Cestuje do města D.

Ladislav Klíma

Cestuje do města D. dorazil jsem do vesnice M., již jen několik minut od

cíle mého vzdálené. Byl konec října, dopoledne. Z neposkvrněné oblohy

zářilo vesele slunce a oblažovalo snivou, dojemnou září nivy i černý,

ohromný les, který na východ od vesnice se rozprostíraje - mne dělil od

cíle mé cesty.

Zastavil jsem se v hostinci a občerstviv se tázal jsem se hostinského, jak

nejlépe bych došel do D. - Odpověděl:

"Nejkratší cesta je přímo lesem, protože jím za tři a půl čtvrté hodiny

můžete být směle ve městě. Ale upozorňuju vás, že je neradno jít tím

lesem bez průvodce: jsou v něm nesčetné křižovatky a rozcestí, skoro

každý cizinec, který tuto cestu dělá sám, zabloudí v něm. Jinak můžete

les na jihu obejít; dojdete však do D. teprve za pět hodin. - Směrem

severním obejít nemůžete tam se les táhne asi deset hodin daleko."

"Půjdu lesem - a bez průvodce," odvětil jsem, "většími a pustějšími lesy

jsem už prošel - a ztratil-li jsem pravou stezku, protože jsem veden svým

znamenitým smyslem pro směr : všemi pustinami šel jsem jen pořád za

nosem - a vždy došel jsem cíle."

"Jak je libo, pane -. Jen aby vás to nemrzelo. Člověk ani neví a v lese

zbloudí. - A pak povídá se - hm -"

"Co se povídá?" "

"Eh, hloupost! já tomu nevěřím!"

"Nu, ven s tím! že jsou tam loupežníci? nebo hejkadla, hehe?"

"Ale smál byste se mně! . .. . Ale nezabloudíte budete-li se přesně držet

údajů, které vám podám -"

A dopodrobna mně vysvětloval, kudy musím jít, každé rozcestí popsal,

žádného krucifixu, žádného nápadného balvanu neopominul. - Čtvrtku

archu jsem si popsal - a poděkovav rozšafnému muži vydal jsem se na

další cestu.

Bylo deset hodin. Několik bělostných obláčků svítilo s nebe a činilo

jednotvárnou azurovou poušt veselejší. - V nejradostnější bujné náladě

spěchal jsem k lesu - na nějž nikdy nezapomenu -.

Octl jsem se u první borovice a v témž okamžiku skoro rázem přestalo

slunce svítit. Slabý, nepříjemný pocit zachvátil mne ještě dřív než mne

napadlo: Hle! právě, když vstupuješ do tohoto lesa, zatmělo se slunce,

dnes po prvé . . . Bylo mně trapně, pokušení les raději obejít se mne

zmocnilo . . . Ale zastyděv se ponořil jsem se do zeleného pološera. -

Slunce hned zas vysvitlo, a veselá nálada se vrátila. Brzo poznal jsem,

jak užitečné, jak správné byly pokyny dané mně hostinským. Skutečnost

shodovala se bezvadně s mými záznamy. Mohl jsem se jim svěřit jako

nejlepší mapě.

Asi hodinu jsem tak kráčel bez nejmenší příhody. S počátku potkal jsem

několik lidí, ale pak už nikoho. Hrobové ticho rušené jen kroky mými a

tu a tam nějakým zašuměním provázelo mne věrně - a ukolébávalo mne

do snění. Obláčky na nebi stávaly se četnějšími a většími, azur mezi nimi

šedl stále více - až konečně slila se oblaka v jednotvárnou šed', z níž však

zářil po mé pravé ruce rozmazaný kotouč sluneční. Snění mé stávalo se

stále hlubším, zašlé časy vstávaly z mrtvých, žil jsem v nich jako v

přítomnosti, ztrácel jsem smysl pro to, co mne obklopovalo, necítil

chvílemi ani své tělo . . . Jak dlouho tento stav trval?

Když vyrušil mne z něho hukot bystřiny, zdálo se mně, že jen několik

minut . . . Pohlédl jsem na hodinky. Bylo tři čtvrti na dvanáct. Když jsem

na ně posledně hleděl, ukazovaly čtvrt na na dvanáct; a od té doby

nevěděl jsem nic, nic, vyjma to, co se dělo v mé duši.

