Policajtské nátury

Ladislav Klíma

Vteřina a věčnost

Takové člověčisko vidí v parku dítě, neposlechnuvší matku, a

hned uspořádá mu s přísnou emfasí přednášku o kráse poslušnosti

a o bití. Spatří peroucí se kluky a hned je pohlavky rozhání.

Vytkne ti na mostě, aniž mu překážíš v chůzi, že nejdeš po

patřičné straně. Najde-li tě ve dne, za nejkrásnějšího počasí, v lese spícího, vzbudí tě: "hej, pane, nemyslete, že jste v posteli!"

Přeřízne dokonce provaz nehybného už oběšence - vrchol drzosti

a nelidskosti - bylo by přát každému takovému, aby sebevrah,

přijde-li k vědomí, na místo sebe jej oběsil. - Mezi toto

policajtství patří skoro každé míchání se do cizích věcí,

"zasahování", "urovnávání", "napravování" i pomáhání: skoro vždy skrývá se tu "péče o celek", "snaha o obecné dobro" atd.; a i pod činy zdánlivě altruistními šklebí se pravidelně nějaké "dělání

pořádku". Mezi policajtství patří i na př. upozornění: "Váš kabát pocákán je blátem od automobilu"; ty to víš, nestojí ti to za

setření, ale nechceš být nezdvořilý, poděkuješ, zatím co si myslíš:

jdi k čertu! a aspoň pro formu, jako opice, stíráš...

Zůstane pro mne v podstatě policajtstvím, strhnu-li na chodník

člověka, jemuž hrozí okamžité přejetí...

Tato vlastnost je výrazem největší vůbec ordinairnosti. V čem

spočívá tato? V naprosté zde se jevící vnějškovosti, v podlidské

povrchní jalovosti; stálé míchání se do cizích věcí předpokládá

úplné zanedbání svých, kdo stále napravuje, je ze všech nejvíce

nepravý, nebylo dosud člověka, jenž by byl měl právo napravovat

lidstvo, - neboť nikdo, do posledního dechu, nenapravil ještě -

sám sebe. Dále v nízkosti moralisování, které leží tu vždy na dně;

v nízkosti sociální stádnosti, státnosti; v komické, tak negrům

ještě odpustitelné, drzé víry, že vím, co je vůbec správné. Dále v

drzosti - obyčejně zloby a jedu plné - v nestoudnosti tohoto

strkání špinavých prstů do cizího masa; a nanejvýš nestoudný je

takový subjekt už proto, že je nutně již opancéřován proti

sprosťáctvím a kopancům, jejichž spoust nutně se mu v minulosti

dostalo za jeho zakročování. A konečně, s vyššího hlediska: v

naprostém nedostatku metafysického instinktu: dle možnosti

nedotýkati se jiných, - v pocitu, že na tomto světě beztak

přespříliš mnoho "zevních", t. j. cizích, nepřátelských věcí cloumá člověkem, jenž zdá se takto být jen klavírem pro nesčetné hrubé

tlapy, což nepomáhá jeho Důstojnosti: základní Souverainnosti.

Vyvinutost instinktu toho, jednoho z nejhlubších a fundament

ethiky tvořících, je však měřítkem ceny každého jednotlivce.

Před tímto policajtstvím mají vyšší duchové horreur, stupňující se

k excessům, morálnímu člověku nepochopitelným. Mám

známého, jenž jednou za noci, v silném mrazu, spatřil vedle cesty

muže, na sněhu vedle cesty chrápajícího. Ani se nezastavil, ani ve

zcela blízké vesnici nález svůj neoznámil. Když jsem mu to

později vytkl, pravil: "Ani nevím, jaké byly mé myšlenky, -

nestály mně do cizích kaší. Pravda, když za chvíli šel jsem mimo

chalupy, ještě osvětlené, zakolísal jsem trochu, nemám-li zaklepat

na okno. Ale jen okamžik: byl jsem příliš zaměstnán vážným

myšlením, přerušení bylo by je pochroumalo. A zapomněl jsem

hned na toho člověka". - "A nestál by život člověka za malé pochroumání reflexí?" ptám se. - "Mým základním pocitem bylo vždy, že myšlení mé je důležitější než všechny lidské životy". - "A neměl jsi nikdy později výčitky svědomí?" - "Nevím, o čem to mluvíš..." "Bestiální monstrum", řekne čtenář. - Souhlasím s radostí; ač pro mého známého mluví na př. faktum, že za dobu,

než čtenář přečte tuto větičku - vydechlo aspoň 12 lidí svůj

nenahraditelný lidský život, nemluvě ani o několika těch

ostatních bytostí na zemi a ve vesmíru, přes něž morální a

skromné lidstvo přechází při této otázce k dennímu pořádku...

Nebo rozkošně immorální přísloví: nehas, co tě nepálí, - t. j.

chytne-li na někom oděv, a ty bys mohl lehce oheň uhasit, nech

člověka uhořet! tebe to nepálí! Anebo Schillerovo: Das Leben ist

der Güter höchstes nicht - následující verš mluví ovšem pro

mého známého už málo, ale je tak stupidní, jako první dobrý.