ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

C:\Users\Plazma\Desktop\Knhy pdf\Klima_Ladislav-Jak_bude_po_smrti.PDB

PDB Name: Klima_Ladislav-Jak_bude_po_smrt

Creator ID: REAd

PDB Type: TEXt

Version: 0

Unique ID Seed: 0

Creation Date: 1.1.2006

Modification Date: 1.1.2006

Last Backup Date: 1.1.1970

Modification Number: 0

Ladislav Klíma

Jak bude po smrti

Den před onou nocí minul beze zvláštních příhod. Teprve večer to

započalo.

Seděl jsem o 7. hodině v jídelně hotelu "U stříbrného slunce" v

okresním městě J. ; již od druhé s poledne jsem tam popíjel; o půl deváté

hodlal jsem vlakem odejeti do krajského města E., kde mám kvetoucí

velkoobchod se střižným zbožím a nový čtyřposchod'ový dům. - Za mnou

sedělo několik sedláků v hlučné zábavě. Jeden z nich právě vyprávěl, jak

chytal polního zloděje. Neposlouchal jsem ho téměř. - - Tu zaryla se mně

ostře v sluch slova :

"I obešel já polí pět."

Mají v sobě něco pitvorného; něco hrůzného by sotva kdo v nich našel. A

přece zavířil ve mně na okamžik pradivný děs, velmi jemný, ale silný,

dávající tušit něco nade vše pomyšlení strašlivého. Myslím ostatně

nesměrodatně v duši své kramářské, že směšnost a hrůznost jsou sestry, rub

a líc jedné a téže věci : že kořeny vší hrůzy spočívají v mysteriu

komičnosti a naopak, že v nejhlubší hloubi směšná jest jen hrůznost, jen

každý strach; že svět jest jen bezedně hlubokou a feérickou hrůznou

Page 1

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

groteskou.

Zapomněl jsem brzo na to. Za čtvrt hodiny vyšel jsem na dvorek. -

Vraceje se stanu, zadívám se na hvězdy . . . A tu slyšitelně zasyčelo mně

něco v uši : "Obešel já polí pět," - podťalo nohy a vzalo vědomí.

Co následovalo, žije v mých vzpomínkách nanejvýš temně a fragmentárně.

Vím jen, že jsem se velmi brzo zase zdvihl a do jídelny dost vrávoravě

zase vrátil. Že jsem tam ještě as půl hodiny pil, poté omnibusem na

nádraží odejel. Že po celou tu dobu jsem byl jako v polosnu, že na slova

ona jsem téměř zapomněl, ale že přesto chvílemi vybleskovaly ve mně slabé,

slaboučké, ale silně znepokojivé plaménky hrůzy. Ve vlaku přestaly a

nastalo poloviční bezvědomí. A pamatuji ještě jen, jak doma v krámě

políbil jsem svou ženu a pak zabořil se do podušek. A jak usínaje zaslechl

jsem odkudsi z kouta pronikavé, hrůzné zastenání svého vlastního hlasu

mimo mne - Kdy sen ten započal, nevím. Oh, dovím se toho kdy?

Ubírám se nevýslovně truchlou, pahorkatou, místy lesnatou krajinou.

Husté mraky klenuly se nad ní jako klenba hrobky temně žluté, jakých jsem

nikdy neviděl. Pozdní podzim; smrt všude, smrt . . . Polámané, hnědnoucí,

mokré trávy klonily se v bláto; mrtvoly uschlých trsů, větříkem

galvanisované, šeptaly posmrtné své sny; dušičkové kvítky, umírající

pozvolna, prosily žluté nebe o rychlou smrt ; mrtvolně páchla hrobová prsť

polí. Žlutá hrůza šla se mnou a sílela víc a více. Vše mne lekalo, vše,

nač jsem se podíval, tajemně mne odmršťovalo. "Ubohý, ubohý!" mluvily ke mně trávy a hroudy, lesy a mraky, "co tu ještě pohledáváš? Vidíš, že vše