Bystřina, lávka přes ni . . . Nic v tom nebylo v mých poznámkách - a

hostinský upozorňoval mne na předměty daleko méně nápadné . . .

Zbloudil jsem . . . Jdu-li přes to správným směrem? Hledám slunce -

marně ! Šedivá nebeská zed' zhoustla, že ani paprsky všemocného

slunečního oka nemohly jí proniknout. Ztratil jsem i směr . . . Pocit,

který se mne ted' zmocnil, byl prašeredný, hyperbolický. "Jsem ztracen!"

tato směšná myšlenka vynořila se ve mně. "Nějaká příšerná moc drží

mne ve svých spárech - ona zatměla slunce při vstupu do tohoto lesa, ona

hodila na mne osudné zatmění, ona mne zničí -" Napadla mne záhadná

slova mého rádce.

Ale vzmužil jsem se hned. "Vždyt mohu jít nazpět a brzo octnu se v

místech, o nichž mluví mé záznamy!" Tak jsem si řekl, zasmál se a

spěchal nazpět.

Ale zapomněl jsem na křižovatky. Již za minutu jsem stál u jedné. Papír

mi o ní nepravil. - Kam ted'?

Nezbývalo mně nic jiného, než rozhodnout se pro jednu z cest - zkoumat,

dovede-li mně k zaznamenaným místům ; nestane-li se tak, vrátit se ke

křižovatce - kterou jsem si dobře v pamět vryl - a zkoušet cestu druhou

Kráčím tedy vlevo. - - Ale brzo dělí se cesty zas. - Dám se opět vlevo -

za několik minut však nové rozcestí.

"Ne, zde bych nakonec zbloudil!" děl jsem si. "Vrátím se k původní

křižovatce a dám se šťastnou cestou pravou. Snad za chvíli octnu se u

předmětu, o němž je řeč v mém papíru -"

Stalo se . . . Ale i pravá sesta vysílala větve na všechny strany . . .

Odvážil jsem se hloub než po levé - konečně jsem stanul -

"Kdybych šel ještě dále, netrefil bych na křižovatku původní, na jediný

pevný bod, který mně zbyl . . . Vrátím se tam - a budu raději přemýšlet.

Času dost - teprve čtvrt na jednu -

Sotva se mně zdařilo vrátit se tam; rozčilení, divně se ve mně

vzmáhající, kalilo již mou rozvahu . . . Hluboce jsem si oddychl, když

jsem se tam octl . . . Usednuv na pařez a zapáliv si cigaretu přemýšlel

jsem - - A nebe temnělo stále víc, tmavé koruny jako oživené příšery

šuměly a zmítaly se stále silněji, vzduch ochladl a zima zalomcovala

mými údy -

"Zbývá mně dvoje," děl jsem si, "bud' pomalu prostudovat celý tento kus

lesa, trpělivě a systematicky procházet všemi stezkami. až dojdu nutně v

místa, o nichž mé záznamy vědí. - Ale to by mohlo trvat několik hodin -

a jakou pozornost bude vyžadovat, abych v tom labyrintu nezbloudil

zcela! Nebo mohu jít nazdařbůh za svým nosem - ale stále jedním

směrem, neohlížeje se na pěšiny. - Jsem zhruba uprostřed cesty mezi D.

a M. Za půldruhé hodiny musím být z lesa venku, dám-li se na výcbod,

jih, západ. Ale dám-li se na sever? Tam táhne se les deset hodin . . .

Osud mne pronásleduje - jistě šel bych zrovna k severu ! . . . Co to bylo?

Kapka s nebe . . . Přenocovat v mechu, mokrém jako houba a pokrývkou

mít promočený šat?

Rozkošná alternativa! - Rozhodl jsem se pro možnost první.

Dal jsem se vlevo, rozhodnut, že se budu s počátku držet každého

rozcestí cesty vedoucí vlevo. Třikrát, čtyřikrát jsem tak učinil. Ale pak

byly křižovatky tak četné, jako by tam byli les rozměřovali a klestili

geometři. Skoro zoufalý a stále zmatenější jednal jsem neustále podle

svého plánu - ale nikde nic, co by mne mohlo uvésti na pravou stopu. -

Hustý déšt šlehal kvílící koruny, dopadaly na mne těžké kapky.

