Ladislav Klíma

Filosofické listyFilosofické listy

Ještě jednou: upřímnou radost způsobila mně upřímnost zájmu Vašeho o moje psychika.

Upřímné jsou Vaše názory na mne a opravdivé; hluboké a mužné; že by spočívaly na

znalosti mé osoby, nemohu jim přiznat. Vždy tvoří člověk člověka k obrazu svému ... Chci

podat zde svůj vlastní - malý a nedostatečný - pohled na sebe. Žádáte, bych podal zprávu

o sobě: nejlepší zprávou takovou je autoportrait: činy člověka, stav jeho - vše vyčte z něho

dobré oko; podávat každé jiné zprávy o sobě a autoportrait jim nepředeslat je totéž jako

učit žáka syntaxi dříve, než grammatice. - Obtížno podávat autoportrait, - intel ektu i

affektům. Sebe sama vidět je poloviční zázrak, jako sebe sama vyzdvihnout. A nepříjemno

chválit sebe a hanět sebe i být k sobě spravedlivým: činit se směšným, stavit vředy své na

odiv, vůbec se obnažovat. Přes to vůči Vám činím

tak rád.

Na otázku „co jsem?“ nevím lepší odpovědi než ono: „Já jsem ten, který jsem.“

Můj základní instinkt, má bytost spočívá ve vědomí mé absolutnosti, - aseity, souverainní

Síly stálého vítězství jen k vůli vítězství, „Victoria Aeterna“ zovu tento faenomen. Ve

vědomí tomto však jedině spočívat může podstata Absoluta, Boha; Absolutum spočívá

zcela ve vědomí své absolutnosti, (jsou jen mínění o věcích, ne věci samy, - neboli věci

spočívají jen v míněních o věcích);

Sebeobjetím nazývám vědomí to, tímto termínem specifisuju pojem Bůh. - Každý okamžik

cítit se Jsoucím, něčím věčně stálým a nehnutým; nepodmíněným, nade vším stojícím,

ničím nedotýkaným; spokojeným, slunečně klidným; nic nechtějícím, po ničem se

nesnažícím neboli nepachtícím; se vším jen souverainně násilnicky si pohrávajícím...

„Nesnažíce se po konání plodu, nezaujati nekonáním - -„

(Bhagavad Gita). Takováto ne již lidská, ne již fysická -: transcendentální existence byla

ideálem všeho nejvyššího filosofování v lidstvu, byla - v hrubých základních rysech - duší

vší božské filosofie; nejlépe vykrystal isovaná u Indů a Číňanů; „království boží na zemi“

jest jen terminem pro ni. Potud nejsem originellní; originelní jest jiné pojetí jednotlivých

bodů, moje dále jdoucí

konsequentnost a různé konsequence, plynoucí z mých filosofických, hlavně egosolistních

předpokladů. O tom zde se šířit nemožno; podotýkám jen, že můj světový názor a můj

právě trochu popsaný základní instinkt jsou jedno a totéž, že to, čemu snad později budu

učit, budu jen já a zcela jen já, - jak jinak ani býti nemá.

Netvrdím, že stavu toho dosáhl jsem cele; jen velmi nedokonale a kalně; a přece v

podstatě. V jádru a temně byl jsem stavem tím vždy; nepřetržitou praxí

posledních 10 let vštípil jsem si jej vědomě tak, že nyní ani na okamžik neopouští mne

pocit mé absolutnosti; moje já není už já ostatních lidí...

Podotýkám mimochodem, že za nejlepší cestu k tomu, u dnešního člověka - potřebujícího

vždy v mlhách svého myšlení smyslové opory - jest jediné slovo:

Síla! (scil. skutečná, vše přemáhající, souverainní síla) - je třeba si jen stále a stále

opakovat, - vše ostatní následuje. - Vše: v průvodu největšího světla nejhlubší, nejčernější

stíny, vedle excelsních hor nejhlubší, nejčernější propasti. Za vystoupení nad lidskou

přirozenost mstí se, zcela samozřejmě, všechny lidské instinkty strašným svým rozvratem;

milionyletá, sankcionovaná havěť nechce sloužit mladinké nezkušené vůdkyni: absolutně

kommandující Vůli; ohromná desorganisace nastane v jejím vojsku: ecce - můj nynější

stav...

Vítězství své zaplatil jsem dočasným ohromným chaosem, zkalněním, infernalním

zpotvořením i oslabením celého instinktivního inellektuálního života, - v němž

dosud lidský duch výhradně spočíval; nikdo nevystoupil dosud nad něj, všechen

dosavadní „rozum“, „vůle“ jsou jen modi jeho, nikdy radikálně se neodloučila absolutně

kommandující Vůle od kommandovaného, ona, stejně jako její

psychologické předpoklady, stejně jako mé „nemoci“ jsou něčím, s čím jsem se dosud

setkal jen u sebe.

Bližší podrobnosti vysvětlily by Vám snad všelicos nejasného, přesvědčily o lecčems, co v

pochybnost berete, - ač by to namnoze nedůvěru Vaši ještě zvýšilo:

tak je to paradoxní. Však příliš dlouhého pojednání by vyžadovaly a značného

sebezapření a i namnoze veliké námahy: mnohé z mých stavů jsou, musí být

essentiellně nejasny. Krátce: Hlavní mou činností po léta je: na jedné straně

ustavičné - pardonnez au mot - vyvalování se v pocitu mé absolutnosti, se vším

jen si pohrávajícím za účelem svého živení, rozdmychování, affirmování, - a v

stálém upevňování, zdokonalování tohoto stavu; na straně druhé v ustavičném

křečovitém zápasu s křečovitým chaosem, jímž nyní jsem, - jenž zasáhl ovšem i

to, co proti němu zápolí: absolutně kom. Vůli, sebevědomí Absolutnosti . . . I

to řítí se každým okamžikem, stále při tom nehybně stojíc, a věčně bude nehnutě

stát věčně se při tom řítíc, - k podstatě světa náleží tato kontradikce . . .

Jsem křeč světla; svět je křeč světla . . A jsem v tom spokojen a šťasten a

naprosto nic jiného si nepřeju a také věčně již ničeho jiného nedocílím; -

„nenaříkal jsem nikdy nad svým hrozným duševním stavem“, - nejsem baba a básník:

byl jsem jen občas nucen zmínit se o něm k vůli vysvětlení mého zevního vedení

života, hl. mé „praktické nečinnosti“ -. A jsem v tom ke všemu lhostejný; vše,

co lidem vážno, mně hříčkou a směšností, neboť vidím vše pod sebou; ponechávám

si proto volnost každé akce, - prosím na př., aby, uzdá-li se mně ulehnout k

spaní již po poledni a nevyčkávat k tomu orthodoxních hodin večerních, - aby

nebylo to hned tak označováno jako zbabělost. Na transcendentální svět, kde

chtění, kde čas a věčnost mají již jen stínovou existenci, nesmí být přikládána

měřítka, platná pro obvyklý život animální; jiné přírodní zákony tam vládnou.

Kdo s jeho výše shlíží, touží po působení mezi lidmi stejně, jako po působení

mezi mravenci člověk, jenž sotva rozeznává pod nohama černé jejich tečky . . Kdo

považuje to za přehnané, ani vzdáleným pohledem transcendentální svět ještě

nenavštívil. - A jako je mně lhostejno vše vnější, tak i poznání; teprve

lhostejnost ke všemu činí božským. Tázal jste se mne v jarním dopise, jakými

problémy se právě zabývám. V tom smyslu, jak tomu Vy asi rozumíte -: žádnými! Od

let žádný nemohl mne už okkupovat, žádný nemohl jsem už brát vážně, t. j. žádný

nezřel jsem nad sebou. Jsou mému stupni nazírání na Vše něčím futilnějším, než

fantom faty morgany, má filosofie nezná vůbec problémů: vše je hotové a nehnuté

a pravdivé a jsoucí a světlé. Nejsem člověkem poznávajícím; Bůh nepoznává, ví;

kdo ví, že vše, že absolutně všechny kontradikce jsou pravdou, ten ví vše a jest

aspoň embryo Boha. Poznávání je jen snažení: snažilství, Streberei, suptění;

třeba být, tkvít věčně v cíli. - Tím vším není řečeno, že nechci v budoucnosti v

lidstvu působit. Na opak - mé spodní instinkty to chtějí a jim třeba vždy

ponechat pole k rejdění. Ale budu si ovšem působením svým jen hrát. Napsal-li

jsem „touží stejně - - jako působit mezi mravenci“, nemínil jsem tím „vůbec

netouží“; nejednou zachtělo se mně, aspoň jeden den nosit v kusadlech krovky

brouků do mraveniště a kukly z mraveniště. V lidském smyslu nechci již; ale pod

Vůlí, v Nechtění spočívající, hemží se ovšem stále legiony vůlí, vůliček; ať si

hrají, ať já hraju . ., Má Vůle hraje si jejich hrou. -

Teď několik poznámek k vašim soudům o mém stavu. „Vnějším okolnostem nesmí lepší

člověk podlehnout, byla by to hanba. Triumf hmoty nad duchem.“ - Ničeho nejsem

více dalek, než „usmát se“ nad hluboce procítěným, mužným, mně dobře známým

pocitem, který leží za podklad těmto větám. Tak mluví nejušlechtilejší pýcha

animala. Ale jen pýcha a pýcha jen animala. 1. Pýcha vidí vždy falešně. Učinit

si cílem nepodlehnutí vnějšku, když steré zkušenosti každé minuty ukazují, že

podléháme mu nutně stále a stále! skoro totéž, jako nechtít podléhat zemské

přitažlivosti. Brok, bacil , bodnutí mušky, opustivší právě zdechlinu,

chuchvaleček, zacpavší arterii . ., - a podlehl jste vnějšku co nejdůkladněji.

Mastná skvrna na světlém šatě, šlápnutí do fekalie, neopětování pozdravu,

opětovné přimhouření očí a škubnutí sebou, mávne-li někdo pěstí proti naší tváři

i když dobře víme, že to fingované, všechny reflexní nervové pohyby atd., -

nebylo filosofa, jehož duch by byl těmto lapalliím stále, třeba jen na chvilku

nepodléhal. - Řeknete snad, že sofisticky rozšiřuju Vaši myšlenku, že jedná se

zde jen o definitivní podlehnutí rebus adversis, o kapitulaci před životem. Já

však tvrdím, že chceme-li vidět do hloubky každé jednotlivé myšlenky, musíme

rozšířit, zevšeobecnit ji co nejvíce. V našem případě dojdeme pak k výsledku, že

podlehnutí trvalé je v podstatě stejné jako podlehnutí momentanní a jen

il usivně čímsi jiným, že onen úctyhodný pocit je veskrze výplodem srdce,

naprosto ne rozumu. 2. Animalita je vždy nefilosofická. Vysoká filosofie nezná

distinkci vnějšek, vnitřek. Mně „je vnější svět“, všichni ti lidé a peníze a

hadry naprosto jen světem vnitřním, mými myšlenkami, které traituju ve značné

míře methodami psychologickými . . . Ale naopak jsou mně všechny mé myšlenky,

ergo i „vnější svět“, vnějškem, t. j. něčím, co má Vůle vidí mimo sebe jako svou

hříčku. - Na podlehnutí na př. finančním okolnostem hledím stejně, jako na

podlehnutí progressivní paralyse. Nemohu proto podepsati slova „triumf hmoty nad

duchem“: není hmoty. Řekněme tedy místo toho „podlehnutí vyšších stavů duševních

nižším“ - namítnete snad. Ale proč vždy „nižším“? často třeba jen příliš

heterogenním, nepřiměřeným, ale mocným . . . A proč - „podlehnutí“? Nepodlehl,

kdo bojovat vůbec nezamýšlel. Nutno bojovat s každým landsknechtem,

hausknechtem? „Zbabělci!“ pravilo lejno na chodníku, „všichni se mně vyhýbají,

všichni se mne bojí!“ Viděn sub specie meae aeternitatis je tento malý život jen

jednou z milionů knih v bibliothece, kterou, chci-li, mohu číst, chci-li, zas na

její místo nedotčenou postavit. Všechny knihy nestojí za čtení; ale je dědičný

hřích, dědičná hovadskost člověčenstva, že věří, že právě jen tahle jediná

knížečka, ceny velmi problematické, musí být dotčena do konce. „Podlehnutím“

nazval bych právě toto podlehnutí dědičné hovadskosti.

Správně jste napsal, že „v podstatě jedná se u mne jistě jen o vnitřní krisi“.

Vnější okolnosti, třeba mne stav můj značně znepříjemňují, přitěžují, léčení

ztěžují, hrají přec jen vedlejší roli; nemluvil bych o nich vůbec, kdybych byl

zdráv, - rychle bych je radikálně změnil. U lidí, kteří za něco stojí, rozhoduje

vždy jen internita. - Avšak s označením „krise“ nemohu být srozuměn. Akutní

přiostření vyvrcholeného, v před kvačícího processu . . . Ale můj process -

process rotační kol své osy; akutnost - ta leží už za mnou, za mnou leží vrchol;

špice změkly, sladkost odpoledního slunce spí na krajině. Můj případ je prostý:

jsem člověk, jenž, dokonav těžkou práci, leží zde rozdrásán a na smrt zemdlen;

krise to? . . - Vytvořit po krisi „díla“? Dílo vykonáno. Hlavním dílem člověka

je vždy udělat sama sebe; litterární etc. díla jsou vedle toho něčím ubohým,

vnějškovým, třeba jimi člověk pro lidi teprve počíná. - Příčinou proč nejsem

litterárně činným, není, že „utrpení drží mne v klepetech“ - ale, mimo jiné, že

drží mne v nich různí kuriosní daemoni, kuriosní „mdloba“ . . . - I proto snad

není stav můj krisí, že snad jsem „pánem sama sebe“, že snad „vím, co se se mnou

děje, kam vše spěje . .“ Vy ovšem budete asi soudit, že celý tento můj pohled na

mne sama jest jen příšerným omylem, z nemoci mé vzniklým, jenž rozplyne se jako

obláček, „až se v duši mé vyjasní“. No - - dnes jen tolik: věc není jen

psychologická, ale metafysická, čímž je řečeno, že názor můj je nevyvratný . . .

*

Jsem člověk statický, Vy dynamický;[1] jste přímka, já kruh; moje přímky jsou

jen součástmi mého velkého kruhu, součástmi jen Vaší velké přímky jsou Vaše

kruhy. Vířivě, bouřně dílem v před kvačíte, dílem jste daemonicky unášen, štván.

Neklid - ne nezdravý - je Vaší podstatou, elementem, klimatem, v němž rostete

nejrychleji. Po klidu teď hlavně toužíte, v něm asi, to, čeho Vám především

třeba, v něm snad cíl svůj spatřujete. To však nedokazuje, že by byl Vaší

vlastí, naopak, že vlastí Vaší je neklid: právě proto, že jste zcela nepokojem,

žijete v něm příliš intensivně, že zemdlen nutně občas vždy zatoužíte po jeho

opaku - odpočinku - střídání. Ale jen dočasná je tato touha; jen dočasným

občasným přístavem je Vám pokoj, vlastí volné moře. Kdybyste požíval klidu delší

dobu, silněji, než teď po něm, zatoužil byste pak po neklidu. Mezi externím a

interním neklidem nerozlišuju zde: kdo je bouří tomu nedostačí bouře pouze

vnitřní: potřebuje nutně zevních komplementů. - Tento názor na Vás odůvodňuju si

už tím, že dosud nezdařilo se Vám klid si zaopatřit: čeho člověk vskutku

potřebuje, toho dosáhne, jsou-li okolnosti jen minimálně příznivy: smrt byla by

následek nedosáhnutí; bez otálení hodí přes palubu vše, - hlavně ohledy na lidi

-, co staví se v cestu jeho nutnosti. Já zjednal jsem si klid již v 17 letech;

zjednávám si jej i dnes. - Ne „klid“: hygienické střídání bouří a pokojů, válek

a mírů je nutností Vaší. Hleďte přátelštějším okem na dosavadní Svou zmítanost,

nejlepšího přítele vašeho. Jste rozený hledač pokladů, lovec: dobrodružství ,

vichřice, štrapáce jsou Vaším osudem. Velký může být, krásný už jest úděl Váš -:

stále v před! Příště budu Vám psát o něčem objektivnějším. Odpusťte, že se dopis

tento zdržel: jelikož dle slov Vašich poslední týden byl jste asi u p. dra * *

*, nespěchal jsem s jeho odesláním, abyste jej raději dostal přímo do rukou.

List, který hned po obdržení Vašeho rekommandovaného jsem poslal, obdržel jste?

- Na odpis Váš se velmi těším, neméně na znovushledání. - Moje situace

nezměněna, stav relativně příznivý. Přeju Vám vše nejkrásnější.

V úctě a vděčnosti oddaný

Vysočany, 29. VIII. 16.