tě ze svého středu vymítá a někam pryč posílá, a ty nechápeš, že místo tvé

není již tuto? Smrt sedí v tobě a nic ji nevypudí !" Každou chvíli jsem

očekával, že přijde to hrozné, nejhroznější, poslední. A přišlo! Z lesa,

asi 600 kroků stranou, vyšel muž a pomalu ubíral se ke mně. Ihned jsem

věděl, že on je tím hrozným, posledním, a divou hrůzou jat, dal jsem se na

útěk. Unaven stanul jsem konečně a ohlédl se. Stejně pomalu kráčel blíž,

ale byl už jen 500 kroků vzdálen. Pokračoval jsem v útěku, občas se

ohlédaje ; on, krok nezrychluje, stále se blížil. Již byl jen 300 kroků za

mnou. "Marno vše!" plakal jsem jižjiž klesaje - tu, oběhnuv pahoreček, spatřím na 250 kroků před sebou stavení s nápisem "Hostinec". "Jsem spasen," zaplakal jsem, "než tam dojdu, nedohoní mne už a mezi dobráckými lidmi pozbude příšera moci své nade mnou !" Dal jsem se znovu v běh;

nepřítel zmizel mým očím, kryt pahorkem. Dobíhám k cíli, jdu mimo hustý,

živý plot obklopující zahrádku. Tu vystoupil z něho -- on. Postavil se mně

v cestu. Tvář měl zcela obyčejnou, oděn byl barchetovým oděvem, ošumělým,

hnědým, s černými kostkami. Pozdvihl ruce, prsty v sebe zapjaté, až k výši

obličeje a toče palci kolem sebe, pravil pomalu a joviálně :

"Obešel já polí pět."

Explose děsu, jakému nic neodolá - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- -

Podivné světlo, až sněhově bílé. Malý, elegantní pokoj, já v něm na

batistových poduškách. Křišťálová, tajemná zář dopoledního slunce tu dlí -

nelze pochybovat, že je časně dopoledne. Vše je tak otevřené nějak, duté,

dunivé drnčivé, vonné. Jako bych v nitru nesmírné skleněné koule byl . . .

tající ve vonnou vanilkovou zmrzlinu. Ale to nejvlastnější na všem

nedovedl by ani největší básník naznačit, jak teprve já, ubohý kramář

Matyáš Lebenmayer !

Dlouho ležel jsem a bylo mně čarovně milo. Na vše předcházející jsem

Page 2

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

zapomněl; cítil jsem sice, že to v mé duši spí a že by nebylo těžko to

vyburcovat, ale nestálo mně to za práci. Minulost připadala mně jako

lehký, nicotný sen. Konečně však položil jsem si otázku : Kde to jsem? a

co to všechno znamená?

Podle různých známek uhodl jsem, že ležím v hotelovém pokoji. Zazvoním.

Za chvíli vstoupil s úklonou číšník. Lekl jsem se ho; připadal mně jako

stínová potvora, ač to byl hezký, červený chlapík v bezvadném fraku z

jemného lodenu. "Kde to jsem, člověče?" spustím naň energicky. "U nás, v hotelu, prosím, U stříbrného slunce, vašnosto !"

"U stříbrného slunce?" A dost jasná, ale tak divná vzpomínka zasvítila ve mně. "Kde jsem se tu vzal? Vždye - vždyt -- aha! Vždyť odejel jsem

včera večer do E. a spal jsem doma u ženy!"

"To se, prosím, vašnostovi jen zdálo. Dovolili jsme si vašnostu,

vidouce, že je nóbl pán, který zaplatí, dáti na pokoj, když na dvorku

upadl a zůstal ležet."

"Na dvorku, - počkejte - aha! omdlel jsem tam, protože" - hrozný pocit se ve mně zdvihl "obešel já polí pět "

"Žádných pět polí vašnosta neobešel. Z jídelny k pizoáru na dvoře je

tak třicet kroků a žádná pole !"

Tak proč bych se tam byl svalil, človíčku, he?" zvolal jsem skoro

hněvivě.

"Protože - libějí odpustit, 25 čárek plzeňského a 8 slivovic není žádná

maličkost."

"Ale to nebylo to . . . Ale vždyt vím, mameluku, že jsem sám vstal a v

jídelně ještě hodinu pil." "Já nejsem mameluk, vašnosto - to spíš někdo -

já jsem vždycky střízlivý! Já sám zdvihl jsem vašnostu a odnesl s jinými

po schodech sem, to byla tůra, vašnosta má jistě dva metráky, za to si

člověk něco zaslouží. Sotva vašnosta ležel, ráčil se dát do chrápání !"

"Aby se mně všechno bylo jen zdálo? I v noci to --- Ježíš Maria, nesmím

na to myslet. Ale už to tak bude . . . Nu, chvála pánubohu, že to nebylo

horší . . . Ted' teprve bdím . . . Ale může být tohle - bdění? Tak nikdy

jsem nebděl . . . Ne, je to pořád sen."