"Ne, zde je nemožno postupovat podle mého plánu!" zvolal jsem zuřivě.

- "Zase se vrátím jinde snad bude to pro mne příznivější!" Vracel jsem se

- ale nevrátil -. Zbloudil jsem úplně v tom labyrintu. Zuřivě a bez

rozmyslu jsem již pobíhal sem tam - šaty mé byly už prosáklé - konečně

jsem stanul.

"Vezmi čert všechno!" zvolal jsem. - "Tahle prozřetelná, systematická

metoda nikam nevede - ani v mé situaci, ani v životě, ani v politice.

Odvahu ! ta činí zázraky ! Odvážný skok dovede dále, než to hloupé

tápání knihou! Co víme? co víme o prospěšném, o škodlivém? Co je náš

rezum? Jsme v rukou osudu, ten miluje srdnatost! Půjdu za svým nosem

- tři proti jedné, že vyhraju ! A půjdu-li na sever - čert vezmi to vše ! Což

neohrožuje nás to nejhorší stále a stále. Nešklebí se na nás smrt z

nejsmavějšího úsměvu?" A jak jsem stál, tak vykročil jsem prudce vpřed,

odhodlán, jít přes hory a doly, potoky, nejhustší houštiny . . .

Kterým směrem jsem šel? Ted' to vím . . .

Půl hodiny jsem kráčel... Tu zmocňovala se mne opět zoufalá nálada. -

Již dříve napadlo mne, že měl bych volat o pomoc . . . Snad i v tomto

nečase jsou lidé nablízku. Ale to volání zdálo se mně být tak

potupujícím, že jsem se k němu nemohl odhodlat. - Ted' konečně však -

přec! "Škodit to nemůže," řekl jsem si - a houkl vší silou : "Pomoc ! -

pomoc !"

Stanul jsem. Bylo ticho. - Spěchám dál -. Zdá se mi, že přede mnou les

se světlí . . . "Pomoc !" křiknu po třetí . . .

Hej ! kdo to?" dutě zazněl silný hlas.

Podivno ! místo, abych se byl zaradoval, pocítil jsem leknutí. Bylo to

konečně přirozeno: uslyšíme-li po dlouhém tichu v hloubi lesa pojednou

silný hlas, ulekneme se vždy - jak možno pozorovat v čítárnách, když

úředník hlásí, že je čas opustit místnost! Což teprve v hloubi lesa! Ale

uleknutí mé bylo nezvykle silné, podivné, skoro strašidelné . . . Kolena

až pode mnou klesala. "Zde!" houkl jsem konečně. "Zbloudil jsem,

porad'te mně -"

"Jdu!" - zaznělo to tak silně, jako by byl neznáxný vzdálen deset kroků -

A přece neviděl jsem nikoho . . . Konečně uzřel jsem asi sto kroků

stranou vysokou mužskou postavu rychle se blížící. - Ted' teprve pocítil

jsem konečně radost. Šel jsem mu vstříc . . .

Stanuli jsme tváří v tvář a nové zděšení se mne zmocnilo.

Neznámý byl mužem prostředního věku. Tmavý, polo městský, polo

vesnický oděv kryl jeho údy. Bledá tvář obrostlá byla černými vlasy a

vousy; něco děsivého leželo v jejích ztrnulých, zlověstných tazích.

Temné oči měly cosi mrtvolně ztrnulého a zpola divokého. Celek působil

silným, narkotisujícím dojmem, jakého jsem neměl v přítomnosti

žádného člověka. Stále hleděl na mne nehybně, beze slova.

"Cesta do D." vypravil jsem konečně ze sebe, - "a ztratil jsem směr. Jdu

tímto směrem nazdařbůh - kam bych se dostal?"

Neodpověděl, upíraje na mne stále zcela nehybně svůj strašný zrak.

Opakoval jsem svou otázku. Zase žádná odpověd'.

