezduchou "pietu" ("neboli

hloupé otroctví"), nýbrž o volně vědomé přizpůsobení se autorovi,

který dává na vybranou mezi bytostným odporováním si a holou

přemrštěností, lze snad prominout, ba vychutnat nějaký rozpor.

Z obou uvedených členů klímovského dilematu zdá se nám tento být

příznačnějším. Nehledě na to, že - existují-li jen duševní stavy

a ne věci čili slova, natož chybné výkony, jimiž se kdysi

přenesla na papír - kontradikce tu ani není. Nemyslíme, že by

rozhodnutí neopravovat zachovávalo jakýkoli byť podvědomý význam,

třebas ohledně "stavů horších než opilost", v nichž Klíma údajně

napsal velkou část svého díla. Sporné nebo psychologicky zajímavé

případy jsou ostatně uvedeny v poznámkách.

V dopise Fiedlerovi, který citujeme na začátku úvodu, připojuje

Klíma k přehledu svých literárních pokusů následující komentář :

"Tenkrát jen ukuchtím něco více cenného, tenkrát jen mám větší

tvůrčí rozkoš, když vrátím se po několika aspoň týdnech k věci

jednou už sepsané, duši silnými už kořeny protkavší, a vypracuju

ji pečlivě do detailů. Mnohé spisovatele třeba posuzovat jen dle

toho, co jim ‚z pera vytrysklo', všechno pozdější ‚zdokonalování'

je zhoršování, reformování deformováním. Jsem opakem této

instinktivní láje. Čímž není řečeno, že by první mé ‚výtrysky'

byly špatné. Ale koncepty jsou to vždy jen a skizzy, jen

material, jen cihly a ne ještě dům. Tak je třeba dívat se na

všechno téměř, co je v rukopisech těch tužkou psáno ;

nepřirovnávat k tištěným knihám." Románu na velikosti nikterak

neubývá, je-li presentován nefalšovaně jako takový ("koncept") ve

své pravé tryskající nehotovosti. Ve snaze znázornit Klímův

tvůrčí postup a naznačit či aspoň ukazovat k tomu, co by bývalo

mohlo vzejít z nenastalého vypracování, za jehož první etapu lze

snad považovat zlomky z roku 1913, uvádíme v poznámkách jednak

slova a věty, jež jsou v rukopise škrtnuty, jednak pasáže, které

budou v pozdějších textech citovány, převzaty s obměnami nebo

dále rozvinuty.

"Jako takový", tj. zároveň jakožto hrací kostky, které patří

k podstatě a k prehistorii všech pořádných "cihel". Tedy i s

neodmyslitelným momentem hraní. Hra, Klímovi tak nezbytná, bere

zde na sebe podobu skládanky, předkládané čtenářovi k řešení u

vědomí, že konečný výsledek, ať bude jakýkoli, si nebude moci

dělat nároky na soulad s "objektivní realitou". Metafora ostatně

pokulhává. Vlastní potíž nespočívá ani tak v diskontinuitě

jednotlivých zachovaných zlomků jako daleko spíše v jejich časové

navrstvenosti. Zdá se naštěstí, že autor souvisle očísloval aspoň

stránky prvního sepsání každého dílu. Zato chybí veškerá ať

viditelná, ať přímo či nepřímo domyslitelná souvislost mezi tímto

původním číslováním a číslováním zlomků psaných od července 1913

do ledna 1914 nebo i v blíže neurčitelném mezidobí. Jelikož věčné

návraty autora jsou navíc doprovázeny novým členěním celku na

pokaždé jinak vymezené kapitoly, i ty nečetné zdánlivě pevné

body, které nám poskytuje, slouží jen k další desorientaci toho,

kdo by se jich chytal. V několika málo případech jsme se proto

rozhodli nebrat je v úvahu.

Tak v prvním dílu, z kterého zbyly jen čtyři fragmenty - dva

z prvního vrhu (č. 2 a 3 v níže otištěném soupise), dva z roku

1913 (č. 1 a 6a) - a který jsme proto sloučili s dílem druhým,

nelze vyloučit, že fg. 1 měl původně následovat po tom, jemuž

jsme přisoudili číslo 2 (ne vzhledem k přehozenému stránkování -

ve čtvrtém dílu vyplývá zcela jasně z dějové osnovy, že archy 22

až 30 (fg. 51 a 52) předcházejí archu 15 (fg. 53) - nýbrž proto,

že je Fabio již zde označen jako otcovrah, jímž se ve fg. 2

teprve hodlá stát). V nejistotě jsme se řídili radou, kterou

Klíma opakovaně dával jak svým přátelům, tak i sám sobě. Rozhodli

jsme se pro to nejgrandiosnější, aby se totiž stvořování světa

rozehřmělo hned nad propastí. Abychom se nezastavili v půli

cesty, přemístili jsme i fg. 6a čili (máme-li autorovi věřit)

jediný pozůstatek VI. kapitoly prvního dílu, logicky patřící

podle toho mezi fg. buď 2 a 3 nebo 3 a 4 - jako pochybený

výstřelek ("logika je alogická"), disonance vyznívající naprázdno

v symfonii kýčovité krotkosti. Naštěstí víme z fg. 46 třetího

dílu, že se Fabiův dvojenec řítí do Rakve dvakrát, a lze

předpokládat, že se tento pád opakuje podobně jako Fabiovo

zmrzačení jednou za díl. Nabízí se tedy samo sebou začlenit

zavádějící nesouzvuk místo teď zaniklé symetrické episody do

přiměřenějšího koncertu druhého dílu, kde jeho rušivost snáz

dojde docenění. V druhém dílu je pořadí nesourodých zlomků dost

jasně naznačeno dějovou posloupností a poznámkou z roku 1913,

načmáranou na okraji fg. 29a třetího dílu (ačkoli tato může

zpochybňovat umístění původně první kapitoly - fg. 4 a 5 - a

předsouvá současně vzniklý fg. 8 do sousedství, kde je jeho

nasládlost na pováženou). Jediná licence, kterou jsme si zde

dovolili, je rovněž zdůvodněna zřením ke kontextu. Týká se fg.

13, jenž by měl přísně vzato přijít na místo fg. 6a ; obsahově ho

lze zařadit ke konci nezachovaného líčení Cesareových

dobrodružství v Arábii, které autor pravděpodobně položil mezi

pobyt Edgara a Livie ve Francii a jejich usídlení se ve španělské

Sieře Nevadě.

V třetím dílu se uspořádání zlomků řídí obsahem (fg. 16), který

autor sestavil neznámo kdy mezi rokem 1908 a 1913. Dovolili jsme

si tituly kapitol, jež zde uvádí, včlenit do textu. Umožňuje-li

tato volba lépe změřit účast hiátů na celkové nemíře, není též

bez risika, neboť rozvržení kapitol, ač zhruba souhlasí s dějem

tak, jak ho lze zrekonstruovat, nekryje se úplně se žádným ze tří

sepsání doložených zachovanými zlomky, ba pravděpodobně (viz

dvojí znebevystoupení Argy tu v XV., tu v XXVIII. kapitole) vůbec

se žádným "faktickým" provedením mimo autorovu hlavu. Pro

čtenáře, který by měl také chuť si zahrát, je původní číslování

kapitol uvedeno v poznámkách.

Též čtvrtý díl v sobě zahrnuje jistou asynchronii, třebas

kritérium bludných jmen dovoluje ho jako celek zařadit do let

1913-1914. Celková posloupnost je udávána dějem. Zaváhali jsme

jedině u fg. la. Má-li podle Klímových údajů patřit k III.

kapitole, jde o III. kapitolu rozhodně neidentickou s tou, jež

končí uprostřed fg. 53. Domníváme se, že "nehřešíme mnoho proti

němu", činíme-li z něj přechod - předzvěst nebo předsíň podsvětí,

které se zde rozevírá.

Další možné (menší) pochybnosti a přemísťovací pokoušení jsou

naznačena v následujících poznámkách, kde jsme se rovněž odvážili

jisté dohady o rozsahu mezer mezi jednotlivými troskami toho, co

(marno vše) již není. Nechceme tím čtenáře umořit vědeckou

akribií (v pejorativním slova smyslu), nýbrž prostě ho přimět

k tomu - pokud nemůže překonat hrůzu z nádherné otevřenosti

fragmentu (nejde vlastně o nepřiznaný strach z vlastní konečnosti

?), pokud musí mermomocí díry zašívat - aby nenásledoval

dosavadní špatné příklady a dopřál své imaginaci volnost v míře,

jaká Klímovi vpravdě přísluší. Nemá-li takové ambice, může s námi

sledovat dozvuky románu v dále se rozvíjející fikci žití, dokud

mu vydání dalších svazků neumožní plně ocenit jeho srostlost s

filosofickou dimensí stvořitelovy trojjedinosti.

DÍL PRVNÍ A DRUHÝ

1. "A jak to vypadá s tvou bandou ?"...

Jeden celý a první tři stránky dalšího archu kancelářského

papíru (formátu 34 x 42), vesměs obyčejnou tužkou popsané ; první

arch číslován 26, druhý 27. Na první stránce prvního archu nahoře

římská jednička v závorce označuje, že fragment náleží k prvnímu

dílu bez určení kapitoly. Třetí stránka druhého archu je datována

26. srpna 1913. Zlomek byl autorem předělán r. 1926 a použit jako

základ novely Soud boží (E. K. Rosendorf, Praha 1928), jejíž

znění je, až na zpětnou přeměnu Cesara Borgii ve Fabia, celkem

shodné s I. kapitolou románu v úpravě K. Lososové.

1. Škrtnuto : Kdybych byl měl Carla s jinou, nebyl by tak

šeredný.

2. Psáno přes původní : 4 roky.

3. Škrtnuto : že vyjde-li ten[tokrát]...

4. Škrtnuto : vybuchnuv téměř.

5. Škrtnuto zajímavé přepsání : abych kochal se.

6. Zde, na pravém okraji, deníkový záznam

prakticko-filosofického rázu (psaný obráceně šikmo) :

1

Nichts berühr. m., b. souv. abs.

2

S. ut D., spl. sol.

3. Null. mom. omne est

4

N.t.n.

5

Invuln. s.

6

St. über All.

[Omnia sunt extra me ob eam causam, quod in me sint ; si bene

intellegitur : practica

"externitas" theoretic. "internitatem" (Berk.) necessariam habet condicionem - (Vorausset-zung)]

7

Omnia sancta...

----------

1) Null. mom. om. e.

2. Sto sup. om.

3.) Omn. extra m.

4.) Vol. o.

5) Aur. gut. om. s.

6. S.s.s.

----------

Omnia in mundi cohaerentia lautissima sunt..

Tj. : 1 Nic se mne nedotýká, jsem souverainní, absolutní 2 Jsem

jako Bůh, zář jen 3. Vše je bezvýznamné 4 Ničeho se nebojím 5

Jsem nezranitelný 6 Stojím nade vším [Vše je mimo mne, protože

je ve mně ; dobře-li rozuměno : praktická "externita" má svým

nutným předpokladem theoretickou "internitu" (Berkeley)] 7 Vše

je svaté... // 1) Vše je bezvýznamné 2. Stojím nade vším 3.)

Vše je mimo mne 4.) Chci všechno 5) Zlaté kapky vše 6. Jsem jen

zář // Vše na světě nejnádherněji souvisí..

7.

Srov. sentenci tištěnou v Tribuně 28. listopadu 1924 :

"Trpíš-li, chvěješ-li se před smrtí, řekni si : každou vteřinu

umírají miliony sluncí s mukami centilionkrát většími, než jsou

mé.."

8. Zde, na levém okraji, datum 26./8 1913.

9. Škrtnuto : kdyby mu byl žebřík přestal být oporou.

10. Škrtnuto : Hned nech té skály.

2. přesídlili jinam ! Proklatá věc !...

Jeden půlarch kancelářského papíru (formátu 21 x 34) popsaný po

obou stranách obyčejnou tužkou ; číslován 13b. První uchovaný

zlomek původního sepsání prvního dílu, jehož chybějící začátek by

tak čítal dvanáct a půl archu.

1. Škrtnuto : vstoupil do druhé, dosti prostorné.

2. Škrtnuto : Byla otevře[ná].

3. Škrtnuto : Tu ozvalo se.

4. Škrtnuto : Fabio spokojeně za[vřel]

5. Škrtnuto : Bylť Fabio dotekem otevřel.

6. Škrtnuto (snad K. Lososovou): Po třetí se pak vzpřímil,

stiskl, rozevřela se.

7. Škrtnuto : Znovu je otevřel. Celý tento odstavec je

dodatečně připsán na pravém okraji.

8. Škrtnuto : snad toho budu večer potřebovat.

9. Škrtnuta první verse odstavce : V úzké chodbě, kde před

chvílí bylo zcela prázdno, jak určitě věděl, leželo mu v cestě

teď něco velkého, - něco měkkého a studeného.

10. Škrtnuto : sáhl do kapsy a vyňal.

3. "Tak nesmíš býti, milenko drahá !...

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 34. Pravděpodobně stejného data jako

fg. 2 ; mezi oběma mezera dvaceti archů.

1. Škrtnuto : uznávaje, že mohl by s[e]...

2. Psáno přes původní : vrstva.

3. Škrtnuto : Ale ještě neměl na sobě ani košili.

4. Škrtnuto : Byl velmi těžký.

5. Škrtnuto : Zde prozatím 30[0].

6. Škrtnuto : Potřebujeme brzo peněz.

7. Škrtnuto : vraceli se toutéž cestou.

4. vůbec nezáleží, - celá věc je malicherná a směšná..."...

Jeden půlarch a jeden celý arch kancelářského papíru, oba popsané

po všech stranách obyčejnou tužkou s četnými zásahy (škrty i

vepsanými slovy a větami) K. Lososové ; půlarch nečíslován, arch

číslován 2. Podle deníkového záznamu z 25. října 1919, kde Klíma

uvažuje o použití Edgarova vidění tygrů (i snu umírajícího Fabia

z fg. 46) v novele o splynutí snu se skutečností, jde o první

kapitolu druhého dílu (na jejíž začátku by chyběl půlarch).

Zlomek byl spolu s následujícím upraven K. Lososovou ve zkrácené

podobě jako novela pod titulem Modrý člun, pak vydán J. Pickou

r. 1938, k 10. výročí Klímovy smrti, pod titulem Edgar a Eura,

jako "úryvek většího nedokončeného románu", ve znění, které

představuje jakýsi kompromis mezi Kabešovými zásadami věrnosti a

přesvědčeným znetvořováním upravovatelky. Mezi tímto zlomkem a

fg. 3 pravděpodobná mezera třiceti až čtyřiceti archů.

1. Škrtnuto : zevšedněla, ba seslábla.

2. Škrtnuto : spojeni, spoutáni dohromady...

3. Škrtnuto přepsání : každý svědek očistí ji.

4. Škrtnuto : zvláště úřední officiellní svědectví téhle čisté

vaší.

5. Srov. gratulační dopis M. Srbovi z 3. března 1917 : "I

obyčejným lidem přináší manželství častěji zatížení, spoutání,

neklid a nespokojenost, než štěstí ; lidem interním zpravidla ;

napomáhá-li jejich činnosti a vývoji, je to zázračný téměř

fénomen. Mnozí jsoucnost jeho popírali, manželství vyšších lidí

zhola odsuzovali. Považuju jej za možný, jsou-li předpokladem

hlavně : silná, sloučení vskutku potřebující láska - železné

stání muže na své podstatě (sr. Shaksp. Hotspura) - vůle

k obětování se u ženy." Anebo obráceně i dopis M. Böhlerové z 29.

března 1927 : "bin einsamer, als je zuvor ; obzwar ich seit fast

2 Jahren in einer quasi Ehe lebe" [jsem osamělejší, než kdy dříve

; ač skoro 2 roky už žiju ve quasi manželství].

6. Škrtnuto : Ale což, Euro.

7. Škrtnuto : a počal pomalu stáčeti se dále.

8. Škrtnuto : Řeka byla zde.

9. Škrtnuto : od té doby slunce to.

10. Škrtnuto : usedl jsem na nízkou lavičk[u].

11. Škrtnuto : podivné zjevy ; mezi nimi ubíral se...

12. Škrtnuto : Podruhé, bylo mně asi 13 roků, když zdržoval

jsem se.

13. Škrtnuto : byt byl v přízemí.

14. Škrtnuto : otec nynějšího držitele bytu.

15. Škrtnuto : jen tenounké proužky světla.

16. Škrtnuto : sotva sto kroků od stavení.

17. Škrtnuto : vše bylo v[šak]...

18. Škrtnuto : nálada, kterou ty, Euro.

19. Škrtnuta věta : Byli to tygři.

20. Škrtnuto : a přímo před dvorkem před sebou.

21. Škrtnuto : vkročil jsem zcela nepředpojatě.

22. Škrtnuto : toto údolí jmenuje se u lidu "Údolí Ďábla".

23. Psáno přes původní : Za minutu.

24. Škrtnuto : nejsme ani 100 m. nad mořem.

25. Škrtnuto : silnější než síla milenců.

26. Psáno, nejisto kým, přes původní : němě strašidelná nálada.

27. Opravujeme tak zřejmé přepsání : přivinula [škrtnuto :

přitiskla] se křečovitě k sobě. V rkp. je sobě škrtnuto

K. Lososovou a nahrazeno němu.

28. Věta v rkp. škrtnuta pravděpodobně K. Lososovou jakožto

narážka na Liviino těhotenství.

29. Škrtnuto : A Livia zaslzevši dala se.

30. Škrtnuto : ne na východofrancouzském pomoří.

31. Škrtnuto : Ta strana údolí, k němuž [sic] se bleskurychle

řítili, zatarasena byla až do mraků strmící skálou - úplně byla

jí zataraseno.

5. horami vystupovaly z černých otvorů již temně modrá oblaka

dýmu...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; nečíslován. Navazuje na fg. 4 po přesně

neurčitelné, ale pravděpodobně nevelké mezeře (půl anebo nanejvýš

půl druhého archu).

1. Škrtnuto : již modravá oblaka.

2. Odstavec, připsán dodatečně na pravém okraji, nahrazuje teď

ztracený text končící škrtnutým slovem zřítit..., jímž zlomek

vlastně začíná.

3. Škrtnuto : volalo vzadu strašidlo.

4. Škrtnuto : zděšeně, ohledna.

5. Škrtnuto : Edgar ji následoval : odstrčil loďku od břehu a

vskočil.

6. Tu zarachotil ještě jednou milencům beze zvuku...

Jeden celý a první dvě stránky dalšího archu kancelářského

papíru, vesměs obyčejnou tužkou popsané ; archy číslovány 20 a 21

(římská dvojka v závorce označuje, že náleží k druhému dílu).

První arch datován na první stránce nahoře 3. července 1913.

1. Viz úvod. Ještě 28. září 1925, v prvním žáru své známosti s

K. Lososovou, píše Klíma svému příteli Franzi Böhlerovi

o Livii-Euře-Arze - "sie ist - falls es Dir unbekannt, Göttin,

Göttin des Ostwindes, die die Erde als Dirne besucht hat, um hier

gewisse, specifisch menschliche Säuereien treiben zu können, -

wahrscheinlich, weh ! nur mit mir !" [je - pokud to nevíš -

bohyně, bohyně východního větru, na zemi sestoupivší jako běhna,

aby tu mohla tropit jistá specificky lidská sviňstva, - patrně,

běda ! jen se mnou !] - a vyzývá ho quijotovsky na souboj, pokud

by se opovážil to popírat anebo ji přirovnávat k nějaké pouze

existující ženě.

2. Škrtnuto : vidím je nad obzorem jako smutný, sotva viditelný

mráček.

3. Škrtnuto : odeženou a zavolají.

4. Škrtnuto : Můžeme-li.

5. Škrnut anachronismus (jsme tu v r. 1861) : s obrazem krásné

Republiky.

6. Škrtnuto : není hovno nic tak špatného.

7. Ba (v dopise A. Pavlovi z 20. května 1914) "umně, vážně,

zbožně, jako když křesťan pochovává mrtvolu své matky".

8. Klíma zrekonstituuje aspoň částečně zde slíbený a ztracený

výklad v březnu 1916, v pokračování Skutečné události, sběhnuvší

se v Postmortalii, kde Genor v Prdeli se zabývá jednak "sázením

vlastních výkalů do země, zaléváním jich, - v naději, že vyroste

z nich strom, který jako plody nésti bude malé dítky", jednak

"pokusy [...], lejna, pod skleněným šturcem chovaná, pomocí

racionellní výchovy, poučováním a trestáním v řádné lidi

vychovat", vyvozuje z "příbuznosti pojmů lejno - trus - výtrus -

semeno" jen o něco konsekventněji než v právě citovaném dopise

závěr, že "lidský výkal je vlastně semeno člověka, z něhož

vyrůsti může člověk nový".

9. Srov. dopis E. Chalupnému z 13. července 1915 : "faktum

[...] je, že suicide, vraždy, žalář, šibenice - vše láká mne

stokrát víc, než jít prosit o službu". Anebo, z jiné strany

("zvyk je vše") a s větším časovým odstupem, i deníkový záznam

z 19. července 1924 : "Stydět se požádat člověka o peníze - scil.

žebrat, - znamená prokazovat mu příliš velkou čest. - Co bylo u

mne větší ? : stud, když jsem to dělal, nebo opovržení, že jsem

se před - - svým fantomem styděl ?... První extensivnější, druhé

intensivnější -"

10. Škrtnuto : třeba to bude pro nahou ženu.

11. Škrtnuto : a markýz, běžící vzadu.

12. Srov., z obzvláště hladového období, dopis M. Kösslové ze

14. července 1918 : "Jedení je cíl a essence všeho, ,věc o sobě'.

[...] Nejvyšší blažeností je jídlo a spočíváním v Bohu, - Bůh

sám. Na počátku byl žaludek, žaludek byl u Boha a Bůh byl

žaludek. Hvězdy jsou jen knedlíky boží."

13. Škrtnuto : Ostatně máme tu ovsa nazbyt.

14. Škrtnuto : tak ta kuchařka...

15. "Má jediná tělesná vada, že jsem při 175 cm. vážil jen

62-65 kg." (Vlastní životopis, únor 1924.)

16. Škrtnuto : švihat slečnu vévodkyni do vypič[ené zadnice].

17. Škrtnuto : Octli se ve středu.

7. před soudem mluvit, když vím, že se brzo osvobodíme !"...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 12. Navazuje po přesně neurčitelné,

ale pravděpodobně nepříliš velké mezeře na fg. 6, ač je patrně

dřívějšího data.

1. Škrtnuto : čemu můj otec rozumí.

2. Škrtnuto : Kde [bydlíš ?]

3. Škrtnuto (a nahrazeno dodatečně připsanou poslední větou

předchozího odstavce) : "Dost !" řekl pak. "Odveďte je.

4. Od hanebná, dodatečně připsáno.

5. Od tisknouce si, dodatečně připsáno.

6. Dvě poslední slova dodatečně připsána.

7. Celá věta dodatečně připsána.

8. Škrtnuto : dusili se políbeními.

9. Škrtnuto : že člověk může být živen.

8. Tvář Porcie se náhle vyjasnila...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; nečíslován. Navazuje zároveň místně i časově

(co do sepsání) na fg. 4 a 5, dějově (viz níže, pozn. 10a k fg.

29a-30) po pravděpodobně nemalé mezeře na fg. 7.

1. Škrtnuto : bude to klučík, - bude to Riccardo.

2. Škrtnuto : děl Edgar a povstav.

3. Škrtnuto : asi tak intensivně jako Livii.

4. Opravujeme přepsání : Neuděláš si, Porcio, představu.

5. Škrtnuto : dobrota linula z její čisté tváře.

6. Škrtnuto : Ona, která ničemu nikdy neublížila, byla

zbičována.

7. Poznámka na levém okraji tohoto odstavce : Správné, ale

modifikovat !

8. Škrtnuto : nýbrž k tomu všemu.

9. Škrtnuto : neminula se s účinkem.

10. Škrtnuto : Edgar a Porcia.

11. Srov. pozn. 15 k fg. 6 a lístek E. Chalupnému ze 17.

prosince 1914 : "Byl jsem uznán za ‚nicht geeignet'

[nezpůsobilého] - pro ‚allgem. Körp.-Schw.' [všeobecnou tělesnou

slabost] a 8 asi dioptrií."