Dopis tento přichází tak skandálně pozdě, že idey, které jsou mu základem, z

paměti Vám asi skoro vymizely, jistě však silně vybledly a aktuálnost ztratily:

takže s divnými pocity budete se často ptát: „co na mne ještě teď leze to mrtvé

strašidlo!“ A já jsem si komické nevčasnosti listu toho tak vědom, že radím a

prosím: nečtěte ho! aspoň ne svědomitě, zvláště tam ne, kde bude Vám to obtíží a

fadessou . . . . A to tím spíše, že málo je schopen přinésti Vám vyjasnění,

jichž jste si přál; ze tří hlavně příčin. Pro zmíněnou již nemožnost pochopit

jednotlivosti nové filosofie beze znalosti jejích základů a pro nemožnost

základy ty učinit pochopitelnými stručným jich podáním, - k dobrému porozumění

jim nutna zase znalost četných jednotlivostí, - circulus, - jediné vyjítí z

něho: napsat objemný systém filosofie. Za druhé pro ohromnou obtížnost látky

samé: její superabstrakčnost, labyrinthnost, namnoze neuchopitelnost,

essentiellní nejasnost, věčnou noc . . . Za třetí pro mou nynější slabost, -

bych podal věc aspoň tak, jak by podána být mohla; a zde hlavně pro moji

dosavadní, instinkty přikázanou vůli nevyjasnit si mnohé. Vše je jasné mému

cítění; rozumu mnohé ne; ale má vnitřní jistota, že jdu svou správnou cestou, je

tak značná, že mě to nevadí; jsem si vědom, že kdykoliv se mě zachce, musí dobýt

absolutně komandující vůle všech vyjasnění, jichž mně třeba, a že základní názor

můj naprosto nemůže být vyvrácen . . Nechával jsem mnohé ve tmě ne proto, že bál

bych se světla, ale z důvodů jen utilitarních, procedenčních . .; nu na př.

různé zcela indifferentní myšlenky, i jen temný stín jejich, - stejně jako pouhé

protivné slovo - nebo tvář má v zrcadle nebo dotek mé brady nebo pohled na

špičku mého nosu . . - může nynější i dřívější můj „chorobný“ stav silně

zhoršit, mne o týdny nazpět vrhnout; zdravý životní pud káže držet si podobnou

havěť daleko od těla . . . Jinak - nejsem filosof theoretický, ale praktický;

chci žít a být, ne něco říci a učit. Dnešním lidem schází ovšem pojem

„praktického filosofa“; kde kdo ušklíbne se nad posledními řádky: „čistý

filosof, který si je nejasný, neví co chce a co myslí!“ Ale praktická filosofie,

- mmch. věčné stání nad černou propastí věčnosti, něco daleko vyššího, než

filosofie jen theoretická, jen myšlenková, potřebuje nutně nejasností, - jsou jí

něčím, co je jasnosti rovnocenným . . . Tímto dopisem zpronevěřil jsem se leckde

opatrnému regimu, který jsem dosud zachovával; leccos, úmyslně v šeru nechávané,

vytáhl jsem na den; lehké to vždy nebylo, musil jsem pracovat jen za jistých

okolností, aby to vážněji neuškodilo. Neuškodilo to, namnoze prospělo, nebude-li

psaní toto užitečno Vám, mně bylo, - díky!

*

1. „Já jsem ten, který jsem“. Co Christus tím chtěl říci, nevím ovšem; já chci

tím říci: má podstata spočívá ve vědomí Mé absolutnosti neboli v absolutnosti

neboli ve Jsoucnosti; nebo prostě: jsem Bůh . . . V užším smyslu: je zcela

futilní při definici mne, čím se moje zvířecí já vyznačuje - co jsem; já je ve

skutečnosti Já = Jsoucnost = absolutnost; já jsem Já, člověk, jako vše, je v

pravdě jen Bůh, Allah il Allah, - vše ostatní pára a dým . . .

2. „Absolutně komandující vůlí“ označuju Boží vůli, pokud se zárodečně jeví u

člověka. Spočívá v hlubokém, zinstinktivnělém přesvědčení, že vše možno a nutno

vždy ovládat, se vším činit, co se chce, - v naprosté - ne ubohé napoleonské

imperiositě; v tendenci vše stále překonávat a souverainně znásilňovat, ve

zběsilém praktikování tendence té do krajních důsledků: v ustavičném křečovitém

pohánění, prohánění, promíchávání svých myšlenek všemi možnými směry a mlhami -

bez „reálního“ cíle, jen k vůli ukojení svého Despotismu . .; nade vším tím

strmí stále pocit Své Svrchovanosti. Jsem poněkud mnohomluvný, - ale vyjádření

toho, co lidstvu neznámo a tudíž přiléhavými slovy dosud neoděno, je též poněkud

obtížno . . . Permanentní zuřivé napjetí vůle, ochablosti naprosto nepřístupné;

v hloubi jistota, že v každý okamžik všeho je věčně dosaženo a že celá ta

konvulsivní aktivita je směšně, je božsky bezvýznamná; nutnost nejvyšších cílů,

- člověk s ab. k. vůlí musí se stát, lépe jest Egodeistou, tímto nejvyšším vůbec

. . .; - avšak při tom v životní a myšlenkové praxi nezbytně stálá „nepřirozená“

násilnost, křeč, znepřátelení se s celým zděděným instinktivním životem -:

specifická strašná „Nemoc“, kterou možno nazvat: musit s násilným sebepřemožením

křečovitě myslit, - všimněte si zdánlivé kontradikce v tom! -: nemožnost se

zastavit - na něco jiného myslit dokud není abs. k. vůle v každém případě nějak

uspokojena . .; nezbytnost vynalézat stále nejpříšernější prostředky a úskoky,

aby to bylo v tomto světě otroků možno; sestoupení do neznámých dosud

nejmlhavějších koutů a pekel myšlenky; infernalní chaos, zdeformování ducha,

život jako ohromné paradoxon, - můj život od 15. do - - vlastně až 35. roku . .

Ale ani stín šílenství v tom ani možnost jeho, člověk s ab. k. v. nesmí mít v

sobě essentiel ně, ani zárodeček šílenství. Tato „Nemoc“ sama o sobě jest

obsáhlou vědou; pokolení budoucích statisíciletí, - odsouzená z polovice jí

vymřít, přikývnou s obdivem k této a všem předchozím větám, tomuto jitřnímu

svítání o 11. hodině předpůlnoční . . .; experto crede . . . Zcela neobyčejné

zdraví animalních instinktů je podmínkou, aby člověk hned při prvních nárazech

Nemoci jí nepodlehl . . . Až do 26. roku smál jsem se lidem, kteří smáli se ,

když jsem říkal, že je vyloučeno, abych žil do 30 let; tak krásné to bylo. Nu -

tento protivník učiněn pro tento život patrně už neškodným . .; jiní zrodili se

z jeho mrchy . . . Mimo u sebe nesetkal jsem se s „Nemocí“ ani s a. k. v. nikde,

- nikdo ani zbla nechápal z toho, co jsem o věcích těch napověděl.

Psychologická, hl. psychiatrická holota nazve s přírodovědeckého svého hlediska

případ můj pouhou nízkou chorobou; se stanoviska metafysického neboli se

stanoviska myšlení je však stanovisko přírodovědecké i „psychologické“ pouhým

idiotstvím, helotským holotstvím . . Ale i já sám dlouho jsem a. k. v. nazýval

skoro jen „má nemoc“; že jsem ji poznal jako nejvyšší ctnost a zdraví, - a tudíž

jako něco, co je u člověka nutně v počátcích svých nesmírnými nezdravostmi

provázeno, - že řekl jsem k sobě bezvýjimečně „ano“! - je jeden z největších

činů mého života . . Nikdo jiný nemohl by to dnes učinit po mně . . . Nikdo

jiný? . . Ale vždyť nikdo nemá o celé věci ani tušení tušení, zatím co já jsem

jí umíral a ji přemohl, zatím co ona je pro mne jedinou realitou! Že moje

nejvlastnější, nejmocnější, jediné v lidstvu schází, naprosto, nazval bych

nejdivnějším, nejděsnějším ze všech faktů, - kdyby egodeista něco divným, něco

děsným shledávat mohl . . . Zde první skutečná Samota! Ale nikdy jí egodeista v

nejmenším netrpěl, jako Nietzsche na př. svými samotičkami . .; co je

samozřejmějšího absolutně komandující Vůli! „Kultura“ je něco, co se mne vůbec

netýká . . .

Dost jsem o a. k. v. zatím pověděl, ale kdyby toho bylo stokrát víc, bylo by to

stejně málo, - jak učinit noci všech nocí: lidstvu - viditelným svítání Dne

všech dní? . . .- Mohl jsem prostě odpovědět: A. k. v. je vědomí Své božskosti

(ne „synovství božího“, „emanace z Boha“ a podobných mizerností, ale vědomí, že

jsem Vše a Jediné.) Víc autor říci nemůže, ostatní je na čtenáři . . .

3. Trochu zatím postačující vysvětlení slov „mé nemoci“ (str. 4, nahoře).2

Poněkud popsaná „Nemoc“, třeba je hlavním chorobným produktem a. k. v., není

jediným (v. nahoře, řad. 2!).3 Jaké jiné nemoci může, musí mít má disposice za

následek, přenechávám v tento okamžik Vašemu kombinačnímu daru, - proto, že

jednou z nich jest: psát o svých nemocech, vracet se k nim znamená u mne totéž,

jako znova do nich upadnout. Ne smím příliš malovat čerta na zeď - -

„Kdybych byl zdráv“. Tímto - nepřesným - rčením nechtěl jsem říci: kdybych byl

prost všech chorob, které má disposice nese nutně s sebou, nýbrž jen: kdybych

byl částečně, relativně, možně zdráv. Jen tak o 15 %, - a dávno bych se byl

rozhodl, - ne snad pro nějakou řádnou občanskou činnost, ale pro něco - ve velmi

širokém smyslu - dobrodružného, - zároveň rychle k hodně penězům dopomáhajícího,

zároveň osvěžujícího . .; když jsem byl jen o 8 % zdravější, než obvykle,

scházel vždy jen vlásek. Je-li člověk však tak - na př. - ne roztržit, ale

„duševně“ rozryt, rozbit, že, odcházeje z hospody cpe si místo pytlíku na tabák

do kapsy vyprázdněnou půllitrovku, mohl by právě tak dobře namířit proti člověku

místo hlavně pažbu, stisknout a kouli vpálit do sebe; všechno u něho možno! Lépe

učiní člověk takový, spí-li, je-li to jen trochu možno, dále svým zimním spánkem

- -

4. Stav můj, neboli stav světa neboli Boha jest, jakožto něco absolutního, -

Boží Zář -, světlem, t. j. symbolem Nejvyššího, tedy i absolutně neměnného; jeho

essentiellní permanentní „řícení se“, - bolestná, svíjející se instabilita -

„křečí“. Groteskní obraz „křeč světla“ vyvolil jsem úmyslně. Světlo je pro

smysly něčím nanejvýš pevným, intangibilním: nehnutě leží sluneční zář na

krajině, a ať athmosféra, kterou prošla, sebe je zmítanější, paprsky světla

neinfikuje to v nejmenším; mluvit o „křeči světla“ je něčím monstrosním,

kontradikčním, paradoxním - - právě vhodným k označení hrůzného kontradikčního,

paradoxního monstra, jímž je svět. Boží Zář je pro myšlení nutně něčím naprosto

pevným, ale per ludibriositatem omnium zároveň čímsi naprosto vratkým -

oscillujícím, - bolestně se svíjejícím - křečovitým. V proměnlivosti spočívá

stálost, ve stálosti proměnlivost, ve „stávání se“ „bytí“, v „bytí“ stávání se,

slast v bolesti, - slast je bolest, tak rychle „vibrující“, že přeskočí

ludibrionistně ve svůj opak -, ve slasti bolest, - jeť jen přespřílišnou,

nesnesitelnou slastí, sluncem, přílišnou svou jasností setmělým křečovitě . . .

Nejvyšší bolest, nejvyšší slast, nadšení, láska, paroxysmy, extase, Summum, -

vše jest Křeč; existuje i slastná, zdravá, positivní křeč . . . I fysické světlo

je původem svým, - pokud u fysických zjevů o původu možno mluvit -, druhem

křeče; aetherný pohyb, světlo vyvozující, je jistě čímsi, nanejvýš složitým,

spletitým, proti sobě v kruhu působícím - bel um omnium contra omnes - vířením

víření, - křečí, - ne undulací, vibrací a podobnými insipiditami. Křeč je

základní silou světa fysického, stejně jako bolest, t. j. psychická křeč,

základní silou světa psychického; ovšem ne jedinou: korrelatum křeče je pevnost,

bolesti rozkoš. -

5. „Baba = básník“ nemíním; rovněž však ne „pouze ony ukňourané vzdychálky

atd.;“ ve všem, čemu se dosud říkalo „poesie“, je babského tak úžasně mnoho, že

výraz: „nejsem baba a básník“ jest jen nevelkou a zcela odpustitelnou

hyperbolou. Již proto je dosavádní básnickost z větší části babskostí, že

domainou jeho je cit - protipól vůle, t. j. mužnosti . . . S přísného hlediska i

nejmužnější básníci, - Aischylos, Dante, Shakespeare, Corneille, Grabbe . . .

Michelangelo, Beethoven -, jsou jen poloviční muži. Básník nejtypičtější, -

Ovidius, Petrarca, Leopardi, Byron, Lamartine, Musset, Mickiewicz . ., Raffael,

Mozart, Weber -, jsou muži, abychom byli spravedlivi - tak čtvrtečnímí.

Řekneme-li o typickém básníku minorum gentium, - Vrchlický, Zeyer -, „baba“,

jsme k tomu aspoň tak oprávněni, jako k výroku „Cato Uticensis byl pevný

karakter“. Březinu nemožno do zásuvky „básník“ vměstnat. Přes to má i on vedle

mužností non plus ultra - nemužnosti dost a dost, - dno jeho je veliká měkkost,

podstatou mužnosti je však tvrdost.

6. Celá má věta je povrchně, slabošsky stilisována a ne dost upřímná:

a) Slovy „kuriosní daemoni“ postavil jsem se, nekorrektně, na stanovisko lidí,

kteří mohli by mne pozorovat, - na mé vlastní stanovisko ještě před deseti lety.

Tenkrát zdálo se mně, jako bych byl posedlý groteskními čerty: vše nové zdá se

kuriosním, do té míry, že člověk instinktivně a mělce sahá k „nadpřirozeným“

výkladům. Teď proměnili se „kuriosní daemoni“ ve zcela přirozené vývojové fase

abs. kom. vůle, vroubené na kmen jí tak cizorodý, jako je člověk. Jsou to prostě

ony „nemoci“ a různé divné nepohodlné výrůstky a. k. vůle. No na př.: Jeden z

daemonů těch učaroval mně, že musím od rána do noci jen bičem (vůlí) práskat, ať

jsou přede mnou koně nebo ne, i když táhnou co nejlépe, i když vím, že následkem

práskání potáhnou hůře nebo vůbec ne nebo se splaší a vůz mně rozbijou, - a

nedbat na vlastní jejích řízení; - zjankovatěli všichni . . Jiný posadil mně

brejle, jimiž vidím vše jen jako mlhu nebo nejstrašnější zmetky, těla jako stíny

a schemata, půle trupu místo celých. Jiný donucuje mne k tomu, abych, jeda na

voze, tlačil vší silou do přední stěny jeho, v domnění, že tím pohyb vozu

přivozuju. Jiný zaslepil mne tak, že místo vidličkou jím z talíře jen ohromnými

vidlemi; že když chci židli postavit s kouta do kouta, pošlu vždy pro

spediteurský vůz, - ale když se stěhuju, používám k přepravě nábytku vozíků,

jakými děti v parcích převážejí písek. Jiný posedl mne tak , že celé dny chytám

si jako kočka jen svůj ocas. Jiný omámil mne tak, že zatím co zuří bitva,

pracuju zarputile pedanticky na plánu k ní, předešlý den započatém, o vlastní

průběh její absolutně se nestaraje, atd. Je jich pár set, bez nadsázky. -

b) „Kuriosní mdloba“ je šlendriánská expresse. „Mdlobou“ myslil jsem vlastně

široce jen nynější mou impotenci, rozvinout činnost, jaké bych si přál. Podobá

se velice, jsouc jí jen málo, velké zemdlenosti; proto užil jsem povrchně slova

„mdloba“. Ale slovem „kuriosní“ jsem povrchnost tu částečně napravil, slovo

„mdloba“ vlastně odvolal - naznačuje tím, že stav můj nemá právě znaků obvyklé

zemdlenosti, že jí asi nebude . . Zemdlenost je následek přepracování, prudkých

bouří affektů a j.; moje „mdloba“ daleko více než únavou je vířivým chaosem,

demonickými skrupulemi, deformovaností myšlenkového světa, vzniklou z

dlouholetých extravagantních znásilňování jeho a. k. vůlí. Příznaky únavy:

apathie, lethargičnost . . schází u mne skoro naprosto v., co napsal jsem o

neznavitelnosti a. k. vůle! . . A i proto hlavně je mdloba má kuriosní, že je

cele jen následek vůle, zůstat v ní . .; nic není ve mně mimo vůli - opak to

„mdloby“ . . . Místo „kuriosní mdloba“ měl jsem napsat snad: vzteklá bezmoc,

zhostit se rychle své křeče . . - Řeknete snad: řečené odporuje jiným mým

slovům: „na smrt zemdlen“ . . (letní dopis, st. 9, uprostřed)4 - a budete mít

pravdu; ale i tato stilisace je zase šlendriánská; poctivě měl jsem místo toho

napsat asi: jsem vztekle lhostejný ke všemu . . . Ceterum autem - přiznávám se,

že v tom mém vnitřním hajzlu zcela se vyznat nemohu, zcela se vyznat vůbec

nemožno. O každém z těchto mých tvrzení platí snad částečně i jeho opak, mnohé

interpretace jsou všude možny, - zde platí silně to, co jsem napsal o „nutných

nejasnostech a o vzpěčování se mých instinktů, by všechno bylo vytaženo na

světlo . . .“

c) Ze stilisace zdálo by se, že daemoni a mdloba jsou jedinými příčinami, proč

nejsem litterarně činným. Je zde však ještě mnoho jiných. Tak: ne dost velká

vůle k tomu . . - žádná touha, - nedostatek ctižádosti, - lhostejnost ke všemu

dění se a vůbec celá má filosofie, - - nedostatek peněz a příznivých okolností,

- těžkost vystoupení na veřejnost s ludibrionistním egodeismem, vědomí, že

myšlenkový můj svět není ještě tak dokonalý (v. str. 1 tohoto dop. ř. 11)5 abych

přinesl jej lidstvu darem - dary musí být vždy bezvadné . . .; mé přání:

nenapsat nic víc, než jedinou velkou knihu, v níž bych byl celý já, v níž bylo

by vše, tak dokonale a cele, pro vždy platné a diktatorské, jak jen člověku

možno. Na to však je času dost - -, bylo by vlastně smutno, kdybych už teď byl

zralý k pokusu o dílo takové . . .

