RICHARD A. KNAAK

Diablo

Černá Cesta

Jedna

Darrick Lang se opřel do vesla a zároveň zkoumal nocí zahalené útesy, jež se zvedaly po obou stranách řeky Dyre. Doufal, že se mu podaří skrýt se před zraky pirátů, které pronásledovali. Zároveň mu však také bylo jasné, že by případné prozrazení zjistil až v okamžiku nenadálého útoku. A piráti v žádném případě nebyli známí svou velkorysostí vůči Westmarchskému námořnictvu. Tím méně mohli nějaké slitování očekávat oni, kteří je pronásledovali na přímý králův rozkaz. Představa, že by padli do zajetí těch hrdlořezů nebyla vůbec příjemná.

Člun se pomalu prodíral ne příliš silným proudem, ale jeho trup byl tak štíhlý, že téměř vůbec nebylo slyšet, jak rozráží vodu. Hlídky rozmístěné na okolních útesech by jistě vyhlásily poplach, i kdyby třeba jen slyšeli něco podobného lodi, a pak by námořníci za svou neopatrnost draze zaplatili. Darrick si byl jistý, že kdyby k tomu došlo, nikdo z nich by se nedokázal vrátit na Osamělou hvězdu, která je čekala ve Westmarchském zálivu. Kapitán Tollifer, který lodi velel, byl jeden z nejostřejších královských námořních velitelů v celém Westmarchi, a nerozpakoval by se odplout, kdyby se Darrick se svými muži do setmění nevrátili.

Darrick se ohnul v zádech, nahnul se dopředu, vytáhl veslo z vody a tiše řekl: „Pomalu chlapci. Jen tak dál a bude to hračka. Proklouznem tam aji zpátky, než ti zatracení piráti vůbec přijdou na to, že existujem.“

„Jo, esli nám štěstí vydrží,“ zašeptal vedle Darricka Mat Hu-Ring.

„Štěstí beru,“ odpověděl Darrick. „Nikdy sem proti němu nic neměl a vypadá to, že ty ho taky máš skoro furt.“

„A to ti eště nikdy štěstí nezachránilo kejhák,“ řekl Mat. „To ne,“ souhlasil Darrick, který se navzdory nebezpečí, v němž byli, cítil celkem sebejistě. „Ale moc dobře si pamatuju, komu jo.“

„Jo tak protos mě vzal na tudle výpravičku?“

„Jo,“ odpověděl Darrick. „A kromě toho jsem ti minule zachránil krk, takže mám u tebe jeden schovaný.“

Mat se ve tmě zašklebil, takže mu v tmavém obličeji zasvítily bílé zuby. Stejně jako Darrick měl obličej pomazaný sazemi, aby lépe splynul s černou nocí. Ale zatímco Darrick měl vlasy trochu přizrzlé a pleť bronzovou, Mat byl velmi snědý s černými vlasy.

„Ale nehodláš to štěstí dneska moc pokoušet, že ne?“ zeptal se Mat.

„Mlha se drží.“ Darrick ukázal hlavou směrem k stříbrošedým oblakům, které se válely po hladině řeky. Vítr a voda si spolu dneska dali schůzku a mlha se pomalu valila směrem na moře. V ní ta vzdálenost vypadala ještě daleko větší. „Třeba bychom se mohli spolehnout na počasí víc než na štěstí, co říkáš?“

„A třeba, když budete pořád mlít pantem, tak jak doteďka, zabručel starý Maldrin hrubým hlasem, „tak vás ty strážný, co teď zrovna nespěj, uslyšej a pak si na nás počíhaj. Jako byste nevěděli, že hlasy sou na vodě slyšet víc.“

„Jo,“ souhlasil Darrick. „Ale taky vím, že se asi těžko dostanou až na tamty útesy. Dyt je to dobrých dvacet metrů.“

„Ty blbej hillsfarkej suchozemče,“ zavrčel Maldrin. „Eště ti teče mlíko po bradě a u nosu máš nudli a dostaneš takovou práci. Kdyby se mě někdo zeptal, řek bych mu, že starej kapitán Tollifer nemá všech pět pohromadě.“

„Jo, a to je přesně ono, Maldrine,“ řekl Darrick. „Tebe se, sakra, nikdo na nic neptal.“

Pár ostatních mužů ve člunu se na účet starého lodníka zasmálo. Přestože měl Maldrin pověst drsného námořníka a vojáka, považovali ho ti mladší z posádky za jakousi druhou mámu a vrbu zároveň.