"Není, vašnosto, na mé čestné slovo !" ,

"Co tvé čestné slovo, když se mně o tobě zdá! Řekni, Tatare, viděl jsi

už někdy takové světlo? Takové skleněné, hluboké, vonné, zmrzlinové?"

"Světlo jako každý den. - A třeba jsem Tatar, aspoň se udržím na nohou.

Když člověk tolik zmůže, vidí i druhý den všechno dvojaté."

"Ach - tak to asi bude . . . Ano, jinak to nemůže být . . . Ale, jak je

to divné, strašné . . ." ,Mám přinést černou kávu? Ta spraví žaludek , a

ten spraví mozek . . ."

"Přines - a nech mne samotna!"

Odešel. Vzpomínky valily se mně duší . . . Jen jednomu místu v nich

jsem se vyhýbal. Ale nebylo zbytí. Náhle vyvstal v nich muž s černě

kostkovaným, hnědým kabátem a toče palcem kol palce, řekl flegmaticky:

"Obešel já polí pět." A ubohé mé vědomí, jako palicí udeřeno, zase

zmizelo.

A zase tentýž pokoj. Ale sluneční záře zkalněla - ač hořící hvězda

denní stála téměř v zenithu. Zkalnělo i mé svědomí ; zlhostejnělo a

ztemnělo nějak. Nevzpomínal jsem si na nic a na nic nemyslil ; jako zvíře

obíral jsem se jen přítomností a věcmi mne obklopujícími : zkoumal látky

prádla, záclon, koberců, prohlížel příbory ve skříni a konečně jsem se i

Page 3

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

umyl a oblékl. Zpozoroval jsem při tom více zajímavosti; na př. vidím

najednou, že z konečků všech prstů vyrůstají mně stopky, na nichž se

houpají dětské hlavičky. Nepozastavil jsem se nad tím, shledávaje to zcela

v pořádku. Myslíte, že jsem šílel nebo měl aspoň halucinace? - Pomalu! - V

domě bylo strašidelné ticho ; a z ulice jen časem ozývaly se kroky divně,

dunivě jako o půlnoci. "Půjdu na procházku!" rozhodl jsem se náhle, "ven z tohoto domu, který je příčinou všeho mého neštěstí. Na vzduchu ozdravím

ihned. Měl bych dřív zaplatit - ale nezaplatím ! A ne ! Já vůbec neplatím,

to bych se na to podíval, proč bych platil? Mám několik tisíc tady v

kufru, ale ani mne nenapadne vydávat peníze. Jen šikovně musím se z domu

vytratit." - Tiše, jako kočka plížil jsem se temnou chodbou . . . Štastně

sestoupil jsem až do přízemní chodby - tu bylo mně jíti mimo otevřenou

kuchyni, odkud zaznívaly ženské hlasy. Stanu a slyším : "Ještě spí ten

starý slíva?" "Ještě! Anebo se jen tak staví, aby mohl bez placen:

vyklouznout." "To může být, dávejte pozor holky !" "Že se nestydí, dědek aspoň pětapadesátiletý, má ering a takhle se ožrat." Zkameněl jsem - Mají

mne v podezření, jak se proplížím kol kuchyně . . . Nic jiného nezbývá než

dělat se hodně malým. Postavil jsem se ruče na čtyři, schoulil jsem se co

nejvíce a s radostí pozoruji, že se menším a scvrkám, že nejsem větší než

německá myš. A tak se plížím mimo dveře. Spatřily mne děvky.

"Koukejte, co to tam leze?" zvolá jedna. "Že je to ta houba?" "Jsi blázen?" povídá druhá, "ten je velký jako býk a tohle bylo jako za groš kudla. Bude to portýrovo kotě." "A vidíš, já bych přece byla přisahala, že je to on," řekla první. Ale, nešly za mnou. A já, plana radostí nad

podařeným úskokem, dolezl jsem až na ulici, tam postavil se na dvě a nabyl

hned původní své velikosti. "Vidno, že nešílím, když jsem tak chytrý a

když i ty cuchty viděly mne tak mrňavého. Můj rozum je v souhlasu s

objektivní skutečností, tedy je rozumný." Vítězoslavně ubíhal jsem ulicemi

rychle a lehce, jako nikdy, okolí pozornost nevěnuje. Teprve na náměstí

všiml jsem si, že chodí tak mnoho lidí. Jako stíny obláčků sunuli se

všichni rychle po zemi ; nikdo nemluvil, mnozí však rtoma hýbali . . .