7. Rozpor jen zdánlivý, chápe-li se věc opatrně a v mém smyslu.

„Vše přemáhající Síla“, Victoria Aeterna (to též vlastně, co Boží Vůle; Boží

Všemoc, - místo těchto theologicky páchnoucích slov užívám však raději terminu

V. Aet.; je to krátce můj nejmilejší název pro Boha) v nejryzejším svém stavu

zahrnuje v sobě absolutní vítězení všude a v každém smyslu (vedle toho ovšem i

absolutní podléhání, - v. passus o křeči světla!) Tedy nejen „nepodléhání

vnějšku“, ale i př. okamžité zastavení rotace zemské, zachce-li se Jí toho;

„pokyneš-li, hvězdy hasnou“, dí jedna katholická píseň . . . Theofanie Boha,

zvaná člověk, tímto nejryzejším stavem být nemůže (ač, strašným sběhem

okolností, mohla by být snad na okamžik drobtem jeho.); může být jen

nejzárodečnějším stavem stavu toho. Mezi oběma je rozdíl jako mezi

čtrnáctidenním embryem člověka a dospělým mužem, mezi tušením a světlým

splněním, mezi - metaforicky - stínem věci a věcí. A přes to musí i tento

strašně nedokonalý stav nazván být Věčným Vítězstvím, jako embryo člověka jest

už člověkem; jsou stupně Deity, na každém z nich je Bůh v jistém smyslu celým

Bohem, jako v každém drobtu hostie je celý Christus; mysterieusní pravda, lépe

ludibrionistní, ludibrionismus je mysticismus explicite, je vysvětlený

mysticismus.

Jak může vypadat Victoria Aeterna u člověka, - podléhajícího nutně zevnějšku,

daleko více vnitřku svému? Mohu ovšem mluvit jen o sobě, - jiné látky k

pozorování nemám. - Jsou dvě hlavní součásti Věčného Vítězství: 1. Základní je

pocit Své absolutní souverainety, věčně spokojené, slastně vznešené, spočívající

ve vědomí Své Dovršenosti, - Dovršenosti všeho. 2. Projevování se činem, -

sebeaffirmování tohoto pocitu stálým vítězením „od případu k případu“. - Namítne

se: chybné pořadí!: 2. je tím původním, 1. jen následek stálého vítězení. V tom,

však jest má velká zvláštnost, že v psychologi mne jest 1. fundamentale,

radicale, od 2., - pouhého, nepodstatného skoro, doplňku svého -, neodvislé! že

pocit mé absolutnosti jest u mne tak mohutný a vševládný, že oderval se ode

všeho toho stáda lidských instinktů a myšlenčiček a žije samostatným, hvězdným

životem! že traituje supremně vše jen jako své hříčky! že sebe větší „reální“

nezdary nemohou jím sebe méně pohnout, - vždyť jest u mne předpokladem všeho,

essencí mé bytosti! A zde je též zdroj mé filosofie, mých nemalých novot,

převrácení všech filosofických, logických, noetických, psychologických hodnot na

líc -, ne na ruby, na ruby převrátil podstatu ducha dosud žalostný lidský duch!

- „stvoření druhého vesmíru“, - v každé myšlence spí hluboko nový, nezrozený

„ves“mír, myšlenky jsou jen spermatozoa vesmíru -; hodně svinské spermatozoon

splodilo tento kosmos . . . Nenechme se odstrašit trilionky (vzhledem k

nekonečnosti je centilion - nul a) jeho hvězdiček, - jen statečnost, Nejvyšší

Statečnost! - a ani třísku neuzří člověk před sebou, jež by mu byla překážkou,

aby byl - Vším; všechnu dosavadní kulturu vidět jako žalostný abortus exkrement

žalostného mrzáka, jímž je lidský, ssavčí duch! . . . - Tedy pocit své

vítěznosti, učím, je prius, causa, vítězení samo posterius, effectus -

sebeaffirmace . . Na otázku Vaši: jak možno cítit se stále vítězícím, když stále

nutně podléhám? - odpovídám, že vlastně pro mne neexistuje, neb aspoň je pro mne

něčím velmi vedlejším. Prostě musím se tím cítit, jednou to jest, ergo je to

odůvodněné; „jak“ - otázka pro pouhé theoretiky, čumily a čmuchaly ducha . . .

Napsal jsem kdesi: Vict. Aet., v počátcích svých, značí česky „věčné bití“.

Sestávám teď in praxi „téměř“ jen z porážek, - ale ani po nejstrašnějším dni

nejeví až do usnutí můj komandující pocit nejnepatrnější odklon od své

vertikální, - věčně vzpřímené polohy; má vůle nemůže být za žádných okolností

ani o milimetr ohnuta, tím méně zlomena, - má absolutně komandující Vůle!

Tedy: v ryzím stavu je 1. pocit Své souverainety stále slunečně jasný, 2.

vítězení absolutní. U člověka může být pocit ten jen velmi slabý, kalný, i

znetvořený, více méně přerývaný a vítězení jen partiellní, pokud je možné.

Chabému vítězení odpovídá chabý pocit vítěznosti a naopak, obé hodí se dobře k

sobě, celek je velmi, velmi nedokonalý, ale přece jen, jak uvedeno, musí být

nazván Věčným Vítězstvím . . Kdo stavem tímto je, - cítí to tak, že nepochybuje;

kdo není; bude vidět ve všem jen l'amas des contradictions, des absurdités . . I

ten chabý pocit činí ubohého lidského plaze permanentně vznešeným; a i pouze

časté vítězení, ba i vítězství jen tu a tam postačuje k udržování, živení,

rozdmychování věčného plamene nálady té, - akcentuju poznovu, že „reální“

vítězení je pouze sebeaffirmací základního stavu, která by snad mohla za

okolností vůbec scházet . . Postačí i pouhý povznesený boj, - boj takový i už

částečným vítězením, - místo vítězení, aby pocit svrchovanosti byl dostatečně

živen . .; ale v krajním případě on ani živen být nepotřebuje, - v., co napsáno

o „věčném bití“ . . Co mohu zde, - v těchto strašných oblačných oblastech, kde

ztrácí vládu lidská myšlenka, má ji jen pocit -, než že jsem spokojen! . . . -

Avšak Vy stojíte, právem na zodpovězení své otázky: jak možno cítit se stále

vítězným, když nutně stále podléháme -! Odpovídám teď: 1. Poněvadž, jak řečeno,

pocit ten jest u člověka, jeho schopného, základem všeho, - a všeliká kritika

přestává! 2. Poněvadž pocity mohou existovat bez racionellní příčiny; poněvadž

jsou podstatně nelogické (zvláště pocit své souverainety: kdo nezná po každém

větším vítězství jistý pocit své božskosti?); poněvadž - třeba se obelhávají, -

poněvadž na př. všichni lidé cítí se moudrými, poctivými, ačkoli notoricky jsou

skoro vesměs idioti a friponi -; poněvadž i tomuto nízkému sebeklamu je podstata

světa homogenní, - ježto právě metafysika je domainou Illuse - atd. 3. Řeknu-li

„jsem Vict. Aet.“, myslím si pod tím „Jsem V. Aet.:“ zvířecí já je zde

transcendentalně přeměněno v Boží Já, - a absolutně jiné, transcendentalní

nazírání a hodnocení zavládne všude! země dole zmizí, námitka o „realním

vítězení“ stane se neporozumitelnou, nastane nevidění, zhasnutí toho, čemu říká

zvíře „realita“, neboť vše změnilo se v uniformní Záři . . Tento stav je stav

extase v dozvucích, účincích jejích, - postextase, petrifikovaná extase; trvá u

mne více méně stále - jsem jím. - Postextase je nesmírně slabší a nečistší, než

vlastní blesk extase, ale předpokládá ohromnou zásobu blesků těch v dřívějších

generacích, - neboli v mých životech před tímto narozením; jest nadextasí . . .

Četné a nesčetné další důvody a vývody byly by zde možny. Však jsme zde všude v

nejspodnějším infernu abstrakce, na hranicích sdělitelnosti i pochopitelnosti.

Avšak: z dosavadního mohlo by se zdát, že nejen možnost stálého vítězení u

člověka naprosto vylučuju, ale i, že to s vítězením musí u něho vypadat nanejvýš

bledě. Ale schválně, záludně jsem si to popřál, maje ještě hlavní trumf v ruce.

Tvrdím, že člověk může, třeba ne „absolutně v každém smyslu“ (str. 3, ř. 10 s

dola)6, přece jen v jednom smyslu stále, věčně vítězit, - a sice především

lhostejností ke všemu, - a dále vůbec vznešeným filosofickým nazíráním -:

Vštípenou, stále přítomnou myšlenkou, - hlavně při každém nezdaru -: vždyť je

naprosto jedno, skoncuji-li tuto bídnou věc - jako všecko - tak, jak právě chci,

- tohle vše nic neznamená, - stojím božsky nade vší tou havětí, vnějších i

vnitřních stínečků; - a, ať stane se cokoli, nic mně nemůže ve věčnosti škodit,

vše mně v ní jen prospívá, - jako zlaté jen kapky padá mně vše do klína, co se

jen přihodí . .; pro korrelaci positivity a negativity značí každá strast totéž,

co slast, porážka, totéž, co vítězství, - i když podléhám já, vítězím Já! je

naprosto vyloučeno nezvítězit kdykoli! nevítězit Bohu, jenž všechno chtěl, jenž

všechno chce, jehož Věčné Glorioly paprsky jest jen vše a ničím jiným, jenž sám

není ničím jiným, než Svou vlastní Září! - Již jediná, mne vždy přítomná

myšlenka: „Nezáleží na tom, dosáhnu-li zde a všude svého cíle“, jest, při každém

svém, třeba dost matném vynoření, vždy vítězstvím, - vylučujíc podstatou svou

pro vždy možnost porážky -: výsledek její je tentýž, jako při „reálním

vítězství“: tentýž pocit, ulehčení a osvobození, uspokojení a triumfu! Však co

pravím tentýž: vyšší! Více, než ten, kdo něco má, má ten, kdo toho nepotřebuje;

více ještě, než ten, kdo něco přemohl, přemohl to ten, kdo dovedl tím

opovrhnout; kdo vším vskutku opovrhl, přemohl vše na věky, - jest Věčným

Vítězstvím . . . Nejvyšší Opovržení a Nejvyšší Láska je jedno tělo; Nejvyšší

Láska a Nejvyšší Vůle - též jedno tělo; Sebeobjetím zovu je, - a věta: Bůh není

ničím jiným, než Svou vlastní Září (Bůh je vždy jen Já - existuje totiž jen v

první osobě) - jest nejvlastnějším Sebeobjetím . . . Kdo od obyčejné

adiaforistní lhostejnosti povznese se do Nejvyšší Lhostejnosti - Opovržení -

Lásky ke hledění na Vše sub specie Divini Splendoris, ten při myšlenkách těch

necítí pouze „ulehčení“, ale věčnou lehkost, ne pouze osvobození, ale věčnou

svobodu; ne pouze „uspokojení“, ale věčnou blaženost - - věčný triumf pocitu Své

Absolutnosti; a uzří, ze „reální vítězení“ je čímsi velmi ubohým vedle tohoto -

v moci člověka vždy stojícího vítězení psychologického, filosofického, Božího.

Nejryzejší stav Victoriae Aeternae je synthesou obého: hrubě materiellního a

nanejvýš spirituellního vítězení; výslední produkt je parole: nic jiného

nečinit, než vše jen souverainně pohrávavě se smíchem znásilňovat, - sebe tím

affirmovat - vítězení k vůli vítězení bez starosti o výsledek každé té akce - -;

- teprve tato lhostejnost podmiňuje i garantuje absolutní Boží vítězení. -

Člověk, podléhající vnějšku i vnitřku stále a nutně, stále a nutně může, - per

ludibrionismum - nad ním vítězit lhostejností - opovržením - láskou -

Sebeobjetím. Vštipte si jen jednu myšlenku: nic to vše není! - a jste už tím

aspoň embryo Věčného Vítězství.

In summa: Třeba člověk podléhá stále a nutně vnějšku a vnitřku, muže mít pocit

stálého vítězení, protože 1. pocit ten je primarní, samostatným životem žijící a

od praktického vítězení: svého doplňku jen a sebeaffirmace, neodvislý; 2. velmi

nedokonalému jeho stupni u člověka odpovídá a stačí jen partiellní vítězení; 3.

pocity jsou irracionellní a nepotřebují logické důvodnosti; 4. já změnilo se

transcenáentalně v Já, z čehož resultují zcela jiné perspektivy, - zmizení

„reality“; 5. vedle nutnosti stálého podléhání může člověk zároveň stále vítězit

vznešeným, filosofickým nazíráním na vše. -

8. Zde tkví v nejhlubší hloubi základní ludibrionistní rozpor: svět je snažící

se nesnažení, nesnažící se snažení. Jinak však je to rozpor zas jen zdánlivý ba

i pouhé nedorozumění:

Že jsem se snažil cíle, který v nesnažení spočívá, dosíci, dokud jsem ho

nedosáhl, - v tom přece není rozpor, naopak samozřejmá nutnost: nedosáhl jsem

ještě nesnažení se = snažil jsem se. Něco jiného bylo by snažení se, ať

jakékoli, po (post) dosažení cíle toho. Ale slovo „cele“ vyvrací cele Vaši

námitku: nedosáhl-li jsem nesnažení cele, znamená to přec, že částečně ještě se

snažím, že mám k tomuto snažení logicky právo. - Snažit se po naprostém

nesnažení je mému stavu polovičního nesnažení jediným dovoleným snažením . .;

ludibr.! . .

Vlastní - a zase zdánlivý - můj rozpor, který dal snad první podnět k námitce

vaší, je snad: S jedné strany akcentuju sice stále, že jsem jen mizerně

zárodečním Božím stavem, s druhé však mluvím často tak hrdě, že zdát by se

mohlo, že považuju se zaň v jeho ryzém stavu. Mluvím-li tak, má to však jen

původ: 1. v zakořeněném vědomí, že - no! v drobtu hostie je celý Christus; 2. v

nechuti k častým omezováním a výhradám, které činí řeč a knihy degoutantní; 3. v

jistém hyperbolisujícím opojení, odpustitelném snad u toho, kdo dosáhl

netušeného, třeba ne cele, přec aspoň tak, jak nedoufal. -

Dodávám ještě, že snaže se o celé nesnažení, zároveň, - jak stav polovičního

nesnažení s sebou čertovsky nese - zároveň se o ně nesnažím . . .

Kontradikcionista je strašný - ne oboj- - tisíciživelník . .; nemějte s ním

raději nic! . .

9. Zde jedná se o nedorozumění, zaviněné mou nepatřičnou a chvatnou stručností;

aspoň pomlčku měl jsem postavit mezi slova „stojíc“ a „a“ (str. 4, ř. 5. s

dola)7; slovem „věčně“ totiž vyhoupl jsem se náhle od popisování dočasného mého

stavu ke stavu Mému věčnému, - symbolisuje zároveň tím poněkud stav dočasný,

jenž jest jen jedním, velmi nečistým případem čistého stavu věčného, - křeče

Boží . .; tak trochu pars pro toto . . Tento stav si věčně přeju, jeho nynější

špinavou formu chci překonat, - zároveň ovšem to nechtěje (v. konec § 8!)