6a. - - Tu spatřil před sebou něco divného...

Třetí stránka a horní pětina čtvrté stránky druhého archu fg. 6,

obyčejnou tužkou popsané, datovatelné podle sousedství z léta

1913. Na začátku textu (zřejmě pokračování z jiného archu, který

se neuchoval), v závorce : I I 6. kap., tj. šestá kapitola

prvního dílu první půlky románu (podle rozvržení kapitol z

r. 1913, které skoro jistě nesouhlasí s rozvržením původním).

1. Škrtnuto : a na něm ležel a úžasně rychle se vrtěl.

2. Srov. dopis M. Kösslové ze 4. ledna 1919 : "Řekne-li žena :

‚lásku Vám dát nemohu, jen přátelství', je to skoro totéž, jako

kdyby řekla : ‚jsi eunuch' ; a odporné je to skoro tak, jako

kdyby mně muž nabízel místo přátelství lásku..." Tím spíše asi,

že "zvláště proti všem mužským jsem měl velmi vyspělou

idiosynkrasii" (Vlastní životopis), ač nestrannost káže zde uvést

i deníkové záznamy z 11. července 1924 : "každé ženy láska k Tobě

je ignominií" ; a z 22. srpna téhož roku : "ich sollte mit

Äffinen usw koitieren" [měl bych coëovat s opicemi atd].

3. Škrtnuto : Nebohý netvor zmizel ve svém...

6b - 58a. "Naposled mně, Edgare, zakážeš...

Vesměs obyčejnou tužkou popsané, dolní čtyři pětiny čtvrté

stránky druhého archu fg. 6 s pokračováním na horní polovině

první stránky prvního archu fg. 58 (viz níže, čtvrtý díl),

označeným v závorce : I II kap. 9, tj. devátá kapitola druhého

dílu první půlky románu. Podle sousedství jde patrně o text psaný

v létě 1913, ač Klíma sám, v dopise Antonínu Pavlovi z 25.

prosince 1913, datuje část druhého dílu, která se odehrává

v pohoří Sierra Nevada, do listopadu 1912 : "Vy věříte, že minulý

novembr byl jsem ve Vršovicích, ale to je omyl ! většinou

zdržoval jsem se na temenech Siery Nevady pod Mulhacenem,

v mracích, vichru a metelicích s mou Ziatou, Argou, Porcií,

Argestem a Boreem. Stále vtíraly se sladce čarovné, nevýslovně

živé podrobnosti jejich fantomatického výletu v duši, asimilovaly

si všednost kol mne a v sebe absorbovaly, mraky nad obzor

vyvstávající, melodie klavíru z vedlejšího bytu slévaly se s nimi

úžasně v jedno tělo, nerozlučitelné, - nutno vědět, co je to

pološílené sive poetické uvěření v illusi, proměnění se v ni,

žití v ní, aby se pochopilo, že jsem minulý listopad valnou dobu

v Nevadě vskutku bydlil, že illuse taková je skutečností, že

odpovídá něčemu prožitému, že není jiných skutečností než

‚illusí', - že zcela rozumným je mé bezpečné očekávání, že hned

po smrti přivítá mne s rozepjatýma pážema má magická, hanebná

Ziatinka, má někdejší milenka to, dcera a sestra." Je ovšem také

možné, jelikož román byl psán na několikrát a na přeskáčku, že se

tato datace vztahuje k některým z následujících zlomků anebo

spíše k druhému sepsání celého dějového pásma, které se

nedochovalo, ale pro jehož někdejší existenci svědčí snad role

španělského soudce ve fg. 54 a 55 čtvrtého dílu.

1. Škrtnuto : podobně bylo mně, když jsme...

2. Škrtnuto : že jej z nás u[zří].

3. Odkazuje pravděpodobně k už napsanému pokračování na jiném

archu, dnes bohužel nezvěstném.

9. "Což nejsi odtud ?"...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 52b. Ač mnohem dřívějšího data,

navazuje obsahově, po mezeře blíže neurčitelné, na fg. 6b-58a.

1. Škrtnuto (snad K. Lososovou): odvětila tato.

2. Psáno zpočátku, zde i níže, Ciata.

3. Psáno přes původní : 5.

4. Škrtnuto : nemilosrdně šlehal zrůžovělé obličeje a no[síky].

5. Autor se zde vrací ke "správné" orthografii jména Ziata.

6. Škrtnuto : Hlavy byly sice poněkud chráněny trochu měkkými

klobouky.

10. neviděli naprosto ničeho...

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 54. Navazuje na fg. 9 po mezeře

jednoho archu.

1. Tato část věty, od měli na sobě, je v rkp. škrtnuta. Abychom

nemuseli odstranit i následujících pět slov, zachováváme ji

raději celou v původním znění.

2. Škrtnuta následující dialogová sekvence :

"Můj bože ! dostanu jistě rýmu !" bědovala Livia.

"Mlč !" řekl Edgar, "budu ti utírat tvůj roztomilý nosíček, - a

sestřičky též !"

"My také !" děly Porcia a Ziata -

Livia, tím potěšena, nebědovala již -

3. Škrtnuto : Měsíc zaleskl se nad nimi.

4. Škrtnuto : vrazil nůž svůj do žeber.

5. Škrtnuto : již seděl Edgarovi na krku.

6. Škrtnuto : Za 8 minut.

7. Psáno přes původní : Je ve výčepu...

8. Škrtnuto : bylo to, jako když.

9. Srov. dopis M. Kösslové ze 6. února 1918 : "Hubenost zvyšuje

přítažlivost některých žen, - třeba ne ve všech mužských očích ;

jemnému pohlavnímu vkusu jsou korpulentní ženy vždy odporné." 22.

prosince 1926, nenacházeje svou tehdejší přítelkyni doma, nechá

jí pisatel vzkaz na zadní straně letáčku o "léčbách

odtučňovacích".

10. Srov. dopis A. Pavlovi z 13.-15. dubna 1914 : "Chci se stát

22letou dámou, splnoletěnou už, volnou a bohatou, interessantní a

krásnou, s bledým trošku nazelenalým, tajemným, démonickým,

římskonosým obličejem, hysterickou a migrenovitou..."

11. Srov. v úvodu (pozn. 2) už citované svědectví Karla Vaniše

o Klímově životě v Modřanech : "Mnohdy v nejlepší zábavě

L. zapomněl na vše kolem sebe, odsedl od toho, s kým se třeba 2

hodiny co nejlépe bavil, a psal a psal třeba tak dlouho, než

hostinský hlásil poslední piva." K tomu i deníkový záznam z 21.

prosince 1913 (později rozveden a časopisecky uplatněn) :

"Nenašel jsem člověka, na němž by bylo zřejmé [...] přemýšlení..

Často na př. čtou, ale nikdy si nesednou na čtvrt hodiny, aby

řekli okolí : přemýšlím, nechci být rušen. Jakoby se za

přemýšlení styděli -, t.j. nepřemýšlejí..."

11. Stanul před soudní budovou...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 56b. Navazuje na fg. 10 po mezeře půl

druhého archu.

1. Škrtnuto : nechali jste ležet na náměstí.

2. Škrtnuto : vynasnažil bych se co nejvíce pomoci vám.

3. Škrtnuto : spatřila vás po výstřelech odcházet. (Srov. str.

383 : "jaký nesmysl mohl by autor napsat, [...] kdyby ještě v čas

se nerozpomněl..")

4. Škrtnuta věta : A pomyslil si : "roztomilé jsou při tom

všem, člověk by měl chuť je zlíbat !"...

12. Vstoupil muž v prostředních letech...

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 63. Navazuje na fg. 11 po mezeře

šesti archů.

1. Škrtnuto : a pak asi blechy.

2.

Poslední věta dodatečně připsána.

3. Škrtnuto : Račte nám...

4. Škrtnuto : Bylo to 17. ledna asi po sedmé.

5. Škrtnuto : dva j[iní]...

6. Škrtnuto : Ale ještě tento den dozvěděl jsem se.

7. Škrtnuto : že v jakémsi neviditelném.

8. Škrtnuto : Dále mělo mnoho sedláků.

9. Škrtnuto : Dále.

10. Škrtnuto : gratuluji k po[dobnému] bratru. Celá tato

odbočka o Cesareovi je dodatečně připsána na pravém okraji.

11. Škrtnuto : nedostávaly.

13. Na tato slova přiblížilo se mocné zvíře...

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 43. Navazuje na zmínku o Cesareově

činnosti v Arábii ve fg. 12, ačkoli v původním sepsání měl patrně

přijít doprostřed mezery zející mezi fg. 8 a 9. Vydán J. Zumrem

přesně podle nevěrné úpravy K. Lososové, pod titulem Čas a Smrt,

ve stejnojmenném souboru povídek různých autorů (nakl. Kruh,

Hradec Králové 1970).

1. Škrtnuto : toť pouhá mouka.

2. Škrtnuto : u tebe vidím krásnou sílu.

3. Škrtnuto : Máš pěknou sílu, kamaráde.

4. Škrtnuto : Lev chvěl se na vše[ch údech].

5. Psáno přes původní : jsem statečný ve všem.

14. "Jsem to hodná, hezká maminka...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 74b. Mezi tímto zlomkem a fg. 12

pravděpodobná mezera deset a půl archu.

1. Škrtnuto : K čertu, již tři [čtvrtě na].

2. Škrtnuto : jeden z vás ať běží.

3. Škrtnuto : Což nevidíte, že.

4. Škrtnuto : Však ještě hned tak nezemřete.

5. Škrtnuto : aby jejich hlavy se hezky upekly, zčervenaly.

6. Thema rozvedeno v dopise A. Pavlovi z 20. května 1914

v nekrofilickém fantasírování o "lady se safírem" spatřené

o dvanáct let dříve v Engadině : "Nebo tvá tvářinka, celá

v troubě upečená, - jaká to pastva pro jazyk a zrak ! Jaký dojem

činily by asi, mé cukrátko, tvé oční důlky ?... ó hrozné ! [...]

Tvůj tenký, klassický nosík by myslím jen málo ztloustl a se

zdeformoval ; za to tvůj horní růžový rtík svinul by se

v kornoutek, jako list schnoucí centifolie, a pukl by právě

uprostřed až k nosu.. Kdyby tak, Nelloušku, chrupal mezi zuby

jako pečené prasečí ucho, - to nazval bych nekonventionellním

líbáním !" Uvádíme, z téhož dopisu a v téže (poněkud

hyperbolisované) souvislosti i narážku na snad druhou, zaniklou

(pokud jí okolnosti vskutku dovolily jinde než zde - třebas i na

listech, které chybějí mezi tímto a předchozím nebo následujícím

zlomkem - "vzít na sebe tělo") versi umučení Argy v Myší Pasti

(ledaže by šlo o episodu z nějaké nezachované kapitoly čtvrtého

dílu, tj. že by se Fabio ukázal vskutku nepostradatelným ?) : "A

slyšel jsem slova, jež z vytápěné pece volala Arga na Porciu a

Ziatu, jimž právě se sladkým skřípotem a vrzáním, chvílemi i

pronikavým zapísknutím, morek jako jehlice prorývajícím,

přeřezával pilou snědá kolínka Fabio, profesor moralky : ‚Sen to

je, sestry, ó věřte, jen sen ! / Příšerný sen, v podzemní jeskyni

sen, / - vysoko nad námi světlem hřmí Den ! / Dusivý sen,

o žalářním pavouku sen, / - že orkán jsme aetherný vzpomeňme jen

!' A dále zpívá bohyně, lidské tělo vzavší, aby mohla sviňačit,

že jakmile člověk vskutku prohledne, že život je sen, zmizí rázem

všechna hrozivost a vážnost jeho, a jeho hory nejdrtivější stojí

tu zahanbeně demaskovány v mračné hrady. [...] Popukal strašný

olověný strop, od věků zemi koldokol všedusivě svírající, - a

prorvou mraků ‚slunce, hle ! zlatý nám shazuje k nebesům most - /

- ó mocnější Nebe než země je přítažlivost !' Právě, když Argeska

slova tato vyřkla, jakby naschvál a na výsměch zaznělo z pece

‚buch !' : to sladká bohyně, jež stante pede umírala, padla

dokonávajíc nahým tělíčkem na rozpálenou půdu."

15. "Na shledanou, miláčkové !"...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; nečíslován. Navazuje na fg. 14 po přesně

neurčitelné ale nevelké mezeře (půl anebo nanejvýš půl druhého

archu).

1. Škrtnuto : když Eura zmizela, zachvátilo...

2. Škrtnuto : nastalo na chvíli ticho.

3. Škrtnuto : kopl Ippolita a probudil jej tím rovněž.

4. Škrtnuto : Uložil Ziatu.

5. Opravujeme přepsání : velel šeptem Edgar.

6. Škrtnuto : Děl tiše k Fab[iovi].

7. Škrtnuta věta : Mám dobré srdce, než abych jej nechal se

udusit !

8. Škrtnuto : k našim před[ním] a postranním strážím.

9. Psáno přes původní : Porcia s Ziatou.

DÍL TŘETÍ

16. Kapitola I.

Tento i ostatní tituly kapitol třetího dílu, ať už bezobsažných

nebo hmotnějších, pocházejí z půlarchu kancelářského papíru, nyní

roztrženého na dva čtvrtarchy popsané po obou stranách obyčejnou

tužkou ; první je nadepsán : Obsah dílu třetího. Vzhled písma se

výrazně mění (stane se větším a volnějším) od kapitoly XVI.

Přehled škrtů : X. S jakými kuličkami [...] vražednicím bezbožně

mnoho zdaru přál. XII. obdařil a aby... XV. odpykávají a jak i s

Liviou. XXV. pohřbili, Pietra z nich vysvobodí.

17. Kapitola III.

Jeden celý arch a jeden čtvrtarch kancelářského papíru popsané

obyčejnou tužkou, arch po všech stranách, čtvrtarch jen po necelé

jedné ; nečíslovány. Snad o něco pozdějšího data než následující

zlomky.

1. Škrtnuto : byl mimo to brutalní.

2. Škrtnuto : Než tu spozoroval jej.

3. Škrtnuto : svrchovanou důležitostí toho, co...

4. Škrtnuto : vlep[il] nebohému muži políček.

5. Škrtnuto : - a dovolila...

6. Škrtnuto : svěřila mu výchovu.

7. Škrtnuto : pozděj[i]...

8. Škrtnuto : Protežuju ráda.

9. Škrtnuto : přijít už hodinu dříve.

10. Psáno přes původní : Jen jeden bratr, - o rok mladší, než

já, za něco stojí, - a ten je poetovi podoben.

11. Škrtnuto : říkal mně pořád "dceruško" ; mama byla též

přítom[na].

12. Škrtnuto : která se ti tolik líbila, která zpívá.

13. Škrtnuto : Měla pravdu.

14. Škrtnuto : při porodu posledního.

15. Srov. cogitatum diktováno K. Lososové 13. listopadu 1927 :

"Teprve pak bude lékařství za něco stát a nebude zasluhovat

posměchu jakým je všechny dřívější doby zahrnovaly až při každé

léčbě bude hrát nemenší roli psychologie než procedury

materiální. Dodnes nehraje v něm psychologie roli téměř žádnou ;

čímž, jelikož psyche je vše, vše jest řečeno." K tomu i, méně

odosobněně, dopis K. Lososové A. Dvořákovi ze 16. července 1927

(dva dny po převozu Klímy do plicního sanatoria na Pleši) : "Zdá

se mi, že p. řed. Dr Basař má proti Láďovi jistou animositu.

Nebeře naprosto žádný zřetel na jeho duševní stav. Ale k čemu

může pak všechno léčení vésti ! ! [...] Za takových poměrů se

stav Ládi zde jen zhorší. Řekl mi, že zázračný duševní stav,

který by působil blahodárně, za takových, pro něho příšerných

okolností, nenajde ; místo toho duševní stavy tak hnusné a k tomu

tak děsnou spoustu jich, že působí na něho přímo smrtivě."

16. Škrtnuto (po dodatečném připsání poslední věty předchozího

odstavce) : uvidím-li tvého legitimního otce.

17. Škrtnuto : Myšlenka na mstu oslazovala mně jedině.

18. Škrtnuto : zůstala jsem přece přímá, otevř[ená]...

19. Škrtnuto : Mělo to následek. Ustavičné tresty skoro ustaly,

- ale různé ústrky.

20. Škrtnuto : mělť vévoda asi 300 millionů.

21. Škrtnuto : nejhezčí ze svých sester.

22. Škrtnuto : bylo zapotřebí domácí výdaje uskrovnit co

nejvíce.

23. Škrtnuto : Ale on nechtěl.

24. Škrtnuto : Pak začla jsem mluvit.

25. Škrtnuto : Mluvila jsem o tom, že vstoupím do kláštera.

26. Škrtnuto : Na chodbě metal.

27. Srov. v úvodu (str. 25) citát z dopisu K. Lososové ze

7. července 1925.

28. Škrtnuto : sebe dokonalejší rozvod.

29. Škrtnuto : podnikne za několik dní výlet.

30. Škrtnuto : byla jsem právě tak rozrušená.

18. Kapitola V.

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 7.

1. Čili v rkp. kapitola II.

2. Škrtnuto : skryl se opět v Rakvi před "lidskou

spravedlností"...

3. Škrtnuty dvě dřívější verse : vzala bez svolení svého hosta

tomuto; a : vzala bez svolení svého hosta od tohoto.

4. Srov. dopisy M. Kösslové z 8. května 1919 : "Zdá se mně, že

mne nikdo nemůže mít rád, nebo aspoň nemohl, kdyby viděl - -" ; a

M. Hellerové ze 17. srpna 1925 : "vím, že já, netvor, žádnou

lásku nezasloužím..."

5. Škrtnuto : Láska jeho.

6. Následkem opakovaného překládání papíru je tužka zde

rozmazaná. Lze číst i : který je též boháč.

7. Srov. koncept dopisu Š. Žertové ze září 1917 : "Stanu se

bohatým, neboj se, nezdechnu-li brzy, budeš vidět. - Budeš mne i

pak mít ráda ?"

8. Původně blátoňské ; i je dodatečně připsáno mezi ň a s.

9. Škrtnuto : Svým zdráháním hleděl.

10. Škrtnuto : Řekl plačky.

11. Škrtnuto : ne zecchin, ale frank.

12. Škrtnuto : vůbec mluví, ty prevíte jeden, ty kurvo jedna.

13. Škrtnuto : Čtenář se o...

14. Škrtnuto : silně.

15. Škrtnuto : od svého propuštění...

16. Škrtnuto : nejsladčím a nejlichotivějším oslovením.

19. Kapitola VI.

První stránka a horní pětina druhé stránky archu kancelářského

papíru obyčejnou tužkou popsaného a číslovaného 10. Navazuje na

fg. 18 po mezeře dvou archů.

1. Škrtnuto : tu se Rosa opět obrátila.

2. Škrtnuto : málem bych zapomněl.

3. Škrtnuto : Sám nevěděl, kde.

4. Škrtnuto : Několik rolníků našlo bezvědomého Fabia.

19a - 20. Kapitola VII.

Dva zlomky. První, zbytek archu 10. Druhý, celá první a skoro

celá druhá stránka dalšího archu kancelářského papíru popsaného

též obyčejnou tužkou a číslovaného 12. První zlomek navazuje

přímo na fg. 19. Uprostřed textu mezera jednoho archu.

1. V rkp. zde nezačíná nová kapitola.

2. Škrtnuto : Po několikerém ptaní se zvěděl, že jsou v.

3. Detail, z hlediska propletenosti života (v nevázanosti

časem) a románu (ve všech jeho vzájemně ztotožňovatelných

postavách) přímo věštecký. Z dopisu psaného A. Křížovi ze Žiželic

18. září 1915 : "Šetří-li člověk úzkostlivě při práci jediné své

boty, dbá-li stále, aby se díra v kabátu víc neroztrhla - odnese

to práce - a nic nejde dobře a vesele.. Nebo má-li kalhoty vzadu

celé roztržené, špendlíky sepnuté - a pod nimi podvlékačky, černé

od špíny jako zem po dešti - a dbá-li, i proti své vůli stále,

aby to nebylo vidět."

4. Psáno přes původní : Raději chci být bita.

5. Škrtnuto : Dorota se mu nelíbila.

6. Škrtnuto : Založiv ruce na prsou.

7. Škrtnuto : zaslzela a vrhla se.

8. Škrtnuto : líbajíc družku a slzíc ze slušno[sti].

9. Škrtnuto : má už jistě peněz dost.

10. Škrtnuto : Raději se utopím v čisté vodě.

11. Škrtnuto : když aspoň šedesátkrát.

12. Škrtnuto : byla ctihodná paní v plamenec[h].

13. Opravujeme přepsání : A Candida s Rosou vyšvihly se.

14. Škrtnuto : Umyla si trochu tvář.

15. Škrtnuto : zmateného katastrofou s...

16. Škrtnuto : až po krk ve vodě.

17. Škrtnuto : třeba na vlastní útraty.

18. Škrtnuto : pak nabyl hrabě opět.

20a. Kapitola VIII.

Poslední čtyři řádky druhé stránky, celá třetí stránka a horních

pět šestin čtvrté stránky archu 12. Navazuje přímo na fg. 20.

1. V rkp. zde nezačíná nová kapitola.

2. Škrtnuto : když Cesare do ní vnikl.

3. Škrtnuto : strašnými bolestmi hlavy.

4. Škrtnuto : ne následkem posledních událostí.

5. Škrtnuto : K smrti nebudu jistě odsouzen.

6. Škrtnuto : Fabio se tam již dvakrát spasil.

20b - 21. Kapitola IX.

Dva zlomky. První, dolní šestina čtvrté stránky archu 12. Druhý,

půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách obyčejnou

tužkou ; číslován 15. První zlomek navazuje přímo na fg. 20a.

Uprostřed textu mezera dvou archů.

1. Čili v rkp. kapitola III.

2. Škrtnuto : v okruhu asi 5 mil.

3. Škrtnuto : Čtenář se pamatuje, že byl teď.

4. Psáno přes původní : tvůj. (Srov. pozn. 13 k fg. 29a-30.)

5. Škrtnuto : asi za dvě hodiny.

22. Kapitola X.

Jeden celý arch, první tři stránky a horní třetina čtvrté stránky

dalšího archu kancelářského papíru, vesměs obyčejnou tužkou

popsané ; první arch číslován 16, druhý 17. Navazuje na fg. 21 po

mezeře jednoho půlarchu.

1. Nahrazuje škrtnuto : Nezasahoval do cizích věcí.

2. Škrtnuto : V lese tomto zdržuje se od několika týdnů tygr,

který usmrtil již více lidí.

3. Citováno z paměti a anachronicky z Tak pravil Zarathustra,

I, "O starých a mladých ženkách" ; přesné znění : "In euer Liebe

sei eure Ehre ! Wenig versteht sich sonst das Weib auf Ehre." (Ve

vaší lásce budiž vaše čest ! Jinak žena málo se vyzná ve věcech

cti.)

4. Škrtnut začátek dalšího nedokončeného odstavce : Pro všechno

napsaly před odchodem list, v němž o úmys[lu]...

5. Škrtnuto : "Já také trochu !"

6. Škrtnuto : vynořit se.

7. Škrtnuto : Byl to velmi velký tygr.

8. Zde, na pravém okraji, poznámka nejistého významu : číslice

1234 (snad mathematická transposice čtyř Cesareových žen ?) psány

šestkrát pod sebou.

9. Škrtnuto : Pokryj ji šátkem.

10. Škrtnuto : Ano !" zašeptala, "byl to lev.

11. Škrtnuto : zvolala hrdě Porcia.

12. Zde poznámka nad řádkem prozrazující snad úmysl dodatečně

vysvětlit, proč ženy na vražedné výpravě s sebou tahaly noviny :

(záchod).

13. Škrtnuto : kočičko drahá.

14. Škrtnuto : bujné zavrčení.

15. Škrtnuto : teď pykala i sestra Cesareova.

16. Škrtnuto : do příšerné výše 10 m.

17. Škrtnuto : Všechny čtyři.

18. Škrtnuto (po dodatečném připsání poslední věty předchozího

odstavce) : rachocení jeho zcela ztichlo.