Vzpamatoval jsem se a opřen o strom, skříživ ruce na prsou, hleděl jsem

na podivného člověka stejně upřeně jako on na mne. - Asi dvě minuty

uplynuly v této divné situaci. Znovu znepokojen rozhlédl jsem se kolem

- a všiml jsem si jasněji než dříve, že les se silně světlá směrem, kterým

jsem šel. Ano - nebylo pochyby - konec lesa ! A povzbuzen, zvolal jsem

zlostně:

"Co znamená vaše podivné mlčení? Mluvte nebo jděte k čertu !"

"Šel jste," odvětil konečně hlasem, jehož tichost kontrastovala nápadně s

dřívějším houknutím, "šel jste nejhorším směrem, šel jste k severu. Vaše

štěstí, že jste mne zastihl!"

"Tak?" zvolal jsem ustrnut -. "Ale vždyt' tamto je konec lesa!"

"To je jen velká mýtina, za ní les ještě devět hodin dlouhý, plný skal a

srázů. V noci mohl byste si tam krásně zlomit vaz - vaše štěstí. Jdu do

C., vesnice blízko u města. Pojd'te se mnou, vyvedu vás z lesa."

Mluvil pomalu, trhaně, jako s děsnou námahou. Ale nebylo v tom nic

směšného, tím však více děsivého. Nabídkou, že mám s ním jít, nebyl

jsem nikterak nadšen. "Je to snad lupič, člen roty, která se v tomto lese

skrývá," napadlo mne. - "To napověděl mně asi hostinský . . . "Děkuju, -

půjdu!" děl jsem. Ale dovolte nahlédnu dříve do té mýtiny - - k vůli

orientaci."

"Tak s pánem bohem, opatruj vás tu rota jeho!" řekl a rychle odcházel...

Stál jsem chvíli a pak jako psík spěchal jsem za příšerným člověkem.

Kráčel jsem chvíli beze slova za ním; on se ani neohlédl. "Snad jsem vás

neurazil?" tázal jsem se konečně

"Žádná odpověd'

"Chcete mne vyvésti z lesa?"

Ticho. - - Zlost se mne zmocnila - rychle rozhodnut, zaměřil jsem

nazpět, tam, kde se les světlal - "Čert tě vem, chlape!" pomyslel jsem

si . . . Pomohu si bez tebe !"

Neušel jsem ani třicet kroků, tu jsem zaslechl: "Ale pojďte! Vyvedu

vás!"

A po chvíli otálení spěchal jsem k němu po druhé.

Sotva jsem se octl za ním a hleděl na jeho černá záda, opustila mne zase

srdnatost. - Něco těžkého, příšerného lehalo na mne a mátlo mé myšlení.

Delší dobu nemohl jsem se zmoci na otázku. Konečně jsem pravil:

"Jak brzo dojdu do města?"

Zase nedostalo se mně odpovědi. - - A já mlčel ... Asi deset minut. Tu

náhle se ozval : "Za půl druhé hodiny jste z lesa venku, za čtvrt hodiny v

městě."

"Snad je to šílenec!" pomyslil jsem si -. "Kterým směrem jdeme ted'?"

"Snad vidí v této otázce nedůvěřivost -. Hněvá se na mne - Proč by to

nemohl být dobrý čIověk?" A umínil jsem si, že budu jej bez řeči

následovat

Asi půl hodiny uplynulo. - Tu řekl jsem si: "Vždyt' jdeme po čertech

křivo! Jistě již opsali jsme polokruh - takto sotva dojdeme cíle -" A řekl

jsem mu to.

"To se vám zdá, jdeme dobře -"

Ale mně se tak dále nezdálo. Ml čel jsem však stále, podvoloval se

zbaběle. Zvláštní ponurost se mne zmocnila - ta černá záda jako by mne

magnetisovala. Všechna vůle vyprchala ze mne. Slunce chýlilo se k

západu, světlý pruh zhasl, dešt ustal, byli jsme v pustém lese, soumrak

rostl. "Hodina již uplynula - jsme venku?" vykřikl jsem konečně

slabošsky zuřivě -

"Ted' se rozejdeme," pravil nedbale, "musím napravo, abych se dostal

včas do své vesnice. Vy jděte stále přímo, nemůžete už zbloudit. Za

několik minut octnete se na mýtině ; tam se cesta dělí : jedna jde vlevo,

druhá přímo přes mýtinu. Touto půjdete. Brzo dojdete k plotu; přelezete

jej ; je to sice zakázáno, poněvadž je tam lesní školka, ale nebojte se!

nikdo vás tam ted' nepřistihne, a kdyby - lépe pro vás, zaplatíte-li dva

zlaté pokuty nebo zlatku podplatného, než abyste školku obcházel,

zabloudil a možná srazil vaz ve skalách. Pak půjdete ještě minutu

lesíkem a uvidíte světla městečka."