10. O tom na konci toh. listu!

11. Se stanoviska mé „panrealisace“ (v. poslední kapit. prvn. dílu mého spisu),

Boží omnipotence, supremacie vůle a její jedinosti a jiných bodů mé filosofie

odpovídám: počal jsem tímto životem žít, protože Jsem chtěl; přesně v okamžik,

kdy Jsem chtěl; život tento jest jen přesné provedení někdejšího Mého jistého

plánu, tedy Vím, proč jej žiju; přeruším-li jej, Budu, kdykoli se Mně zlíbí,

jej, ipsissimum, dále žít, od okamžiku jeho přerušení až do smrti marasmem, - a

jindy ke všem myslitelným jiným smrtím, milionkrát, ve všech možných jeho

modulacích a variacích, - stejně jako budu žít životy všech jen myslitelných

ježků, dešťovek, jedlí, hor ve všech možných jejich modulacích a variacích. A co

ještě více učí zde má filosofie! . . . Nad sílu mé abs. k. vůle to jest (v. její

definici, st. 1, ř. 19 s d.)8, ale ne nad sílu (Mé) Boží Vůle, Všemoci, která

dí: „Suprema naturae lex Mea Voluntas“, - i „sic volo, sic iubeo, stet pro

ratione voluntas“! vše, co se děje, jest jen následek vůle, - pojmy vůle a

příčina jsou zcela identické! a tedy má každá vůle za následek nutné své

uskutečnění, - voila jediný přírodní zákon! Na otázku: „proč je tato nebo ona

tvá theorie pravdou!“ postačí mně úplně odpověď: „protože tomu chci“! To platí

excellentně právě o panrealisaci: „čím ji dokazuješ?“ -: „tím, že Chci být

Vším!“ - jiného důkazu netřeba, - čímž není řečeno, že ho zde není.

12. „Geniálním“ sebeklamem je svět; a je nejvyšším šílenstvím, milionkrát

větším, než každé, s nímž se u lidí setkáváme; v tomto nezměrném stupni právě

jeho nejúžasnější hodnota. Bůh a nejnepředstavitelnější šílenství jsou identica

. . .

„Nevidět žádný problém nad sebou“ je bezmála jen negativní výraz ludibrionistní

věty: svět jest absolutní hříčka Své absolutní vůle; je v jádru svém mou velkou

pravdou: pojem vůle stojí nad pojmem pravda. Cítění se absolutním pánem nade

vším, t. j. nade všemi svými myšlenkami, t. j. i nad t. zv. logikou; pouhé

násilnické souverainní pohrávání s nimi, dělání s nimi, co je libo; cítit se

pánem pravdy; „problém“ - jen svůdný popud ke znásilnění; hledím na problémy,

jako muž na ženu hledí, ji miluje; jako žena na muže hledí, jej miluje, tak

hledělo na ně dosud lidstvo; mé velké novateurství zde; předpokladem překonání

logiky v metalogiku, t. j. deifikace alogicit, „absurdností“, kontradikcí, na

základě konsequentní, „divoké“ skepse . . . Je-li jen jedna objektivní pravda

mimo mne, - nade mnou, jsem do věčnosti v okovech . . Otrok - Pán - základní

alternativa člověka; můj názor liší se ode všech tím, že činí člověka Pánem, t.

j. absolutním pánem ducha, toť jádro metalogického ludibrionismu; - Pán je u

křesťana synonymum Boha. - Máte pravdu, že je to úžasné. Zcela jistě zřel jsem

před desetitisíciletími problémy nad sebou stejně, jako dnes každý p. Novák a

Svoboda. V tomto životě, dokud nestanul jsem na nynějším svém stanovisku,

vidíval jsem je též nad sebou svým otrockým lidským, povrchovým zrakem; svým

hlubokým zrakem temně vždy pod sebou; „byl jsem stavem tím v jádru a temně vždy“

- psáno v mém srpnovém listu.

Dvakrát podtrhl jste „kdysi“. Rozumím-li tomu, značí to, že toto „kdysi jste

zřel atd.“ je pouze jistý plachý předpoklad následujícího hlavního tvrzení, že

můj názor stojí na bývalých problémech atd. Tomuto pak rozumím tak: usuzujete z

tohoto „stání na“ na stejnopodstatnost mého nynějšího a mého dřívějšího;

otecského názoru, a redukujete tedy mé nynější „vidění pod sebou“ na dřívější

„nad“, činíce z onoho jen jakýsi kuriosní speciellní případ tohoto. Já tvrdím:

Nejen že vyšší povstává myslitelně vždy jen z nižšího, ale, ve smyslu polarity a

hlavně ludibriosity světa vše povstává ze svého opaku, - den z noci, slabost ze

síly, ohyzdnost z krásy, štěstí z neštěstí etc. Je zde ovšem v hloubce rozpor,

ale kontradikcionistně ludibrionistní, t. j. věc dokazující. Můj nynější názor

stojí na dřívějším opačném: tím je dokázán.

Od námitky: stojí etc. činíte další krok: tvrdíce, že s problemy, na nichž dnes

stojím, dostatečně jsem se nevypořádal, soudíte, že zaujmul jsem k nim

„stanoviska“, a to neodůvodněná. Rozumím tomu takto: zaujal jsem libovolně

stanoviska libovolná, jedna z mnohých možných, bez odůvodnění si, proč právě je

a ne jiná; zvláště pak proto třeba zvát je neodůvodněnými, že ambicionují

naprostou pravdivost.

S hlediska, že existuje, vyložena je mimo nás „objektivní pravda“, jest

essentiellně nemožno vypořádat se aspoň minimalně obstojně s jakýmkoli

problemem, - poněvadž je celá tato věc pochybenou tendencí. V tom smyslu

nerozřešil jsem si ani jediný problem - jsou tu podstatně nerozřešitelné,

neřešitelné; sta jich nutno zde beze všeho přeskočit, - z každé useknuté hydří

hlavy vyrostou dvě, - na námitku, že jedná se zde jen o problémy kardinální,

jest odpověď, že i jich je bezpočet; ledabylostí je všechno lidské myšlení, je

člověk, je podmínka života: myšlení jest jednání, t. j. nepřemýšlivost,

libovolnost, slepost, ledabylost; své problémy odbyli ledabyle filosofové

všichni, - důkazem ohromný blázinec, jímž dosavadní filosofie. Vypořádat se

vskutku s jediným jen problemem značí poznat vše, být Vševědoucím . . Já

vypořádal jsem se s jedním (sequitur - -), s jedním zvláštním a velmi zvláštně:

jsou-li pak vůbec problémy? . . přesněji: s otázkou absolutní skepse, nejistoty

- volnosti; a došel jsem k resultatu, že problému vůbec není, protože vše je

pravda (neboli lež) - sive Zář (neboli absolutní Temno . .); že nic směšnějšího

nad vážnou tendenci po rozřešování problemů; že všechny myšlenky jsou jen mou

látkou k modelování, znásilňování, pohrávání si. Učinil jsem sfingu a zahalený

obraz v Saidě svými loutkami ke hraní . . Ale tím se vše zcela, strašně změní .

. .

[Namítnete snad, že hledím všude (na př. tam, kde mluvím o skutečném vypořádání

se jen s jedním problémem) na předmět s hlediska příliš absolutního,

metafysického, Vy, po kriticku, s hlediska realního, relativního. Ale před

základní nejistotou, irracionalitou, nedokonalostí je každá relativní jistota,

nepřeskakování, neledabylost stejně nicotna. A vše realistní jest jen relativní,

úplně neúplné, animalní neboli stupidní, - antifilosofické. Jen v absolutně

absolutním nazírání spočívá filosofie neboli metafysika. Snaha po absolutním

vede všude ke strašným nedokonalostem, pro lidi směšnostem; ale vše reální -

relativní je přede trůnem jejím stejně nedokonalé, pro bohy směšné, - jest

jediná naprostá zdánlivost a zovou ji „realnost“ -; „jsi jen bludný poutník na

zemi“, píše Wertherovi Wilhelm; „a jste vy víc?“ odpovídá Werther; analogicky:

„Atheňané odsoudili tě, Sokrate, k smrti!“ „A je příroda“. „Pravdy“ nedosáhnete,

nepřiblížíte se k ní ani o píď, čiňte co chcete, - neboť není cíle toho! Nuže

hleďte aspoň dosáhnout co největší grandiosity, - a tou je ludibrioegosolismus,

egodeismus . . Ale tím dostal jste „pravdu“ pod sebe . .]

Analogicky platí dříve řečené o libovolném zaujmutí stanoviska. S hlediska

„objektivní pravdy“ je zaujmutí to, - ať už křiklavěji nebo nenápadněji -

neodůvodněné vždy a vždy vadou. Který kdy filosof je nezaujal? Který přinesl

lidstvu „pravdu“? a jakým dojmem to vše působí? odpověděno už: dojmem blázince.

S hlediska ludibrionistního je zaujmutí stanoviska naopak příkazem, podstatou,

samozřejmostí . .; myšlení = čin, - rozhodnutí se pro něco určitého, libovolné,

- volné . . Ovšem distinguendum est: mezi takovým vznešeným, všekomandujícím

zaujímáním stanoviska a mezi všelijakým zbabělým, ukvapeným, sebeklamavým.

Nechci se absolvovat od druhého; co se základních a i jiných otázek týče, zdá se

mně, že můj absolutně komandující instinkt, - který vždy, třeba temně, byl tím,

co vládlo -, volil zpravidla sebe důstojně, t. j. m. j. přísně, logicky,

spravedlivě, affektům nepodléhaje; samozřejmě je při tom filosofie má něco

nanejvýš zárodečného (v. § 7). Uváděné příklady mého zaujímání stanoviska

nepovažuju za nebezpečné.

A. These: jsou jen mínění o věcích, věci spočívají v míněních o věcích, - že je

zaujmutím stanoviska? Řekl bych, že samozřejmou pravdou . . Rozuměti třeba pod

ní vlastně totéž, co: svět je vědomí = myšlení - souzení, mínění, existimace, -

vše au fond totéž! A že svět je vědomím („substantia cogitans“), je rovněž

samozřejmo z četných důvodů, z části a už dostatečně v knize mé uvedených;

populární, při tom nejpřesvědčivější argument: naprostá nepředstavitelnost jiné

jsoucnosti, než vědomí, - kdybyste zcela beze snů spal třeba celou věčnost -

neznamenalo by to pro Vás absolutní nicotu, nebylo by Vám zcela lhostejno,

zastavil-li by se tlukot Vašeho srdce, nebylo by to pro Vás zhola totéž, jako

kdyby bilo in saecula saeculorum? - Není zde druhých (vyjma ludibrionistních)

možností, nestojím tedy na stanovisku k problemu, ale v problemu . . Nejste

dosud dosti proniknut filosofickým idealismem, - hinc plurimae lacrimae . . . -

„Stavíte“. Jak slovo to myslíte, do nuancí vidět nemohu; ale nějak řemeslně jsem

nikdy nestavěl. Řekl bych, že dospěl jsem ke všem svým myšlenkám „intuitivně“,

kdybych tento protivný pojem „intuice“ nepovažoval od jakživa za jeden z

nejpovrchnějších a nejidiotštějších; všechny myšlenky mají vždy současně dva

zdroje, - třeba jeden z nich může být skoro k nerozeznání slabounký -: povstanou

„samy sebou“ z předchozího agglomeratu mentalních stavu - a jsou vytlačeny na

povrch „vůlí“; třetího zdroje není . . . Jsou-li zdroje ty čisté, vytryskne z

nich myšlenka čistá a dobrá, - „povstane intuitivně“, praví se v mnohých

případech; v opačném případě povstane řemeslně, strojeně, „stavěně“ atd. Čistě

povstala ve mně i idea: Absolutum může spočívat jen ve vědomí Absoluta, - idea

rovněž samozřejmá jako věta: proti větší straně v trianglu musí ležet větší

úhel, než proti menší; ani mne při její křišťalové samozřejmosti nenapadlo

myslit na thesi: věci spočívají jen v míněních o věcích, teprve později uvědomil

jsem si snad příbuznost obou těch pravd. -

B. Věta zní: „Bůh nepoznává, ví“; kdo ví, že vše, že absolutně všechny

kontradikce jsou pravdou, ví vše a jest aspoň embryo Boha. - Pozor na slova: že

vše! Že vše jest pravdou - Boží Pravdou, Boží, Nejvyšším Světlem; bylo vyřčeno

už mnohokrát; ale nikdo nevyvodil z tohoto „vše“ radikalní, samozřejmé

konsequence, tedy hlavně to, co následuje: že všechny kontradikce jsou pravdou.

Odstrašil každého základ logiky: lex contradictionis; já považuju za zásluhu, že

jsem toto idiotské strašidlo animality překonal svým kontradikcionismem,

metalogismem, t. j. logickým nazíráním, basujícím na hrůzném faktu alogicity,

tedy absolutní bezcennosti logiky. Zde teprve počíná Boží filosofie, zde velké

rozhraní, počátek nového letopočtu lidského ducha: překonání staré zotročující

logiky . . - Ono „že vše“ může zmírnit Váš dojem, jímž na Vás a na každého musí

působiti tvrzení, že všechny kontradikce jsou pravdou, na př. že tento papír je

zcela bílý a zároveň zcela červený. Tvrzení to jest jednou ze zdánlivě

nejbláznivějších vět mé filosofie . .; ale Velkou Pravdu dlužno hledat vždy tam,

kde se člověk zprvu s hrůzou a posměchem odvrací; čím větší posměch a hrůza, tím

větší pravda strmí tu před námi, zahalená oblaky . . Věta „opak všeho je

pravdou“ (silnější vyjádření kontradikce, že „všechny kontradikce jsou pravdou“)

znamená na př.: je pravda, že se země netočí kol své osy stejně jako je pravda,

že se kol ní točí; tvrdím, že tomu tak je, doslovně, třeba v odlehlých, divných,

sublimních smyslech, jdu zde jako všude do nejkrajnějších krajností, - beze

strachu, věda, že člověk při absolutní absurdnosti svého ducha nemá co ztratit;

poněkud více o tomto ve zmíněném listu dru * * * o il usionismu! - Předběžně

jedná se zde hlavně o problemy metafysické a čiře psychologické; zde mizí

zdánlivá absurdita při pohledu poněkud jen bližším. Vše je contradictio: vše je

lež: tedy i pravda = lež: tedy lež = pravda: tedy vše je pravda: tedy i všechny

kontradikce jsou pravdou. Raisonnování „samozřejmé“, ale nikdo nenachází odvahu

k akceptování jejích resultatů a konsequencí; kdo však ji našel, před tím

otevřela se neznámá demantová království ducha, nadmyšlení, budoucnosti. Hlavní

dogma dosavadního logického, t. j. zvířecího názoru: svět je z pola positivní

(pravdivý, dobrý atd.) a zpola negativní (lživý, špatný . . .); svět je Záře, -

jediná nekonečná, uniformní Záře, Boží Záře: hlavní věta metalogiky, t. j.

logiky božské, - revoluce revolucí, stojící nezměrně nad „životem“ a jeho

dobytčí hodnocení, „jednání“ „zájmy . . .“ Svět jako Zář! a klíčem do tohoto

nebe je these: opak všeho je pravdou. Prozatím dost o ní. Z řečeného však už

dost vidno, že není ani ona zaujmutím nějakého stanoviska, ale postulatem čiré

logiky, - vyšším výrazem nesporné věty: svět jest odporování si. Mohl byste

říci: mohl jste zaujmout stanovisko jiné: všechny kontradikce jsou lží. Ale toť

zcela totéž, co: - jsou pravdou. Můj absolutní identismus; v končinách

kontradikcionismu nemá pojem „více stanovisek“ vlastně smysl.

Oprávněnost nezřít problemy nad sebou stavím, jak už uvedeno, v poslední

instanci na základní větě ludibrionismu.

„Odkud vím -?“ - též odpověděno: protože these: v. k. j. p. je kategorickým

postulatem „logiky.“

Nádherně konsequentní a nádherné je to, co následuje: je-li opak všeho pravdou,

pak je pravdou, že opak všeho není pravdou. Dotkl jste se vnitřního nervu mého

konsequentního kontradikcionismu: odpor kontradikcionistu nevyvrací - dokazuje

jeho věc, - leží to v jeho podstatě; jste na prahu metalogismu - něčeho ovšem,

co se dosavadní logice zdá absurdním . .; ale jiná athmosfera, jiné plíce; a do

labyrinthů dalších Vašich námitek a odporů - musíte vniknout sám, - věc nenechá

se téměř vyjádřit často, tím méně druhému pochopitelnou učinit. Cesta k volnosti

zde! nenechat se ničím odstrašit, ani svými pochybami ani nejkolosalnějšími

„absurdnostmi“, tím méně ušklíbáním hlupců; jim možno jen říci, chceme-li

kondescendovat: „nedávejte vinu mně“, obraťte se na svět neboli myšlení, které

je absurdum, kontradikce, sofisma od narození; já jsem svět nestvořil, - - třeba

stvořil jsem jej Já. -

10. Nevěda, co právě nejvíce přál byste si zvědět, rozhodl jsem se podat zde

jistý extrakt svého filosofického názoru. Co nejkratší, nedokonalý a neúplný,

suchý a temný; jistě Vás neuspokojí, these jeho budou se Vám asi zdát násilnými

a libovolnými, málo významnými, málo originel ními . .; z části bude to klam . .