Maldrin byl malý muž s rameny širokými nejméně na délku sekery. Šedinami prolezlý plnovous si zastřihával celkem na krátko a dlouhé vlasy, které však začínaly až skoro na temeni hlavy, kde končila postupující lysina, si svazoval do culíku. Na černých kalhotech a promočené tmavé košili se mu leskla vlhkost z řeky a mlhy.

Darrick i ostatní muži ve člunu byli oblečení podobně. Všichni si omotali meče kusy starých plachet, aby se ve světle měsíce neleskly. Zároveň je tak chránili před vodou. Řeka Dyre měla sice i u svého ústí vodu sladkou, ale bylo těžké zbavit se starých zvyků námořníků Královského loďstva.

„Drzí fracci,“ mumlal si Maldrin pod nos.

„Jo, ale máš nás rád, i když to nechceš přiznat, Maldrine,“ řekl Darrick. „Jestli si myslíš, že máš kolem sebe samé blbce, tak si představ, jak by ti bylo, kdybych tě nechal na palubě Osamělé hvězdy. Takys mohl klidně strávit noc rozebíráním problémů těch bábovek. A tohle mám za to, že sem tě toho ušetřil.“

„Vono to tady taky nebude taková sranda, jak si myslíš,“ řekl Maldrin.

„Jo tak todle tě žere, Maldrine? Těch pár pirátů?“ Darrick vytáhl veslo z vody, letmým pohledem zkontroloval, jestli veslují všichni stejně, pak ho znovu co možná nejtišeji ponořil a zabral. Člun si čile razil cestu proti proudu. Malý ohýnek první hlídky už byl víc než půl kilometru za nimi. Přístav, do kterého měli namířeno, nemohl být daleko.

„Todle nejsou jenom tak nějaký piráti.,“ odpověděl Maldrin. „Ne,“ řekl Darrick, „To s tebou souhlasím. Tihle piráti jsou ti, kterým máme podle našeho kapitána Tollifera trochu znepříjemnit život. Až to s nima vyřídíme, tak ti doufám bude konečně jasné, že už nejsem žádný mlíčňák.“

„A ani já ne,“ vložil se do rozhovoru Mat. „Myslím, že už sem taky ukázal, že za něco stojím.“

Několik dalších mužů souhlasně přikyvovalo a zároveň se tiše zasmálo.

Nikdo, jak si Darrick všiml, se však ani slovem nezmínil o chlapci, kterého piráti unesli. Vzhledem k tomu, že jeho tělo na místě, kde došlo k přepadení, nenašli, všichni pevně věřili tomu, že ho chtějí vyměnit za výkupné. Nehledě na to, že před tím, než proniknou do pirátského tábora, by se měli spíš vyhecovat, nedokázali se ubránit myšlenkám na chlapcův osud.

Maldrin jen zakroutil hlavou a soustředil se opět na své veslo. „Seš ty ale hřebík zapíchnutej pěkně hluboko v prdeli, Darricku Langu. U velkýho Světla a všeho, co je tu svatý, fakt jo. Ale esli je v posádce kaptána Tollifera někdo schopnej toho kluka vodtamtaď dostat, mám pocit, že to fakt musíš bejt ty.“

„Smekl bych před tebou, Maldrine,“ řekl dojatě Darrick. „Teda, kdybych měl co.“

„Jenom rači nos jenom tu svoji šišatou hlavu, sluší ti víc,“ zabručel Maldrin.

„Si piš, že jo,“ řekl Darrick. „Nic jinýho taky nemám v úmyslu.“ Opřel se pořádně do vesla. „Zaberte, chlapi, dokud tu není moc velký proud a mlha je s náma.“ Když se zadíval na okolní hory, uvědomil si, že jedna jeho část se skoro těší na nadcházející bitvu.

Piráti chlapce nedají lacino. A kapitán Tollifer, na příkaz krále Westmarche, rovněž vyžadoval krvavou odplatu. „Zatracená mlha,“ řekl Raithen a pak zaklel ještě daleko hůř. Kapitán pirátů tak vytrhl Buyarda Cholika ze zamyšlení.