A bez pozdravu odcházel... Já překvapen stanul .. Tu náhle jeho kroky

ztichly - a postavu nemohl jsem již rozeznat -

Schoval se do houští," napadlo mne . . . "Jde o úklad - ted' asi přijde to

nejhorší . . . Co dělat?"

"Co dělat?" - Na to nebylo možno s určitostí odpovědět. Co jistého jsem

věděl? Mohl jsem se o něco opírat? Snad to byl lotr, snad šílenec ale

snad docela dobrý člověk, jenž trestal mne celým svým podivným

chováním za mou nedůvěru. Snad čeká v houští jen proto, aby mne potají

sledoval, aby mně ukázal pravou cestu, kdybych zbloudil - aby mně

nakonec podal s dobráckým smíchem ruku . . Jít ted' nazdařbůh? Ale, je-

li to lotr, dovede mne jistě on a jeho rota napadnout všude - neuteku jim!

Má-li však pravdu - pak bych strašně pochybil, kdybych neposlechl. Ano

- poslechnu!"

A šel jsem udaným směrem. Za chvíli stanul jsem vskutku na mýtině -

cesta se tam opravdu dělila - dal jsem se přímo přes mýtinu velmi

blátivou stezkou. - Za tři až čtyři minuty octl jsem se skutečně u plotu. -

Nade mnou čněla tabulka; co na ní stálo, nemohl jsem již přečíst - a sirky

zhasl silný vítr okamžitě . . . "Proč jen to hledím přečíst?" řekl jsem si.

"Vždyt' přece vím, co tam je ; jsem duševně depotencován, že takové

hlouposti dělám." A přelezl jsem plot - Kráčím dále po cestě stále

blátivější, že div jsem boty v ní nenechal. - Ale tu se počal ve mně

probouzet nový, divný strach. Byl velmi nejasný, stejně však

intensivní . . . . Konečně stáhl mně hrdlo, zvolnil krok . . . "Bože, co se to

se mnou děje? Přijde ted' to hrozné, co věstilo mně zatmění slunce?" -

blesklo mně hlavou.

A tu náhle zazněl - hlas zvonku - klekání . . . Oh! nikdy nezalil mne zvuk

takovou radostí. Po utrpení hodiny trvajícím, strašném, nevysvětlitelném

- tichý, posvátný, něžný hlásek zval mne k spáse, kynul mně vlídně k

sobě - vznešeně zalétal ve smutnou temnotu hrozného lesa . . . A zřetelně

jsem postřehl, že zní s levé strany i soudil jsem, že sotva čtvrt hodiny

odtud vyvírá stříbrný ten zdroj . . .

A - sotva nohy z bahna vytáhnuv - pádil jsem nazpět, aby hlahol nezhasl,

dokud nepřivede

mne na pravou cestu. Doběhl jsem ke plotu, přelezl, přiběhl k lesu a

kvapně dal se zmíněnou již cestou nalevo.

Tu zazněl náhle blízko za mnou strašný hlas : "Co děláte? Vraťte se!

Utíkáte ve svou záhubu! . . . Stůjte, blázne ! Zabijete se tam ! . .

Poslechněte ! . . . Vraťte se, nevíte, co děláte ! Blázne ! . . . Babo !

Blbče ! -

Ozval se rychlý dupot za mnou, stále běžícím. - Vlasy stály mně na

hlavě, ale pádil jsem rychlostí ještě větší dále . . . Dupot ztichl - ozval se

chechtot - děsným, nelidským, dlouho trvajícím chechotem jako by se

smál sám ten příšerný les...

Konečně unikl i ten - a zase ovládl ticho stříbrný, svatý hlas, ted' silnější

než dříve . . . Ale jen na chvíli . . . Ztichl . .