.; jednotlivosti mé soustavy jistě, - jak bývá - více by zajímaly; však nutno

podat předem nejvšeobecnější. Obtíže, spojené s podáváním extraktů takových jsou

téměř nepřekonatelné, extrakty samy nezáživné; a nic příjemného ukazovat sebe

jako vylisovaný květ, mumii, skelet, stín, které divák zamění více méně za mne

vlastního . . Naději se však, že najdete tu aspoň několik objasňujících paprsků

a že nakreslíte si snad už, s pomocí všech dříve Vám ukázaných úlomků mé

filosofie, jakýsi miniaturní, nejasný a necelý, ale přece jen trochu podobný

její obrázek. Jinak - nutno čekat.

*

Pro kruhovost světa neboli myšlení jest jednostejno, odkud filosofie vyjde; a

opakuju, že nutno se vždy pro východisko své libovolné volně rozhodnout,

odhodlat . . To, jež zvolil jsem zde, jakož i následující linie postupu nejsou

tím nejlepším; imperatorské povaze ludibrionistního egosolismu neodpovídají;

jsou však relativně přístupnějšího; Počáteční these vyžadovaly by ovšem, -

vzhledem k oné circulositě řetězu myšlení -, předeslání četných mých logických,

noetických, metafysických doktrin: tak kontradikcionismu a metalogismu a

existimismu, tak axiomatu „svět je vědomí“, tak vytýčeňí a podepření egosolismu

aj. Ale k dobrému pochopení těchto praemiss třeba by bylo praemittovat

recipročně ony východiskové these, - jejich konsequence; svět je kruh. Možno

celku porozumět teprve po celkovém orientování se, teprve celkovému pohledu s

hůry. -

Nuže vycházím od otázky: Co je toto vše? (platí za nejvlastnější světový

problem, - ale možno se dříve - dále tázati: existuje toto vše? nebo: má otázka:

co to je? vůbec smysl? - atd.) Jediná poctivá konečná odpověď: Absolutní,

podstatná Nejistota. (Ne praktická, relativní - vzhledem k člověku -

odstranitelná: ale nejistota vůbec - vzhledem k Bohu -, nejistota jako to, co

jedině dáno, jako věc o sobě). To znamená, hluboce: Cokoli - Volnost . .; svět

je quodlibet. (Jak ze slova „libet“ již vysvítá, vystoupila zde vedle

„intellektualního“, druhá polovice světa: vůle.) Svět je quodlibet = je to, co z

něho jeho vůle kdykoli míti chce. (Nic není mimo svět; tedy ona vůle musí být

jeho součástí, - a hloub: svět a vůle jsou identica a zároveň něco od sebe nutně

odděleného, - ludibrionistní dvojjedinost -; možno říci stejně: svět je to, co

sám ze sebe míti chce, jako: vůle je to, co sama ze sebe míti chce . . .) Avšak

these tato jest jen jiným výrazem pro větu: Vůle je všemocná, - neboli prostě:

jest „Bůh“, jest jen Jedno, Absolutní, Summum, Zář, - a nic mimo to. (Sr.

Spinozovo pojetí Boha - „substance“ . . .; není též bez zajímavosti srovnat

postup tento s procedurou Descartesovou: jako já i on vychází ze skepse, jako já

přese své „quodlibet“, tak i on přese své „je pense“ etc. dochází bezprostředně

jako já jedním skokem k Bohu; však má skepse je daleko vážnější a propastnější

než jeho, mé quodlibet logičtější a nevyvratnější než jeho je pense . ., můj Bůh

daleko božštější, než jeho . . .) Konečná formule pro celý tento myšlenkový

celek, rozřešení „světového problemu“ je má základní věta ludibrionismu: Svět

jest absolutní hříčka Své Absolutní vůle.

[Je naprosto samozřejmo, že pod „světem“ myslím to, co jedině je dáno (neboli,

co totéž jest: co jedině je mně dáno) myslitelno: mé vědomí; - že v ně spadají

všechny ty mihotavé myšlenčičky, zvané „hvězdy“, - je poznámka pro osly, jimž

snad někdy padne papír tento do ruky. Mé vědomí, které tvoří svůj samostatný,

aseitní svět, jenž nepotřebuje k vysvětlení svému fantastickou, nesmyslnou,

degradující hypothesu, že existují ještě vědomí jiná; pro jehož unicitu naopak

mluví přečetné důvody všech možných druhů. Věta: S. j. a. h. S. A. v. nemůže též

mít jinak smyslu, než v mohutnějším znění: Svět je absolutní hříčka Mé Absolutní

Vůle, - již z toho prostého, hlubokého důvodu, že vůle mluví vždy v první osobě:

chci! nikdy chce! - jsoucnost dvou já je horrendní nonsens - -. Svět - toť vše:

každá částka, jeho musí tedy mluvit: s. j. a. h. M a V., - ale nemohla by,

kdyby, per absurdum existovalo více vědomí, více já; rovněž nemohou tak mluvit

heringové naložení v sudě - -. Egosolismus je podmínkou ludibrionismu, - ale

zároveň je ludibrionismus jedním z důkazů egosolismu . .]

Zde nechať se, z procedenčních důvodů, dělí můj myšlenkový proud ve dvě ramena.

Svět a Vůle jsou hlavní momenty ludibrionistní věty; fundamentální je však Vůle

sc. Bůh, - její zkoumání bude hlavním proudem; zkoumání světa, sc. pouhé „látky“

Boží sub specie jeho hříčkovosti - proudem pobočním. Hel eni rozeznávali tři

oddíly filosofie, - zvané jimi nejvíce: logika - fysika - ethika. Mohl bych do

jisté míry nazvat dosavadní nástinek logikou (naukou o základech ducha),

následující teď poboční rameno fysikou (naukou o světě), potomní hlavní rameno

ethikou (naukou o Bohu).

A. Formulace: Jak vypadá svět a všechny jeho jednotlivosti ve světle pravdy, že

vše jest jen Hříčkou?: Boží Hříčkou, souverainní Boží Hrou, sublimně

spirituellně vše znásilňující, v nejdobrodružnější formy proteovsky

metamorfosující, zdvoj - zdesaterosmyslňujícím, v hrůzná překvapení šíleně

zahrocujícím, ve smích a farci a bouffonství roztavující, aprilem vodící, do

nekonečna klamající -? (pojmy „hříčka“ a „šaškovství“ jsou nerozpojitelny, i

slovo „ludibrium“ značí „hříčku“ a „šaškovství“ zároveň). Bližší recherches v

této nesmírně objemné látce jsou zde nemožny; přenechávám zatím Vám, abyste se

při všem tázal: v čem spočívat může hříčkovost toho? a teď: věc tato, jakožto

Hříčka, jest - - co? Bude to snad pro Vás zajímavější, než kdybych sám své

náhledy o tom před Vás vykládal. Dojde se zde k novým poznáním a resultatum dost

interessantním. Věci se změní, nový zlatý svět vyzařuje féericky ze starého

šedého, jenž zove se otroctví, zvyk . . Druhé vnitřní slunce plane v něm, o to

jasnější, než slunce světa starého, oč zářnější Sirius než Helios. -

Nejpodstatnější část této mé kosmologie tvoří vyšetřování nejzákladnějších ideí

se stanoviska hříčkovosti; zde teprve dojde se k nejhlubším a nejsmělejším

logickým, noetickým, metalogickým, metafysickým koncepcím, které jsou

předpokladem ludibrionismu, - svého předpokladu - (v. s. 8, ř. 20 atd s d.!)9

Nutno mít zde všude na vědomí, že lud. sahá co nejdále, nejbezohledněji,

necouvaje před nejhroznější „absurditou“, - vida v ní svůj element; - tak na př.

statuuje, že, jelikož vše je hříčkou a šaškovstvím, je hříčkou a šaškovstvím on

sám, - avšak i tato konkluse, - avšak i tato - a kam to vede? . . . . . . Patří

k jeho podstatě, že musí sám sebe negovat, byl by vyvrácen, kdyby sám sebe

nevyvracel, - toť jedno tajemství kontradikcionismu, metalogismu, „absurdismu“ .

. Podobně neguje i jsoucnost sama i egotismus i Boha - - V takovýchto strašných

podzemních labyrinthech z labyrinthů je tedy nejvnitřnější království

ludibrionismu. Pro dnešní lidský zrak všude tam temno a nesmysl a směšnost; pro

nový, božský nové velké světlo a moudrost a nejčarovnější, nejďábelštější krásy;

a vše, co nazýváno dosud moudrostí, změní se tam v temno a nesmysl a smích, leží

daleko za . .; základy vzlétly do výše, vrcholy klesly nejníže. - Z těchto

infern, kde svítí jiné, pohádkové, paradoxní slunce, noří se ludibr. dále na náš

povrch; přes uchopitelnější již, třeba stále nejabstraktnější problemy ke

konkretnějšímu a konkretnějšímu, ukazuje všude souverainní, ničím nepoutající se

Boží Hru jako nejvnitřnější jádro a mysterion problému a věcí. No - namátkou:

problem: je vůle svobodná? o nějž si tolik bláznivých vážných vylámalo zuby,

řeší se takto: zároveň zcela jest a zároveň naprosto není, - věčný humbug,

chechtající se s výší maloměšťácké lidské logice; podobně problémy nekonečnosti

a atomicity, egoismu a morality (chci tím říci: mystického žití ve všem) atd -

všude jádrem - Žert; problem bolesti: nejdůležitější, nejcennější, positivní

faktor života - a zlo o sobě; tajemství, čím hudba tak ohromně působí?: au fond

ničím - a součtem dalších mnohých nicek; význam života: honba za stíny a strkání

si jich do kapes, hraní v karty bez karet v ruce, jablka Tantalova, balvan

Sisyfův, sud Danaid, kráčení mezka za otepí sena, kterou Ital před vůj

připevnil, aby zrychloval jeho chůzi atd.; kosmos sestávající právě z třpytných

kouliček?: Dětská hra, titěrná a šílená a blbá a - božská právě proto, že právě

ona je tak gigantická; člověk?: zvíře zároveň nejvyšší a nejnižší, - jako genie

zároveň nejvyšší a nejnižší člověk - - -

B. Deologie neboli Boží praxe. - Analysa pojmu „Má absolutní Vůle“. Vyvstane

titanská idea mého „Boha“, - Summi, Absoluti, Všeho, Victoriae Aeternae,

Nihilentis, Cíle, Monstrorum Monstri, Záře, Suisplendoris . ., - nejlépe však

vyjadřuju pojem Boha tím, že ponechám na papíru větší kus prázdný. - Vymezení

jeho mně teď prominete; jen dva z hlavních momentů uvedu. 1. Můj Bůh je to

Nejvyšší, protože je to nejnižší; Záře září, protože absolutní Tma, Vše, protože

Nic, pravda, protože Lež, nejvyšší Blaženost, protože nejvyšší Utrpení,

Dokonalost, protože Ubohost; jeho praedikáty jsou na př. pes, svině, idiot,

fripon, merde . . . 2. Zkoumajíce pojem Boha najdeme jakožto vlastní jeho jádro

a podstatu - pocit Svého Božství; a zde též dojdeme ke konečným resultatům. Bůh

spočívá zcela jen v cítění se Bohem, - toť jeho nejvnitřnější tajemství. A dojde

se k výsledku: pravda pravd nespočívá v myšlence „jest Bůh“, nýbrž „Jsem Bůh“:

velmi důležitá to distinkce, - velké smíření myšlenky a cítění (i vůle), theorie

a praxe, objektivity a subjektivity . . . Jelikož cítění se Září všech září může

být jen bezmeznou láskou k Sobě, je pramysterion, je slovo slov - Sebeobjetí .

., precisní to název Boha . . Strašný vír pocitu „Jsem Bůh“ je Sebeobjetím; je

dosažení všeho, je totéž, co věta: svět je dokonalý, - ničeho teď a po věčnost

netřeba, - vše stojí . . Jelikož však pojem Bůh je příliš vagní a všeličím

zapáchající, dosadil jsem místo něho pojem Suisplendor: Svá vlastní Zář (t. j.

zář bez těla ji vyzařujícího - illuse pouhé . . .; svá svatozář Sebeoslava,

hymnus na Sebe, t. j. ludibrionistně: hymnus na hymnus na hymnus in infinitum .

.) - pojem který je podivuhodně výrazem nejen Sebeobjetí, ale i pravdy, že Bůh

spočívá v cítění se Bohem. A dospěl jsem k nejvyšší vůbec větě filosofie a všeho

-: Jsem jen Má Zář. -

[Ona zahrnuje v sobě vše; ničeho mimo ni netřeba. I ludibrionistní věta jest jí

podřaděna, jsouc jen výrazem jedné stránky Svézáře: všemocnosti; hodí se však

pro člověka nejlépe k poznání světa, - její světlo jest ještě viditelno zrakům;

Nejhlubší tajemství všech věcí možno ovšem najít ne v hříčkovosti, ale v „Mé

Záři“, - ale poznání to je transické, nadzemské, člověku jen nepatrně přístupné.

- Ve slunečním vědomí: J. j. M. Z. a v ustavičném sebeaffirmujícím nacházení

této Záře v každé Své myšlence (neboli „věci“) je nejvlastnější podstata,

bytnost, činnost Boha; již i „věčné vítězení“ je v jistém smyslu jeho al otrion,

- jichž dovoluje si bezpočet . . . Stínová Boží Praxe jest i člověku možna. On

může být, zcela být, - a to je nejúžasnější má doktrina, - již v tomto životě

Deus, creator omnium! I on může si děsnou větu: J. j. M. Z. vštípit in succum et

sanguinem, že stane se ona dominující; i on může tu a tam, kdy chce, vidět Záři

tu zrcadlit se matně na všech jednotlivých věcích; - zvláště rozhodl-li se

neuzavírat s životem kompromissů, t. j. pro rychlou smrt v Boží praxi. Tři jsou

hlavní momenty B. P. u člověka (neboli tři hlavní příkazy mé ethiky): 1. Přejití

lidského já v Boží Já. 2. Intangibilita vším, co se děje: adiafora a ataraxia,

nepřání si, nebání se, chtění všeho a nechtění ničeho, vidění všeho mimo sebe

(protože v sobě, - - přísné rozlišování mezi Svou Vůlí, svým pravým Já, - a

všemi myšlenkami - věcmi = hračkami, které tato mohutná, strašná metafysická

Nestvůra: ludibrionistně jen abstraktní Vůle vidí zcela mimo sebe, pod sebou .

.); zánik všeho animalního hodnocení, místo jeho otázeček všude jen heroicky

jedna prostá odpověď: jen Má Záře je tato a tato věc! 3. Sebeobjetí: stálé

spočívání ve Své metafysické nádheře a tajemstvích, rozplývání se v sobě,

exatické opojování se sebou, sebeaffimování, věčné vítězení, pohrávání si vším.

Ve větě: J. j. M. Z. vše to troje obsaženo: „Přejití“ již ve slově „Mé“,

intangibilita v „jen“, sebeobjetí v „Má Zář“ a vůbec ve všem. - Před lety

provozoval jsem Boží praxi vášnivě zběsile, na konec ne dost úspěšně, protože

kompromisně s životem: pro sebevraždu Boží praxí jsem se nerozhodl; přes to byla

by mne třeba kompromisní, vedla k smrti, kdybych ji prozatím nebyl přerušil.

Praktikuju ji teď jen stínově, schematicky, pod parolou, - jak v létě napsáno, -

Síla! - Něco to je, - aspoň embryo nejvyššího; s vegetováním na zemi nechá se to

smířit, možno při tom i růst, až nabude se nová síla k Nejvyššímu.] -

*

Jsem Vám ještě dlužen dokončení minulého dopisu, resp. pokynů vzhledem k Vašemu

stavu. Ale poněvadž, - jak jste se mnou souhlasil -, byl první z nich „ranou do

vzduchu“, bojím se, že bych se i následujícími kompromittoval a vyčkám Vašich

dalších projevů.

Ještě jednou: odpusťte, že tak dlouho nechal jsem na produkt tento čekat, -

avšak stav můj byl poslední dva měsíce v každém skoro ohledu špatný. Jsem Vám i

dále k službám a přeju si vřele, by všude před Vámi kráčelo vítězství!

Libeň, v listopadu a prosinci 1916.

Odpusťte, že odepisuju ne hned a ne tak, jak jste si přál. Odkládal jsem list

tento v naději, že budu mít čas a možnost, napsat Vám něco obsažného a

obšírného, - nešlo to a v nejbližší době nepůjde. Jsem příliš zaměstnán, nyní

hlavně žurnalistickými pracemi, takže ani projektovaným filosofickým dílem

nemohu se zabývat; hloupé to, ale nutné.