Starý kněz přes únavu, která ho zmáhala čím dál víc, zamrkal a pohlédl na urostlého muže, jenž stál vedle něj osvětlen mdlou mihotavou září loučí z vedlejších místností. „Co se děje, kapitáne Raithene?“

Raithen stál jako skála u zábradlí na balkóně, odkud měl přehled přes alabastrové ruiny malého přístavního města, kde už tábořili několik měsíců. Zatahal se za bradku zdobící jeho masivní bradu a nevědomky si sáhl na hlubokou jizvu u pravého koutku úst, jenž vytvářela na jeho tváři trvalý studený úsměv.

„Ta mlha. Vůbec přes ni nevidím tu zatracenou řeku.“ Bledé měsíční světlo se odráželo od černé kroužkové zbroje, kterou měl Raithen oblečenou přes tmavě zelenou halenu. Co se oblečení týkalo, byl kapitán vždy dokonale upraven, i takhle brzy ráno. Nebo tak pozdě v noci, napadlo Cholika, který netušil, co může být příčinou pirátova znepokojení. Raithenovy krátké černé kalhoty byly perfektně zastrčeny do vysokých holínek s ohnutým lemem. „Stejně si myslím, že sme z naší poslední práce neunikli tak hladce.“

„Díky té mlze musí být i navigace na řece nesmírně riskantní,“ řekl Cholik.

„Možná pro tebe, ale pro chlapa zvyklého na všechny úskoky a triky otevřeného moře,“ řekl Raithen, ‚je ta řeka úplně ideální místo pro noční plavbu.“ Znovu se zatahal za bradku, podíval se směrem k moři a přikývl. „Kdyby to bylo na mně, zaútočil bych na nás dneska v noci.“

„Jsi pověrčivý,“ řekl Cholik a nedokázal skrýt náznak opovržení. Založil si ruce na prsou. Na rozdíl o Raithena byl Cholik jednoduše řečeno vychrtlý až na kost. Dnešní neočekávaný chlad, předpovídající blízký příchod zimních měsíců, jej zastihl zcela nepřipraveného. Kapitánovy roky měl už taky dávno za sebou. Uvědomil si, jak se mu studený vítr dostává pod černorudou róbu.

Raithen se na Cholika otočil, výraz tváře naznačující, že přemýšlí, jestli vzít knězova slova jako urážku. „Nepokoušej se hádat se se mnou,“ řekl rozhodně Cholik.

„Vidím to na tobě moc dobře. Nemám ti to za zlé, věř mi. Ale raději věřím věcem, které mají poněkud pevnější základ než nějaké dojmy nebo pocity.“

Raithenova tvář se zkřivila. Jeho vlastní nedůvěra v to, co Cholikovi stoupenci dělali v podzemní části města, kterou objevili pohřbenou pod opuštěným přístavem, byla všem známá. Tohle místo bylo daleko na sever od Westmarche, daleko z dosahu jeho krále. Cholik si myslel, že kapitán z něj bude nadšen, přesto, že bylo vlastně zcela zničeno. Ale kněz zapomněl na to, že v ostatních přístavech si piráti mohli navíc užívat relativního pohodlí i bezpečí pramenící z toho, že je tam nikdo neznal – nebo nechtěl znát, protože utráceli zlato a stříbro daleko snadněji než jiní lidé. Tady nic ze všeho toho pití, jídla a jiných rozkoší nebylo.

„Žádná z tvých stráží nevyhlásila poplach,“ pokračoval Cholik. „A předpokládám, že jsou všichni na svých místech.“

„Jsou na svých místech,“ souhlasil Raithen. „Ale já bych přísahal, že jsem zahlédl plachty nějaké lodi plující nám za zadkem, když jsme dneska odpoledne vpluli do ústí řeky.“

„Tak jsi to měl prověřit.“

„To jsem udělal.“ Zamračil se Raithen. „A nic jsem nenašel.

„No. Vidíš? Tvoje starosti jsou zbytečné.“

Raithen pohlédl na Cholika pohledem člověka, jenž ví své. „Za to mě přece platíš, abych si dělal starosti, ne?“

„To ano, ale ne abys s nimi otravoval mně.“

Na Raithenově tváři se navzdory jeho pochmurné náladě mihl náznak úsměvu. „Nato že jsi kněz zakarumské církve, která je známá svou laskavostí, moc přívětivý nejsi.“

„Jen když si mou přívětivost někdo nezaslouží.“ Raithen si založil ruce na mohutných prsou, opřel se o zábradlí a pobaveně řekl: „Ty mě fakt fascinuješ, Choliku. Když jsme se před všemi těmi měsíci potkali a tys mi řekl, co chceš, abych udělal, měl jsem tě za blázna.“

„Legenda o městě pohřbeném pod jiným městem není šílenství,“ řekl Cholik. Neřekl však už, že ze všeho, co musel udělat, aby vypátrala pak utajil posvátné a téměř zapomenuté texty Dumala Lunnashe, vizjereiského čaroděje, jenž byl před tisíci lety svědkem Jere Harashovy smrti, skutečně málem zešílel.