Mrtvolně studeně voněly kroky jejich . . . A tu pochopil jsem, že zvuky

změnily se u mne ve vůně, že pozbyl jsem dočista sluchu a jen proto že

lidé nemluví. To hodilo stín do mé radosti. "Snad pozbudu i zraku a kdo ví

čeho ještě . . . Ano, vše se chví a kolísá. Slunce zčervenalo, ač je

poledne a obloha hluboce modrá. To krev vytéká mu z útrob . . . Nepěkné je

to všecko . . .

Octl jsem se za městem. Kroky mé stávaly se stále pomalejší. I z mého

nejstrašněji zraněného nitra vytéká krev, zoufalství temně počalo se ve

mně rodit. Slunce, stále příšerněji a nějak hranaté, klesalo strašidelně

rychle, jako by, vědouc o své nemoci, chtělo se dostat co nejdříve na

lože. A tu zaslechl jsem přece něco : slabounké, temné, dunivé údery . . .

Slyším dosud - ale proč právě toto? To bušení je nějak hrozné . . . Něco

pro mne znamená. Ach, co to vše znamená . . .? Eh, vezmi to čert, chce se

mně spát . . . Ale ještě musím dojít k oné cihelně . . ." Sotva jsem se

vlekl červenou, pustou silnicí. Údery chvílemi zmlkaly, pak zaznívaly vždy

silněji než dříve . . . blížily se asi . . . Odkud to asi zní? Ze mne? Ne

- tam za obzorem, pod obzorem . . . Vím to tak divně kdysi kdesi jsem je

už slyšel... Bylo to něco strašlivého . . . Konečně u cihelny !

Hodil jsem sebou do škarpy . .. Vědomí zmizelo, rány zmlkly. Náhle jsem

sebou trhl, otevřel oči a děsně jsem se ulekl. Neboť cihelna zmizela a

Page 4

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

slunce rozteklo se po obloze podobné krvavým cárům rozstříleného praporu.

Nedošlo v čas na lože!...

"Ale vždyt to vše nemůže být !" zvolal jsem náhle, ozářen jasným

sebevědomím. "Strašné ! Jsem totální šílenec: jak mohl bych být blázen

nejsa v blázinci? A pak cítím, že nejsem to jen já, který si věci šíleně

vykládám : nýbrž věci samy šílejí. Jejich vina je to . . . Můj rozum je v

souhlasu s objektivní skutečností: molhu já za to, že tato skutečnost není

v souhlasu s rozumem? Svět, jsoucno, nejsou v souhlasu s rozumem : toť

pravda ze všech nejnespornější. Svět je blázinec . . . Sedím tedy přece v

blázinci, jsem přece blázen. Ale - ne! Vše toto je - sen! což je ostatně

totéž co šílenství: je zmocněným šílenstvím, je královstvím jeho, kde se

ono s nejlepším svědomím bez všeho studu rozvaluje. Zřejmo, že od té

chvíle, kdy jsem se v poledne probudil, sním jen - haha, "probudil !"

Neprobudil, ležím v posteli hotelu a sním, že ležím ve škarpě . . . Ale

ráno před číšníkem jistotně jsem bděl... Ale, Kriste, vím to? I to byl

patrně jen sen! Ano - vše se mně zdá jen v posteli v mém domě, vše jest

jen pokračováním snu o muži v kostkovaném oděvu. Ale Ježíši, vím to? Vím,

že včera večer přijel jsem domů? Jistě měl pravdu číšník, řka, že se mně

to jen zdálo. Ale mohu mu věřit, když byl jen fantomem mého snu? Oh! možná

dost, že ležím dosud na dvoře pod hvězdičkami a tam že se mně vše, vše jen

zdá . . . Či snad - - co to bylo za hrůzné tušení - pryč, pryč . . . A co

znamená všechno to rozumování, haha ! - co může sen povídat o bdění... A -

a vždyť je pro boha i zcela nemožno, že bylo snem i celé mé popíjení v

jídelně i cesta do T.; i to, že jsem velkokramářem v T. ; že jsem se

narodil jako Matyáš Lebenmayer, - vždyť celá ta minulost, již říkal jsem

směšně "skutečnost", není nehledíme-li k různým nepodstatným okolnostem -

o chlup jiná než tento přítomný sen . . . " Nalhával jsem si zbaběle

jistoty po celý svůj "život", kterých nebylo - ted' jsem ušlechtilejší, prohlížeje celou tu věčnou komedii . . . A kde asi snil jsem celý ten