19. Škrtnuto : Smysly.

20. Škrtnuto : samec odvětil.

21. Škrtnuto : z příšerné[ho] lesa.

22. Škrtnuto : zadávil za dva měsíce, pokud jest jisto, 24

lidí.

23. Škrtnuto : a už 27 osob.

24. Škrtnuto : jako když se řekne u nás "mnoho zdaru !"

25. Škrtnuto : zajisté to aspoň neuškodí.

22a. Kapitola XI.

Zbytek archu 17 a celý jeden půlarch kancelářského papíru popsaný

po obou stranách obyčejnou tužkou ; půlarch číslován 18. Navazuje

přímo na fg. 22.

1. V rkp. zde nezačíná nová kapitola.

2. Škrtnuto : a skoro žádná neušla.

3. Škrtnuto : toiletta naše je trochu v nepořádku.

4. Slovo nedopsané na konci řádku, až na počáteční písmeno

velmi špatně čitelné ; naše řešení je pouhou - ač, myslíme,

pravděpodobnou - konjekturou.

5. Škrtnuto : byli většiny dní vzdáleni.

6. Škrtnuto : sestra.

7. Škrtnuto : Přinesu...

8. Škrtnuto : hloubkou tajených instinktů.

9. Škrtnuto : Teď se dívali posluchači.

10. Opravujeme tak zřejmé přepsání součástí. Nelze ovšem

vyloučit, že tím autor chtěl říci i soustrastí.

11. Škrtnuto : řekla hostitelka.

23. Kapitola XVI.

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 30. Mezi tímto zlomkem a fg. 22a

mezera jedenáct a půl archu.

1. Čili v rkp. kapitola VI.

2. Škrtnuto : do žaláře v N, nevelkém to městě.

3. Škrtnuto : každý v jiné celle, ve společnosti...

4. Škrtnuto : která navštíví někdy ve chvílích nebezpečí.

5. Škrtnuto : Už mnoho prchajících trestan[ců].

6. Škrtnuto : rychle, je to zde...

7. Škrtnuto : Asi pět mužů vniklo.

8. Škrtnuto : v ministerský oděv.

9. Škrtnuto : jen tři dny dělily [je od].

10. Škrtnuto : Nechtěl jsem být pitomým mezkem.

11. Škrtnuto : co to za...

12. Srov. dopis K. Lososové z 31. července - 1. srpna 1925 :

"Já, který jsem, dle slov jednoho kritika, ‚filosofický žhář',

budu i tam, kde jsem ve svém elementu, dělat beze strachu,

souverainně, co budu chtít - - Bude to praskat, těším se...."

13. Škrtnuto : s kterou dozorce jindy chodíval.

14. Škrtnuto : a jal se nástroji svými...

15. Škrtnuto : Fabio popatřil, - a viděl.

16. Škrtnuto : dala se celá kavalkáda.

17. Škrtnuto : rozvázal mu ruce.

18. Škrtnuto : pět.

24. Kapitola XVII.

První dvě stránky, prvních pět řádků třetí a horních pět šestin

čtvrté stránky archu kancelářského papíru obyčejnou tužkou

popsaného a číslovaného 34. Navazuje na fg. 23 po mezeře tří

archů.

1. Slovo nedopsané na konci řádku. Lze jasně rozeznat jen egoi

(chtěl-li by zde někdo hledat genitiv plurálu - ač Klíma by právě

toto slovo sotva skloňoval - anebo skočit až k nepravděpodobnému

egoismů).

2. Škrtnuto : jen k tomu můž[u] cítit.

3. Škrtnuto : střelhbitě a hlučně drkotal.

4. Srov. deníkový záznam z 28. září 1926 : "‚Žena je svině

v podobě anděla' : tento výrok mého Ippolita je stokrát hlubší,

než byl původně myšlen -"

5. Celá tato pasáž od Dále učiním je v rkp. jedním (snad

náhodným) tahem škrtnuta. Jelikož smyslem i umístěním odpovídá

přesně větě - "A vědecký talent mám též a kdybych měl čas, stal

by se ze mne velký vynálezce, jako Archimedes !" - z Ippolitova

monologu v kapitole V. (str. 149), jehož je tato samomluva pouhým

hyperbolickým rozvedením, v textu ji zachováváme.

6. Škrtnuto : On má jistě trili[ony].

7. Škrtnuto : že se Peršan překvapen ohledl.

8. Škrtnuto : který mne s vámi poslal.

9. Škrtnuto : nejsi tak universalní žený jako já.

24a - 25. Kapitola XVIII.

Dva zlomky. První, zbytek archu 34. Druhý, celá první stránka a

horní čtyři pětiny druhé stránky půlarchu kancelářského papíru

popsaného obyčejnou tužkou a číslovaného 35b. První zlomek

navazuje přímo na fg. 24. Uprostřed textu mezera jednoho

půlarchu.

1. V rkp. zde nezačíná nová kapitola.

2. Škrtnuto : Čtyři hodiny ujížděli.

3. Později opraveno na : vidíš.

4. Škrtnuto : už třeskla rána z revolveru Peršanova, a zavzněla

slova - .

5. Škrtnuto : A již třaskla.

6. Škrtnuto : řekl ještě.

7. Škrtnuto : A asi čtvrt hodiny ujížděli pryč dva ko[ně].

8. Škrtnuto : Hrome ! chtěl jsem mu nalhat.

9. Škrtnuto : změnil se šílený duch.

10. Škrtnuto : Ippolito schoval se u stromu.

11. Slovo opomenuté na konci řádku. Snad i metry ?

25a - 26 - 27. Kapitola XIX.

Tři zlomky. První, zbytek půlarchu 35b. Druhý, arch kancelářského

papíru popsaný po všech stranách obyčejnou tužkou ; číslován 37.

Třetí, dva archy kancelářského papíru taktéž tužkou popsané ;

číslovány 39 a 40. První zlomek navazuje přímo na fg. 25.

Uprostřed textu dvě mezery vždy jednoho archu.

1. Čili v rkp. kapitola VIII.

2. Škrtnuto : zdá se mně, že je to šakal.

3. V rkp. : tázala se Porcia. Odstraňujeme, jakožto

nedopatření, opakování vzniklé dodatečným připsáním předchozích

čtyř řádků (od Ale myslím) na pravý okraj.

4. Škrtnuto : a Livia jeho huriskou.

5. Škrtnuto : i cikáni a Boemové mají lepší než vy.

6. Škrtnuto : kramáři mizerní, podlí.

7. Škrtnuto : Potomci Římanů nejsou zbabělí.

8. Slovo nedopsané na konci řádku. Dalo by se domyslit i jako

nepředstižitelnou, nepředstavitelnou, anebo jakkoli podobně.

Vědomě, vzhledem k Ziatině charakteru, pro vlastní potěšení a

snad mylně volíme zdánlivý lapsus linguae.

9. Škrtnuto : Já prý mám větší.

10. Škrtnuto : Zmrskejme ji.

11. Slovo prevíte je v rkp. velmi jemně škrtnuto, nejspíš

(jelikož není nahrazeno jiným) K. Lososovou.

12. Škrtnuto : Ta má dceru.

13. Škrtnuto : z cizoložné matky a záletníka.

14. Škrtnuto : onoho lorda.

15. Škrtnuto : ruku mu uchopí.

16. Škrtnuto : Jste všechny.

17. Škrtnuto : necháš si tam od nás strkat.

18. Škrtnuto : o naše bradavky.

19. Škrtnuto : Ty zas necháš se od nás tam šimrat.

20. Škrtnuto : zasmály se Porcia a Dita.

21. Škrtnuto : Jak něžně řečeno. Ke konečnému znění srov.,

z podzimu 1926, koncept dopisu M. Böhlerové, již Klíma nejdřív

oslovuje "Du weises und starkes Gekindlein mein", [Ty moudré a

silné děťátko mé], aby pak pokračoval : "verzeihe mir, dass ich

mich im vorletzten Wort lächerlich gemacht hab', - doch wir

Sautschechen denken nur in Deminutiven" [odpusť mi, že jsem se

předposledním slovem zesměšnil, - však my české svině myslíme jen

v deminutivech].

22. Škrtnuto : musí se zacpat.

23. Škrtnuto : flašky k zacpání.

24. Škrtnuto : Dejte sem tu flašku.

25. Škrtnuto : Ale ovládla strach.

26. Škrtnuto : Je to hlou[pý] sen.

27. Škrtnuto : protože mne milujete.

28. Škrtnuto : Všelicos na tom je pozoruhodné.

29. Psáno přes původní : jsi.

30. Škrtnuto : Pak se dostal náhodou až sem.

31. Škrtnuto : křičela Dita.

32. Zde i v předchozí větě jsou tvary na vy psány přes původní

na ty.

33. Škrtnuto : zaklepa[la] na ně.

34. Škrtnuto : Jak se sem...

35. Škrtnuto : o svém pitomém snu.

36. Škrtnut začátek dalšího nedokončeného odstavce : Hned se

vzpamato[valy]...

37. Škrtnuto : velmi rychle pookřála.

38. Škrtnuto : jest jen sen, mordie sirky.

39. Škrtnuta odpověď : "Jako slepý k houslím !" řekla Ziata

opovržlivě.

40. Škrtnuto : Necítíš, že něco vznešeného kol nás vane.

41. Škrtnuto : Hrůza z toho vš[eho]...

42. Škrtnuto : A to vše nemusilo být.

43. Škrtnuto : řekla Porcia.

44. Škrtnuto : nikdy slova s vámi !" zahřměl.

45. Škrtnuto : "Tak mluv !" řekly, "- ty.

46. Škrtnuto : "Právě naopak !" řekl ; "kdyby.

47. Škrtnuto : plamenný jako duch tygra.

48. Srov. dopis K. Lososové z 31. července - 1. srpna 1925 :

"považuju sebe, - jako Ty -, za ,nejvzácnějšího člověka na

světě'. Nerad dnes ; přál bych si, abych byl, hříčkou přírody,

nejhorším z červů, - ale nic platno, nejsem."

49. Škrtnuto : pronásledováni jako každá zvěř.

50. Srov. dopis K. Lososové z 11. července 1925 : "mám obavu,

že po - dávných dobách bude mé jméno vyslovováno stejně často,

jako jméno Na-kříž-přibitého... Aspoň - tím jsem já..."

51. Škrtnuto : prospěšné a škodlivé, protože...

52. Škrtnuto : projeví-li proti mně ještě nepřátelský úmysl.

53. Srov. dopis A. Pavlovi z 20. května 1914 : "O miseras

hominum mentes !.. Jak lehkomyslně lehce jsem se rozhodl, že budu

teď jen rozumným !"

28. Kapitola XX.

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 42. Mezi tímto zlomkem a fg. 27

mezera jednoho archu.

1. Škrtnuto : Hodiny bily jedenáct. Konečně...

2. Škrtnuto : Chlapi mají ze mne respekt.

3. Škrtnuto : i pak otevrou se pro všechno.

4. Škrtnuto : železné a dvojnásobné ; a nad [to] poplašnými

zvonky opatřené.

5. Škrtnuto : poblíže zdi.

6. Škrtnuto : aby ho vynořivší se gensdarmové.

7. Škrtnuto : Je nám zima.

8. Škrtnuto : Ten lump Antonio Rassi.

9. Škrtnuto : Takový chlap schátralý !" řekl jeden

z obcházejících.

10. Škrtnuto : Mně to také tak připadá, - ale to se jen tak

zdá.

11. Škrtnuto : protože to okno.

12. Škrtnuto : "Tak nějak, na [tom nezáleží"].

13. Minikontroverse o optickém klamu vůči akustickému je zde

připsána na pravém okraji. Vyskytne se opět o několik let

později, s opačným závěrem ("‚akustisch' ist gebräuchlicher als

‚optisch'") a mravenčími vojáky místo lidských četníků v roli

disputujících, ve čtvrté kapitole německy psaného románu Der Gang

der blinden Schlange zur Wahrheit.

14. Srov. výrok z rozhovoru s Milošem Srbem, který si to zapsal

do deníku 30. května 1921 : "Kdybych byl měl před 8 lety dost

peněz, abych se byl mohl cele své filosofii věnovat, byla by mne

zahubila - a proto dobře bylo, že mi osud zdánlivě nebyl přízniv,

ač právě tím samým mne jen zachoval."

15. Škrtnuto : na chodbu otevřenými dveřmi.

16. Škrtnuto : Chápal sice, že dosud...

17. Škrtnuto : doufal ještě v čas skočit na...

18. Škrtnuto : a také na klíč.

19. Škrtnuto : Fabio slyšel.

29. Kapitola XXI.

Jeden celý a horní tři pětiny první stránky dalšího půlarchu

kancelářského papíru, vesměs obyčejnou tužkou popsané ; první

půlarch číslován 54a, druhý 54b. Jde jasně podle jmen o zlomek

pozdějšího data než předchozí ; číslování tedy nedovoluje dohady

o rozměrech chybějícího textu.

1. Srov. dopis A. Pavlovi z 20. května 1914 : "Představoval

jsem si [...], jak mrdám se svými 3 vílami z vřesoviště v blízké

‚Lipině', se všemi současně a sice takto : Ony leží vedle sebe ;

já asi po 15 tazích přestěhuju se z maminky do dcerušky ; zas asi

10 dloubnutí a vjedu z neteře do tetičky, - a zas do její

sestřičky atd, přenášeje takto stále panenský pel z jednoho

rudého květu do druhého."

2. Škrtnuto : za úplňkové nebo novoměsíční noci.

3. Škrtnuto : před pohledy jejich.

29a - 30. Kapitola XXII.

Dva zlomky. První, zbytek půlarchu 54b a tři archy kancelářského

papíru popsané po všech stranách obyčejnou tužkou ; archy

číslovány 55, 56 a 57. Druhý, jeden arch kancelářského papíru

taktéž tužkou popsaný ; číslován 75. První zlomek navazuje přímo

na fg. 29. Uprostřed textu buď další přerušení časové soudržnosti

anebo mezera sedmnácti archů.

1. Čili v rkp. (podle rozvržení z r. 1913) kapitola XV.

2. Škrtnuto : dominovaly výraz[y].

3. Srov. dopis M. Kösslové z 8. května 1919 : "Zamiloval jsem

se do 13, právě proto, že nemohl jsem na ní najít nic krásného, -

a ona, všeobecně odstrkovaná, obávaná chudinka odměnila se

stkvěle ; na př. 13./8 v pátek sběhla se největší událost mého

života."

4. Tamtéž : "Srpen je můj měsíc." Srov. i dopis M. Srbovi z 10.

července 1917 : "Přispívá též k naladění mému jistá červencová a

srpnová poetická athmosfera, jež každý rok se ke mně dostaví (v

měsíce ty přicházívá na mne [...] i říjení)..."

5. Škrtnuto : kde je všechna velikost.

6. Škrtnuto : navždy mohu.

7. Škrtnuto : nejvznešenější hodi[nu].

8. Srov. deníkový záznam z 26. září 1926 : "Co lidstvo lidstvem

je, nespojila se Vznešená Síla s Chytrostí (velmi metafysicky

důležito !) ; a přece je spojení obého nutné, aby došlo

k Vysokému Člověku (můj Dios)."

9. Škrtnuto : Tím větší tento pud.

10. Srov. (snad nejnázornější příklad využitkování trosek

Velkého romanu) dva úvodní odstavce článku Síla slabosti

(Traktáty a Diktáty, I. vyd., str. 53-54 ; II. vyd., str. 46-47 ;

poprvé otištěno ve večerním vydání Tribuny, 3. ledna 1921) :

"I největšímu heroovi vrozen mocný pud, po každém vítězství ihned

odpočívat, lehnout si po každém povzletu i výskoku. Kochat,

vyvalovat se ve světlé, po té následující náladě - ne ve

vítězství samém, ulehnout do jeho stínu, ale v uctivé vzdálenosti

od něho. Ničeho nebojí se člověk víc, než svého právě dobytého

vítězství ; sotva vyvstavši, béře na se strašidelnou tvář ; utíká

otec od vytouženého svého dítěte jako od největšího nepřítele ;

jako prchající voják odhazuje svou kořist i zbraně, existuje i

panika vítězství ; v závrati opojení svého vidí v něm jen

propast.

Hledí na ně přímo zapomenout - ve strachu, aby mu je něco

nezkazilo ; psychologicky hluboká jsou slova Sanchova, když don

Quixotte dobyl konečně přece dvou [sic] vítězství : ‚Nepouštějme

se teď, pane, do ničeho nového, ať si nezkazíme své affairy !'

Tím mocnější pud ten, čím vítězství větší ; Hannibal po Cannae ;

většina tvůrců po jejich chef d'oeuvru ; největší velikost je,

být větší, než vlastní životní vítězství a ztroskotat se na skále

nekonečnosti a nemožnosti. Ale i po nepatrném úspěchu umožňuje

pokračování v boji vždy jen nějaké, třeba jen mechanické a sotva

znamenatelné sebepřemožení. To funguje v takových případech

dobře, u ducha aktivního ; selže zpravidla, kde vítězství je

zářnější. - A hledí pak vítěz udržet si blahou volnost povítězné

nálady co nejdéle ; dílem tím, že ji instinktivně v sobě živí,

opatrně do ní dmychá, přibližuje k ní myšlenky, vzdáleně s ní

souvisící, aby žárem jejím se ohřály a zasvítily, dbaje, aby se

oň nepopálil - nesestupoval ke kořenům radosti své - obchází jen

kolem, přivoňuje si se zavřenýma očima ; a dílem tím, že uvádí se

ve stav, kde by nic cizího jej z ní hrubě nevyrušovalo - ve stav

klidu, bezpečí, pohodlnosti, hravého rozptylování se. A nejlepším

stavem takovým je ležerní, příjemný hovor, tlachání, spojené s

pohodlnou posicí těla, kouřením a pitím. Z hrdiny stal se

vítězstvím rázem úzkostlivec a zbabělec."

10a. Poznámka na pravém okraji tohoto odstavce :

18 - 1

19 - pron

20 - zahr.

21

výlet

22

ekst

23 - E. vít.

24 - věz.

25 - út.

26

už Por.

27

už noc

28

jez.

1

jez ---

Jde podle všeho o časový rozvrh přepracování prvních kapitol

druhého dílu od 18. února do 1. března 1913. Zkratky by se pak

daly dešifrovat takto : pronásledování (Edgara a Livie Fabiem),

zahraničí (jejich příchod do Francie), výlet (k bohům), ekstase

(u bohů prožívaná), Euros vítězný, vězení (po návratu na zem),

útěk (z něho), už Porcia (která k nim pak zavítá, snad o něco

později než v původním sepsání), už noc (soulož Porcie s Edgarem

?), jezero, jezero.

11. Škrtnuto : s velitelským pokynem.

12. Škrtnuto : Co dovoleno červu, nepřísluší Bohu.

13. Škrtnuto : na bratra Vašeho (nemožné přece v ústech

Saldiho, "oprávce jazyka" ; srov. v čistopise diktátu Naprostost

následující netištěnou poznámku k větě "a pak nechci mé nejdražší

profanovat" : "Řeč, která by přikazovala užít zde slova ‚své',

náležela by nejmizernějšímu národu na zemi ; nejen naprostý

nedostatek vznešenosti v tom, ale bezedná nízkost, neupřímnost,

zkroucenost, prolhanost, idiotství, babství. V Čechách přikazují

to naštěstí jen professoři a podobný abortus ; každý slušný

člověk řekne : ‚já chci mé peníze'. Něco jiného je otázka,

stojí-li zač národ, který trpí nad sebou skoro všude

professorskou volokracii.").

14. Škrtnuto : jak se říká, ale z nouze.

15. Škrtnuto : Správno : nuda je věc neméně hrozná a mocná, než

nouze - ba hroznější.

16. Škrtnuto : teprve v noci před domem.

17. Škrtnuto : lutheráni či voltairiani či Švejdové.

18. Škrtnuto : Švejdové ni voltairiani ni lutheráni.

19. Škrtnuto : peníze z pultu do kapes svých.

20. Zde i jinde v tomto odstavci původně (a chybně) psáno

Costenza.

21. Škrtnuto : po té i rovinami.

22. Škrtnuto : jak vysvětlit m.j. onu lilii.

23. Škrtnuto : nemohu se o všem ani...

24. Pro Klímovu odpověď na tuto otázku, mimo románový rámec a

vzhledem k sobě samému, srov. v pořadí chronologickém : 1) dopis

A. Pavlovi z 20. května 1914 : "Lidstvo stvořilo si ideu ‚Boha',

Já stvořím jej samého. Jen hustý kouř nad zapálenou, mokrou

hranicí bylo dosavadní lidstvo ; já jsem první jeho rudé

zabarvení od stajeného dosud plamene ; zmíněný manžel a bratr

Ziatinky, Dios, je, - ovšem mnohem víc v mé hlavě než dosud na

papíře -, první mocné jeho vyšlehnutí - první stupeň

člověka-Boha" ; 2) deníkový záznam z 20. června 1916 : "Až pomine

- kdy to as bude ? počáteční konfuse, chaos, únava, olovo, až

nastane faktická vláda s[ouverainní] v[ůle] nad duchem, - pak

stane se hlemýžď ptákem - a jakým ! Nejtěžší bude mu lehkým,

nejlehčím.. Dios.. Ta zářná budoucnost ! ! Nikdo neměl sudbu tak

velkou jako já" ; 3) záznam z 31. července nezmíněného roku (snad

1923 ?) : "Považovat se za božskou bytost, v témže smyslu, jako

Christus - sensu proprio - nejen metafysicky, i fysicky -

vysvětlovat vznik svůj naprosto ojedinělým zasáhnutím božských

sil" ; 4) záznam z 1. srpna 1926 : "Není hnutí Tvého prstu, které

by neznamenalo vše.. Není tu už hlouposti, není nešikovnosti,

dovoleno je vše, Boha darem je každé hovno - - (To platí o mém

Diovi, - prozatím ještě o mně ne -)" ; 5) záznam ze 7. září 1926

: "Vskutku velký člověk bude ten, kdo celý z hnoje [lidstva] se

vyšplhá a bude mít štěstí, že najde Studánku, kde se z něho

umyje... To bude Hemitheos (to je můj Dios - - - - - Bůh tě

chraň, pacholku, abys se s ním nějak stotožňoval !...)" ; anebo

konečně, znovu v básnickém rouše, i 6) provisorní zakončení tzv.

"Dramatu o Diovi" z r. 1927 : "Dios je veliký Duch a ty rozpustil jsi se v něm jako kapka hnojůvky v nekonečném moři. Pes byl jsi

proto, že's nepochopil, že : stvořiv svět, to jest : něco mimo

sebe, stvořil jsi jím pána nad sebou a učinil jsi se větším

otrokem, než kterýkoli z otroků tebou stvořených. Plivám na tvůj

hrob a pohybem hlemýždě jdu za Tebou, Ty Vítězně Dovršený"...

25. Škrtnuto : pravá hladila.

26. Škrtnuto : kterého se bojíme.

27. Škrtnuto : Heroe šlechetný.

28. Srov., v dopise A. Pavlovi z 20. května 1914, poněkud

odlišnou, vypracovanější versi páté, šesté, osmé a deváté strofy

této písně :

"V žití Tě věčném nic, nic nemine,

Boží Tvá vůle chce bezmezně vše,

každý Tvůj čin po cestě jediné

v jediný nejvyšší vede cíl Tě.

A smrt jest jen zlatý schod

v démantnou Ti nebes říš,

odkud vojům bezmezným

hvězdných světů povelíš."

"Královna nebes, Láska Nadskvělá,

bez soků vládne vším. Všeliká strast

zář je, svým jasem přílišným stmělá.

Vzplá zas, když zatouží zpět ve svou vlast.

Heroe vznešený, tiše sni !

Však Tobě již brzo se rozední !

Snů příšery táhnou Tvých poslední,

již svítá, již svítí Ti Den všech dní !"