Avšak - skoro v témž okamžiku spatřil jsem, octnuv se u záhybu mýtiny

- tři, čtyři žlutá, nehybná světla několik set kroků před sebou - Nebudu

líčit své pocity -

Strašně zřízen octl jsem se mezi domky chudičké vesničky; pokud jsem

mohl ještě rozeznat, byla ze tří stran obklopena lesem, ale ze čtvrté táhla

se už pláň - Nedaleko mne hulákalo několik chlapců . . . Ó, nikdy

nenaplnil mne pohled na lidské bytosti takovou slastí, takovou láskou k

nim jako ted' ! A přece jsem zapochyboval, nejsou-li to přízraky . . .

Kde je tu hospoda?" vykřikl jsem jako opilý. "Vždyť koukáte na ni !"

zněla odpověd'.

"Dík! sláva, hurá!" vykřikl jsem. - A dětský chechtot zněl za mnou, ale i

za ten byl bych kluky zlíbal.

"Dostanu tu nocleh?" vzkřikl jsem, vřítiv se do výčepu, kde byl v té

chvíli jen mladý hostinský, inteligentní tváře, a jeho stará matka.

"Dostanete," odpověděl s ustrnutím na mne hledě -.

"Sláva!" zvolal jsem zas . . . I kdyby D. byla vzdálena jen několik minut,

nebyl bych tam šel, tak zamiloval jsem se do této vesničky, tak rád jsem

byl, že našel jsem nějaký asyl... "Jsem promoklý - půjčte mně nějaké

šaty nebo pytle - zaplatím za ně, co budete chtít." A hned odhodil jsem

kabát -.

Hleděli na mne zprvu podivně, ale brzo nápadně přívětivě : tak usmívavá

byla má tvář, tak bodré, štěstím překypující mé počínání. V několika

minutách byl jsem převléknut a bos. Ó, jaké blaho jsem pocítil, když ted'

bezpečně odpočívaje, u teplých kamen jsem se usadil, když napil jsem se

špatného piva, které zdálo se mně nejlepším na světě!

"Tak, kamaráde, jak daleko je do D.?" tázal jsem se ted'.

"Nu, za půl čtvrté hodiny můžete tam být."

"Tisíc hromů! .. . Na které straně lesa jsem?"

"Na západní . . . Musíte projít jím celým, abyste do D. se dostal."

"Ó, ten padouch! Vepř! ... A - je snad na blízku V.?"

"Za čtvrt hodiny můžete tam být."

A proto jsem sedm hodin lesem běhal! To aby -", a ted' jsem klel, že

nemožno to opakovat. A vyprávěl jsem pak vše . . .

Poslouchali mne s největším napětím. Žena několikráte se pokřižovala.

A když jsem mluvil o tom, jak zvuk klekání přiměl mne, abych školkou

dále nešel, vpadla mně v řeč :

"D ěkujte Bohu na kolenou! Ještě několik kroků dále - a byl byste zapadl

do močálu pod kolena - byl byste zapadal stále hloub, za čtvrt hodiny

zavřelo by se bahno nad vaší hlavou ! Svatý hlas vás zachránil, Bůh vás

miluje. Bůh vysvobodil vás z drápů pekelné moci."

"Pekelné moci?"

"Byl to lesní duch - nebo umrlec - nebo d'ábel sám! Každý říká něco

jiného - ale člověk to není - Zjevuje se v lese zabloudilým pocestným, asi

tak jednou za pět let, od nepaměti lidské. V ždy na podzim, když po

jasném dopoledni zatmí se slunce a strhne se vítr a dešt. Dnes řekla jsem

synovi - vid', Josefe? že dnes zase přijde, zabloudí-li v lese nějaký

neštastník ! A přišel ! Vodí lidi dlouho sem tam, konečně zavede je do

močálu, kde obyčejně vezmou za své. Někdo myslí, že je to duch tohoto

lesa : dřív, dokud se lidé toho skoro nevšímali a raději les obcházeli,

nezjevoval se, ale od té doby, co vysekali v něm spoustu cest, mstí se prý

za to, že byl vyrušen ze svého klidu a sekerami poraněn. Jiní praví, že je

to duše jistého divokého muže z vesnice Z., kterého utopili před pár sty

lety v tom močále opilí chasníci z vesnice M., protože si namlouval

nejhezčí děvče této obce. Proto se mstí !