zdánlivě padesát tři let, ve skutečnosti snad jen minutu trvající - sen? -

V které posteli, škarpě, dvorku? na které hvězdě? - Ale vždyť všecky ty

hvězdičky jsou jen zas výplodem mého snu . . . Ale i tato myšlenka "za

nimi" "neprostorovost" jest jen snovým blouzněním . . . Ne, - jen jakýsi pekelný kotel, v němž vaří se všechny tyto snící černé, nestvůrné,

strašlivé "myšlenky", je věcí o sobě. Ale čím je ten kotel? Hrůza - Bože, smiluj se nad mou ubohou duší plátěnou ! Ale i ty jsi jen fantasií Snu . .

. Já, Já jen černý, metafysický, metapsychický netvor, věčně snící. Já jen

mohu být Bohem! Nic nechápal jsem kdy jasněji . . . Ale k čemu ta

strašlivá komedie? Proč to vše? Co to vše? Nejsem, jsa Bohem, schopen sebe

poznat? Ale pak je Bůh totéž, co červ -" Ještě chvíli třaslavě míhala se

strašidla mých myšlenek a pak zmizela.

Počala strašit teprve, když blížil jsem se zase k městu. Sluneční cáry

někdo už z oblohy smetl, byl zelený soumrak.

Čiře praktický byl směr mého myšlení ted'. "Co nyní činit? Přenocovat

ve škarpě bylo by mne, kandidáta na purkmistrovskou hodnost v E.,

nedůstojno. Vrátím se ke "Stříbrnému slunci". A zaplatím - tak ! Proč by člověk za okolností také nezaplatil? Ať vidí ty děvky, koho mají před

sebou! Mám ted' pořádný hlad. Až se najím a napiju, vše bude dobré . . .

Ale co to vidím? Kde je věž kostela, která jako ukazovák ukazovala lidem

cestu k Pánu? Zmizela! Dočista! No zcela přirozeno: Bůh vzal si ji do nebe

Page 5

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

za to, že mu tak dlouho věrně, tiše sloužila -"

Vešel jsem do ulic. Vlnily se lidmi, poplašenými jako mraveniště

mravenci s vajíčky, když do něho bylo holí štouchnuto. V každé z nich

scházelo několik domů, jako když z dásní tu a tam zub je vytržen. Bavilo

mne to, že hlasitě jsem výskal a zpíval. Tu udeřila mne myšlenka : "Což

zmizel i můj hotel? Ježíši, přijdu o večeři - - "

Dal jsem se v běh. Stanu, popatřím - Hotel pryč! ... Nezbyla po něm než

díra. "Takový krásný hotel!" zabědoval jsem. Stál aspoň 90.000! To je

škody naděláno, jemináčku! A můj kufr pryč - bože, já vůl, nezaplatil jsem

sice, ale kufr s pěti tisíci jsem tu nechal. Ne límce, ponožky má vata pro

vlka, ta běloučká - všecko v pekle !" Zvláště ztráta této poslední věci

rozžalostnila mne tak, že jsem se dal do řvavého pláče. Ale nikomu to

nebylo nápadno, nebot plakal každý druhý člověk - ne tak nad majetkem svým

jako nad ztrátou každé jistoty a pevné půdy ve vědomí, že je ve věčnosti

bídným suchým listem, hříčkou černých větrů -

"A má večeře ! . . . Musím dnes nóbl večeřet, musím! Ale snad nezmizel,

snad jen špatně vidím." Nasadil jsem si zlatý skřipec - nepomohlo to. "A peněženku nemám - u cihelny mně ji ve spaní ukradli . . . A musím nóbl

večeřet . . . Musím na to vyžebrat ! Ano - a budu si hrát na slepce !" A

usednuv na chodník, nastaviv klobouk a zamhouřiv oči křičel jsem úpěnlivě

: "Křest'ané dobří, pro rány boží, smilujte se nad ubohým slepcem od

narození !"