29. Ozvěna "velkého-hanebného cholupického dne". Srov. dopis

A. Pavlovi z 13.-15. dubna 1914 : "A rozhodl jsem se, že vtrhnutí

do 5. oktonia slavit budu 1./X, o 3. hod. odp., na posvátném

místě, co nejsollenněji, s vlajícími prapory, za víření bubnů a

řvaní fanfár. - O 1/2 3. jsem vyšel. Sotva ze vrat vykročím,

spatřím hned před sebou hovno jako prase. Již vznášela se nad ním

má levá noha.. ; mohl jsem je zcela dobře překročit, ale v náhlé

dementaci, Bohem samým seslané, - nevím, jak se to stát mohlo ! -

šlápl jsem celou botou do něho... Vir prudens byl by se teď

vrátil domů, na chvíli usedl, obul jiné, neinfluované :

nepředpojaté boty, a dával dobrý pozor, aby podruhé do hovna toho

nešláp. Já však, tohoto ominis, jež Bůh sám položil na cesty mé,

ve zpyšnělosti své nedbaje, šel jsem dále..."

30. Viz kapitolu XXVIII. (původně XIV. - ač je anachronismus

zde spíš čistě imanentní, vzniklý bezděčným vklouznutím postavy

do kůže autora).

31. Mat. 17, 5. Srov. i Faust, Druhý díl, v. 5629 a slova téměř

identická - "syn můj milý, v němž se mi dobře zalíbilo" -

zaznamenána A. Pavlem v jeho kapesním kalendáříku z r. 1912, pod

datem 15. března, jako výrok Klímy adresovaný jemu.

32. Škrtnuto : Vzdálenost mezi ním a pronásledovateli se

menšila.

31. Kapitola XXIII.

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován (zase podle téhož systému jako fg.

28) 49.

1. Škrtnuto : netušící, spí ve.

2. Škrtnuto : jsou-li na konci tajné chodby vojáci čili nic.

3. Škrtnuto : Kde je to ?

4. Škrtnuto : A zde je barrikada.

5. Škrtnuto : stiskněte péra nebo palte.

6. Škrtnuto : Asi 10 vojáků zřítilo se.

7. Slovo nedopsané nad řádkem. Lze je domyslit i jako opětovné

anebo opětované.

8. Škrtnuto : Nezbyl mně už čas.

9. Škrtnuto : jednu ze tří našich cest zatara[senu].

10. Škrtnuto : kráčí zde oddělení vojska.

11. Škrtnuto : Jedin[ý můj rozmach].

12. Škrtnuty první verse : Pietrovi kmitla hlavou ; i druhá :

Pietro mlčel chvíli.

13. Škrtnuto : můžeme být zachráněni, to je zcela...

14. Škrtnuto : úctou uctivou a bázní nábožnou před milostí tvou

nejvyšší.

15. Škrtnuto : žádám.

16. Škrtnuto : zvolala.

17. Škrtnuto : ačkolivěk dříve bezbožný.

18. Srov. dopis. M. Kösslové z 8. května 1919 : "Zamiloval jsem

se do pátku, když jsem si uvědomil, že je to dies Veneris, - a od

té doby míval jsem v pátek právě ty nejhezčí erotické emoce a

příhody."

32 - 33 - 34 - 35. Kapitola XXIV.

Čtyři zlomky. První, tři půlarchy kancelářského papíru popsané po

obou stranách obyčejnou tužkou (první číslován 1, druhý

nečíslován, třetí číslován 2) s pokračováním na dolní čtvrtině

třetí stránky a celé čtvrté stránce archu taktéž tužkou popsaného

a číslovaného 3a. Druhý, zbytek archu 3a. Třetí, jeden půlarch

popsaný po obou stranách obyčejnou tužkou ; číslován 4. Čtvrtý,

jeden celý arch a horní tři čtvrtiny první stránky dalšího, oba

obyčejnou tužkou popsané ; první číslován 5, druhý 6. Jelikož

existence archu 3a svědčí i zde o jistém časovém vrstvení, lze se

o rozměrech mezer v textu jen dohadovat. Chybí nejméně půl, snad

půl druhého archu (včetně pokračování škrtnutého textu z pozn.

28) mezi prvním a druhým zlomkem, asi jeden celý arch mezi druhým

a třetím a půlarch mezi třetím a čtvrtým. Celek byl sepsán zřejmě

dřív než fg. 29 a 30, ale pravděpodobně o něco později než fg. 31

a 36. První zlomek a tři odstavce druhého vydala O. Svejkovská

v poněkud zkrácené, jazykově značně nevěrné, ale jinak minimálně

zfalšované podobě v klímovské antologii Vteřiny věčnosti (Odeon,

Praha 1967).

1. Čili v rkp. zase (podle jiného, dřívějšího číslování)

kapitola XV, s titulem "Bílá svině". Podtitul "neboli rozřešení

problému o vzniku křesťanství" je dodatečně připsán na pravém

okraji Klímovou rukou, písmem značně větším a nedbalejším než

ostatní text. Znění, které zde uvádíme podle fg. 16, se vyskytuje

též v dopise M. Kösslové ze 14. července 1918 : "Mám ji [tj.

"Vaši slavnou patronku"] ostatně rád, vícekrát zdálo se mně

v noci, že se spolu hubičkujeme..., zasvětil jsem jí též

nesmrtelný (až na to, že je spálený) oddíl svého románu,

intitulovaný ‚Bílá svině neboli konečné rozřešení problému

o vzniku křesťanství'."

2. Škrtnuto : věřil teď spíše v to.

3. Slovo dodatečně připsáno na pravém okraji, stejným písmem

jako podtitul.

4. Škrtnuto : "Vstaniž, mladíče šlechetný !" pravil přízrak, "a máš-li. (Nahrazeno nad tím dodatečně připsanou větou : "I pravila

královna andělů třesoucím se hláskem" - patrně aby uvozovky

nepodrývali hodnověrnost biblického slohu.)

5. Škrtnuto : a půjdu ihned.

6. Škrtnuto : ale i prováděti, nejen...

7. Slova ač daleko hloupější jest jsou dodatečně připsána na

pravém okraji, stejným písmem jako podtitul. Že pisatel v tomto

hodnocení kolísal, o tom svědčí i deníkové záznamy ze 6. ledna

1917 : "Jsem vyvolen... Umím všechno, čeho potřebuju ; jsem mistr

v regionech, o nichž lidstvo neví ; nepřirovnávat se,

nezaměňovat, - nezaměňovat kometu za všelijakou svini, - na př.

za Nietz." ; z 10. února 1922 : "Jen, k čertu ! nezaměňovat se

pořád ještě za Niet. atd. ! Nanejvýš chladně přirovnávat !" ; a

z 2. června 1924 : "Dokud ještě obdivuju Nietzscheho, jsem červ.

Vyhnat si to už jednou ze střev -"

8. Škrtnuto : nehezký se mysli mé zdá, a hříšně...

9. Škrtnuto : že ty, Panna neporuše[ná], která.

10. Škrtnuto : A my jsme dispensováni od biblického tonu.

11. Škrtnuto : a učiní nesmrtelnými i ostatní hlouposti.

12. Škrtnuto : mrtvé novorozeně.

13. Škrtnuto : Když mně bylo sedmnáct.

14. Škrtnuto : kde světlo rozumu svítí.

15. Škrtnuto : Poshovte, starče.

16. Škrtnuto : protože sedm let.

17. Škrtnuto : Kleofáš, Jidáš a neurvalý Petr.

18. Škrtnuto : Následující den ve čtyři hodiny.

19. Škrtnuto : Ctihodný Lazar byl zlodějským přechovávačem a

mužem.

20. Škrtnuto : Renan se naprosto mýlí.

21. Škrtnuto : Haha ! Právě n[aopak !]

22. Škrtnuto : že Kristus byl nejen bohem.

22a. Bez "autem" v druhém svazku knihy Parerga und Paralipomena

(Lipsko 1950, str. 408): "Zázrak je znamením lži."

23. Škrtnuto : že dosud myšlenku tuto zřejmě i zjevně

nehlásali.

24. Škrtnuto : Tak tropil to tři [roky].

25. Škrtnuto : Když dali mu.

26. Poznámka na pravém okraji tohoto odstavce, připsaná stejným

písmem jako podtitul : Vše o Kr. mesiášování mnohem podrobněji,

lépe i změněně.

27. Škrtnuto : pokračoval stále ostřeji a činil...

28. Škrtnuta první verse rozhodující události : řval Krucifix a

velel své rotě : "Zmocněte se rychle hříšných jejich peněz !"

Stalo se.. Lup odnesen byl k nešťastnému Lazarovi, částečně však

zakopán byl v zahradě getsemanské.. Pozdě v noci odebral se tam

Krucifix s bandou svou, aby poklad odnesl..

Ale farisejci, jejichž peníze z části mezi ukradenými byly,

rozhodli se teď vážně proti lotrovi vystoupit. Inu, - víš, co se

stalo ! Přišla hned četa vojáků, Krucifixa zajala.. Rota jeho se

ovšem zbaběle

29. Poznámka na pravém okraji tohoto odstavce : boj s 2

legionáři ; mezek a kobyla, 1 zbyl.

30. Škrtnuto : v případě dopad[ení].

31. Škrtnuto : Měl při tom několik účelů.

32. Škrtnuto : že Syn Boží farisey lapen jest.

33. Srov. Mat. 6, 19 a, ve světštějším kontextu omluvy za

drobné potravinové krádeže, nedatovaný dopis Franzovi a Marii

Böhlerovým (pravděpodobně z druhé poloviny r. 1917) : "Bedenket,

dass auch ein Dieb ein Mensch, sogar nur ein Mensch ist, richtet

milde dem Magentodkranken, so Gott Euere Seelchen milde richten

möge ! Und sammlet die Schätze nicht, welche der Rost und die

Motten zerfressen, - mit welchen Worten das Heilandchen sagen

wollte : Sammlet nicht Kriegs-Banknoten und eiserne Kreuzen,

sondern Gold, welches nicht rostig wird und auch immun gegen die

Schaben ist." [Považte, že zloděj je také člověk, ba jen člověk,

a suďte mírně na smrt nemocného se žaludkem, aby Bůh i Vaše

dušičky mírně soudil ! A neshromažďujte poklady, které rez a moly

rozežírají, - kterýmižto slovy chtěl mesiášek říci :

Neshromažďujte válečné papíry a železné kříže, nýbrž zlato, jež

nerezaví a je i proti švábům immunní.]

34. Odkazuje pravděpodobně k pokračování výše uvedené první

verse na dnes ztraceném druhém listu archu 2. Správně bychom tedy

i zde měli označit mezeru v textu.

35. Škrtnuto : Bohové ! S takovým rošťák[em]...

36. Škrtnuto : Trvalo to dlouho, dlouho.

37. Škrtnuto : hemžili se po ulicí[ch].

38. Škrtnuto : stále více, stále častěji.

39. Škrtnuto : Jiní se domnívali.

40. Škrtnuto : zemřela pro bdění asi v tutéž dobu.

41. Škrtnuto : že i caesarové.

42. Škrtnuto : shledala jsem náhle.

43. Škrtnuto : jedli svého boha.

44. Škrtnuto : Narodila...

45. Škrtnuto : vysvět[lit] si strašnou hádanku.

46. Škrtnuto : mezi vírou, že jsem.

47. Škrtnuto : nebo[ť].

48. V rkp. považovat. Volíme nejmenší zásah.

49. Škrtnuto : že nehostíme mezi.

50. Škrtnuto : k osudnému konci.

51. Věta je dodatečně připsána, druhou půlkou na pravém okraji.

Tato druhá půlka je jedním svislým (snad náhodným) tahem

škrtnuta.

52. Škrtnuto : že jsem se za královnu nebe falešně nevydávala.

53. Škrtnuto : prochvěje mnou strašně vzpomínka.

54. Škrtnuto : a tvrdi[li], že nevědí.

55. Škrtnuto : i tentokrát opět velice podobna.

56. Škrtnuto : za umučení zloděje.

57. První slovo posledního řádku druhé stránky půlarchu 4 -

vypadlo nikoli vinou autorovy roztržitosti, nýbrž tím, že byl

utržen spodní okraj papíru.

58. Škrtnuto : boží bojovníci, následovníci.

59. Slovo zřejmě přeskočeno. Smysl je jasný. Necháváme na

čtenáři, aby si dle libosti mezeru vyplnil.

60. Škrtnuto : I tato řeč měl[a]...

61. Škrtnuto : Tam dal se mu poznat.

62. Škrtnuto : vrhla se nepřátels[ká] reserva.

63. Škrtnuto : Čtenář se...

64. Škrtnuto : jen peníze u lidí vládnou.

65. Škrtnuty i první verse : o hodně ; i druhá : o dvě stě let

později.

66. Škrtnuto : bylo mou zásluhou...

67. Škrtnuto : zásluhou mne, nejen živé, ale i mrtvé.

68. Škrtnuty i první verse : že všechny mrtvoly... ; i druhá :

že mezi mrtvolami nebylo ani jednoho...

69. Škrtnuto : dostával stále zprávy zcela jin[é].

70. Škrtnuto : deštěm kulí.

71. Škrtnuto : čtyřmi voly.

72. Škrtnuto : A morálka všeho ?

73. Autorem volně přeloženo podle I. vydání Der Wille zur

Macht, uspořádaného E. FörsterNietzscheovou (Lipsko 1901, str.

158) : "Wer mir in seinem Verhältniss zum Christentum heute

zweideutig wird, dem gebe ich nicht [erst] den letzten Finger

meiner zwei Hände. Hier giebt es nur Eine Rechtschaffenheit : ein

unbedingtes Nein, ein Nein des Willens und der That..." (Smíme-li

jen "chladně přirovnávat", aniž bychom se pozastavovali nad

nápadnou příbuzností osudů, je snad dovoleno se ptát, zda by

Klíma právě tuto pasáž citoval, kdyby vydavatelka nebyla

vypustila celý první odstavec dotyčného zlomku, v němž ten, "kdo

není zcela jasný", ztrácí svou všeobecnost a nechá se velmi

konkrétně poznat.)

74. Škrtnuto : Ach ! že každý...

75. Škrtnuto : Ne bez zlého úmyslu.

76. Věta dodatečně připsána stejným písmem jako podtitul.

77. Škrtnuto : ale dost ! Jsem rozhodnu[ta]...

78. Škrtnuto : vystoupily z víry. (Oprava provedena stejným

písmem jako podtitul.)

79. Škrtnuto : Jsem teď bohatá bordelářka.. A Krucifix je u

mne.

80. Škrtnuto : Jezu Kriste, oroduj za nás.

81. Závorka dodatečně připsána stejným písmem jako podtitul.

82. Zde patrně jméno, velmi důrazně začerněné způsobem, který u

Klímy není obvyklý.

83. Škrtnuto : On je pořád zamyšlen.

84. Srov. Vlastní životopis : "Zapomenuto na veledůležité :

sexualní. Vyjma několik návštěv v bordellech a potkání v noci na

mezích, ‚nic vážného' : ne že by se mně to nebylo líbilo, ale

neměl jsem k tomu čas..."

85. Ne náhodou. Srov. dopis M. Kösslové ze 4. ledna 1919 :

"Miluju kočky a tigry, konvalinky, hory a Dennici, hudbu a

věčnost, - vše tak trochu eroticky : teple, leskle, dráždivě,

lohtavě, opojivě... [...] vůně a obličej konvalinky budí ve mně

představy věčně ženského..." Což vysvětluje též (anebo snad

obráceně) proč v dopise A. Pavlovi z 20. května 1914 "kundy a

řitě" Ziaty, Argy a Porcie popsány jsou jako "konvaliem vonící".

86. Škrtnuto : seděl Pietro na místě.

87. Následuje, obyčejnou tužkou psaný, na dolní čtvrtině první

stránky, celé druhé stránce a horní polovině třetí stránky archu

6 (zbytek archu je nepopsán), první náčrt povídky Jak bude po

smrti. Uvádíme jej zde nejen kvůli údajnému autorství Livie a

Porcie, ale i - jelikož text poprvé otištěný v časopise Rozvoj,

roč. 3, č. 4 a 5 z 19. a 26. června 1920, může být čtenáři znám -

jako další znázornění vztahu Klímových "cihel" k tomu, čemu by se

již mohlo říci "dům".

8. Supplement (z rukopisů Livie a Porcie [Povídky

z Postmortalie]) :

Den před onou nocí minul beze zvláštních příhod ; teprve večer

přihodilo se něco zlověstného.

Seděl jsem v 7 hodin v restaurační místnosti hotelu v městě B, od

bydliště mého asi 10 hodin vzdáleném. V 9 hodin hodlal jsem

odebrat se na nádraží, abych ještě dnešní noc doma přespal.

Místnost byla plna lidí a šumu. Za mými zády hovořilo několik

zámožných rolníků spolu. Jen tu a tam některé slovo jejich jsem

rozeznal. Jeden z nich vyprávěl, jak chytal polního zloděje. A tu

zaslechl jsem náhle s příšernou jasností tato pomalá slova :

"I obešel já polí pět --"

Věta tato je směšná, ale něco děsivého sotva kdo v ní shledá. A

přece vynořila se z ní do mne, vedle jisté omamující nechuti,

tajemná, temná hrůza.. - Myslím nesměrodatně v duši své kupecké,

že směšnost, pitvornost jsou s hrůzností těsněji spojeny, než

lidé tuší, že snad zdrojem vší hrůznosti jest jen grotesknost,

komika ; svět je paradoxon, je lež, je absurdita - je

dvojsmyslnost - - (had jehož ohon v jeho tlamě..)

Pocity ty zapadly však ihned a zdánlivě nezbylo po nich stopy.

Za půl hodiny vyšel jsem na záchod, nalézající se na dvoře.

Opustiv jej zapínal jsem si pod hvězdným nebem pomalu kalhoty. A

tu náhle zasyčelo mně cosi příšerně v duši : "i obešel já polí

pět" - nevýslovně nestvůrná, šílená myšlenka ji zalila, podťala

mně kolena, vzala vědomí...

Nabyl jsem ho za krátko a jen málo vrávoraje vrátil jsem se do

lokálu. První minuty bylo mně velmi trapně, ale děsu bylo v tom

málo. Brzo však nápadně jsem se rozveselil a zapomněl skoro.. Jen

chvílemi pocítil jsem mučivě, že nějaký strašný, probuzený dravec

číhá ve mně, že příšerná revoluce odehrává se dole v duši, že to

nejstrašnější stojí už za dveřmi.

Ale to dostavovalo se jen hodinu. Ve zcela normalní náladě dojel

jsem do svého města, kde jsem byl majitelem kvetoucího obchodu se

střižným zbožím, a sotva ulehnuv usnul jsem. Ale usínaje trhl

jsem se silným leknutím : bylo mně, jako bych byl zaslechl sama

sebe, - ale zvukem z venčí přicházejícím, zoufale vzdychnout - -

*

Kdy sen onen počal, nevím.. Ó dozvím se to kdy ?..

Kráčel jsem pustou, pahorkatou, místy lesnatou krajinou. Byl

podzimní večer, slunce asi právě zapadlo. Těžké mraky, oblohu

úplně pokrývající, byly tak žluté, že jsem podobných nikdy

neviděl. Ještě příšernější žlutě hnědá země byla jedinou

hrozbou.. Ze všeho vanula ve mne nepřekonatelná hrůza. Stráně,

lesy, stvoly trav, opozděné, sirotčí květy - vše mně říkalo : "co

máš tu mezi námi ještě dělat ? není tu už tvoje místo ! což

nepraví ti děs, který ze všeho cítíš, kterým vše tě odráží, že

musíš odtud jít ?" Co chvíli očekával jsem, že přijde to

poslední, hlavní.. A přišlo ! Asi 300 kroků ode mne vyšel z lesa

muž a pomalu ubíral se ke mně.. Hned jsem, s nejtajemnější

hrůzou, věděl, že on je tím posledním. Dal jsem se v šílený

útěk.. Za chvíli jsem se ohlédl. Kráčel stejně pomalu, ale byl

mně znatelně blíže.. Pádil jsem ještě zběsileji, co chvíli se

ohlížeje, ale on, ustavičně stejně pomalu jda, jako jde

bezstarostný osud, blížil se neúprosně víc a víc.. Tu, oběhnuv

pahorek, spatřil jsem nedaleko před sebou osamělou, blízko

vesničky stojící krčmu. "Jsem spasen !" zaplesal jsem v radostném

pláči ; "tam mezi dobráckými lidmi pozbude příšera své moci nade

mnou ! Nedohoní mne už, je ještě aspoň 150 kroků za mnou a za dvě

minuty jsem v hospůdce !" Běžím dále ; muž zmizel mým zrakům za

strání.

Již jsem byl jen tak třicet kroků domku vzdálen, - tu zašustělo

přede mnou křoví, živý plot zahrady ke krčmě přiléhající tvořící,

- a muž zastoupil mně cestu. Vypadal docela obyčejně ; měl žluté,

plátěné šaty s velkými černými kostkami. Zapjal před hrudí ruce

v sebe a toče palci "mlýnek", jako klímající a umírající lidé

činí, řekl s línou, selskou pomalostí :

"Obešel já polí pět."

Celá duše má vzplála v hrůzu, jaké nic neodolá - - -

*

(Probuzení v hotelu, kde slova ta poprvé slyšel ; nálada -

Procházka ; tlačící obloha atd.. Usnutí na mezi ; čas ?..

Začerněnost - věže - chrám zmizel, hotel zmizel - každý druhý

člověk na ulici pláče - Návrat do města, kde má obchod (dříve již

temné údery za obzorem) - tam stane nad svou mrtvolou - jeho žena

- vír, - údery jej zasáhnou.. První rozpomenutí, co znamenají

slova "obešel já" atd)

36. Kapitola XXVI.

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován (podle téhož systému jako fg. 31) 55.

1. Škrtnuto : a konečně spokojen odplíži[l se].

2. Psáno přes původní : bedničku.

3. Srov. dopis M. Kösslové ze 4. ledna 1919 : "Tři čtvrti roku

bydlil jsem kdysi v témže domě s paní, kterou jsem dost miloval ;

stále o ní jen sladce jsem snil, - a neučinil nejmenšího kroku,

abych se s ní sblížil ; z hloupé marotty nikdy jsem ji ani

nepozdravil..." Anebo - idem, sed aliter - dopis A. Křížovi z 22.

ledna 1916 : "... zamiloval jsem se do jedné dámy a nazýval ji,

před lidmi, ‚gnädige Sau, Grisette' a p., ač mně neublížila, -

naopak !.. a jistě nebyla by se pro to na mne zlobila, kdybych ji

byl aspoň zdravil.. ; ale tento čin zdál se mně být abominable -

ani mne nenapadlo, že bych to mohl udělat, - a dost jsem byl do

ní zblázněn !"

4. Psáno přes původní : v takových případech.

5. Škrtnuto : Jak ráda říká žena. Srov. dopis K. Lososové z 21.

července 1925 : "‚Soucit se mnou'... Vím, že žena ráda jej k muži

pojímá a projevuje.., ale necítíš, děťátko, že mne poněkud to

zahanbuje ?"

6. Škrtnuto : k dálnému, sotva znatelnému pobřeží.

7. Škrtnuto : fialky a pomer[ančový květ].

8. Škrtnuto : Nahé ruce byly.

9. Škrtnuto : neobyčejně zájmuplnou upřeností.

10. Škrtnuto : A to už bude.

11. Srov. úvod (pozn. 10) a deníkový záznam z 29. srpna 1926 :

"Kdekoli počítám, metafysika mathematiky mísí se, až do atomů

každé číslice, do toho ; a Bůh chraň, abych následkem toho

spočítal něco dobře."

12. Škrtnuto : odpor k tomu, nechtění.

13. Škrtnuto : se sv. Marií.

14. Škrtnuto : že jí chci říci "pardus".

15. Škrtnuto : musím mluvit dál, sice by myslila.

16. Škrtnuto : kráčel hlučnými kroky k Lesbii.

17. Škrtnuto : svým dlouhým, hladkým, vlhkým pohledem.

18. Škrtnuto : "Co to ?" řekla, úst[a]...

19. Škrtnuto : A teď přišel Pietro k sobě a s elementu.

20. Škrtnuto : vztek z jeho vlastní hanby.

21. Škrtnuto : asi 7 m. do výše.

22. Škrtnuto : Svině ! ale počkej.

23. Škrtnuto : škoda mluvit.

24. Škrtnuto : že chci být bit.

37 - 38 - 39. Kapitola XXVII.