Jen několik nejvšeobecnějších vět o mně. - Řadu let spočíval jsem v „jistotě“,

jak co se theoretické filosofie, tak co se praxe týče. Jisté pochybnosti, jež se

občas vynořovaly, zaplašil jsem vždy brzo jako dotěrné mouchy. Ale letos z jara

nestalo se tak, - pomalu vryly se do mne jako klíšťata , pronikly mne, - a asi 4

měsíce ztrávil jsem hlavně v zuřivém zápolení s nimi. Vyhrál jsem to na celé

čáře, - kol 8. srpna; jsem spokojen. Dostal jsem se všude dál a výš, než jsem

byl dřív. Co jsem s počátku proklínal, zasloužilo být žehnáno; tak tomu ostatně

vůbec vždy. Vše, co nás ruší, ruší nás jen z klidu, každý však klid jest jen

„leností“, nevyvinutím energie, jaká nám možna; nic neruší, nic neškodí. -

Pochybnosti ty vystoupily jak v oboru „theorie“ tak praxe. V této bylo dříve mou

parolí, jak víte, - „Síla!“. Dobrá, ale ne nejlepší. Přílišná koncesse

animalnímu životu, - nutna absolutnost. A pak nebyla mezi touto praxí a

„theorií“ identita. Nutno jest jen Jedno; já musí být světem; rozluštění

světového problemu už praxí. Dosáhl jsem této identity koncem jara, dosáhl jsem

jednoho Slova, které je vším, které je mým jménem, teď a po smrti . . - Ale pod

touto Jistotou, o níž v hloubi nikdy jsem nepochyboval, vyskytly se v červnu

jisté theoreticko-filosofické pochybnosti. Ty musily být odstraněny, než mohl

jsem oddat se vytoužené, nové, vyšší praxi. Jednalo se o dosažení absolutní

„noetické“ jistoty poznání, jež musí být zároveň absolutní nejistotou, obého

duch, Bůh současně nezbytně potřebuje; o dosažení Nadpravdy, která by byla

zároveň pravdou a lží. Problem trochu těžký, ale Bohu, je-li jím, musí být i

nemožné možným. Dřívější mé Rozluštění, které mně po léta stačilo, ukázalo se

neúplným. Dalo pořádnou, romantickou práci, než se zdařilo, dosadit něco vyššího

na místo toho. Těší mne, že se to stalo v den (8. 8.) a hodinu, dříve k tomu

určenou, za okolností krajně nepříznivých . . . Nabyv Jistoty věnoval jsem

následujících několik dní konečně Praxi. Šlo to lépe, než kdykoli dřív;

Nejohromnější vstoupilo do značné blízkosti; a seznal jsem, že je v tomto mém

životě dosažitelno zcela. V některých půlhodinách byl jsem Hotový, byl jsem

Hotovostí. Hloupé dost, že jsem v nich, jak jsem měl chuť, nepřeseknul tento

lidský život. Od té doby se v jistém smyslu nudím. Stav můj nedovoluje, abych

vyvodil konsequence vítězství, - nedovoluje bezstarostné Boží Hraní si, Boží

Smích; musím to zas nechat dřímat. Člověk dochází cílů unaven a rozdrásán, že z

nich málo má; tím méně, čím větší byly; „tvé plody, Zarathustro, jsou zralé, ale

ty nejsi zralý pro své plody“: ale pro Plod není člověk v tomto životě zralý

nikdy . . . Můj život je teď hraním si, dětinským a zívajícím, ne Božím. -

Promiňte, že právě to, co by Vás nejvíce zajímalo, hlavně asi ono „dosažení

absolutní Jistoty a Nejistoty zároveň“, t. j. definitivní rozluštění světového

problemu, poznání Samozřejmosti, - zde schází. Ale bylo by třeba dlouhého

traktatu, aby to bylo aspoň naznačeno. Úlomky jsou zde ničím - když celek sám

může být jen úlomkem. Dojde-li ještě k tomu, že to sepíšu pro projektovanou

knihu, dám Vám to. - -

I Vaše nemoc sloužila jen k tomu, aby vyrušila Vás z klidu a dovezla o kus blíže

k Vašim cílům. Váš klid: toť vášnivé, zimničné rotování myšlenek kol sebe, t. j.

krajní neklid; Vaše činnost: toť zladění chaosu, ulehnutí vírů, ztichnutí větrů,

azur, přímočarý pohyb - síla - Klid . . Nevytýkejte si „lenost“: toť pojem

vulgu, toť sobecky moralní jeduplné odsuzování druhého; dívejte se na Sebe očima

vlastníma, ne očima Svého opovržení hodného nepřítele! Není lenosti, vše je

činností, svrchovanou činností; ale ne vždy činností účelnou a silnou. Váš

největší nedostatek je z exuberace vzniklá vnitřní nerozhodnost a horečné

oscillování a víření. Vytýkejte si nevyjasněnost, neracionelnost, neodhodlanost,

nevytrvalost, neželeznost, nedostatek roztínající síly! A nejen vytýkejte si!

dejte si sílu tu! dejte si pevně uchopující pěsť, pěsť vše rozptýlené pevně

svazující! učiňte ze svázaných rukou ruce svazující! Uchvaťte jednotlivé části

Svého ducha, kde nejtepleji cítíte, možnost plodných vítězství, - jinak

lhostejno, které to budou! - a modelujte je, organisujte, něco určitého, uvnitř

i zevně, z nich vytvořte! a po časech vykrystallisuje se i duch, jako celek sám

sebou v něco určitého, jasného, radostného. Dát si sám sílu, jen vůlí svou vůli,

je stejně těžké jako překrásné; nestává se to téměř nikdy; i chvátá člověku na

pomoc vnějšek, hlavně utrpení; ale „pomoc“ - jedno z nejošklivějších slov! Vaše

nemoc dala Vám, myslím, silné rozhodnutí k energické činnosti; ale nedala-li i

jasné vidění, prostředky k realisacím, - přijde brzo zas nějaký nový pomocník .

. ., - nebude-li vůle silna dost, aby se bez něho obešla. Nejsilnější rozhodnutí

brzo ochabne, není-li hned s počátku podepíráno vítězstvími. Několik dobrých

vítězství potřebuje Vaše vůle. A k nim potřebuje především koncentrování se, -

to je už skoro totožno se silou. -

Velmi často na Vás s nejvřelejšími sympathiemi myslím . . Jsem tak rád, že

choroba Vaše dobře skončila . . Pozdravuju uctivě milostivou paní. A těším se,

že se brzo zas uvidíme, - tolik se mně stýskává po našich rozhovorech!

Vždy Váš

Vysočany 2. 9. 19.

2. 2. 22

Soustředí se v jednom slově, vyjadřujícím myšlenku myšlenek, stav stavů: Jsem

Naprostý = to, čemu se říká Bůh, t. j. superlativ všech superlativů;

nemyslitelné člověku v celém dosahu a rozsahu, ale velmi značně tušitelné;

scházejí slova: Nejvyšší, Největší, Nejlepší, Nejzářnější - všechno nic proti

tomu Tušení . . Lidstvo to vždy větřilo v pojmu Boha. Nevědělo však, že Bůh =

Jsem Bůh - poněvadž nemožno zhola nic odloučit vskutku od pojmu Ego; kde kdokoli

spojoval s ideou „Bůh“ intensivní, vznešenou představu, stalo se to samozřejmě

jen proto, že vmíchal do toho své já; každý nad člověkem vytýčený idol je člověk

sám, jak už to otřepané: homo creavit Deum ad imaginem suam - praví.

Ono slovo nesmí být žádné běžně lidské; jinak - otrava! Nazveme si je zde,

namátkou, třeba Vigodasi (zkratka V). Vše v něm obsaženo; „netoliko“, co patří k

filosofické praxi, ale vůbec Vše. V. je mikrokosmus. Kdo by je dovedl stále si

vyslovovat a spojovat s ním vždy intensivní ideu, nepotřeboval by nic víc: byl

by stále, pokud u člověka tak možno, Bohem, - třeba ovšem Deus minoris gentis.

Je to prozatím nemožno. Nutno tomuto Slovu bližším systémem napomáhat. Ecce můj:

V (jeho mentální, eventuellně i více méně fysické vyslovování) je základnou

jeho. - Z nouze stačí i to k ustavičné elevaci. -

A teď: prakticky třeba při Boží praxi rozeznávat tři momenty: 1. Vlastní vědomí

„Jsem Bůh“ (V) - Sebeobjetí - věčné Dovršení a Klid a Zář, 2. To, co je jaksi

(pro ubohého člověka - animala) předpokladem toho (pod tím): Lhostejnost,

Opovržení vším, Nedotknutelnost cizím, stoická adiafora. 3. Co je „nad“ tím: co

následuje jako appendix: Sebeaffirmace ustavičná, souverainní Pohrávání vším,

Victoria Aeterna, - stálé tvoření světa z Ničeho . . . - Jako čtvrtý moment

přistupují k praxi jisté taktické (pro člověka) necessity. - Ve V je ovšem

obsaženo jak Sebeobjetí, tak Lhostejnost, tak Sebeaffirmace, tak 4. moment. Ale

v praxi nutno člověku tyto momenty podškrtnout. - Vzhledem k tomu tedy celkový

system můj:

I. V

II. 1. Vítězit jen! 2. Nic to vše! 3. Jsem jen Má Zář. (Vše jest jen Má Zář), 4.

Zde tři pravidla, o nichž za chvíli blíže. - Ale vše to vyžaduje jistá

vysvětlení -:

a) Pořad v mé praxi jest pozměněn: dříve přijde Sebeaffirmace než Lhostejnost.

Nutně: po každém pocitu Mé absolutnosti, (který je jednou provždy základem,

primum), musí nastat vždy ihned spečetění toho Sebeaffirmací, Věčným Vítězením,

- směšno by bylo, postmittere vždy odůvodnění, proč jsem absolutní. Toto

odůvodnění, scil. Lhostejnost, musí sloužit, tu a tam jen, - jako něco

samozřejmého, ale člověku cizího, být vytaženo, aby V sesílilo, krev mu do žil

nalilo - u člověka trpí bohužel V vždy anaemií.

b) Co se II. 3. týče, je to určitější vytýčení V; je to jeho nejvnitřnější jádro

(a nejtíže praktikovatelné - - ale přece); je to Sebeobjetí Sebeobjetí. Idea V

je přespříliš široká - Mikrokosmus - řekl jsem, - je tedy v praxi záhodno něco

určitého z ní vytýčit. Je-li maxima - Jsem jen Má Zář - prakticky pro člověka

nejvhodnější, zůstává mně dosud otázkou. Maxima: Zář to vše! - jednodušší -

sloužila mně solidněji.

c) Ony tři maximy (II. 1. 2. 3.) jsou trochu nezvykle vyjádřeny. Jen následkem

dlouholeté zkušenosti. Na př.: má-li při vyslovení takové paroly vyvstat slušná

idea, musí slovo, na němž hlavní důraz, vysloveno být nejdříve (Zář to vše! Nic

to vše! - místo Vše jest jen Zář, vše jest nic, stejně místo: Jen vítězit!:

Vítězit jen!). Dále musí býti taková hesla co nejvíce stručná . .; - ale naopak

zvolil jsem pro slovo všech slov slovo čtyřslabičné - čím delší, tím více

možnosti, aby idea měla čas na ně se přilepit . . Ale kdo může o tom mluvit!

d) Vítězit jen! nejpraktikovatelnější z příšerností, animalitě cizí, které mohly

by být parolí Sebeaffirmace. - Nic to vše! - osvědčilo se u mne též jako

nejlehčí parole Lhostejnosti. - Myslím, že jsem Vám kdysi napsal, jaký je význam

maximy: Jsem jen Má Zář: Jen má gloriola, jen hymnus na Mne, t. j. hymnus na

hymnus na hymnus atd. Jádro světa; paradoxní a absurdní; proto pravdou.

e) Při II. 1. rozeznávám několik podpravidel, - tři - aby člověku bylo Věčné

Vítězení pokud možno umožneno:

&#945;) Co je vítězství? dosažení cíle. Umět vždy dosáhnout cíle, který právě mám: v

tom vše: zdraví, štěstí, boží požehnání. Vítězství jedině hojí, jedině hřeje,

jedině činí vznešeným; je všelék; je vše; proto je Bůh Victoria Aeterna. Otázka,

jak to umět: pro člověka nejdůležitější ze všech. Věc dobré methody. Nemožno se

zde o tomto ohromném thematu šířit. Musím jen říci, že parole má zde je prostě:

Cíl! Já s tímto slovem spojuju už ideu: Cíle dosáhnout! - a co důležito: cíl,

který právě temně mám, si světle najít. Je totiž příčinou největší části

slabosti, haesitací, oscillování, že nevím, co je právě mým cílem, co je

příčinou mého trouble . . řeknu-li paroli: Cíl! - nejdříve úsilně vyjasním si,

co chci (rozumí se, že jde tu ponejvíce o čiré intellektuální cíle, ne o

všelijaké praktické svinstvo, které žádných method nepotřebuje, stejně jako pes

nebo želva, při svém jednání); dále: znám-li, co chci, - druhý stupeň: myšlením

najít prostředky k cíli: celou věc hledět vidět; vidím-li ji, vyvstane myšlenka

- rozhodnutí (celek jsou tato dvě slova už): toto je pravá cesta k cíli (jsou

zde ovšem ještě strašné nuance); a dále: toto rozhodnutí proměnit v čin. Toto

troje - toť silné jednání (u lidí odehrává se to vše instinktivně). Možno první

(- najití cíle -) s druhým (prostředky k němu a nalezení jich) spřáhnout v

jedno: v myšlení, - a vedle toho postavit třetí: čin -: Mysli vždy jasně o celé

věci - a to, co se ti nejlepší zdá, rázně vykonej: toť celá „energie“: „Alles

kann der Edle leisten, der versteht's und rasch ergreift“ (Goethe). Člověk musí,

může se stát jednací mašinou. Slovo Cíl stačí u mne tak dost k tomu všemu.

Nevítězí se vždy - ale jaké pocity božskosti vyvolá třeba jen jedno vítězství!

Ostatně illuse vítězství je též vítězstvím; viz II. 4. Jest - ale thema je

nevyčerpatelno. -

ß) Hlavním prostředkem vítězství, hlavně ve vyšších sférách, je dobré myšlení; a

to v těch vyšších sférách tak „často“ - haha! - selhává! Obyčejně jedná se v

těchto mlžných chaosech jen o trochu jasné myšlení (zde je nutně myšlení

komandováno absolutní Vůlí!). Moje parole zde je prostě: Věc! (V těchto

oblastech uchyluje se duch obyčejně zcela od věci . . .; praktické prase

neodchýlí se od ní nikdy) Nemožno zde více se šířit. (Důležitá podpravidla zde:

1. které je mé thema? 2. Myslit o zdánlivě nejmlhavějším logicky přesně! 3. Co

největší úsilí!) &gama;) Jen mým plasmatem je vše! Na vše, vše, co lidi

znepokojuje a drtí hledět jen jako na plasma, Bohem mu dané, aby se smíchem je

model oval dle Své Boží Libovůle. Úplná božskost. Lhostejnost už v této maximě -

sloužící jen k sesílení, k nezapomínání maximy: Vítězit jen!

f) Ad II. 4. Ona tři slíbená pravidla: 1. Signum. 2. Podškrtávání stále v praxi

II. 1. (Vítězit jen!). 3. Jakékoli prakticky filosofické idey. - Ad. 1.: Plné

dosažení cíle, vždycky, je člověku nemožno; Victoria Aeterna je řemeslo Boha na

nebesích. Ale je možna člověku z valné části - hledí-li na vše filosoficky; je

mu možno být pánbíčkem na zemi. Prostředek jak každé nedobyté vítězství, každé

odražení i poražení proměnit rázem a lehce ve vítězství, - toť ono „signum“. Je

to jakýkoli pohyb tělesný (mávnutí ruky, trhnutí hlavou, stisknutí rtů, pohyb

palce u nohy atd.), který znamená Rozkaz: Amen! dekretování, že to co se právě

stalo, ať to byl úspěch nebo neúspěch, bylo dobré, na př. už proto, že se to

stalo; znamená vždy sebeuspokojení, spočívání v každém okamžiku jako ve věčnosti

. . Předpokladem jsou mnohé filosofické pravdy, - na př. porážka je vždy il usí

(sub specie aeternitatis je každá „porážka“ vítězstvím), fakticky je vše

Vítězstvím, Září, částí Boha; nebo: vše je kdykoli tím, čím to mít Chci atd.

Signum je jen petrefaktem nesčetných takových poznání: do té míry, že kdykoli

učiní člověk takový pohyb, ucítí vždy uspokojení, má pocit vítězství, Stanutí,

Absolutnosti - -. Myslím, že ani Deus in coelis se bez nějakého Signa neobejde,

stejně jako bez slova slov (V) ne; deulus in terra potřebuje ho „jako soli“,

provozuje-li Boží praxi. Musí si uvyknout užívati tohoto ušlechtilého surrogatu

Vítězství stále; i po Vítězství skutečném: to je signem dovrcholeno, slavnostně

zpečetěno, zfilosofičtěno. Signum je krátce pocit (třeba temný) Své

Absolutnosti, Božskosti všeho, s jistým gestem už nerozlučně srostlý. - Co jsem

o tomto podivném předmětu řekl, je nanejvýš málo, ale kdyby toho bylo stokrát

víc, nestačilo by to tomu, kdo to sám nezkusil a bylo by mu to tím směšnější.