Ale nic do klobouku nepadlo a ozývaly se ted' hlasy : "On žebrá a má na

pupku zlatý řetěz, že by bejka na něm mohl vésti !" "A panděro má jako nadmutá kráva!" "A říká, že je slepec od narození a má zlatý cvikr na

modrém nose !" "Je to keťas, na šibenici s ním, se židem!" "Je to pastor Drozd!" "Ne, je to Muna!" "Jedeš s cesty, bejku!" "Já ho znám!" zapištěla ženská, "je to čarodějník, který byl u nás na pokoji, který se proměnil v

německou myš, aby nemusil platit, co vychlastal. On je příčinou našeho

neštěstí, k vůli němu, lumpákovi, Bohu nemilému, lidem protivnému, zmizel

nejdřív náš hotel, po něm věž a ostatní domy!" "Svatá pravda!" zařičel číšník. "Ten Tatar a Mameluk má kouzelné říkadlo : "Obešel já polí pět,"

jak to řekne, všecko kolem se zblázní nebo zkoprní nebo zmizí. Já, když

jsem to ráno slyšel, zůstal jsem celý zdřevěnělý, bůhví proč !" "Zabte ho, pupka, řežte ho, mažte ho !"

Začali mne mlátit - au, au. Tu vzpomněl jsem si na svou poslední lest.

Postavil jsem se na čtyři a hned změnil jsem se v krysu. "Kde je? Kam

zmizela?" - "Tam, tam utíká!" - "Ale vždyť je to německá myš!" - "Ne, on to je, koukejte, má ještě zlatý skřipec na čumáku!" - "Za ní, utlucte ji!"

Ale já vklouzl už do kanálu, vítězoslavně ploval jsem výkaly a tu náhle

všecko zmizelo.

Sedím na lavičce ve známém parku . . . Měsíční noc. Jsem polo v bezvědomí.

Jediné, co cítím, je téměř zuřivý hlad.

Tu zaslechnu pískot lokomotivy, spatřím světla blízkého nádraží. "Včera

v tu dobu jel jsem vlakem do E." vzpomenu si náhle. "A - bože můj jsem stále ještě v J. Ale co mně překáží, abych ihned nejel znovu do E.?"

Vytáhnu hodinky za chvíli půl deváté.

"Domů, domů, tam čeká mne nádherná večeře !" zavyl jsem radostí a běžel jako jelen k nádraží. Slastí rozprouděná krev přinášela ted' mozku i

ušlechtilejší myšlenky: "Ó, že mne již dříve nenapadlo to učinit! Zde má

Page 6

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

spása, hurá! Můj dům, můj krám, má žena zlomí konečně kletbu tohoto

nekonečného, prokletého snu, z něhož sám nemohu, nemohu se probrat ! . . .

Vskočil jsem do vlaku, právě když zapískl... A nastala téměř lethargie

. . Jen na to jsem trochu myslil, co bude doma k večeři . . . A pak a pak

zazněly ony strašlivé, dunivé zvuky za obzorem, ale nyní značně silnější

než odpoledne. Zněly hromověji a hromověji, až přehlušily rachot vlaku, až

učinily jej zcela neslyšným. Nic neexistovalo ted' mimo ně. Vlasy se mně

ježily. Blíží se, blíží - a já jsem jejich cílem . . . Dosud znějí za

obzorem, ale co nevidět - -

A náhle zarachotily trojnásob silněji, náhle zaduněly jasně, tak

hrozivě, tak blízce. "Už jsou nad obzorem!" zastenal jsem - "klády, které zatloukat budou mě do země!" A vzpomněl jsem si tak jasně - temně, jak

kdysi kdesi obklopil mne les klad, až do nebe čnějících, stále se

zdvihajících a na zem dopadajících a mne co chvíli do ní vtloukajících.

hluboko, dlouho, celou věčnost. A jak dlouho předtím slyšel jsem svůj

vlastní chropot a pak tenké, kvilné zvonění - viděl černé oděvy na

lidských stínech . . . Ale nedomyslil jsem, co je významem toho.

Blížilo se to, ohlušovalo, černé, tenké, nesmírně vysoké stíny

objevovaly se v dálce ; a vědomí mizelo - -

A pak známý mně konduktér, uctivě mne podepíraje, pomáhal mně z vagonu.