Tři zlomky. První, jeden arch kancelářského papíru popsaný po

všech stranách obyčejnou tužkou ; číslován 58. Druhý, jeden

půlarch, taktéž tužkou popsaný ; číslován 60. Třetí, jeden

půlarch a jeden celý arch, rovněž tužkou popsané ; půlarch

číslován 63b, arch 64. První zlomek navazuje na fg. 36 po mezeře

dvou archů. Mezi ním a druhým zlomkem mezera jednoho archu ; mezi

druhým a třetím mezera dva a půl archu.

1. Čili v rkp. kapitola XIII.

2. Škrtnuto : člověk, jemuž prokázal dobrodiní.

3. Škrtnuto : že je to z našeho stanoviska škodlivé.

4. Škrtnuto : suchý brambor.

5. Škrtnuto : Zdá se to být locus com[munis].

6. Škrtnuto : ze své kůže nikdo nevyklouzne.

7. Škrtnuto : a činí-li to přemrštěně.

8. Škrtnuto : a tento instinkt jistou moudrou střední čáru,

o níž jsi mluvil.

9. Škrtnuto : můžeš nadpřirozené plápolání to.

10. Psáno přes původní : 195.

11. Škrtnuto : Proti jeho ďábelské obratnosti.

12. Škrtnuto : Byl-li by pak Pietro uvěřil.

13. Škrtnuto : také takové zvíře.

14. Škrtnuto : ráda bych už pokojně seděla, - ale vím, že je to

marné.

15. Škrtnuto : do kufru.

16. Škrtnuto : že bych mohla být stíhána, uvězněna, na šibenici

přijít.

17. Škrtnuto : podal Pietrovi ještě jednou ruku a řekl :

18. Škrtnuto : budou se na tobě mstít za tvá dobrodiní.

19. Slovo vytvořeno patrně podle vzoru kontradikcionista.

Stejně jako tento má zálibu v kontradikci (již tu čtenář na první

pohled uvidí), kriminalista si libuje in criminibus a tudíž i -

volně-vědomě, na rozdíl od všelijakých nahodilých kriminálníků -

v kriminále.

20. Škrtnuto : Ty jen ve snu.

21. Srov. Vlastní životopis : "v dospělosti jsem se nedopouštěl

zločinů - protože, kde je nepřikazuje praktická nutnost, jsou jen

malicherným uličnictvím -".

22. Škrtnuto : Doufal snad, že jej nechám projít.

23. Škrtnuto : Za čtvrt hodiny našel.

24. Škrtnuto : před nákazou ohněm střežili.

25. Škrtnuto : protože jsme nevin[ni].

26. Psáno přes původní : Lesbia byla bledá.

27. Škrtnuto : Konečně se to na nás vymstilo.

28. Škrtnuto : protože tento neuměl...

29. Škrtnuto : svého potomka, na nějž včera...

30. Škrtnuto : jeho dopis v ruce.

31. Škrtnuto : Turci jsouce mocnější.

32. Škrtnuto : křičeli z dálky hodnostáři.

33. Škrtnuto : Proti nim jeli dva lidé.

34. Škrtnuto : bolí stokrát víc.

35. Škrtnuto : mezi tvým Cesareem ku př. a mezi těmi

pa[douchy].

36. Škrtnuto : rozdává-li je nižš[ím].

37. Na levém okraji posledních tří řádků tohoto odstavce

kolonka čtyř číslic : 20 20 24 14.

38. Škrtnuto : 25. [října ?].

39. Škrtnuto : Pět jich bylo vysláno z jistého.

40 - 41. Kapitola XXVIII.

Dva zlomky. První, dva půlarchy kancelářského papíru popsané po

obou stranách obyčejnou tužkou ; číslovány 65b a 66. Druhý, dva

celé archy, taktéž tužkou popsané a číslované 69 a 70, s

dokončením na horní polovině první stránky dalšího archu

číslovaného 71. První zlomek navazuje na fg. 39 po mezeře jednoho

půlarchu. Uprostřed textu mezera dva a půl archu.

1. Slovo nedopsané nad řádkem. Vynecháno K. Lososovou ;

D. Souček čte a ostatním. Řešení zde zvolené se nám zdá být

potvrzeno Liviiným tvrzením (viz str. 385, ř. 10 zdola), "že

Arabové a Murton mlékem neslynou".

2. Škrtnuto : do pěti skleniček.

3. Škrtnuto : Byly zároveň jako omámené...

4. Psáno přes původní : Nedáte.

5. Škrtnuto : Nu nu nu ! Tak si sedněte ! (Nahrazeno dodatečným

připsáním jak následujících dvou vět, tak i poslední věty druhého

odstavce nad tím.)

6. Škrtnuto : vždycky měl jsem při [sobě]. (Srov. otázku

vsunutou do nedatovaného konceptu článku o hudbě z první poloviny

20. let : "Vědí ubožáci, kteří proti alkoholu brojí, že sen je

půl života a alkoh. půl snu ?")

7. Škrtnuto : že jsem mrtev.

8. Škrtnuto : jak mohl bych být mrtev.

9. Škrtnuto : Jen jednou za m[ěsíc].

10. Škrtnuto : nepostačí k tomu obyčejně dělaná káva : moje

káva je procezena.

11. Škrtnuto : nějaké čtyři hubené ženštiny.

12. Škrtnuto : čtvrt.

13. Škrtnuto : ale můj Geschäftsgeist neutrpěl.

14. Škrtnuto : utrhl jsem thé photvoře.

15. Škrtnuto : řítíc se k němu.

16. Škrtnuto : vynořím se jednou za rok.

17. Škrtnuto : kroutí se.

18. Škrtnuto : stanu se konečně tvou manželkou.

19. Škrtnuto : I zádečka má špinavá.

20. Škrtnuto : zahřměl zlostně.

21. Slovo nedopsané na konci řádku. K. Lososová čte hranice,

což je nejen graficky, ale i myšlenkově, vzhledem k splynutí,

o něž jde, do očí bijící nemožnost. D. Souček navrhuje spíš

pravda - na první pohled pravdě ne nepodobno - vezmeme-li ale

v úvahu, že pravda a jsoucnost jsou u Klímy rub a líc téhož

pojmu, dochází se tak jen k tvrzení jsoucnosti jsoucnosti, kdežto

autor a jeho mluvčí zde naopak usilují o důkaz její jsoucí

nejsoucnosti. Za správnost vlastní konjektury ručit ovšem také

nemůžeme.

22. Škrtnuto : nejsoucí něco, něco nám neznámého.

23. Škrtnuto : a Porcia jala se...

24. Poznámka na pravém okraji tohoto odstavce, připsaná písmem

větším a méně spořádaným než ostatní text : Pletení pojmů ve snu

- proč u lidí ne ve bdění ? A u koho - co to pak znamená ? Sen --

(16./12 12).

25. Škrtnuto : Krátce počínali [si] teď.

26. Škrtnuto : Nechte mne.

27. Škrtnuto : Takto má si muž po koitu počínat.

28. Škrtnuto : že pak dlouho na něj s rozkoší vzpomínaly.

29. Škrtnuto : Je to naopak padoušství, chlubit se.

30. Škrtnuto : Pravdu jste řekly, že filosof.

31. Srov. (malé přípravné cvičení v pletení nejen pojmů) "Má

praxe", text z 2. února 1922 věnovaný Miloši Srbovi : "Zde nutno

spát víc než kde jinde ; zabil jsem se napolo jen proto, že jsem

vždy myslil, že Bůh nesmí spát ! - a On spí ! a jak spí !...."

32. Škrtnuto : a vědomí na oko též.

33. Přesto, že zde máme jen oddíl jedné kapitoly a ne kapitoly

dvě, a že Riccardo není Edgarem, považujeme za vysoce

pravděpodobné, že právě tuto pasáž má Klíma na mysli, když píše

E. Chalupnému 4. září 1910 : "bez rozpaků věnuju celou kapitolu

vztahům pojmů ‚pravda' a jsoucnost a následující prašivě málo

abstraktní narraci o čtyřech dámách, coëujících současně na jedné

posteli se synem Eurovým" - okolnost sice k účelům přesné datace

málo platná, přitom však krásně osvětlující propast mezi

autorovou hlavou a papírem.

34. Aforismus sem, aforismus tam : "Profundiores cogitationes

ad insaniam, probiores ad stupiditatem cum necessitate hominem

adducunt.." (Z deníku, 3. září 1912.)

35. Škrtnuto : než milovat jej i skutky.

36. Škrtnuto : Kapitan i Mateo jsou obři.

37. Škrtnuto : hlavně o otázce.

38. Škrtnuto : řekla Por[cia].

39. Škrtnuto : stane se to jen ve bdění.

40. Škrtnuto : nemusí se obávat ani smrti.

41. Škrtnuto : stále byly v sebe pohříženy.

41a. Kapitola XXIX.

Zbytek archu 71 a celý další arch kancelářského papíru popsaný po

všech stranách obyčejnou tužkou a číslovaný 72. Navazuje přímo na

fg. 41.

1. Čili v rkp. už potřetí (tentokrát snad podle původního

číslování) kapitola XV.

2. Škrtnuto : dosud slušná, značně již tělnatá.

3. Z konceptu článku "O dnešní době", 12. dubna 1926 : "O

sportu nejostřejší slova ! - (Jde mně to proti srsti nejvíce)" ;

tamtéž, 2. května : "Sport, bůh dneška, - jest skoro jen formou

ničemnosti zvané práce. Cíl : odvádění od duševního k tělesnému,

- přesněji : od vysoce duševn. k nejspodnější duševnosti.

Závodění se zvířaty ; pomalu napodobení zvířecích hlasů stane se

největší ctností - atd..." Srov. kontradiktorně i deník Miloše

Srba, 9. dubna 1922 : "přišel Klíma s Kodíčkem a vyzývali mne,

abych s nimi šel na jakýsi footbalový zápas" ; tamtéž, 28. května

: "Odpoledne přišel Klíma. Šel jsem s ním na zápas Sparta-Celtic,

který mně velice zaujal (dopadl 2 :0 pro Spartu)." Ještě

explicitnější je vzpomínkový text sepsaný Aloisem Fiedlerem po

válce: "Při takové procházce jednou jsme pozorovali obvyklý ruch

po jednom footbalovém zápase. Dali jsme se do rozhovoru o kopané.

Byli jsme překvapeni Klímovou informovaností o hře. Ačkoliv zápas

zřídka viděl, sledoval úspěchy vedoucích klubů s nelíčeným

zájmem. Z jedné návštěvy si přinesl hluboké dojmy ze zápasu

Sparta-Slávia. Káďu si zamiloval, obdivoval zejména Jandu."

4. Škrtnuto : nejlepším centrforwardem ligy.

5. Škrtnuto : První vrazil jsi.

6. Škrtnuto : vyslancem ve městě.

7. Škrtnuto : činil mne zoufalým.

8. Škrtnuto : Je to John Murton.

9. Škrtnuto : budeš-li vojáky následovat.

10. Škrtnuto : stál již pod okny, připra[ven].

11. Srov. deníkový záznam z 31. října 1926 : "Chytřejší

aktivita a více odpočinku : to je pro každého činného

nejdůležitější snad maxima --"

12. Škrtnuto : I v deshabillaci musí se zračit aktivní duch.

13. Škrtnuto : Vzhůru, drahá choti.

14. Nahrazuje škrtnuto : nedovedu svou myšlenku patřičně

vyjádřit.. - Jen tolik cítím, že sen můj měl cosi hlubšího

v sobě, cosi - skutečného...

15. Škrtnuto : Sestoupili...

16. Škrtnuto : asi 80 kroků vzdálené.

17. Škrtnuto : s tváří nad otvorem.

18. Škrtnuto : často celé hodiny jsi mně.

19. Klemens von Ketteler, narozen r. 1853, byl zavražděn jako

německý vyslanec v Číně během boxerského povstání r. 1900. Děj

této části třetího dílu lze situovat podle toho, shodně se

zvěstováním Klímova narození Bohorodičkou v kapitole XXIV.,

v roce 1864.

20. Škrtnuto : asi 150 kroků.

21. Škrtnuto : Murton a Omar.

22. Slovo nedopsané na konci řádku.

23. Škrtnuto : lituju, že nemohu více.

24. Škrtnuto : plakal vyslanec.

25. Škrtnuto : Plivám naň tisíckrát.

26. Škrtnuto : a vnořila ji.

42 - 43. Kapitola XXX.

Dva zlomky. První, pravděpodobně z původního sepsání, jeden arch

kancelářského papíru popsaný po všech stranách obyčejnou tužkou ;

číslován 75. Druhý, z r. 1913, půlarch taktéž tužkou popsaný a

číslovaný 12 (zařazen sem kvůli nesporné thematické souvislosti,

ač nelze vyloučit, že jde o zlomek z jedné z prvních kapitol

třetího dílu, tedy o scénu ze seznámení žen přibylých z Edgarova

harému s Fatimou-Alzirou, jejímž vyprávěním text začíná). První

zlomek navazuje na fg. 41a po mezeře dvou archů. První jeho část

bude později vzpomenuta v článku Nejbarbarštější žaláře (Vteřina

a Věčnost, I. vyd., str. 36-38 ; II. vyd., str. 39-44 ; poprvé

otištěno v deníku Právo lidu, r. XXXIV, č. 94, 22. dubna 1925).

1. Škrtnuto : otrok ovšem pana hraběte uposlechl.

2. Škrtnuto : obrazy interessantnějšími.

3. Škrtnuto : než abych byla o ně prosila.

4. Škrtnuto : než učitelé tvoji.

5. Škrtnuto : jenž by žákům chtěl dopřát.

6. Škrtnuto : Mluvím ovšem jen.

7. Škrtnuto : mrav a obyčej zde.

8. Citováno z paměti a anachronicky z Tak pravil Zarathustra,

I, "O starých a mladých ženkách" ; přesné znění : "Oberfläche ist des Weibes Gemüt, eine bewegliche stürmische Haut auf einem

seichten Gewässer." (Čili v Klímově vlastním překladu : "duch

ženy je [povrch,] pohyblivá, bouřlivá hladina na mělké vodě".)

Srov. i pozn. 2 k fg. 51.

9. Škrtnuto : Klekly jsme, myslíce, že už.

10. Škrtnuto : a zmrskal jí zadeček, že jí krev stříkala.

11. Škrtnuto : z okna paláce, na štěstí nízkého.

12. Srov. dopis M. Kösslové z 8. května 1919 : "Debatovalo se

v rodině, jak zakročit proti ženě, jež kradla nám ze sklepa uhlí

; a já, 8letý, míchal jsem se do toho pořád svým míněním, že vina

její není nevyvratně dokázána. ‚I mlč už přece jednou, když tomu

nerozumíš !' uškubla se konečně matinka mrzutě. Byl jsem

nejhlouběji, nejhloupěji uražen, - [...] a od té doby jsem ji

smrtelně nenáviděl, - až do dnes. Všechny tresty jsem jí úplně

odpustil, - ale ona slova ne !"

13. Škrtnuto : jen na strach a zisk lidí možno appellovat.

Napoleonův výrok je uveden R. W. Emersonem v eseji z knihy

Představitelé lidstva, z něhož Klíma bude citovat - "lajdácky" -

ještě r. 1924 ve svém Vlastním životopise.

14. Škrtnuto : tedy je první snahou jeho.

15. Z téhož dopisu M. Kösslové : "Prosím Vás, povězte mně,

v čem myslíte že je hlavní příčina Vašeho zla ! [...] v nechuti

k učitelství ?"

16. A zase tamtéž, abychom autorovi také nenechali vzít slovo :

"Nanejvýš vlídná a laskavá byla to paní ; ani při trestání

nenechala se strhnout k příkrým slovům a tónům ; když v odlehlém

pokojíku svazovala mi a mým sestřičkám kapesníkem ruce,

povzbuzovala nás starostlivě, abychom statečně snesli přírodně

nutné následky zlého činu nebo zlé nečinnosti ; a pak někdy

pohladila nám ještě něžně tváře levou rukou, což nemělo nijaký

vliv na rázné mávání pravice svižnou zbraní ; ostatně nemohlo to

ublížit na zdraví. Cítíval jsem strašný stud a vztek [...] ;

ohromnou chuť míval jsem probodnout ji.."

17. Škrtnuto : všemi čtyřmi...

18. Škrtnuto : Jako vichr běžela jsem do tajemné síně a stanula

jsem před skříní.

19. Škrtnuto : úpln[ě].

21. Škrtnuto : velela sluhům a uchopivši...

44. Kapitola XXXI.

Dva archy kancelářského papíru popsané po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslovány 77 a 78. Navazuje na fg. 42 po

mezeře jednoho archu ; začáteční dialogovou sekvenci lze číst i

jako dokončení kapitoly XXX.

1. Škrtnuto : A skoro mžikem.

2. Škrtnuto : Klamala tvé sestřičky.

3. Škrtnuto : ale divokost a energie není.

4. Škrtnuto : ten sedí na koni jako.

5. Georgios Kastrióta, zv. Skanderbeg (1404-1468), albánský

kníže a národní hrdina.

6. Škrtnuto : ale soudila, a dost správně.

7. Škrtnuto : a třeba se dozvědí.

8. Škrtnuto : jak byli mně k smíchu vždy lidé, kteří.

9. Škrtnuto : a utíkala jim.

10. Škrtnuto : půl hodinové stání.

11. Psáno přes původní : takový šlechtický otrok.

12. Škrtnuto : že věznění bylo vám milé.

13. Škrtnuto : hrála si, nechala si naflákat na dlaně a zavřít

po škole, opisujíc za trest.

14. Škrtnuto : byla ještě bujnější, k tomu cíli...

15. Škrtnuto : dlouhou dobu.

16. Škrtnuto : byla tak statečná, že volila jej raději a tak

dlouho to dělala.

17. Škrtnuto : tak svázanými, že mohla jen málo běžet.

18. Škrtnuto : jediný její cíl bylo vychovat.

19. Škrtnuto : Pietro uposlechl a zabručel.

20. Škrtnuto : Ne, Vaše Milosti.

21. Škrtnuto : o čtyři léta starší, aby získala tím na jejich

vážnosti.

22. Škrtnuto : a to mne přitahuje.. Ale jen tr[ochu].

23. Psáno přes původní : ti.

24. Škrtnuto : ale teď už lidem viditelní.

25. Škrtnuto : příliš aristokraticky a hrdě.

26. Slovo nedopsané na konci řádku.

27. Škrtnuto : těch pochopů bylo šest.

28. Škrtnuto : dokud jste tak hrdě mluvila.

29. Srov. dopis A. Pavlovi z 25. prosince 1913 : "snil jsem

skoro ob noc o mé Gelle, kterou jsem před 10 roky trochu měl rád,

jakoby kočkou byla nebo aspoň dvě vraždičky měla na svědomí. Léta

se mi o ní nezdálo, a teď najednou scházel jsem se s ní stále,

vždy jen za jitřních červánků první oboustranné zamilovanosti ; a

jako červánek po zhaslém slunci osvětlovaly jemné vzpomínky na

tyto spanilé sny celé mé dny... ; podivno, - nejspíš v půli

listopadu zdechla.." Vzpomínky se proto ještě nevytratí, jak

svědčí dopis K. Lososové z 28. srpna 1925, kde je (zdálo by se)

řeč o téže osobě : "Miluju - a sice jednu číšnici z Engadinu -

Lamadenu - které jsem dal pár faciček ; je tomu asi 23 roků.. Ta

byla, na první pohled, moudrá ! Žádný stále slzící mrak..."

30. Srov. dopis M. Kösslové z 2. února 1919 : "Jste malým

manželstvím muže a ženy -"

45. Kapitola XXXIII.

Jeden arch kancelářského papíru popsaný jen po třech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 83. Mezi tímto zlomkem a fg. 44

mezera čtyř archů. Vydán pod vymyšleným titulem Příšerný konec

Fabiův, spolu se zkrácenou versí prvního zlomku kapitoly XXXVI.,

přesně podle nevěrné úpravy K. Lososové, v klímovské antologii

Vteřiny věčnosti.

1. Škrtnuto : a jaksi sešlý víc.

2. Psáno přes původní : subjektem.

3. Srov. Vlastní životopis : "mohu říci o sobě, od mého 15.

roku, totéž, co Nietzsche : ‚Ich bin immer am Abgrund' -"

4. Škrtnuto : znak tvého života.

5. Škrtnuto : propasti zde nejsou.

6. Z řeckého slovesa tarŁssw : otřásat, vzrušovat,

znepokojovat. Podle vzoru Schopenhauera jak v jeho Aforismech

k životní moudrosti, tak i ve Světě jako vůle a představa,

přízrak cituje zde Epiktéta (Encheiridion, V) : TarŁssei toÝj

˘nqrčpouj oâ t¦ prŁgmata, ˘ll¦ t¦ per tîn pragmŁtwn dŇgmata.

7. Škrtnuto : Snad ženou ? Dobře vychovanou dámou ? (Srov. i

pozn. 10 k fg. 10.)

8. Povolání Anny Klímové-Vanišové.

9. Škrtnuto : list, v němž zvěděl o pobytu Cesareově.

10. Škrtnuto : druhy svých bývalý[ch] lup[ičských].

11. Škrtnuto : tísnila jej strašně.

12. Škrtnuto : zbyla naň...

46 - 47. Kapitola XXXVI.

Dva zlomky. První, dva archy kancelářského papíru popsané po

všech stranách obyčejnou tužkou ; číslovány 89 a 90. Druhý, jeden

půlarch taktéž tužkou po obou stranách popsaný ; číslován 91b.

První zlomek navazuje na fg. 45 po mezeře pěti archů. Uprostřed

textu mezera jednoho půlarchu.

1. Škrtnuto : Nechtě[ly]...

2. Doplněno nad řádkem ; původně : za minutu jistě omdlím.

3. Psáno přes původní : kde je ta houně.

4. Škrtnuto : s černou tváří.

5. Škrtnuto : tentokrát se už nehnul.

6. Škrtnuto : Ženy radostně se rozplakaly.

7. Škrtnuto : Nalili jim též...

8. Škrtnuto : rokujíce dál, zatím, co bouře stále stra[šně

zuřila].

9. Škrtnuto : Již již zdálo se.

10. Škrtnuto : že sen jeho.

11. Škrtnuto : že prasknutí bylo nutné.

12. Škrtnuto : když sám lék změnil se.

13. Škrtnuto : a jiným darebnostem.

14. Škrtnuto : ptal se ho bezděky.

15. Škrtnuto : ke krucifixu nad bání.

16. Sic. Jde samozřejmě, zde i níže, o Alfreda.

17. Škrtnuto : Strašné slovo.

18. Škrtnuto : 80000 m.

19. Škrtnuto : 2000 m. mezi nebem a zemí.

20. Škrtnuto : v příš[erném] letu.

21. Škrtnuto : Vzchopil se, - ale... Ale...

22. Škrtnuto : nebeské vody.

23. Škrtnuto : je to strašné ! Oloupíme raději...

24. Škrtnuto : Nebesa se jimi trhala, hromy třaskaly.

25. Škrtnuto : již již musilo to.

26. Srov. dopis M. Kösslové ze 4. ledna 1919 : "O coitu snívám,

třeba někdy taky dost, poměrně málo (snad proto, že cítím, že

děti mé byly by duševními monstry ?) ; více o bičování milenky,

pálení, drcení... ; o usmrcení jejím ; pití její krve, požívání

masa jejího, o delikatních způsobech kuchařského jeho

upravení..."

27. Škrtnuto : rozhlížel se mimo.

28. Škrtnuto : Fabiovi velmi tajemný se zdající.

29. Škrtnuto : Seděl na svém koni, na pasece.

30. Psáno přes původní : jeti.

31. Psáno přes původní : Vjel.

32. Škrtnuto : měl jsem k tobě hrozný odpor.

33. Škrtnuto : asi po dvaceti bodnutích.

34. Škrtnuto : že vedle něho je.

35. Škrtnuto : dal se na útěk... A utíkal stále.

36. Škrtnuto : údolí zcela zalesněné.

37. Škrtnuto : Stromy nemohly se zde uživit.

38. Škrtnuto : Ale na tenké vrstvě prsti.

39. Škrtnuto : šedly asi 500 kroků před Fabiem.

40. Srov. Vlastní životopis : "krásný pocit : ještě krok - a

letíš tak 500 m dolů..."