Ale experto crede Ruperto. - Ad 2. Člověk v hlavním aspoň nejdimensionellnějším

oddílu Boží praxe, t. j. v sebeaffirmujícím Jen - vítězení, strašně snadno

umdlévá; aby se tak nedělo, nutno zdůrazňování, stálé a stálé, tohoto bodu:

pevnou vůlí každou minutu, při všemožné příležitosti, nějak zvítězit: to je oním

„podškrtáváním“ - prakticky velmi potřebným; vždyť každé vítězství je lampou,

ozařující jistou dobu i po zhasnutí, celou duši, a uschopňující ji k Božskému,

přeměňující ji, činící zdánlivě téměř nemožné lehounkým, samozřejmým,

samo-sebou-jdoucím. Ad 3. Jak řečeno, obsaženy jsou ve V všechny

prakticko-filosofické myšlenky. Ale při stálém jen jeho vyslovování předně

neobjevují se téměř nikdy myšlenky podrobnější - a přece k praxi nutné; a za

druhé i idey nejvšeobecnější druží se se slovem tím zpravidla nějak schematicky

- v jistém čase vládne vždy nějaká - a ne vždy nejúčelnější - nemá to dost

žádoucí životnosti. Tomu čelí bod třetí. Nutno za různých okolností vyvolávat v

sobě idey, okolnostem přiměřené, - co možná životně; lépe bez určitých parol, -

ale i pomocí jich; idey, které mohou patřit k nejvšeobecnějším Boží praxe, na

př. upanišádské „praeter me ens aliud non est . .“ jako k velmi podrobným, na

př. „nebezpečí je svůdné“; per aspera ad astra . . . Několik takových jiných

ideí zde: Ich wol te es. - In der Ewigkeit bedeutet das - (Antwort! - nach

eigener Weltansicht). Alles lieben! - Alles wol en! - Al es Traum! - Al es

Il usion! - Alles ist feerisch ausser mir. - Bin unverwundbar. - Bin

unantastbar. - Bin bestiales Vieh. - Nichts fürchten und Nichts wünschen. - Die

Ewigkeit ist nur ein grosses Haus, welches nur mir gehört. - „Das ganze Leben,

geschweige denn seine Güter, ist keines feigen Erbebens wert.“ (Schop.) „Das

Leben ist Nichts, wenn es nicht absolut Allem Stirn bietet.“ (Graabe.) -

Heroismus! - Atd. - slíbil jsem Ti, že o těchto devisách napíšu jednou víc a

udělám to. - Nějaký člověk hleděl mně v hospodě na papír, když jsem tyto německé

řádky psal.

Detaily praxe - nekonečny! - Jen to: pořad praxe tentýž, jako napsáno. V je

fundament. Podaří-li se vyvolat Slovem slušnou myšlenku - buď nedělat chvíli nic

a nechat její světlo dále se šířit. Signum (pečeť) často zde velmi dobré. -

Anebo - co je lepší a u mne častější - okamžitě po cítění se Bohem - jednat jako

Bůh -: Sebeaffirmace, vítězit jen; lhostejno, jak dlouho; závisí na duševním

stavu; časté a dlouhé pausy v Boží praxi naprosto nutny; nejsou pausami;

světélkují více méně Bohem; suspendovat často vše - na dny, týdny - úplně!

Nevidět v tom deserci, jen řádný strategický tah Boha . . . Zde nutno spát víc

než kde jinde; (zabil jsem se napolo jen proto, že jsem vždy myslil, že Bůh

nesmí spát! - a On spí! a jak spí! . . .) to umím já z Boží praxe stále ještě

nejméně a proto stal jsem se idiotem a dosáhl jsem Božího stavu tak málo. -

Mimochodem - patřilo to výše: Nad čím vítězit? Samozřejmě nade vším, od

nejvšednějšího - zjasněno ovšem filosofickým pozadím, až - ke tvoření světa z

ničeho. Činnost V může být hlavně jen toto . .; svět není! - z ničeho každou

chvíli tvoří jej věčně Bůh - není nic daného, lépe: vše je daně nedané, nedaně

dané, vše je Hra. - Jako třetí následuje: Nic to vše. Kdykoli, beze systemu v

tom, to vyslovit, - ale přirozeně instinktivně. Výhoda velká: posiluje se tím

neobyčejně jak V tak Sebeaffirmace. V za všední, nízké, tím více silně passivní

nálady nechá se jen velmi těžce rychle vyvolat, jasně vyvolat. Je to sice možno

i pak, je-li člověk ve drápech největší rozmrzelosti, starosti, strachu - ale s

jakým nadpřirozeným úsilím! Dobré V chce stále podklad - tím je Lhostejnost. Jak

krásně vyhoupne se nejlepší pocit Své Absolutnosti, vyvolána-li dříve jasná

myšlenka, že vše je nepatrné, liché, nicotné, bezvýznamné, - a tato myšlenka je

vždy daleko snáze vyvolatelna než V - Za třetí: Paroli: Jsem jen Má Zář

vyslovovat hlavně jen v nejlepších, nejvítěznějších chvílích jako koronaci

všeho. - Co spadá do II. 4., praktikuju to zcela instinktivně laxně - kdy mne to

napadne nebo kdy to vynese duševní proud.

Aby celá tato praxe byla úspěšná, nutno: Vytrvalost! neodstrašit se sebe

příšerněji vypadajícími ztroskotáníčky. Stále a stále! Gutta cavat lapidem . . -

Dále úsilí a účelná síla myšlení: co největší snaha, aby se při V a ostatních

parolách vyvolávaly vskutku intensivní, žhavé stavy! jediný dělá divy po celé

hodiny, za každým západem takového slunce následuje vícehodinný, krásný, blahý

červánek. - Dále: Akkumulace stavů méně intensivních, třeba i dosti temných

rychle po sobě, několik minut; na př. říci si: rychle energicky musím vyvolat

nějaké aspoň V - pak střelhbitě, beze skrupulí vyjasnit si na př. pocit, dojem,

který právě mám: světelný, čichový, myšlenkový - jedno nezdaří-li se, beze

skrupulí skočit k pokusu o jiné vítězstvíčko, - třeba rychle vymyslit si

synonyma k nějakému slovu, - pak třeba ihned si pomyslit myšlenku: Vůli vše se

zdaří - atd. skákat sem tam, z neúspěchu nic si nedělaje, - úspěchy je vyváží, -

až konečně je následkem napjatá energická nálada, z níž vytryskne několik třeba

intensivních, vítězných stavů. - Dále opravdivost: celá praxe nesmí být dělána

jalově jen k vůli sobě samé, ale k vůli radosti, povznesení z ní plynoucích.

Vážit si toho, že je člověk Bohem, těšit se na výhody z toho plynoucí, nořit se

do slastí toho, přirozeně, jako lidé do jídla. Co je Sebeaffirmace? Nic jiného,

než das Geniessen (dvojnásobné G). Atd.

*

Tato praxe způsobila u mne dvoje: Změnila a povznesla celkové mé vědomí zcela

znatelně, zmenšila počet nízkých affektů aspoň o polovici a dala mně permanentní

lhostejnost a povznesenost, kalné sice, ale vždy patrné a tak už se mnou

srostlé, že jsou nezničitelny; i v dobách, kdy tuto praxi úmyslně vůbec

neprovozuju, je stav tento patrný. Za druhé, pokud úmyslná praxe trvá, zvýší se

stav ten nápadně, někdy až k docela pěkným stupňům . . . Není stavu, - vyjma

velmi značnou opilost - kdy s vynaložením energie někdy ovšem velmi kruté,

nepřeměnil bych náladu svou tak trochu aspoň v božskou . . - a jsem stále opilý

nebo více méně poopilý - a vůbec stále ještě ve vysokém stupni intellektuálně

rozbitý a nemocný. Kdybych byl zdráv jako každý pes, co bych tu dokázal! Ale to

je kletba zdraví na této zemi, že je nízké, a vznešenosti, že je nemocná . . -

To nutno napravit. Nutno animalní noc proměnit v Den. Nutno ze základu změnit

trpící, strachující se, zmítanou animalitu v Boží Blaženost, Nehnutost a Záři.

Tuto mou praxi považuju za to, co, v podstatě, jedině k tomu vede. Cílem jejím:

pozvolné, na myriady let vypočtené, systematické, architektonické, strategické

pracování k fundamentální přeměně animalního ducha. Dosavadní pokusy o ni

neslibují nic solidního: buď hysterické nebo jinak chorobné, dlouho trvající

stavy - hlavně u religiosních lidí, ekstatiků - nebo pouhé stálé meditace - př.

Spinoza. Ale první je praktické filosofii pouze - a jen někdy analogické; a

pouhé meditace jsou jen prvním schodem k Cíli -: jen čin, jen železně

organisující vnitřní jednání - pojem lidstvu vlastně neznámý - může přivésti ke

zdánlivě Nemožnému - učinit z červa Stvořitele světa. Tento můj systém aspoň

trochu je nejprvnějším - po mém vědění - pokusem o toto vnitřní jednání; aspoň

poněkud se osvědčil - a na kom a za jakých okolností! Nepochybuju, že jeho

podstata je věčná; forma jeho bude se měnit a zdokonalovat. Myslím, že i Tobě

bude se jeho lektura v celku zdát tím nejnezáživnějším a nejabstrusnějším co jsi

kdy četl; ale toť nutno, je střihnut právě jen na mne, - a jakým jsem právě jen

teď. Je to podstatně lektura jen pro mne. A pak sepsal jsem to jen tak, jak píšu

všechno jen pro mne určené: rychle, nedbale, subjektivně, beze všech literárních

výprav a ambicí. -

Přídavek: Aby základ tohoto systemu byl osvětlen, stůj zde toto přirovnání:

System ten je rostlinou na př. lilií, slunečnicí. V je touto rostlinou celou, -

V v nejširším smyslu: v užším (V znamená: Jsem Naprostý = Sebeobjetí) je centrum

byliny t. j. stonek. Lhostejnost je kořen. Sebeaffirmace, Victoria Aeterna je

listoví, ze stonku kol do široka se rozprostírající. A devisa: Jsem jen Má Zář,

t. j. vrchol Sebeobjetí, je květ kterým stonek končí.

I.

1. Chce se najít pravda, jistota (mimo „pravdu“ není jistoty, pevné půdy,

uspokojení). - Ale zároveň chce se věčná nejistota, nepravda, - pravda je

otrocké pouto, ztrnutí ducha, negace Boha. Jak „smířit“ obé, - když docílení jen

jednoho je téměř nemožností? Allons!

2. Pravda je odůvodněnost - dostatečná. To znamená: Každý důvod musí být

odůvodněn jiným, tento stejně, in infinitum, t. j. není pradůvodu, vše vznáší se

ve vzduchu, vše je bezdůvodné. Pravda je lež; ergo je lží i tato these; pravda

si odporuje, sebe vyvrací. Par conséquence vše si odporuje; vše sebe vyvrací.

Opak všeho je pravdou - tedy i opak této věty . . .

3. Chce se jistota: ale každá myšlenka je eo ipso vyvrácena, jakmile se vynoří.

Vše rodí se mrtvé. Každý pokus o vyváznutí je předem odsouzen ke smrti. Řekne se

na př. na konec: „Není pravdy, - pravdou je vždy, co pravdou mít kážu,

rozkazuju“. Omámí - jako mnohé jiné - i tato myšlenka, blízká Nejvlastnějšímu,

druhý okamžik vyvstane staré: mrtvě narozeno, - vyvráceno už svou existencí, -

logický soud je to - ale logika je nelogická . . .

II.

1. Věta: pravda je, co jí kdykoli míti chci! - mrtvě narozená? Odporuje si jako

vše, - ale: je-li vyvrácena pouhou možností existence svého opaku - není opakem

tohoto opaku ihned zase retablována? Atd. Atd. - in infinitum! Smysl (bez

předchodních vývodů) „Myšlení nic nevyvrací, nic nedokazuje, je mimo obojí . .

.“ Není „pravda“, že vše je zároveň pravdou a lží: vše je mimo pravdu a lež . .

Tertium . . . Velmi důležitý poznatek. Pojem „pravda“, „jistota“ - a stejně

opaky jejich - naprosto odbyty! V případě, že najde se východisko, - nemilosrdně

musí býti tyto zdánlivě základní pojmy vyhozeny!

2. Co je toto „mimo“? Půda se tu ztrácí - ergo je tím všechno možné, cokoli,

něco s čím možno cokoli činit, cár, absolutní plasma, hříčka. Nutný korrelát

hříčky: Hrající si. Obé subsumováno pojmu Hra. Myšlení, tedy vše, je Hra. Vše

jest jen souverainní Hra (jinak vyjádřeno Rozkazování, Imperatum): toť ono

tertium stojící mimo pravdu a lež, jistotu a nejistotu. Toť překonání skepse,

nejvyšší these [Nejvyšší stane se ovšem teprve, až se vykrystal isuje: až po

pochopení, že vše má smysl jen ve vztahu k Ego, bude znít: Jsem jen souverainní

Hra, Rozkaz, Vůle, - Jsem Naprostostí. Tato formule je vůbec tím nejvyšším

stavem - ale zde, kde se jedná jen o (sit venia!) získání jistoty, není jí ještě

třeba.]

3. Ona these je stále výplod té alogické logiky. A když ji proneseš, máš chtě

nechtě při tom nezmarný pocit: „našel jsem v ní jistotu, tu odbytou a tu, kterou

jsem přece jedině hledal“. - Předně: to, že vyplynula these ona z logiky,

nevyvrací ji, neboť myšlení nevyvrací ni nedokazuje. Dále: Logika není totožna s

pravdou, t. j. absolutní pravdou, neboli nemyslitelnou odůvodněností až do

konce. Je ovšem ovládána pravdou relativní, t. j. logicky správným vyplýváním

jednoho soudu z druhého, nestarající se o prafundament. Pravda absolutní jest

hypertrofie, zneužití zabsolutisování fiktivní pravdy relativní, t. j. pouhého

spoutání myšlenek řetězem, jenž je jen nástrojem v ruce Imperantis. Hodnocení

absolutně pravdivému bude možno po věcích (věk) si odvyknout, - abs. pravda je

jen strašný návyk. Relativní pravda, logika jest jen projevem Hry. Hra vyvodila

Hru (z Hry plyne logicky Hra) - mimo Hru nic není. - Za třetí: Je pravda, že

duch je bezděky nucen říkat si: V tom, že jsem našel Hru jako jediné ens, že

jsem odhodil zcela jistotu - v tom zjednal jsem si jistotu. Ale možno člověku už

teď tuto illusi do značné míry přemoci a jednou půjde to zcela. Nutno neúprosně

držet se resultatu, že není jistoty, že vše jest jen Hrou. Resultat ten je

nesporný. Ale není naprosto „zcela nutno“ vnášet přes to zabitý ten pojem do

vyšších poznatků! Je to nesmírně těžké, vyžaduje úžasnou smělost říkat si stále:

Cože? nenašel jsem ve thesi: Vše je jen Hra - jistotu? Ne, našel jsem Hru! našel

jsem - uspokojení? Ne, Hru! Slovo to musí být alfou a omegou. O jeho odůvodnění

nepřemítat, stojí nade vším odůvodněním, je nadřaděno každému jinému pojmu, - je

svrchovaným Bohem.

Tedy resultatem hledání jistoty je až dotud nejradikalnější zahození pojmu toho,

úplné zúčtování s ním a pouhá věta: Hrou jen je vše.

III.

1. Ale tím nastane uspokojení. Proč? Překvapující odpověď: protože nalezena

bezděky jistota, pravda! Celý ten myšlenkový komplex totiž je logický, vše v něm

„štimuje“, zmizely dřívější pochyby a otevřené rány -. Krátce docíleno zcela

uspokojující fundamentální odůvodněnosti. A došlo se k ní jedině popřením

odůvodněnosti! Jistoty dosaženo jen dřívějším úplným odhozením jistoty! Na prvý

pohled směšné, na prvý pohled celý system se kácí: Neměl jsem práva učinit z

prvu praemissou, že není jistoty, když na konec jsem dospěl k výsledku, že jest

a nemám právo teď na konec statuovat Jistotu, když došel jsem k tomu popřením

jejím.

Ale přihlédne-li se blíže, věc má se jinak. Odpor že by - vyvracel? Vždyť dospěl

jsem k výsledku, že myšlení nic nevyvrací; vždyť, poněvadž opak všeho je

pravdou, byl by pravdou opak soudu: odpor tvůj system vyvrací atd. in infinitum.

Krátce vyvrácení se bát je směšné a odpor není zde vyvrácením, nýbrž zase tou

starou - božskou Hrou. Dospěl jsem zase jen k ní, jsem ve stejném kruhu, v němž

vše jest zcela odůvodněno a další výsledek: Jsem oprávněn statuovat poznovu

Jistotu, tentokrát ještě víc zpečetěnou a konsolidovanou. A jde to tak do

nekonečna - ale, nikde už neobjeví se nikdy trhlina, vše provždy krásně

souhlasí.

2. praktickému člověku bude se vše to zdát sofismaty, myšlenkovými mátohami,

směšně neuspokojujícími absurditami. To proto, že jeho praktické hodnocení jistě

méně smí být applikováno na nejvyšší myšlení, než nejvyšší myšlení na kydání

hnoje. V pravdě teprve tyto sublimní destilláty myšlenkové jsou jedinou božskou

filosofií. Pojem realita, pravda ve všedním smyslu je odbyt, nad nimi klene se

tu nesmírný svět il usionismu, féerismu, supramentalismu, umbrismu - to jsou mé

reality! Jen to je spirituel ní a vznešené. A jen tento celý komplex myšlenek,

tento čarovný labyrinth odpovídá ludibrismu.