Byl jsem v E.! "Jsem doma, doma!" děl jsem si, spěchaje divně známými

cizími ulicemi. "Ó, co se asi ted' stane?" Bojím se, něco hrozného ... Ale vždyt teprve ted' to chápu - nejsem doma! Vše je stále můj sen, nebudu u

své ženy, ale u fantomu, který nemá s ní nic společného . . . Hrůza -

cítím, že něco nade vše pomyšlení strašlivého skrývá se pod tím, číhá již

za mými dveřmi, ó pane, smiluj se nade mnou, klukem kramářským!"

Octl jsem se na náměstí, spatřil svůj dům. V bytě mém v prvním poschodí

byla okna temná až na dvě - - okna mé pracovny - - Ale krám byl dosud

skvěle osvětlen - jak zaplesalo mé srdce, když uzřel jsem za výkladní

skříní zas ty bělounké krajkové dámské košilky a spodničky, flanelové

pánské podvlékačky, sněhové kapesníky, ohnivé šátky na hlavu. Děvčata mně

známá kmitala se kolem pultů . . . Opřel jsem se o kašnu uprostřed

náměstí. Staré upomínky na můj minulý život tryskaly - ale - nebylo to

pořád to vlastní, nebylo to bdění . . . Jiná, snová atmosféra ležela na mé

duši jako éterná mlha. A tu uzřel jsem v krámu i tvář své ženy, která mne

kdysi, kdysi plnila nebeskými slastmi.

A náhle rozsvítila se vzpomínka na prvé objetí obnažených těl tak

věrně, tak žhavě - že duch můj v okamžiku tom bděl jako dříve; pryč byl

opar snu, vskočil jsem v tu chvíli do naprosto jiného světa všemocnou mocí

myšlenky. Něco elektricky mne udeřilo, vše se zatmělo, tělo mé zmizelo,

ale jen na moment. Pak stál jsem tu zas, stranou temněl se chrám, přede

mnou světlal se krám - jiný tělesný pocit jsem měl, jiné ostřejší,

všednější světlo leželo na duši - bděl jsem zcela, bděl - strašné

mysterium! A třeba jiná než obvyklá nálada byla ve mně, nerůznila se ničím

od té, která často ve bdění se na nás snese.

"Konečně jsem procitl!" jásala má ubohá duše . . "Ale - - jak je to možno? Jak jsem se tu vzal u kašny? Procitáme přece na posteli - -"

Nedomyslil jsem - - A vešel jsem do domu. V průjezdu potkala mne dcerka

jednoho z nájemníků. Stanula - vykřikla, utekla. Tajemný mráz mnou

prochvěl - - Vystupuji po schodech . . . "Plížím se jako duch," kmitlo mně duší, ale rychle zapudil jsem hroznou ideu. Stanu přede dveřmi do kuchyně.

Page 7

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Slyším za nimi hlas své ženy, tak tichý a temný. Sahám na kliku - co to

ruku mou odmrštilo? . . . "Nesmím ji překvapit náhle," děl jsem si a vešel na opačném konci chodby do přijímacího pokoje, abych si rozmyslil, jak mám

mluvit.

Žaluzie byly tam spuštěny, takže nemohl jsem najít ani židle. Ale

klíčová dirka dveří do mé pracovny bya jasně žlutá . . . A vstoupii jsem

tam - - -

Světlo pocházelo od dvou ohromných svíček. A ty stály nad otevřenou

rakví. Pod bílým prostěradlem rýsovaly se obrysy mohutného těla. Odhalil

jsem je - -

Nikdy nespatřil jsem mrtvolu, jejíž obličej byl tak hrůzou znetvořen. A

vím ještě, že jsem strašlivě vykřikl - že objevila se ve dveřích v průvodu

služek uplakaná tvář mé ženy - že zazněl její výkřik : "Kriste - on - dva

- -" a že skácela se na zem.

A pak vše zmizelo. Octl jsem se někde ve tmě, - s tělem? bez těla? . .

. nevím. "Jsem umrlec," zařvalo to ve mně nejděsněji . . . Ale - je to jisto? Není i toto jen - sen? . . . Není vše sen? Je smrt? Není vše -

posmrtností - ? . . . A náhle spatřil jsem kol sebe les do nebe sahajících

obrů, strašlivý hrom - druhý - a já, svíjeje se až do atomů, cítil jsem,

že jsem hluboko vražen do hnusné země . . . A zaznělo : "Obešel já polí

pět - - - "