41. Škrtnuto : Dal se na útěk stranou.

42. Psáno přes původní : dvě.

43. Viz výše pozn. 16.

44. Škrtnuto : věda, že sem zas prolezeš.

45. Škrtnuto : jdi ode mne, professore.

46. Škrtnuto : uchopil oběť svou za nohu.

47. Škrtnuto : strašlivo[u] rychlostí.

48. Škrtnuto : bylo mu, jakoby klesl.

49. Škrtnuto : Když Fabio po druhé usnul.

50. Slovo patrně přeskočeno - "regionami vzduchu" snad -,

ledaže by vyššími bylo přepsání, záměnou za výšemi.

51. Škrtnuto : radila většina.

48. Kapitola XXXVII.

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 93. Navazuje na fg. 47 po mezeře

jednoho archu.

1. Škrtnuto : vrhnu se zas v náruč osudu.

2. Srov. Vergilius, Aeneis, X, 284 : Audentes fortuna juvat.

3. Škrtnuto : A Pietro zkusiv zbraně.

4. Škrtnuto : zvolal udýchán.

5. Škrtnuto : rychle k onomu rákosí.

6. Škrtnuto : patrony do revolverů a ručni[ce] v nepromokavých

krabicích.

7. Škrtnuto : Jaký to člověk.

49. Kapitola XXXVIII.

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 95. Navazuje na fg. 48 po mezeře půl

druhého archu.

1. Srov. Vlastní životopis : "Jinak jsem důsledně kde kterou

ženu na potkání poplácával..., aniž bych byl kdy od kterékoli

nebo eventuellně přihlížejícího manžela dostal facku. Dělal jsem

to ani ne tak proto, že mně to bylo příjemné, ale proto, že jsem

to považoval za příkaz slušnosti a zdvořilosti, - instinktivně ;

jak pravila má královna nymf [snad z ještě další verse kapitoly

XXI. anebo, s trochou nadsázky, z chybějících stránek kapitoly

XXII. ?] : ‚Ty hulváte nevzdělaná, vidíš tu 30 krásných žen a

nemáš tolik cti v těle, abys aspoň jednu poplácal po prdeli.'"

2. Škrtnuto : hledaj[e].

3. Škrtnuto : umučena, zmrzačena, oběšena.

4. Škrtnuto : Nejsou, pane, jen tři.

5. Škrtnuto : aby byl někdo tak blbý jako ty.

6. Srov. dopis M. Kösslové z 8. května 1919 : "Kdo se cítí

každý čas Dovršeností, u toho je plození deplacovanější, než

jedení u přejedeného."

7. Škrtnuto : podobalo se teď oku ďáblovu.

8. Škrtnuto : Dokud byla tvář tato.

9. Škrtnuto : ač se též slabě zachvěly.

10. Škrtnuto : do mrtvoly seka[ly].

11. Škrtnuto : Obr stanul.

12. Poznámka na pravém okraji tohoto a pěti následujících

odstavců : (Porcia na vraždě mnohem větší podíl).

13. Škrtnuto : zahřměl Cesare.

14. Škrtnuto : řekl a oči mu vlhly.

15. Zde začíná v rkp. kapitola XIX.

16. Škrtnuta věta : Cesare utřel si oči.

17. Škrtnuto : Zemru ! kde je dýka ? Chci umřít.

18. Škrtnuto : přerušil Fabiovo mučení.

19. Škrtnuto : Vylíčila jsi nám jej jako vyvrhele.

20. Tento a předchozí odstavec jsou v rkp. škrtnuty ; přesto je

v textu zachováváme kvůli srozumitelnosti následujícího.

DÍL ČTVRTÝ

50. samočinný kartáček na zuby...

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován na první stránce 4a, na třetí 4b.

1. Škrtnuto : zvítězila a na konec se mu podrobila.

2. Škrtnuto : přirovnal tento zvláštní národ býku.

3. Škrtnuto : a pak všechny pány své drtí.

4. Škrtnuto : o zvláštní[m] národu chorvatském.

5. Škrtnuto : ale nepřirozeného. (Srov. nedatovaný koncept

k nikdy nedopsanému traktátu o "féericitě", pravděpodobně z

r. 1919 : "Nepřirozené není ; nepřirozeného není. Ale nejsoucí

jest. Neboť naprosto nic neexistuje.")

6. Škrtnuto : abys se přesvědčila, nejsem-li.

7. Škrtnuto : schází nutná součást.

8. Škrtnuto : Pod námi rozkládala se.

9. Škrtnuto : já chtěla jsem učinit nápodobně.

10. Srov. komentář K. Lososové k jejímu prvnímu rozhovoru s

Klímou v už citovaném interviewu s J. Kabešem : "Já byla duševně

rozryta - já se do něj nezamilovala - uchvátil mne." K tomu i

dopis F. Böhlera J. Zlámalovi z 1. srpna 1928 : "ich liebte ihn,

wie man das wahrhaft Grosse lieben muss, das uns seelisch

verwandt, doch weltensiegend über uns erhaben ist" [miloval jsem

ho tak, jak musíme milovat opravdovou Velikost, která je nám

duševně blízká, ale vševítězně nad námi povznesená].

11. Škrtnuto : když ustal.

51. Slunce zářilo již zcela jasně a palčivě...

Dva archy kancelářského papíru popsané po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslovány 22 a 23 (zda toto číslování souvisí

s číslováním fg. 50, se nedá říci, a tudíž ani jaká zde může být

mezera ; určitě nesouvisí s číslováním fg. 53 až 57). První arch

datován na první stránce nahoře 2. srpna 1913.

1. Psáno přes původní : hodiny.

2. Srov. právě citovaný koncept k "féericitě" : "Nechtěj

rozluštění : svleknutí se z kůže ; jádra - není ; [...] vše jest

jen oděv ; vše jsou jen prázdné oděvy, magicky se pohybující,

jakoby těla v nich byla..."

3. Škrtnuto : vidíte na stropě.

4. Škrtnuto : nedovedeš náladu svou patřič[ně] vyjádřit.

5. Škrtnuto : do beztoho dost nejasného.

6. Srov. dopis A. Pavlovi z 25. prosince 1913 : "Já chci mít

stále věčný svátek ! kyselost je ingrediens jeho, do všech

polívek a omáček přilévám si na stole ještě ocet."

7. Škrtnuto : objeví se náhle.

8. Škrtnuto : když doslechl jsem se, že vstoupi[l].

52. obávajíce se stále, že se ten kamenný netvor na ně zřítí...

Šest archů kancelářského papíru popsaných po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslovaných 25 až 30. Třetí arch datován na

první stránce dole 14., šestý na první stránce nahoře 20. srpna

1913. Navazuje na fg. 51 po mezeře jednoho archu.

1. Škrtnuto : žádám od tebe, bys mne...

2. Škrtnuto : Podobá se mu jako...

3. Škrtnuto : krásná dívko.

4. Psáno přes původní : odpusťte vy.

5. Škrtnuto : chovat se jako pes k někomu.

6. Škrtnuto : úplně modré.

7. Škrtnuto : Slečno Lionelli, co ?

8. Škrtnuto : dej hlasovat, Alo, o Roninu návrhu.

9. Škrtnuto : A Ala dala hlasovat o Roninu návrhu. Byl přijat.

10. Škrtnuto : strach o sebe je příčinou.

11. Škrtnuty první verse : a zůstat prozatím zde ; i druhá : a

bydlet prozatím tam.

12. Srov. dopis M. Kösslové z 8. května 1919 : "Psát tužkou je

přátelštější, teplejší, - takový druh tykání.." ; a okrajově (k

románovým už ne postavám ale pozůstatkům) i radu udělenu

M. Srbovi v dopise ze 6. srpna 1917 : "Psát co nejvíce tužkou ;

je to pohodlnější, méně ruší při myšlení, - a je předsudek, že

tuhové písmo jest inferiorní inkoustovému ; dokonce, - píšeme-li

dobrou tužkou a dbáme-li, aby ani při psaní ani později se písmo

nerozmazalo -, jest ono trvanlivější, než inkoustové : toto během

let vybledne až i nečitelným se stane, - ono, před dotykem

chráněno, přečká, myslím, staletí."

13. Zde, na levém okraji, datum 14./8. 1913.

14. Škrtnuto : rozveselovalo současně se zpěvem.

15. Škrtnuto : tají se harem strašného nepřítele.

16. Citováno, v poněkud odlišné, dokonaleji veršované podobě,

v dopise A. Pavlovi z 20. května 1914 : "‚Ulehl kalný vír. /

Blažený vládne mír, / - v kouzelný květ změnil se svět,' - jak

povídá Ziata..."

17. Škrtnuto : A ty taky, hajzle.

18. Škrtnuto : Slunce zapadalo.

19. Srov. dopis M. Hellerové ze 17. srpna 1925 : "Znám Tě.

Stejně jako Ty sebe samu neznáš. Nemůžeš také, jsi bezedná,

neprůhledná, nedohledná."

20. Škrtnuto : co - coco.

21. Škrtnuto : vajíčko, které se vylíhne.

22. Škrtnuto : nemá větší cenu než kozí bobek.

23. Škrtnuto : však teprve budoucí stat[isíciletí].

24. Srov. cogitatum z 21. srpna 1926 : "Máme co jednat jen s

mrzáky.. Tak se na lidstvo dívají bohové.. - Achilles, - jaký

mrzák ! Jediný, kdo mrzák není, je můj Dios.. Zůstal, jak to

jinak nejde, jen torsem. Kdybych jej udělal celým, stal bych se

já - stal by se On - vládcem příštích statisíciletí -"

25. Psáno přes původní : 3.

26. Škrtnuto : Scházely 4 km.

27. Škrtnuto : Proč chce bláznivý vrabec...

28. Škrtnuto : je ještě horší.

29. Zde, na levém okraji, datum 20./8.

30. Thema rozvedeno v právě citovaném dopise A. Pavlovi : "Ó

který pes mezi bohy chytl mne, blbého hejla, do klece nejpustšího

otroctví pomocí vnadidla, že jsem souverainem, že jsem Bohem, -

já, otrapa, který vetřel jsem se na trůn boží, - a jak povídá

Ziatinka bratru svému Diovi : ‚Syčáku, který uprdelil jsi se na

trůn Boha jako onen ožralý Peršan, který v nestřežené chvíli sedl

si na trůn, s něhož Alexandros právě sestoupil, a rozchechtal se

tam, budě podobně krásný dojem, jako Dostojevského ožralý kapitán

Lebjadkin na podiu : - Alexandros dal mu useknout hlavu, tebe

však potrestala boží prozřetelnost už předem : nechala tě narodit

se bezhlavým !'"

31. Srov. deníkový záznam z 15. listopadu 1924 : "Žena jde

k ‚Světlu' ne proto, že může - ale že musí - (pí Böhl.)" - tj.

Maria Böhlerová (1899-1993), jediná žena, která se vskutku

pokusila řídit Klímovým filosofickým učením, jediná asi (podle

neočitého svědectví J. Zlámala), kterou kdy víc než jen

fysiologicky miloval.

32. Zde i níže v této větě psáno přes původní : mne. Srov.

dopis M. Böhlerové z 2. února 1924 : "jede Minute dieses meines

Lebens betrachte ich als Geschenk der höchsten Mächte, - d.h.

‚meines' Ichs, zu welchem sich das ich so verhält, wie die

Scheisse zum Gehirn" [každou minutu tohoto života považuju za dar

nejvyšších mocí, t.j. "mého" Já, k němuž se má já stejně, jako

hovno k mozku].

33. Srov. dopis K. Lososové z 30. září 1925 : "neposledním

z důvodů, proč jsem se do Tebe zamiloval, byla naděje, že Tě ke

své volnosti povznesu. Nešlo to dosud, má způsobná ovečko. Věříš

každé slepici víc než mně. Vzdal jsem se naděje, že v tomto

životě udělám z Tebe něco pořádného." Dokonce o opačném vlivu by

svědčil, o rok později, koncept dopisu M. Böhlerové : "Hast Du

nicht aus meinen letzten Briefen an B. herausgefühlt, wie ich

mich nach deinen Zeilchen und nach Dir sehne ? Und Du schwiegst,

wie ein Leichnam.. Wohl deshalb, weil ich Dir keine weitere filos

Anweisen über Deine Lebensführung, über Dein Gott-werden gegeben

hab'? Es war eine ‚verfehlte Tendenz', mein Kätzschen ; Böhler

lachte wohl darüber. Ich war ein Narr, Du warst eine Närrin, -

wenn es sich Dir sonst ernstlich um diese gottverfluchten Dinge

gehandelt hat." [Nevycítila's z mých posledních dopisů B., jak po

Tvých řádcích a po Tobě toužím ? A Ty's mlčela, jako mrtvola..

Asi proto, že jsem Ti žádné další filosofické pokyny k Tvé

životosprávě, k Tvému stání se Bohem nedával ? Byla to "pochybená

tendence", koťátko ; Böhler se tomu asi smál. Byl jsem blázen,

Ty's byla bláznivá, - pokud se Ti vůbec o tyto zatracené věci

vážně jednalo.]

34. Škrtnuto : pravil, ukazuje na Lesbiu a Donu.

35. Srov. dopis K. Lososové z 31. července - 1. srpna 1925 : "A

je možno, že já miluju Tebe, - svým šíleným, strojovým, vražedným

způsobem, jako as miluje kladivo kovadlinu - já, jenž jsem

miloval, lépe znásilňoval dosud jen stíny a strašidla - ?"

36. Škrtnuto : nekoňským.

37. Škrtnuto : pojednou zjevila se.

38. Škrtnuto : ale tu zjevila se.

39. Škrtnuto : Ó co hrůzného.

40. Slovo v rkp. škrtnuto inkoustovou tužkou neznámo kým

(vlastní opravy Klímy jsou provedené obyčejnou, nevlastní úpravy

K. Lososové buď obyčejnou anebo častěji červenou tužkou).

41. Škrtnuto : netoliko smysly vnímají duše.

53. A připravila si svůj svatební oděv...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 15. Zlomek je patrně dřívějšího data

než předcházející.

1. Škrtnuto : odvěti[la].

2. Škrtnuto : Tu bouchly domovní dveře.

3. Poznámka na pravém okraji tohoto odstavce : (Osel se skryl).

4. Škrtnuto : neboť slyšely krok.

5. Škrtnuto : a hleděla ztrnule na ně.

6. Škrtnuto : Několik nezřete[lných] skřeků.

7. Škrtnuto : řekl[a].

8. Škrtnuto : Spatřily totiž příšeru.

9. Škrtnuto : vidíte, - on právě vlezl do zdi, právě teď !

10. Škrtnuto : Musím si hned dočíst.

54. Svlékly se až do kalhotek...

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 17. Mezi tímto zlomkem a fg. 53

mezera půl druhého archu.

1. Škrtnuto : zadrkotala.

2. Škrtnuto : kloni[la se].

3. Škrtnuto : vypravila Ala.

4. Škrtnuto : vskutku byl den ten.

5. Škrtnuto : Jak potěší duši člověka, uzří-li...

6. Čili podplukovník ze str. 191-194, jenž byl patrně

v podsvětí povýšen.

7. Škrtnuto : On zajisté se domnívá, že.

8. Škrtnuto : soudím, že zde rozhoduje.

9. Škrtnuto : ku př. Španělů, - dějiny...

10. Škrtnuto : ráčíte snad být.

11. Snad "zbabělec s dvěma kufry" ze str. 104 ?

55. "Co myslíš, Argo, - zabijí-li nás...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 21b. Navazuje na fg. 54 po mezeře tři

a půl archu."

1. Škrtnuto : tázala se Lesbia.

2. Škrtnuto : řvala Lesbia.

3. Škrtnuto : Máme deset milionů. (Číslo 10.000.000 je ostatně

poznamenáno na pravém okraji prvního odstavce tohoto zlomku.)

4. Škrtnuto : z každého blázna rozumného člověka.

5. Škrtnuto : má-li s vojáky jít.

56. A Mahmud utrhl kliku a dupl po třetí...

Jeden celý arch a jeden půlarch kancelářského papíru, oba popsané

po všech stranách obyčejnou tužkou ; arch číslován 24, půlarch

25. Mezi tímto zlomkem a fg. 55 mezera dvou archů.

1. Škrtnuto : krví, třeba strašidelnou.

2. Škrtnuto : ani v následujícím.. Pomalu...

3. Škrtnuto : Je dnes nějak pitomý.

4. Škrtnuto : Zdálo se mu, že ženy otvírají jedny ze dveří,

vedoucích v onu část chodby, v níž stál.. Běžel k ohybu.. A

pomalu...

5. Škrtnuto : "Saibe !" zvolal.

6. Škrtnuto : a pohlédl na Mahmuda.

7. Škrtnuto : a běžela rychle vzhůru.

8. Škrtnuta další replika : "To bude nějaký prevít !" zvolala

Ziata - "Ale počkej, chlape !"

9. Škrtnuto : Proč není ve věži.

10. Škrtnuto : zařvala Arga.

11. Škrtnuto : zvolala Dita.

12. Škrtnuto : připevně[né].

13. Škrtnuto : Je to zbabělé.

14. Škrtnuto : Ale upřímnost tvého přiznání.

15. Škrtnuto : jinak nemohl bych.

16. Škrtnuto : Avšak v ten okamžik zdařilo se.

17. Škrtnuto : zuřiv[ě].

18. Škrtnuto : vytrhl ruku z rukou.

19. Škrtnuto : jak se děje.

20. Škrtnuto : shodila mohutné těleso.

21. Škrtnuto : se vymknout a ručnici uchopit.

22. Škrtnuto : padaly chvilku pažby.

23. Škrtnuto : Již zdvihal...

1a. A přece občas žár vzpomínky děsné...

Čtvrtá stránka druhého archu fg. 1, obyčejnou tužkou popsaná ;

nadepsána, v závorce, II I 3 kap. (tj. třetí kapitola prvního

dílu druhé půlky románu) s datem 20. srpna 1913 (a proto

nezařazena před fg. 53, patrně dřívějšího data, kde končí

nesourodá třetí kapitola). Počáteční řádek pomlček naznačuje, že

jde o pokračování z jiného listu, dnes ztraceného.

1. Srov. pokračování druhé pasáže z dopisu A. Pavlovi citované

v pozn. 6 k fg. 14 : "A já zas, právě když verš ten v roznícení

jsem si opakoval, spatřím u rohu řečeného chlíva dámský oděv !

Skutečný ! Červený a zelený jako sama krev a chlorofyl, a sličný

velice velmi ! [...] Kmitl se jen a zmizel za rohem, - ale buch !

svalil jsem se jako prase se světa září stříbrných do světa

chlorofylu a krve ! Barevné skvrnky zaplašily hned Arginku a

Porciu a Ziatu, [...] právě ještě mystik, stal jsem se Mistvieh."

57. ne hubenější... A dnes byly vlasy a oděv jeho plny lidského

lejna...

Jeden půlarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou ; číslován 27b. Mezi tímto zlomkem a fg. 56

mezera dvou archů.

1. Škrtnuto : Jestli je nemáš.

2. Škrtnuto : Umřel bych hned.

3. Škrtnuto : z psího lejn[a].

4. Škrtnuto : jak se vyrábí zde professoři.

5. Škrtnuto : i v našem světě.

6. Škrtnuto : nemysli si, že od té doby...

7. Škrtnuto : Přineste mu starou.

8. Škrtnuto : Máte [pravdu].

58. Arga a Dita ubíraly se mezitím do universitní auly...

Dva celé archy kancelářského papíru (až na horní polovinu první

stránky prvního archu, kde se nachází dokončení fg. 6b) popsané

po všech stranách obyčejnou tužkou ; nečíslovány. Text nadepsán,

v závorce, II I 8., tj. osmá kapitola prvního dílu druhé půlky

románu. První stránka prvního archu datována 29. srpna 1913.

Navazuje po malé, blíže neurčitelné mezeře na fg. 57, ač je tento

dřívějšího data.

1. Citováno Schopenhauerem v druhém svazku Parergů v poněkud

odlišném a přesnějším znění : "Trochu filosofie odvádí od Boha ;

mnoho přivádí k němu zpět." Srov. De augmentis scientiarum, 1645,

I, 12.

2. Citujme zde dvě varianty, patrně zrekonstruované z paměti.

Nejdřív, s ohledem na sebe, z Vlastního životopisu (únor 1924) :

"Jsem vůbec nebezpečný člověk.. ‚Nešťastné město,' praví má

Argestea, ‚ke zkáze určené, nevinné - leda jen mystickou vinou,

že přihlíželo ponížení Vznešeného (heroa Fabia, jenž tam byl

profesorem filosofie). Běda tomu, kdo byl jen svědkem potupení

velkého, dvakrát běda tomu, kdo nečinně přihlížel, - třikrát

tomu, kdo napomáhal. Lépe by mu bylo, kdyby se nebyl narodil...'"

Odosobněně pak z článku Úcta ke stáří (poprvé otištěno v Tribuně,

14. září 1924) : "Zde platí strašné slovo : ‚Nešťastné město,

odsouzené k náhlé zkáze, nevinné, leda mystickou vinou : že

vidělo jsi jen ponížení Velikého ! Běda tomu, kdo byl jen

z povzdáli svědkem zhanobení Svatého ! dvakrát běda tomu, kdo to

viděl a nečinně přihlížel ! ale třikrát běda tomu, kdo ruku

přiložil ! lépe mu, kdyby se nebyl narodil !...'"

3. Škrtnuto : že pravý šlechtic povýšen je.

4. Škrtnuto : zářný příklad hrdinství.

5. Psáno přes původní : scházela minuta.

6. Škrtnuto : postavil se na lavici.

7. Škrtnuto : Nebe nad východem bylo ocelově modré.

8. Poznámka na levém okraji tohoto odstavce : Lépe !

59. Jednotvárné moře zmizelo...

Dva celé archy a jeden půlarch kancelářského papíru, vesměs

obyčejnou tužkou po všech stranách popsané ; archy číslovány 42 a

43, půlarch 44. Půlarch datován na první stránce nahoře 10., na

druhé stránce uprostřed 12. listopadu 1913. Navazuje na fg. 58 po

blíže neurčitelné mezeře.

1. Slovo natěsnané na konci řádku ; lze číst i hrozněji.

2. Srov. poněkud rozporný deníkový záznam z 3. srpna 1926 :

"Bůh je božštější, stal-li se dobrovolně červem. Proto snad

bohové v tom tolik konkurrují, aby kondescendovali.. (Ale ty,

Argo, k nim nepatříš.)"

3. Upomínka (už druhá ve Velkém romanu, po posledním snu Fabia)

na smrt Josefa Klímy, jenž (dicet jeho syn v dopise M. Kösslové

z 8. května 1919) "měl tuhý život jako kocour, jako já".

4. Následuje něco přes tři čtvrtě stránky aforismů, zčásti

později vypracovaných a po časopisech (i knižně) uplatněných, na

místě i zde pro svou souvislost s Klímovým "věčným románem" :

Jest absolutně jisto, že v lámání dubů přes kolena je budoucnost

lidského ducha.

Velké myšlenky budoucnosti jeví se nám ve strašidelné podobě,

skelettovité, skelné, stínové jako hladem zemřevší pavouk.

Budoucnost vždy straší. - Každá nepříjemnost straší - bolest je

odstrašující povahy. Ale též jen strašákem. [Analysa pocitů při

doteku horkého železa !] Vše fikce... Strach - primum - ?

Láska ke všem lidem činí hned život netušeně pohodlným.. Láska

formou slabosti...

Často dojde nejslabší nejdále : okolnosti nejsou proti němu. Svět

není proti tomu, kdo není proti světu. Jest jediná ctnost a

jediný zločin : revolta. - Pírko, unášené uraganem, může se

dostat nesmírně daleko. Boží milost snáší se nejraději na

passivní slabochy.

Zcela správně značí esprit duch. Jeho přítomnost je ne sice

podstatou, ale podmínkou velkého ducha ; bez něho je člověk i

v nejlepším případě temného, volského rázu. - Obyčejný esprit

ovšem ihned utíká, kde přichází skutečná vážnost, opravdivost a

vznešenost.

Za největší částí aesthetických soudů, i s nejvznešenějšími

jmény, chrastí otrocké socialní řetězy.