3. Celkový resultát - ve dvou větách tvořících diametrální body na kružnici: Vše

jest jen souverainní Hra. Toť Nadjistota (tak nazývám Jistotu, vyrostší božsky

na negaci jistoty; metalogismus . .). Tím překonána skepse, nalezena úplná

harmonie myšlení, uspokojení. Nikdy nic nebude moci na tom být v podstatě

změněno. A ecce! Prvotním cílem bylo: zároveň dojít jistoty (podmínky, aby

člověk vůbec něco měl) a podržet věčnou „nejistotu“ (podmínky Volnosti a Boha).

Obého docíleno v onom dvojvětí. Věta druhá (uvědomení si dosažené jistoty) - toť

jistotou - a více: Nadjistotou. Věta prvá - toť věčné podržení Volnosti, věčná

fluidnost. Docílíme zázraku (Bohu nutného), aby tatáž hmota byla zároveň v

aggregaci pevné a zároveň fluidní. [Resultát pak v praktické filosofi (Boží

praxi): aggregace zářivá - Vše jest jen Má Zář.] Obě ony věty neodporují si -

jsou naprosto koordinované, jen tak možný ten zázrak.

Hlavní chybou filosofie bylo, že hledala. Netřeba hledat. Vše od věčnosti je

nalezeno, je tu, je samozřejmostí. Hledání, filosofování je jen směšné

poblouzení lidského ducha. Každé zvíře je v hloubce Bohu bližší než člověk: vše

je mu Samozřejmostí. -

Poznámka o duchovním boji Ladislava Klímy

Ve své autobiografi z února 1924 napsal Ladislav Klíma: „Moje hlavní činnost po

léta, kdy se jiní hmoždí zkouškami a zahajováním kariéry, byly věčné procházky

po hvozdech, hledání nymf a halucinačních zámků, válení se nahým tělem na mechu

a ve sněhu a strašné boje s Bohem, který si usmyslel žít bdě jako člověk.“

Tyto „boje s Bohem, který si usmyslel žít bdě jako člověk“, toto hledání

vnitřního jasna a jistoty, bylo u Ladislava Klímy o to drtivější a intensivnější

a k životní realitě bezohlednější, oč byl proti ostatním lidem našeho

„střízlivého“ století nadán větší a nevšední silou a jasností intelektu spojenou

v jeden planoucí celek s touhou po věčném, jak by řekl J. G. Fichte.

Rozpory života a smrti, kladu a negace, slova a těla, schvátily a strhovaly

tohoto slabého jedince a samotáře naší nefilosofické doby neméně silně, než před

pěti stoletími naše předky, kteří pro postuláty, které jim vyplynuly z řešení

takovýchto rozporů, bojovali a umírali. Stav mysli, zmítané v živelně prožívané

problematice života i myšlení, vedl Klímu už v chlapeckých letech k soustředění

pozornosti na „sílu vůle“. Jeho intimní přítel z mládí Dr. J. Hoetzel píše,

vzpomínaje společných let, prožitých na domažlickém gymnasiu: „Říkal, že silnou

vůli se zmůže všechno. Dokonce mne přesvědčoval vážně o tom, že lze čísti i cizí

jazyk, jehož neznáme, jen když se do věci intensivně ponoříme.“ Schopenhauerova

filosofie vůle - Klíma četl Schopenhauera již jako kvintán a Nietzscheova „vůle

k moci“ a metafysická stránka učení obou těchto filosofů měly podstatný vliv na

myšlenkový vývoj Klímův. V jádře však Klíma žil „vůli“ jako metafysický princip

zcela jinak, než jeho učitelé. Vůle jako metafysický princip nebyla Klímovi

předmětem vnější ani vnitřní skutečnosti, ke které by se dostával procesem

poznání, podobně jako mu ani svět není jen „předmětem a subjektem a ničím kromě

toho“, jak jej viděl Schopenhauer. V duchu svého integrálního solipsismu chápal

Klíma „svět“ jako výtvor, sen a hru absolutního Ega, absolutního Já. Vůle pak je

v jeho ideové stavbě neoddělitelnou funkcí a projevem tohoto Já, které si ji v

nekonečných samomluvách uvědomuje a poroučí jí, aby jí vytvářelo sama sebe podle

obrazu svého snu. Klímovo dílo myslitelské by bylo možno podle funkce vůle,

resp. podle toho, proti čemu se vůle obrací, štěpit na teoretické a praktické. V

případě prvním je vůle v protikladu k funkcím intelektu, ve druhém ke světu

smyslů, k „tělu“. Vnitřní boje a rozpory, ve kterých se vybíjí Klímův duchovní

život, se pohybují v těchto dvou rovinách, časem stroze od sebe odlišených,

časem se prolínajících i splývajících.

Ve svém deníku, který vedl o svém vnitřním životě a úkolech, jež si kladl,

napsal Klíma 21. září 1922: „Co je dosud v lidstvu vůle? V nejlepším případě

dovésti vstát z postele, když si to vskutku poručím. Ale intelekt ze zájmu

sebezachování káže velmi často, aby se nepřikazovalo. Kde jde o komplikovanější

duševní stavy, o jejich řízení, hlavně o chorobné, Vůle selhává. Nesmí to ovšem

tak zůstat.“ Jindy, 29. srpna 1926: „U skoro všech lidí ovládá jen střevo mozek

. . . U koho bude mozek ovládat, vskutku, střeva, ten bude Veliký člověk.“ 29.

září 1926: „Celé tajemství úspěchu spočívá v umění jasně myslit. . . . Naučit se

v pravdě jasně myslit, to znamená myšlení své souverainně ovládat; - což

nedovedl dosud nikdo. Je to stání se sluncem, bohem, nepodmíněností.“

Tedy zvládnutí těla a zvládnutí mysli - usilování nikoli neznámé v dějinách

lidského ducha, podstata usilování o „sebepřemožení“ ve všech jeho formách od

kyniků přes Indy k asketice středověku orientálního a křesťanského. Leč, aby

bylo Klímovi dobře rozuměno, je třeba právě zde, kde je vskutku hluboká

souvislost mezi ním a těmito zjevy, uvědomit si jasně, co jej od nich v celku

odděluje: je to jiné východisko i jiný konec. U Klímy je stále a stále přítomno

základní povědomí jeho ducha, totiž: „mimo já nic není“ (deník 11. ledna 1923) a

proto u něho není ani sklonů ke „zdokonalování sebe“ a „přemáhání těla“ se

zřeteli morálními a náboženskými, jež rozhodují jinde, nýbrž narážíme u něho

vždy jen na „sebeznásilňování“ jakožto čistý projev úsilí udržet se v

soustředění mysli ve stavu, který nazývá v duchu a stylu své filosofie „stavem

Božím“. To je nutno mít stále na paměti. To je na Klímovi klímovské a jeho. „Je

slušno psát jen o metafysice. Vše jiné, hl. psychologické, je au fond praktickou

nízkostí, quasi druhem klepařství. Celý člověk je metafysikou proti zvířatům,

jako jednotlivé druhy těchto proti jiným. Jen subjektivní nazírání všude. . . .

S relativního hlediska je vše buď stínem nebo lejnem. . . . Vůle jest jen

flagelantství, jen mávání bičem, ale to zastihuje jen heauton, mimo já nic není.

Člověk buď spí, nebo se mrská. Buď řádný habitus sebemrskání (Vůle) - nebo

spánek.“ (11. 1. 1923) 4. února 1927: „Tento život jest jen sebeznásilňování:

sebeznásilňování - pravý výraz pro eufemické sebeovládání, sebepřekonávání.“

„Tyranisování všech pudů (včetně aestetica - zevní svět - vše) Vůlí - to je můj

casus a casus celého lidstva do statisíciletí.“ (20. srpna 1926). „Můj život je

zápas Vůle s fysiologicitou, t. j. lidským animálním svinstvem. A o to tu jde:

Vůle musí zvítězit - v tom smysl mého života.“ (29. srpna 1926).

Těchto několik míst zdá se, že dobře svědčí o směru a rázu Klímova duchovního

úsilí: naplnění Nietzschova „člověk je něco, co musí být překonáno“. Směr,

kterým Klíma usiloval o toto překonání, byl, ze široka viděno, směrem k

absolutnímu spiritualismu a směrem od instinktivity a stádnosti k plnému prožití

toho, co zase Nietzsche nazýval „der freie Geist“. Poznámka v Klímově deníku:

„Lidmi se vůbec nezabývat, jen sebou“ a zápisy v něm: „Jak jsem každým

instinktem vlastně člověk! Co vše je nutno vysajrajtit! Kolik tisíc životů na

toto mé velké dílo praskne.“ (25. dubna pravděpodobně r. 1926) jakož i další z

21. srpna 1926: „Je vůbec neznámo mysterium sebepřemožení. Dosud nebylo u lidí

nic, co by přemáhalo, ani to, co by mělo být přemoženo“, poskytují dost zřetelný

pohled do nejhlubšího nitra Klímova a tuším, že bez jasného uvědomění si úsilí a

napětí, které je jimi vyjádřeno, nelze mu vůbec rozumět. V prvním z listů

otištěných v této knížce, čteme, že „hlavním dílem člověka je vždy udělat sama

sebe“ - a to nebyla jen duchaplná maxima efektního myslitele, ale stručný výraz

pro dlouhé životní úsilí. „Mysterium sebepřemožení“ je faktický obsah, či jeden

z výrazů pro faktický obsah Klímovy „božské filosofie“ a filosofické a Boží

praxe, jak psával. „Vůle je vždy a všude kořen“ (deník 2. listopadu 1926) a 6.

srpna téhož roku: „Nebýt už člověkem! to je vše! Těžké - ale chci to!“

Na jednom z poznámkových papírů Klímových je napsáno: „vše ví co chce, ale nic

neví - jak?“ Mysterium sebepřemožení, boje s tělem a instinkty, animalitou a

societností, se vším, co rozptyluje, mají jako důležitého činitele rozum. „Rozum

musí vládnout nad inklinacemi, které stahují dolů“ (30. 11. 1926), ale ten rozum

sám a jeho formy je nutno překonávat ve jménu vyšší moudrosti, která nutí

„myslit nemyslitelné“ - a tu vlastně začínají ty Klímovy nejhlubší „strašné boje

s Bohem, který si usmyslel žít bdě jako člověk“. Mluvili jsme o Nietzscheovu

„svobodném duchu“. Zdá se v tom být hra dějin: nejvyšší ideál výrazného

německého myslitele, hrdého na slovanský původ (polský), naplňuje Čech: Klímova

cesta za absolutnem, k „bytí Bohem“, je cesta ke svobodě ducha, ke svobodnému

duchu. A vlastní literární dílo Klímovo je vlastně jen něco, co bylo vytvořeno

mimochodem, na okraji této cesty, „beze všech literárních výprav a ambicí“,

protože mu hlavním bylo jeho osobní, vnitřní, nepsané úsilí a dílo.

Pojem Bůh je v Klímově myšlení synonymem pojmu Volnost. „Ve všech svých

myšlenkách, pudech, pocitech, hledat jen otrockost a vytyčit proti tomu všude

Volnost“, píše si Klíma 30. dubna 1926 a dokládá: „Co strhuje dolů? Člověk.

Rozvésti antagonismus člověka a Boha. Korrelát Boha (v lidském smyslu) je

Otrok“.

Klímovi je „Sebepřemožení nejvyšší ctností“ - ale proč? Protože se v něm

manifestuje duch volnosti; pro sebe, svou „praxi“ si Klíma jako protiklad

sebepřemožení staví - pohodlnost a píše: „Pohodlnost-sebepřemožení: kol toho

točí se vše. Obyčejný člověk je zcela jen pohodlnost, velký zcela jen

sebepřemožení. Člověk je hnůj; vše vyšší jest jen strašně krásné vybředání z

hnoje.“

„Vybředání z hnoje“ je tedy zase jedno slovo pro obsah Klímovy vědy, byť nikoliv

radostné. V duchovním životě dle Klímy „není stavění, je jen bourání, to jest

roztrhnutí řetězů“. „Ve všem vidět nanejvýš radikálně jen otroctví; to musí být

direktiva! Naprosto i v tom nejvyšším.“

Vůle je funkcí Já. Není posledním metafysickým principem jako u Schopenhauera,

není nalezenou „věcí o sobě“, tou je v Klímově filosofii právě jen a jen Já, z

něhož vychází. Životním úsilím filosofa pak je, aby toto Já = Bůh = Volnost bylo

stále a cele mým já, aby bylo v mém vědomí. Odtud Klímova devisa aut Deus - aut

vermis, Buď Bůh - buď červ, buď Volnost - buď otrok.

Nietzsche vytvořil pojem „der freie Geist“. Ladislav Klíma se chopil jeho

iniciativy a domyslil i dožil ji do posledka. Stejně neústupně a bezohledně jako

kdysi Chelčický křesťanství. Intelekt jako nástroj vůle k životu se u něho

sublimoval v nástroj vůle k Volnosti - jeho devisa z deníku ze dne 11. ledna

1923: „buď řádný habitus sebemrskání - nebo spánek“ platí také a hlavně v

oblasti intelektuální, o rozumu, který nutí, aby nesloužil jen pudu sebezáchovy,

ale obrátil se třeba i proti němu tam, kde jde o život svobodného ducha, o život

vpravdě pod zorným úhlem věčnosti.

Klímovo psané dílo dorůstá vrcholu v jeho filosofii Deoessence, s níž úzce a

přímo souvisí filosofie Lhostejnosti a obojí je produktem jednoho úsilí: Vůle k

Volnosti. Slova pak, kterými končí poslední v této publikaci otištěný Klímův

list: „Hledání, filosofování, je jen směšné poblouzení lidského ducha. Každé

zvíře je v hloubce Bohu bližší než člověk: vše je mu samozřejmostí“, jsou

vskutku i vrcholným kamenem jeho stavby myšlénkové a uzavřením kruhu, který

opsala tato vůle na své cestě za „jistotou“ a „cílem, pevným rotačním bodem“ a

volností.

Ale: neplatí zde o Klímově životě i filosofi slova Fichteho v jeho slavných

přednáškách z roku 1806 (Die Anweisung zum seligen Leben): „opustili jsme oblast

reality a jsme vypuzeni do oblasti prázdných pojmových mlh“?

Neplatí, protože korelátem Boží Praxe a Boží Lhostejnosti a nalezené jistoty

není v Klímově filosofi ani pohodlí ani oblomovština ani nirvána v jakékoliv

formě. Klíma se ze svých výprav do oblasti metafysiky nevrátil jen s

nezodpovědnou hrou zbožnivšího se Já a neutonul v mlhovinách a „Schwärmerei und

Träumerei“ mystiky. Podobně jako velcí myslitelé klasického Německa Fichte a

Hegel, byl i Klíma na konec myslitel politický a neudělá chybu, kdo jeho vnitřní

zápas, jehož obrys jsme se tu pokusili matně zachytit a jehož skvělým svědectvím

je tato publikace, bude považovat třeba jen za piedestal jeho nazírání

politického, známého z řady statí v jeho tištěných knihách. Korelátem

Lhostejnosti ke všemu, „grandiosní lhostejností k životu, tím více k živobytí“,

je u Klímy Heroismus, zcela konkrétní, individuelní a národní heroismus,

ztělesnitelný třeba do jmen Tábor a Žižka. Smyslem vnitřního života tohoto

českého filosofa je dosažení jistoty, „pevného, rotačního bodu“, Boží

Lhostejnosti - pocitu „své nepodmíněnosti, dovršenosti“, „vlastní absolutní

souverainety“ (viz list Klímův Otokaru Březinovi z 3. ledna 1916 v Chalupného

Nové Říši). Vnější, řekněme sociální, projev tohoto hledaného obsahu života je

pak Hrdinství. „Heroismus spočívá v Lhostejnosti.“

„Můj základní instinkt, má bytost spočívá ve vědomí mé absolutnosti - aseity,

souverainní Síly, stálého vítězství, jen k vůli vítězství, „Victoria Aeterna“

zovu tento fenomen“, čteme v prvním listě této knihy, která ve svém celku není

ničím jiným než myšlenkovým rozvinutím této základny, jak ji mohl prožít a

promyslit rozum intelektuála a skeptika, jehož první vlastností ve věcech ducha

byla poctivost, neúplatná neústupnost a neúprosnost k sobě samu.

A právě tato intelektuální poctivost způsobila, že Klíma, muž s tolika pudy k

mystice, dovedl i je komandovat, jak je pro to jeho výraz, a neutonout v jalovém

třeštění teosofického sektáře, nýbrž postavit proti království božímu vevnitř

„Victoria Aeterna“ jakožto nejvyšší duchovní princip ve světě, jakožto princip,

jehožto nositelem vidí Klíma vedle a s heroickým jedincem i heroický národ -

jímž podle jeho nazírání bude i národ český, jestliže uchvácen silou Věčného

Vítězení a plamenem Boží Lhostejnosti rozhodne se po vzoru svých předků pro

jediné, co dosaženo, dává vše ostatní jako přídavek a co je pro věky věků

reálné: pro Vznešenost.

Jaroslav Kabeš

[1] Následující pokus malé introspekce do Vás naprosto nepraetenduje ni

neomylnost ni správnost.