Až potud sahá vypravování, uveřejněné jakožto "direktní písmo

Lebenmeyerova ducha v revue "Víra - brána k Pánu - slovník pro vědecké

pěstování spiritistních fenomenů." - Seznámiv se s p. F., mužem, jenž

zasloužil věru lepšího osudu, než stát se redaktorem jejím, prosil jsem

jej o sdělení všeho bližšího, co se týká toho článku. Zde jeho odpověd' co

nejstručněji :

"Zaslal mně to v originále fanatický spiritista, jemuž to přes noc v

uzavřené zásuvce stolu na papír naskákalo. Muž ten není schopen podvodu z

té příčiny, že je k tomu hloupý. Třeba jsem věděl, že groteska tato může

pošramotit renomé hluboce váženého časopisu našeho, rozhodl jsem se

uveřejnit ji hlavně proto, že proti volské vážnosti všech spiritistů,

theosofů atd. dovede se smát, povýšeně, skepticky ; že proti totálnímu

nedostatku psychologicity u nich není bez psychologické zajímavosti a

sugestivity, a hlavně proto, že filosoficky stojí nepoměrně vysoko nad

veškerou tou okultistní literaturou, která na př. neví o filosofickém

idealismu, o Berkeleyovi, Kantovi, Schopenhauerovi atd. Postmortální i

vezdejší život koncipován jako sen, věčnost, jsoucnost sama viděna sub

specie aeterni Somni : toť něco jiného, než na př. materialistní truismy o

čtveru těl, rozlišování těla a duše a jiného zanášení našich živočišných

omezeností do Féerie prajsoucna. - Chtěl jsem se před otištěním

přesvědčit, nežije-li nebo nežil-li v E. - nebylo těžko uhodnout, které

krajské město je tím míněno - p. Lebenmeyer, ale z trestuhodné lenosti

jsem to neučinil. Bylo to vytištěno. Je to asi třetina elaborátoru.

Zanedlouho bylo mně nápadno, že z E. dochází neobyčejné množství

objednávek toho čísla - a brzo poté vstoupil do redakce pán s úctyhodným

zevnějškem, s tváří dosti zvířecí a se sukovicí. -- Hodil na stůl svou

visitku a atest e-ského děkana, že žije a nikdy nebyl mrtev a co

následovalo, nebudu líčit. Chlap má vskutku bezmála dva metráky. Štěstí,

že rozbil nám půl redakčního nábytku, přetáhl mne přes záda a dopustil se

Page 8

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

nesčetných urážek na cti : proto aspoň mne nežaloval. Byl konečně v právu,

ubohý ; poškodil jsem jej značně na existenci : pravděpodobně byl by se

stal primátorem - a ted', představte si, každý kluk z dálky vida jej,

postaví se na čtyři, píská jako krysa, okusuje špek, maje na nose žluté

plíšky. Nebylo ovšem pomyšlení, abych pokračoval v uveřejňování té věci.

Na štěstí tvoří publikovaná část celek už zaokrouhlený a průměrný čtenář

je uspokojen zdánlivým rozluštěním; ve skutečnosti však zůstává v dalším

až do konce nerozluštěno, zabil-li Lebenmeyera onen sen, či je-li vše jen

snem nachmeleného atd. Tak jednoduchý problém Života, jak si jej nejen

průměrný čtenář, ale i nejslavnější filosofové představují : není. Jsem

tomuto přerušení povděčen - pokračování bylo by mně asi jako redaktoru

zlámalo vaz; je daleko divočejší, ztřeštěnější, kotrmelců, uličnictví,

skandalosit plnější než první část. Ale lituji toho zároveň - je přec něco

fenomenálního, jak ten dareba luští záhadu hrůzy slov: "Obešel já polí

pět". Kdo byl tím darebou? Myslím, že někdo jiný, z toho důvodu, že

duchové píší daleko pitoměji. Ale není vyloučeno, že byl to duch, který

měl na Lebenmeyera za života pifku a ted' se pomstil. Usmíváte se?

Myslíte, že možnost tu připouštím jen jako redaktor theosofického plátku?

Ne ! Nevěřím ve spiritismus, ale nevěřím ani v positivismus. Nevěřím v nic

a ani v to ne. Ale právě proto připouštím možnost všeho, všeho. Je to

darebáctví, že jsem tím redaktorem, ale je nemenším darebáctvím, řeknu-li,

že jsem se dnes dobře naobědval. Žít znamená lhát a nic nad to; a snad je

uvědomění si této Iživosti všeho ještě lživější než nalhávání si všech

lidí, že vědí a mluví pravdu."

Page 9