Porážky jsou jen nádennicemi, vzdělávajícími půdu paní Viktorie.

Pravou cenu jitra poznají jen vysílení nebo zcela svěží lidé : u

těchto činí jitro zázraky, oněm přináší nápadnou změnu stavu,

ohromné ulehčení, je-li ho moudře - což bývá jim velmi obtížné -

použito.

V nihilismo-egosolismu stane se svět schematem. Schema jest

jediná pravá jsoucnost, nejvyšší dosažitelné trans.. Svět je

krásně geometrická pavučina

Pojmy "primarní a sekundarní pravdy" basují na pojmu "svět jako

žert", - pojem pravda ve starém smyslu je zde vyloučen. Co však

znamená "sv. j. ž." ? Ohromná pozadí a propasti černají se zde

mystickou září... Zcela vagní, místy snad nesmyslná tušení : noc

; hra myšlenek, jeu d'esprit ; nespoutanost, absolutní volnost ;

X ; svět jako nebeská krása ; jako něco hlubšího než pravda,

"nová pravda" ; jako smích ; jako bon mot atd. atd.. ; jako

˘morfon.. Ale to vše není to tušení pravé, - ale schází jen,

cítím, malý krok - Jen trochu únavy a smetí setřást se sebe - -

Suprema lex naturae Mea Voluntas..

Jeho život je jen omakávání nových, zcela nových věcí, - jako

první minuty řecko-římského zápasu mezi neznámými sobě athlety ;

nebo : je pádem toho, kdo učí se jezdit na biciklu. Pády

podmínkou naučení se, décadence ascense.. ; dekadence je svatým a

méprisovaným druhem vzestupu ; je jen vzestup. "Čiň jen, co

slibuje ti prospěch - ne pády" : ale kdyby vše tak jednalo,

nebylo by pokroku, nebylo by budoucnosti.

Cizí myšlenky smrdí.. Jen žena nesmrdí ; pomalu budu s to číst

jen spisovatelky - I cizí melodie začínají mně už smrdět. -

Vlastní smrad nesmrdí. Srov. pocity, které člověk má, zamaže-li

si při vytírání své prdele prsty s pocity, sáhne-li do cizího

hovna ; vlastní slina v ústech - ale cizí - onen německý učitel,

který plival českým klukům do hub - -

Lichtenberg našel asi kopu výrazů, které mají Němci pro chlast,

Schopnh. dlouhou jich řadu, které mají pro podvod. Já našel jsem

před časem asi 140 slov, které mají Češi pro "zbil jej". Ale to

nic není. Od té doby při každém z nich napadá mně jich

nevyčerpatelné množství nových a nových, jako teleskop za každými

nově objevenými hvězdami nalézá stále nekonečnější shluky jiných.

Lenost je jednou z největších dobroditelek lidí. Všechny neřesti

jsou ctnostmi, ale všichni lidé jsou idioté

5. Srov. Faust, První díl, v. 3494.

6. Škrtnuto : Dito, pomoz mi.

7. Škrtnuto : ze dna.

8. Srov. dopis M. Kösslové ze 4. ledna 1919 : "Vícekrát vyvstal

ve mně při představě Tebe stín temné, strašidelné, nezachytitelné

melodie, a ta porodila vždy temná fantasma jako noc temného sadu

se zámečkem uprostřed ; v nesmírné výši nad ním strašily bílé

hory.. V sadu tom jsme asi kdys, od lidí odloučeni, o věčných

otázkách objímajíce se hovořívali... Tento život jest jen

pokračování románu, rozvíjejícího se od věčnosti." V téže

velkoromaneskně hudební souvislosti uveďme i "pochod na Ďáblův

Roh", Klímou komponovaný (v hlavě ? na papíře ?) patrně r. 1913 a

znovu použitý o devět let později, "až k taktu, který znamená

výbuch", ke zvýšení napínavosti při zjevení strašidla v prvním

aktu naskizzované tragedie Theogen.

9. I zde v těsné návaznosti na muka v románu prodělávaná či

aspoň zmíněná. Srov. dopis M. Kösslové z 2. února 1919 : "Čekají

nás hrůzy milionkrát větší, než jaké nejhroznější tušení jich

může si představit. Katholické peklo existuje, - až na to, že

není - bez pausy - věčně : toť nemyslitelné ; ale že nám několik

trilionků staletí budou bez pausy řezána kolena pilou, pícháno

jehlicí do nosu až k mozku, - toť myslitelné, ergo stane se to.

Nebo že nekonečněkrát budeme padat do propasti, - deciliony let

ležet na žeravém uhlí - pít hnis mrtvol, dusit se v rakvi pod

zemí.."

10. Škrtnuto : Stály v těsné úžlabině.

11. Škrtnuto : a ruce žen.

12. Škrtnuto : ne - ne - ano, - a.

13. Škrtnuto : ať vyseru se.

14. Škrtnuto : poslední záře slunce, - ku podivu !

15. Srov. dopis A. Pavlovi z 20. května 1914 : "Nad mládí

mrtvolou zde stojím v zadumání, jak Ziata nad svlečenou svou

černou košilí, kterou, do propasti padajíc, strašně zasrala a

v prapor habsburgské monarchie proměnila..."

16. Zde, na levém okraji, datum 10./11. 13, k němuž se jakýmsi

zázrakem zachoval (z 11. listopadu) dost obšírný, německy psaný

deníkový záznam, nepublikovaný J. Kabešem v Boji o Vše, jímž ale

propast zde dostává zcela jinou hloubku : "Gestern liess ich S-M

für Prag liegen - in Hor. viell. in 3-4 Tagen - viell. 10 -

vielleicht nie. Ursache war Unmöglichkeit, bis zur heutigen

2. Stunden mit Allem fertig werden - und gewisse Konfusion des

Geistes am meisten durch Schimpfereien des alten Weibes, das nach

mir hier wohnen wird, evociert... Seltsame Fügung - doch

Erleichterung gross.. Furcht [jedno nečitelné slovo] war keine,

zum That wenigstens mit Rev. wäre gewiss gekommen. Übrigens

gestern dies nefastus.. Früh aufgeweckt durch Maler, wenig

Nahrung zu Hause, Pav. kam nicht, nachmitt. die Schimpfereien der

Hexe, die ich aber wundervoll beinahe nicht hörte, dank dem

Willen, - und schreibend jenen Dialog zwischen Arga u. Ziata

unter dem Felsen, von dem sie gefallen (‚schwarze Würmer..').

Abends Hunger, obwohl ich noch hübsches Stück Brod hatte, das ich

vor dem Schlafengehen in guter Stimm. verzehrte.." [Včera jsem

sebevraždu v Praze nechal plavat - v Horoušankách snad za 3-4 dny

- snad za 10 - snad nikdy. Příčinou byla nemožnost se vším být

hotov do dnešní 2. hodiny - a jistý duševní zmatek, způsobený

především hubováním báby, která bude tu po mně bydlit... Zvláštní

řízení - však ulehčení veliké.. Strach <-> žádný, k činu aspoň s

revolverem bylo by jistě došlo. Ostatně včera byl den nešťastný..

Probuzen z rána malíři, málo jídla doma, Pavel nepřišel,

odpoledne hubování čarodějnice, které jsem však jakoby zázrakem

téměř neslyšel, dík vůli, - a psaní dialogu mezi Argou a Ziatou

pod skálou, s níž spadly ("černí červíčkové.."). Večer hlad, ale

měl jsem ještě pořádný kus chleba, který jsem před ulehnutím

v dobré náladě shltal..]

17. Škrtnuto : nejdéle za.

18. Srov. v právě citovaném dopise A. Pavlovi vypracovanější a

explicitnější versi téhož, s použitím deníkového záznamu z 21.

prosince 1913 a při zmizení Argy : "Ovšem, per mundi

ludibriositatem et absurditatem má současně pravdu i Ziata :

‚Vivant skoky, tito mlaďouncí, chodit se učící bratříčkové Letu,

tato božskost u člověka ! Jen jimi se někam dojde, v myšlení i

politice ! Co jest odvaha, co heroismus, co sebepřemožení, co

vítězství jiného než skok ? Chůzí, prací nedojde se de facto

nikam, jimi chodíme jen v kruhu, trotlové slepí ! Chi va piano,

v kalhotách má nasráno, dojde do San Prdeliano a k tomu až ráno,

jak už <v> písmě svatém psáno. Původ všech neřestí a zla je sraní

se, jak s krásnou výstižností nazývá to lid.. A nejdále, do výší

a krás netušených, doskočíme heroickým skokem "sebevražda"

zvaným. Jej umět s veselým opovržením učinit, toť paradoxní cíl

všeho žití pozemského - i nebeského, jen proto se žije !'"

19. Zde znovu téměř celá stránka aforismů, psaných

pravděpodobně 11. listopadu :

- Karakter, česky špalek...

- Tvůrčí opice : téměř všichni "velcí duchové"..

- Milujeme-li vskutku lidi, sequitur, že milujeme i utrpení, jež

nám od nich vzejde, - annullujeme je tím.. Jeden z podstatných

kořenů utrpení je nepřátelství, nenávist k tomu, co nám je

působí.. Láska podtrhuje všechnu půdu pod utrpením.. Je-li

utrpení nutností světa, je generalní láska jeho nemožností ["Od

milého to nebolí..."]

- Možno naučit se lásce jako stoicismu.

- Prostředek k milování lidí : vmýšlet nebo vefantasovat se

hluboko do jejich já, - a nehledět na obličej.. Všechny tváře

jsou z hnusného pergamenu ; všechna těla jsou odporná ; sexualní

opojení : nachový, krásnými obrazy protkaný pláštík na prašivém

chrtu. Každá myšlenka je však v právu, každý pud, affekt, neřest

odůvodněny - Krok k milování i vředů, střev starých dědků, sýra

v očích - ? Skok !

- Vítězně znásilňovat všechny ty stíny ; v těchto slovech snad

nejlépe obsažena summa vznešené praktické filosofie -

Praktikovatelno ? musím čekat. "Jedné věci jsem se důkladně

naučil : čekání na sebe" : Zar. Niet.

- "Sebevražda" je božský, nádherný, grandiosní čin a vede z bláta

ven do božského, nádherného, grandiosního života toho, kdo to

pochopil. - Jen sebevrazi přijdou do nebe.

- Věčná nejistota Světa o sobě je věc o sobě.. V tom jeho

divinita.

- Každé rozdrcení je vysvobození.

- Světlo je smyslovým znázorněním jsoucnosti ; hmatový pocit

odporu vlastně temně též. Zvuk ruchu života, teplo intensity

života..

- "Sociologie" byla dosud výplodem jen nízké, kramářské, zbabělé

doby ; je tedy nutně jen nízkým, zbabělým druhem sociologie.

Základní otázku - ne pouze sociologickou - všech mužných národů a

jednotlivců : Jsi muž nebo baba ? - "sociologie" nezná. Jak byla

by asi vypadala sociologie, napsaná Agesilaem, Catonem, Liviem ?

- Na otázku : s kterou stranou sympathisuješ ? je za všech

případů vhodná jedna odpověď : s tou, jež má v sobě sílu, život -

s nejradikalnější. Pravý radikalismus dává straně všechny

ctnosti, neboť heroismus je totéž, co ctnost, - jak nebyla by jí

vznešenost, výška ?

- "Jedná se jen o věc taktiky, ne zásad, ne o program" : jakoby

otázka taktiky v politice, t.j. otázka : máme jednat hrdinně,

neohroženě či zbaběle opatrnicky ? nebyla nejzákladnější

zásadovou, programovou otázkou. Taktika znamená víc než

"program", - toto pouhé tělo její -, jako "temperament" víc než

"karakter". Pokud vím nevyskytla se v nové době strana, jejímž

základním programovým bodem bylo by : "chceme být silní a

heroičtí - v tomť obsaženo vše" : strana síly. Vznešenost, této

době cizí, byla by ovšem předpokladem. Mé dřívější sny o českém

národě..

- Specifikon moderní doby : chlubit se, jak béře si člověk

k srdci, že byl zfackován : chlubit se silou svého cítění.

Ušlechtilé doby pyšny jsou jen na sílu, kterou cítění, tuto věc,

již má člověk společnou s každým dobytčátkem, ovládají, krotí,

tlumí. Síla cítění se u nich předpokládá, - cela va sans dire.

- Rozeznávám skepsi krotkou a divokou. Ona věří sama v sebe,

odporujíc tím samé sobě ; zůstává stát při "nic nevím", věříc

v to, nepokročila k poznání : ani to nevím a jeho strašným

konsequencím ; směšný je Montaigne nebo Emerson, když dbají, by

zachovali čistý svůj důstojný skeptický talár, netvrdíce něco

nejistého, - jakoby na tom vůbec záleželo - skepsi pravé, divoké

! Ta je má a jen má ! Vplula v ony strašné konsequence - značí

totalní rozvrácenost absolutně všeho a - návrat k praktickému,

k sens commun ; hlásať : čiň, co se ti zdá, že je dobré - k čemu

tě tvůj naturell pudí. Každý má své, pes psí. Pro prase je

hedonismus, pro heroa filosofie povinnosti a síly, pro Dionysa

filosofie života, - pro mne non plus ultra vznešenosti -

egosolismus (čímž není řečeno, že jen z těchto důvodů bych se ho

držel, - je "dokazatelný" jako cokoli jiného a poněkud více).

Nemožno být "pravdivými", - buďme tedy "aspoň" co

nejgrandiosnějšími, - vše má k pravdě stejně daleko ; vše je lež,

- nuže držme se té, která nejvíce povznáší. - Člověk stane tam,

odkud před filosofováním vyšel.. Byla tedy jeho skeptická pouť

jen daremná odbočka ? Není žádného "darmo" ! pouť ta byla

nejinteressantnější ze všech ; člověk vrátí se k praktickému s

neocenitelným dobrým svědomím, že více činit nemožno, neupadá již

v pokušení, - a vrátí se obtížen celým světem. -

- Nejen prostor, i hmotu si tvořím dle apriorních mentalních

zákonů. Na základě určité percipované hmoty tvoří si - dohaduje

se, usuzuje - "subjekt" na zcela určitou hmotu další - a další, -

přísně zákonně. Z obrazu hvězdného nebe, pouhému oku viditelného,

následuje nutně kausalně obraz určitých mlhovin v teleskopu.

Vesmír jest jen dílo psychických mých konjektur, - extremně

subjektivní. -

- Nejsamozřejmější ze všech filosofií : egosolismus - "filosofie"

nezná. Sufficit - klobouk dolů !

- Filosofická kniha, jejíž základním axiomatem není oneirita

světa, není hodna odhození.

- Jsou jen dva druhy filosofů : bulíkovaní a podvod prokouknuvší.

- Exaktnost náleží k podstatě snu.

20. Zde, na levém okraji, datum 12./11. 13, den před stěhováním

do Horoušanek.

21. Srov. dopis M. Böhlerové (zv. "Häschen" čili "Zajíček") autorovi (zv. "geliebter einziger" čili "milovaný jediný") z 27.

ledna 1924 : "Ach, Du Böser, Du denkst doch nur an Deine Ziata

u. Argestea ! An Häschen das sich so nach Dir sehnt denkst Du

nicht !" [Ach, Ty zlý, myslíš jen na svou Ziatu a Argesteu ! Na

Häschen, které se po Tobě tak stýská, nemyslíš !] Na druhé straně

ovšem (z právě citovaného dopisu A. Pavlovi) : "K čemu jsou na

př. tvá Arga, Ziata, Porcia [...] ? leda k masturbaci !" A na

třetí (deníkový záznam ze 4. září 1926) : "masturbatio est

sanctum" [masturbace je něco svatého] ; (doplněn dřívějším, z 22.

prosince 1923) : "Vielleicht wird aus der Onanie etwas Neues

werden." [Snad zrodí se z onanie něco nového.]

22. Škrtnuto : Bezedně, Alinko.

60. a liany a podrost stávaly se stále hustšími...

Jeden arch kancelářského papíru popsaný po všech stranách

obyčejnou tužkou ; nečíslován. První stránka datována nahoře 28.,

dole 30. prosince 1913 ; druhá 10. ledna 1914 ; třetí 15. a

čtvrtá 16. ledna 1915. Navazuje na fg. 59 po blíže neurčitelné

mezeře.

1. Zde, na levém okraji, datum 30./12.

2. Škrtnuto : stále páže svírajíc.

3. Srov. dopis M. Kösslové ze 4. ledna 1919 : "Ač představuju

si Večernici jako plamének, z čela aetherné, černé nebeské paní

vyzařující, cítím silně, že hvězda jest o něco víc, než jakákoli

dáma."

4. Škrtnuto : za ohlušujícího řevu všemož[ných] přízraků.

5. Zde, na levém okraji, datum 10./1. 14.

6. Zde, na levém okraji, datum 15./1. 15 (pravděpodobné

přepsání).

7. Srov. svědectví F. Kocourka o svém seznámení s Klímou

v polovině 20. let : "... seděl u stolu štíhlý člověk, jehož oči

se leskly v zátopě jakési dětské vděčnosti [...] Připadal mi jako

švec a mluvil jako oddaný služebník, nešetře tituly" - ačli nešlo

při popsaném setkání o ryzí vypočítavost, podle návodu k žebrání

zaznamenaného v deníku o několik měsíců dříve (2. prosince 1924)

: "Všude jedná se o správnou methodu - jak (trochu kňourat - atd

- i prosit, - vylíčit hrůzně, zveličovat - atd..) [...] (Fingovat

nemoc - výborně)".

8. Škrtnuto : aspoň v celém žlabu.

9. Škrtnuto : ostatně je mi teprve 22 let.

10. Zde, na levém okraji, datum 16./1 15 (přepsání ale

přesvědčivě zatvrzelé).

11. Škrtnuto : sešlehána co zajíc.

12. Srov. dopis A. Pavlovi z 13.-15. dubna 1914 (zase k "dámám"

kdysi pozorovaným v Engadině) : "O těch řekl byste, jako tenkrát

u Trinerů : ‚Jaká by to byla rozkoš, nechat si jejich vychladlá

lejna mašinou na nabíjení jitrnic vtlačit do řitě !...'"

13. Srov. pokračování pozn. 26 k fg. 46-47 : "[snívám]

o půlnočních stycích s mumisovanou mrtvolou zavražděné ;

o nočních návštěvách její duše, ať už aetherné, poloaetherné nebo

zcela zmaterialisované v mé lože. Ze všeho nejvíce miluju

strašidla..." ; i Tak pravil Zarathustra, I, "O lásce k bližnímu"

: "vyšší ještě než láska k člověku jest mi láska k předmětům a

přízrakům".

14. Z deníku, 11. ledna 1927 : "Není to ‚lidská jen'

perspektiva, která cení u mne tigra více, nežli žraloka...

Nanejvýš - nadlidská..." "Kdo s Nejhorším - Tigrem - nežije už

intimně, nepoznal ani život ani Život."

PŘÍLOHY

61. [Inventář Diových žen]

Jeden čtvrtarch kancelářského papíru popsaný po obou stranách

obyčejnou tužkou.

1. Škrtnuto : etwas grob [poněkud sprostá].

2. Jména na okraji jsou dodatečně připsána inkoustovou tužkou.

3. Škrtnuto : wie absichtlich gewähren [a jakoby úmyslně jim

nechává volnost].

4. Tyto řádky psány napříč levého okraje první stránky.

62. [Rozvrh možného pokračování]

Jeden list původně snad formátu 10,9 x 29, popsaný po obou

stranách obyčejnou tužkou ; spodní okraj teď nepravidelně utržen,

takže chybí něco přes třetinu textu.

1. Škrtnuto : II. Theil des grossen Romans. ("Část" anebo

"půle", v obou případech je zde změna oproti projektu zmíněnému

v dopise Fiedlerovi, scvrknutí - lze-li to tak říci - románu

z osmi dílů na pouhých šest.)

2. Poznámka na levém okraji tohoto odstavce : tragischer

schmerz. Descensus [tragický bolestný pád].

3. Škrtnuto : auch als "praktischer" Feind [i jako "praktický"

nepřítel].

E. A.

OBSAH

Úvod

DÍL PRVNÍ A DRUHÝ

"A jak to vypadá s tvou bandou ?"...

přesídlili jinam ! Proklatá věc !...

"Tak nesmíš býti, milenko drahá !...

vůbec nezáleží, - celá věc je malicherná a směšná..."...

horami vystupovaly z černých otvorů již temně modrá oblaka

dýmu...

Tu zarachotil ještě jednou milencům beze zvuku...

před soudem mluvit, když vím, že se brzo osvobodíme !"...

Tvář Porcie se náhle vyjasnila...

- - Tu spatřil před sebou něco divného...

"Naposled mně, Edgare, zakážeš...

"Což nejsi odtud ?"...

neviděli naprosto ničeho...

Stanul před soudní budovou...

Vstoupil muž v prostředních letech...

Na tato slova přiblížilo se mocné zvíře...

"Jsem to hodná, hezká maminka...

"Na shledanou, miláčkové !"...

DÍL TŘETÍ

I. Jak Cesare banditou a zlodějem se stal.

II. Jak konečně k ženuškám svým ulehl, s nimi se zlobil a jak se

jim při příležitosti té sv. Jan Evangelista zjevil.

III. Jak mu britská vévodkyně v banditské sluji ruku hladila,

odjíždějíc z ní plakala a rozveselila se zas velice, když jí

řekl, že je osel.

IV. Jak Allah věřícím svým sprostou vodku píti rozkázal a jak syn

Eurův od Cesarea bit byl..

V. Ippolito se zamiluje a na poesii

vrhne.

VI. Fabio vděčnost na jevo dává.

VII. Ippolito v bordellu vůdce do Ameriky hledá, do Ameriky se

dostane, ale hned

zas nazpět přes atlantický Ocean bidlem přišoupnut jest.

VIII. Pietro maluje mozkem stěny pokoje a po gensdarmech koněm

hodí.

IX. Edgar podle nahé dámy překvapí a je galantně do lázně odnésti

se nabízí. Po té naučí se nepochybovat, že Fatima a Dita ctné

ženy jsou. Livia však Cesarea za Edgara považuje a po té zas

vojáka za Cesarea, jenž pak doma zmrskané zadečky žen svých uzřev

od těchto absolutní věrnost v budoucnosti přísně vyžaduje.

X. Jakými kuličkami si zamilovaný tygr hrál a jak vražednicím

mnoho zdaru bezbožně a nezákonně přál.

XI. Tyto přeukrutně mordují a ještě ukrutněji zbity jsou od

krahujce, jenž pak řečenému bezbožnému tygru do drápů padne.

XII. Jak Cesare královnou Viktorií do Indie poslán byl, za tím

účelem, by každého Inda 200 librami obdařil a jak ve jménu jejím

nemocné léčil. Jak setninu vojáků ke kapitulaci donutil. Livia

umírající Fatimu vyléčí a Cesarea v přežalostný pláč uvede.

XIII. Tento se sedmi muži 200 vojáků přemůže. Na rozkaz žebráka

anglická setnina do rybníka vleze.

XIV. O krutých bojích, jež musil Cesare s ženami svými přestát a

o hanebných porážkách, jež při tom utrpěl.

XV. Jak ženy tyto dobrovolně hříchy své pak odpykávají i s Eurou,

jež s nebe sestoupila proto, aby se jí zase jednou bití dostalo.

Jak Edgar jí ještě jednou za to nabil, ostatním však trest jejich

galantně osladil. Jak přesná byla Eura v zachovávání věrnosti.

XVI. Božský, blbý čin Cesareův.

XVII. Voilà la femme ! Ippolito na vrcholu blaženosti.

XVIII. Kterak Apollonu belvederskému za vlky přestrojení četníci

střeva i se žaludkem ukradli.

XIX. Pohled do vnitřností Cesareova haremu. Ippolito z říše stínů

tam zavítá, aby od žen peníze dostal. Cesare se rozhodne, že

pojede svůj božský, blbý čin napravit.

XX. Pietrovi zdaří se útěk z trestnice proto, že vše, co za

účelem jeho podnikl, se mu nezdařilo.

XXI. Pietro filosofuje a dobrým člověkem státi se umíní si. Kámen

jím mrštěný četníkovi hlavu jako dělová koule urazí. Před hezkou

dívkou chlupatá zadnice z uloupených, prasklých kalhot mu prýští.

V Hrobě strašidla a v Rakvi Kostlivce stále ještě najde.

XXII. Zajímavé podrobnosti o vztazích Bohorodičky k banditům.

Loupeže, zemětřesení. Od oread ke kanonům.

XXIII. Člověk duševními vnitřnostmi ven obrácený. Boje

XXIV. (Episoda.) Bílá svině neboli konečné rozřešení problemu

o vzniku křesťanství

XXV. Zemětřesení, které Kostlivce v jeskyních pohřbilo, z nich,

pád se skály 100 m. vysoké před vojáky, k sebevraždě dohánějící

bolení hlavy před úkladnými vrahy Pietra vysvobodí. Na pirátské

lodi "Poctivosti" kůň jeho a on stane.

XXVI. Bohyni tam najde, z jejího bílého pásu límec si zhotovit

dá, který mu praskne, bohyni pardus slibuje, kapesník, který od

ní večer obdržel, ráno si pere, řízením jejím šťastně za skálu se

dostane, třem jejím příbuzným jediným vřelým objetím páteře

přelomí a úd svůj zcela šťastně do lůna bohyně vnoří.

XXVII. Pietro si umíní, že místo lidumilnění vši na hlavě své

otcovsky pěstovat bude

XXVIII. Neřestní bohové opětně Cesareovy ženušky navštíví a je do

podsvětí dopraví, kde hrabě Mateo místo na polštáře na hromady

svého lejna hlavu klade, aby ukázal, že pravý šlechtic nad lejno

je povýšen, kde Aron Arschloch k obědu požívá, co pes vyvrhl, kde

maminky návštěvnic ve čtyři záchůdky proměněny jsou, kde však za

to filosof Riccardo, rozřešiv právě úžasně problem Jsoucnosti,

všem dívkám tak stkvěle zadostučiní, že dokonale blaženy jsou.

Zvrhlá Argestea rozhodne se, že opustí mrzce nebe a pět let stane

se člověkem, aby s Cesareem souložit a bití od něho dostávat

mohla.

XXIX. Editha prvnímu centreforwardu Anglie obě nohy rozmlátí.

XXX. Cesareovy ženy maminku Pietrovy bohyně před utopením v pytli

vysvobodí, s ní na louce o paedagogice debatují a Euru jí ukážou.

V noci prsty jí do řiti strkají.

XXXI. Neumravnění bohové k Lesbii přísnou její maminku přivedou,

smysly obou omámí, aby se nepoznaly, načež brzo maminka dceři a

dceruška matce psty do řiti a lůna strká.. Pietro jedlí silnici

mete od perských vojáků

XXXII. Cesare Syrií gummovou pannu s sebou na koni vozí, s Livií

a Edgarem si vynadá, ale přece něco se dozví. Z volského chlíva

se vysvobodí, duplikat boje v N-ské trestnici podat chce - , když

tu řev zaslechne

XXXIII. Propast Fabiovou sestrou se stane, pohřební pochod již

měsíc před jeho smrtí rachotit začne. Zvěděv od dvojence svého,

že v Orku profesorem filosofie se stane, hrůzou omdlí

XXXIV. Pietro zachrání Cesarea a ze všeho nejdříve mu

spirituellně navrhne, aby se chytl s ním do křížku, kdo kým dříve

o zem praští. Po té se od něho dozví, co dobré je a co špatné.

Cesare Ronu líbá, zatím co Lesbia hlavu mezi polštáře vstrčí, aby

hlas jeho neslyšela. Cesare v domě svém zvláštní svazek vuřtů

najde.

XXXV. Jak nepověrčivost ženám Cesareovým osudnou se stala.

XXXVI. Příšerná smrtelná křeč Fabiova. Fabio profesorem filosofie

se stane a ženy Cesareovy nekrofilem zprzněny jsou.

XXXVII. Pietro samojediný proti "Smrti" se řítí, když tu Cesare

přijde, jenž roztržitě tříští svým pomocníkům lebky, jakoby

makovice stínal, při čemž Roně galantně zadek poplácá ; pod

hladinou řeky do "Smrti" vnikne, tam samozřejmě venit, videt,

vincit.

XXXVIII. Vskutku tragický skon mladého Rodomonta. Víno Allahovo.

Ženské příliš ženské. A nastává den. --

DÍL ČTVRTÝ

samočinný kartáček na zuby...

Slunce zářilo již zcela jasně a palčivě...

obávajíce se stále, že se ten kamenný netvor na ně zřítí...

A připravila si svůj svatební oděv...

Svlékly se až do kalhotek...

"Co myslíš, Argo, - zabijí-li nás...

A Mahmud utrhl kliku a dupl po třetí...

A přece občas žár vzpomínky děsné...

ne hubenější... A dnes byly vlasy a oděv jeho plny lidského

lejna...

Arga a Dita ubíraly se mezitím do universitní auly...

Jednotvárné moře zmizelo...

a liany a podrost stávaly se stále hustšími...

PŘÍLOHY

[Inventář Diových žen]

[Rozvrh možného pokračování]

Ediční poznámka

PŘÍLOHY

...

Dita (29) Stolz, ernst, finster, zornig; mit hohem Geiste -

Sprache: vorherrschende Verständigkeit (anglische), nicht viel

philosophisch, aber hoch, ziemlich objektiv; treffend, kurz;

gewisser trockner Witz; Phantasie u. andere Fähigkeiten

bleichmässig entwickelt; gelehrt; belehrt gerne. Benehmen:

charakteristisch gewisse Vornehmheit u. Strenge; oft mürrisch.

Gewisser erhabener Flug des Geistes.

Ala (29) Charakter: wild (jedoch oberflächlicher als P),

blitzartig, heiter, etwas plebeisch, naiv, possierlich, von sehr

frischer, gleichmässiger, lebhafter Begabung. Sprache:

vorherrschendes naives Philosophieren, ja Vernünftelei mit tiefen

Einfällen; sehr witzig; orientalische Phantasie. Benehmen: sehr

gesprächig; zänkerisch, hochmüthig, grob1. Ernster als Z, minder

ernst als P u. D. - Ausgelassenheit

Ziata:

(22) Char: Intellektual, hell, hydrargyrisch, strahlenhaft

schnell, bunt, vielseitig (grosse offene, geheimnis volle,

schmachtende Spiegelaugen). Sprache: Charakteriert durch geniale

Gedanken, ursprüngl, plötzliche, tiefe; dichterische Kraft, aller

Fähigkeiten, jedoch mit genügender Kraft (wie bei allen). Ben.:

gutherzig, zart, schmeichelhaft, vertraulich, anschmiegsam,

affabl, - und abspringend, schimpfend mit Scherz, - beständiger

lusus ingenii

Porcia:

(20) Char: Sehr tiefe, tief instinktive Leidenschaftlichkeit,

dämonisch latente Wildheit. Das kriegerische Minder beweglich

u. bunt, langsamer als Al., aber ernster, heroischer,

einheitlicher. Teifer Geist, der mit solcher Leidenschaft ganz

verwachsen ist. Sprache: Ernst, nachdrücklich, kamflustig,

drohend; lakonische Weisheit mit eigenthümlicher, respekt. Tiefe;

jedoch auch treffender, wie kondescendierender Witz. Farbenreiche

Einbildungskraft. Ben.: stolz, höhnisch, abgemessen - u. zugleich

sehr sanf, ja rührend.

(33) Roxana:

Ch: so schön, wie es sich bei meinem GeschmaCK MIT Sanftmuth

u. Mangel am Dämonischen verträgt. Das Gesicht fein, lebhaft

u. doch etwas gehaimnis voll, - nichts fades, blondes, rundes,

ruhiges, gleiches. Das kindische darin ist etwas spitzes,

pikantes. Nicht viel Kraft u. Karakter, aber äusserlich genug;

das Raubthierartige klein; die Lebhaftigkeit ersetzt es aber im

gewissen Maasse. Geistrech u. nicht ohne Tiefe, doch im ganzen

zahm, etwas furchtsam. Zwischentypus zwischen Gewöhnl.

j. Solitären-Sprache: fein, sich jeder der herrschenden

Natürlichkeit etwas unwillentlich asimilierend, vorsichtig,

konciliant u. nachgebend, sanft, "engelhaft", kindlich

erschrocken, ausgleichend, wechselnd, etwas konventionell

geistreich, halb tief. Ben.: durch achtbare Kraft des

Selbstüberwindens erzwungene Tapferkeit (imitatio)

L. (16 1/2) Char: Energie der That; Trotz (urputnost) mit

Eigensinn, aber selbstsicher. Stolz (etwas gemachtes,

vierschrötiges an ihm) Klare, hohe Pläne. Das Element des

Phantastischen neben dem dominierenden Realismus, der

Prakticität. Allseitige glänzende Anlage, jedoch mit

vorherrschender scharfer Verständigkeit, welche, im Unterschiede

zu D., die ziemlich theoret. veranlagt ist, das praktische, derb

alltägliche Gepräge hat. Sprache: stets bestimmt, mit Pointe,

scharfsinning, "That" gleichsam, männlich, gesunde Philosophie,

derber Witz, ungesucht, grob, nicht allzu schamhaft; heiter,

selbstbewusst gesprächig. Ben: oft plebeisch, simulierend,

verschlagen; grausam

H. (14 1/2) Char: Sinnlichkeit; ganz sexus; die inkarnierte

"Schlechtigkeit des Weibes". Der Zauberschatz der Sinnlichkeit im

Geiste: das Wollüstige, schöne, geheimnis volle, seidenhafte; das

Räthsel - Verbunden mit grosser innerer, lauernden Wildheit

u. Feuer. Das Hypnotisierende Languissante. Noch halb Kind.

Grosse allseitige Begabung, wesentlich auch praktisch wie bei L,

äusserlich aber - den Zwecken des Verführungswesens entsprechend,

vorherrschend romantisch. - Sprache: gewöhnlich zart,

schwärmerisch, phantastisch, verzärtelt, gehorsam, demüthig,

scherzend, kindlich, aber jede Weile durch schneidenden Witz oder

Gedankenblitz frappierend. Im Ernste, der Leidenschaft, Schmerz

u.s.w. unerhört kühn, mit glühender Phantasie, Naturtönen..

Glühendste Phantasie Hauptfähigkeit; hingegen das Philosoph.

unecht, - nur Kleid - Ben: nachgiebig, schmiegsam, sehr gefällig;

privatim aber zäheste Kraft im Verfolgen der geheimen Ziele, -

grosse Selbständigkeit..

Ar. (22) Jetzt andere als "lebend", - Göttin, d.i. erhaben

kräftig (einziges wirklich starkes Weib) Jedoch immer Weib - mit

allÇ seinen Schwächen; sie kennt sie, beurtheilt sie, lacht über

sie, - und lässt sie, gleichsam wie absichtlich, walten3..

Vollkommenes Selbstbewusstsein bei jedem Schritt, - Harmonie. Weg

die frühere Schwäche, Oscillation. Hat die göttlichen Fähigkeiten

abgeschworen, um den Preis, mit ihren lieben das irdische Leben

durchzuleben; behällt aber gewisse clairvoyance u.s.w. (wie es

dem Geschmack entspricht) auch das Fliegen beim Euros..

Kennzeichnet sie tiefe Leidenschaft der Geistigkeit (anal. P.)

die bis zum Finsteren, Grausigen geht, verklärt aber durch die

göttliche Ruhe; durch diese gewinnt sie Heiterkeit, edle

Freudigkeit, ja Ausgelassenheit, Elasticität, Lascivität (wie bei

Z) Spr: Weisheit selbst, aber aus Kondesc. auch Narrheit, - pe]

me] alles möglichen. Die grösste Freiheit. Höchste, sorglose

Immoralität

Ben: Erhaben freundlich, gütig, verzeihend, unbeweglich, aber

auch boshaft, kapriciös u.s.w.

Paare Ziata Arga - Dita Rona - Porcia + Dona - Lesbia + Ala Z-A

mehr zu D-R, PD zu L.A. Jene Gruppe mehr geistig, diese inst.

u. prak.4

II. Hälfte (4. 5. 6. Theil)1 des grossen Romans.

Hauptgedanke: Kompensation, - Ebbe. Weiber unterliegen

allmählich, Dios siegt im Ganzen, - nur sein Traumleben deutet

darauf, dass er in der Unterwelt unterliegen wird..2

Hauptperson daneben: grausiger, geheimnissvoller Mensch, ein

Stück des Schicksals. Er verenolgt sie wie Fabio im ersten

Theile, unter allen möglichen Verkleidungen, geheimnissvoll, auch

"real", psychisch, auch als "wirklicher"3 Feind

Das Glück der Weiber hat seinen Gipfel in der ersten Kapitel (im

Walde) Von jetzt geht es herunter..Gleich der folgende Kampf ein

Zeichen davon. Schon dort muss die Gestalt des alles niederziehen

den Schicksals grausig erscheinen, was vergessen worden ist. Habe

einige Kapitel übersprungen. Der Inhalt beiläufig! Nach der

genialen Evasion trifft Dios auf 2000 Rebellen. Sie nehmen ihn

für ihren Führer und morgens trifft er weitere 4000 Mit ihnen

schlägt er die gleich grosse Macht der Engländer und zwei Tage

darauf gewinnt er eine neue Schlacht und nimmt Fest---

Die Rebellen (50 000) wählen ----

Engländer holen Kräfte ----

dass sich Rebellion ni----

breite, Dios or----

Anderthalb----

5000----

IX. Sie entscheiden sich, dass sie gleich morgen wegreisen, -

Dita allein oppon. die ihre Last von sich werfen, sich überwinden

und mit dem Gespenste concubieren will - Am folgenden Morgen

treffen sie aber den Jüngling, von Euros hiehergebracht. Das

heitert sie auf und sie antscheiden sich noch den Rest des Monats

hier bleiben. Liebelei, Kontroversen, - sie erkennen den Jüngling

als von sich verschiedonen, zwar nicht gemeinen nach seiner Art

energischen, aber moralischen Menschen. Er beginnt ihnen

missfallen und umgekehrt, - und es folgen schon Andeutungen (von

Dona ausgegangen), dass sie ihn ermorden müssen - Dies verquickt

mit verschiedenartigen

X. Neur Versuch des Mörders, - misslingt wegen des Tigers .. Die

Diskurse zwischen den Soldaten über das Politische und Dios. Dita

erblic. endlich, nach langem Warten, unvorbereitet ihr Gespenst,

- und es gelingt ihr nicht, trotz des Concubinats, es zu

überwinden.. Auch anderer Graus, Rona erkrankt. Sie entscheiden

sich zu sofortigem Verlassen des Schlosses, - aber der Führer

zeigt ihnen das brittische Heer ringsum

XI. Allerhand Psychologisches, der Jüngling

---- sich mit ihnen, - er erkannt, dass

----eug sei, - wird melancholisch.

----cht, dritte Vorbereitung

---- die Reden der Gespenste

---- Morgen beginnt der

---- Britten anziehen

---- Britten kommen bis zum Gipfel

---- Nachts wieder

---- Mörder

--- be

Obsah

Úvod

DÍL PRVNÍ A DRUHÝ

"A jak to vypadá s tvou bandou?"...

přesídlili jinam! Proklatá věc!...

"Tak nesmíš býti, milenko drahá!...

vůbec nezáleží, - celá věc je malicherná a směšná..."...

horami vystupovaly z černých otvorů již temně modrá

oblaka dýmu...

Tu zarachotil ještě jednou milencům beze zvuku...

před soudem mluvit, když vím, že se brzo osvobodíme!...

Tvář Porcie se náhle vyjasnila...

- - Tu spatřil před sebou něco divného...

"Naposled mně, Edgare, zakážeš...

"Což nejsi odtud?"...

neviděli naprosto ničeho...

Stanul před soudní budovou...

Vstoupil muž v prostředních letech...

Na tato slova přiblížilo se mocné zvíře...

"Jsem to hodná, hezká maminka...

"Na shledanou, miláčkové!"...

DÍL TŘETÍ

I. Jak Cesare banditou a zlodějem se stal.

II. Jak konečně k ženuškám svým ulehl, s nimi se zlobil a jak se

jim při příležitosti té sv. Jan Evangelista zjevil.

III. Jak mu britská vévodkyně v banditské sluji ruku hladila,

odjíždějíc z ní plakala a rozveselila se zas velice, když jí

řekl, že je osel.

IV. Jak Allah věřícím svým sprostou vodku píti rozkázal a jak syn

Eurův od Cesarea bit byl...

V. Ippolito se zamiluje a na poesii vrhne.

VI. Fabio vděčnost na jevo dává.

VII. Ippolito v bordellu vůdce do Ameriky hledá, do Ameriky se

dostane, ale hned zas nazpět přes atlantický Ocean bidlem

přišoupnut jest.

VIII. Pietro maluje mozkem stěny pokoje a po gansdarmech koněm

hodí.

IX. Edgar podle nahé dámy překvapí a je galantně do lázně odnésti

se nabízí. Po té naučí se nepochybovat, že Fatima a Dita ctné

ženy jsou. Livia však Cesarea za Edgara považuje a po té zas

vojáka za Cesarea, jenž pak doma zmrskané zadečky žen svých uzřev

od těchto absolutní věrnost v budoucnosti přísně vyžaduje.

X. Jakými kuličkami si zamilovaný tygr hrál a jak vražednicím

mnoho zdaru bezbožně a nezákonně přál.

XI. Tyto přeukrutně mordují a ještě ukrutněji zbity jsou od

krahujce, jenž pak řečenému bezbožnému tygru do drápů padne.

XII. Jak Cesare královnou Viktorií do Indie poslán byl, za tím

účelem, by každého Inda 200 librami obdařil a jak ve jménu jejím

nemocně léčil. Jak setninu vojáků ke kapitulaci donutil. Livia

umírající Fatimu vyléčí a Cesarea v přežalostný pláč uvede.

XIII. Tento se sedmi muži 200 vojáků přemůže. Na rozkaz žebráka

anglická setnina do rybníka vleze.

XIV. O krutých bojích, jež musil Cesare s ženami svými přestát a

o hanebných porážkách, jež při tom utrpěl.

XV. Jak ženy tyto dobrovolně hříchy své pak odpykávají i s Eurou,

jež s nebe sestoupila proto, aby se jí zase jednou bití dostalo.

Jak Edgar jí ještě jednou za to nabil, ostatním však trest jejich

galantně osladil. Jak přesná byla Eura v zachovávání věrnosti.

XVI. Božský, blbý čin Cesareův.

XVII. Voila la femme! Ippolito na vrcholu blaženosti.

XVIII. Kterak Apollonu belvederskému za vlky přestrojení četníci

střeva i se žaludkem ukradli.

XIX. Pohled do vnitřností Cesareova haremu. Ippolito z říše stínů

tam zavítá, aby od žen peníze dostal. Cesare se rozhodne, že

pojede svůj božský, blbý čin napravit.

XX. Pietrovi zdaří se útěk z trestnice proto, že vše, co za

účelem jeho podnikl, se mu nezdařilo.

XXI. Pietro filosofuje a dobrým člověkem státi se umíní si. Kámen

jím mrštěný četníkovi hlavu jako dělová koule urazí. Před hezkou

dívkou chlupatá zadnice z uloupených, prasklých kalhot mu prýští.

V Hrobě strašidla a v Rakvi Kostlivce stále ještě najde.

XXII. Zajímavé podrobnosti o vztazích Bohorodičky k banditům.

Loupeže, zemětřesení. Od oread ke kanonům.

XXIII. Člověk duševními vnitřnostmi ven obrácený. Boje

XXIV. (Episoda.) Bílá svině neboli konečné rozřešení problému

o vzniku křesťanství

XXV. Zemětřesení, které Kostlivce v jeskyních pohřbilo, z nich,

pád se skály 100 m. vysoké před vojáky, k sebevraždě dohánějící

bolení hlavy před úkladnými vrahy Pietra vysvobodí. Na pirátské

lodi "Poctivosti" kůň jeho a on stane.

XXVI. Bohyni tam najde, z jejího bílého pásu límec si zhotovit

dá, který mu praskne, bohyni pardus slibuje, kapesník, který od

ní večer obdržel, ráno si pere, řízením jejím šťastně za skálu se

dostane, třem jejím příbuzným jediným vřelým objetím páteře

přelomí a úd svůj zcela šťastně do lůna bohyně vnoří.

XXVII. Pietro si umíní, že místo lidumilnění vši na hlavě své

otcovsky pěstovat bude

XXVIII. Neřestní bohové opětně Cesareovy ženušky navštíví a je do

podsvětí dopraví, kde hrabě Mateo místo na polštáře na hromady

svého lejna hlavu klade, aby ukázal, že pravý šlechtic nad lejno

je povýšen, kde Aron Arschloch k obědu požívá, co pes vyvrhl, kde

maminky návštěvnic ve čtyři záchůdky proměněny jsou, kde však za

to filosof Riccardo, rozřešiv právě úžasně problém Jsoucnosti,

všem dívkám tak stkvěle zadostučiní, že dokonale blaženy jsou.

Zvrhlá Argestea rozhodne se, že opustí mrzce nebe a pět let stane

se člověkem, aby s Cesareem sloužit a bití od něho dostávat

mohla.

XXIX. Editha prvnímu centreforwardu Anglie obě nohy rozmlátí.

XXX. Cesareovy ženy maminku Pietrovy bohyně před utopením v pytli

vysvobodí, s ní na louce o paedagogice debatují a Euru jí ukážou.

V noci prsty jí do řiti strkají.

XXXI. Neumravnění bohové k Lesbii přísnou její maminku přivedou,

smysly obou omámí, aby se nepoznaly, načež brzo maminka dceři a

dceruška matce psty do řiti a lůna strká.. Pietro jedlí silnici

mete od perských vojáků

XXXII. Cesare Syrií gumovou pannu s sebou na koni vozí, s Livií a

Edgarem si vynadá, ale přece něco se dozví. Z volského chlíva se

vysvobodí, duplikat boje v N-ské trestnici podat chce -, když tu

řev zaslechne

XXXIII. Propast Fabiovou sestrou se stane, pohřební pochod již

měsíc před jeho smrtí rachotit začne. Zvěděv od dvojence svého,

že v Orku profesorem filosofie se stane, hrůzou omdlí

XXXIV. Pietro zachrání Cesarea a ze všeho nejdříve mu

spirituellně navrhne, aby se chytl s ním do křížku, kdo kým dříve

o zem praští. Po té se od něho dozví, co dobré je a co špatné.

Cesare Ronu líbá, zatím co Lesbia hlavu mezi polštáře vstrčí, aby

hlas jeho neslyšela. Cesare v domě svém zvláštní svazek vuřtů

najde.

XXXV. Jak nepověrčivost ženám Cesareovým osudnou se stala.

XXXVI. Příšerná smrtelná křeč Fabiova. Fabio profesorem filosofie

se stane a ženy Cesareovy nekrofilem zprzněny jsou.

XXXVII. Pietro samojediný proti "Smrti" se řítí, když tu Cesare

přijde, jenž roztržitě tříští svým pomocníkům lebky, jakoby

makovice stínal, při čemž Roně galantně zadek poplácá; pod

hladinou řeky do "Smrti" vnikne, tam samozřejmě venit, videt,

vincit.

XXXVIII. Vskutku tragický skon mladého Rodomonta. Víno Allahovo.

Ženské příliš ženské. A nastává den. -

DÍL ČTVRTÝ

samočinný kartáček na zuby...

Slunce zářilo již zcela jasně a palčivě...

obávajíce se stále, že se ten kamenný netvor na ně zřítí...

A připravila si svůj svatební oděv...

Svlékly se až do kalhotek...

"Co myslíš, Argo, - zabijí-li nás...

A Mahmud utrhl kliku a dupl po třetí...

A přece občas žár vzpomínky děsné...

ne hubenější... A dnes byly vlasy a oděv jeho plny lidského

lejna...

Arga a Dita ubíraly se mezitím do universitní auly...

Jednotvárné moře zmizelo...

a liany a podrost stávaly se stále hustšími...

PŘÍLOHY

[Inventář Diových žen]

[Rozvrh možného pokračování]

Ediční poznámka

(c) TORST, 1996

Editor (c) Erika Abrams, 1996

Preface and notes (c) Erika Abrams, 1996

ISBN 80-85639-72-6