Před tisíci lety byl Jere Harash vizjereiským akolytou, který objevil moc, jenž mu umožňovala poroučet duchům zemřelých. Mladý chlapec tvrdil, že mu ten dar byl seslán ve snu. Nikdo nedokázal zpochybnit schopnosti, kterými vládl, a jeho moc se zakrátko stala legendární. Ten hoch přivedl k dokonalosti proces, pomocí kterého čarodějové vysávali energii z mrtvých a jejím použitím se stávali mocnějšími než kdokoli před nimi či po nich. Výsledkem bylo, že se Vizjereiové – před tisíci lety jeden ze tří základních klanů ve světě – stali známí jako Klan Duchů.

Dumal Lunnash byl historik a jedním z těch, kdo přežili poslední pokus Jerea Harashe zcela ovládnout svět duchů. Ve stavu jakéhosi transu, který byl nezbytný, aby mladík převedl energii na kouzla, která spřádal, se jeden z duchů zmocnil jeho těla a vydal se na cestu za krví. Teprve později se Vizjereiové dozvěděli, že duchové, které tak bezděčně přivedli na svět, byli samotní démoni z Horoucích Pekel.

Dumal Lamash byl jako obyčejný kronikář značně přehlížen, ale jeho texty přivedly Cholika na spletitou stezku, která končila v rozpadlém zapomenutém městě na řece Dyre.

„Ne,“ řekl Raithen. „Takových legend je všude spousta. Sám jsem dokonce několika uvěřil, ale nakonec se ukázalo, že žádná z nich nebyla pravda.“

„Pak se divím, že jsi vůbec zde,“ řekl Cholik. Tomuto rozhovoru se vyhýbali už několik měsíců, a kněz byl překvapen, že k němu došlo zrovna nyní. Ale jen určitým způsobem. Cholik ze znamení, jenž nalezli minulý týden, zatímco Raithen někde drancoval a plenil, nebo co to vlastně se svými piráty dělal, když byl pryč, poznal, že jsou velice blízko odhalení největšího tajemství tohoto ztraceného města.

„To tvoje zlato,“ připustil Raithen. „To byl důvod. Teď už vidím, že tví lidé dělají pokroky.“

Cholik pocítil směs hořkostí a pocitu zadostiučinění. Přestože byl potěšen, že v kapitánových očích stoupnul, bylo mu zároveň jasné, že Raithena už začaly napadat myšlenky na ukrytý poklad. Snad by dokonce se svými muži mohl zničit, co Cholik se svými pomocníky toužili získat.

„Kdy předpokládáte, že najdete, co hledáte?“ zeptal se Raithen.

„Brzy,“ odpověděl Cholik.

Urostlý pirát se zamračil. „Pomohlo by mi, kdybych aspoň tušil. Jestli nás dneska sledovali…“

„Jestli vás dnes sledovali,“ vyštěkl Cholik, „pak je to jenom vaše vina.“

Raithen vrhl na Cholika pohled plný hněvu. „Jak to?“

„Hledá vás celá westmarchská flotila,“ řekl Cholik, „za zločiny spáchané na králi i jeho lidech. Pověsí vás okamžitě, jak vás najdou, a budete se houpat v Diamantové čtvrti.“

„Jako nějaký obyčejný lapka?“ Raithen zvedl obočí. „Jo, možná se budu houpat na šibenici jako špatně uvázaná plachta na stěžni, ale nemáš pocit, že bude král mít pro kněze zakarumské církve, který zradil jeho důvěru a donášel pirátům informace o lodích, které vezou královské zlato Westmarchským zálivem na druhou stranu Velkého moře, nějaký speciální trestík?“

Raithenova poznámka Cholika bodla jako nůž. Archanděl Yaerius osvítil mladého asketu jménem Akarat, aby založil církev oddanou Světlu. A na krátký čas zakarumská církev skutečně svůj úkol na tomto světě plnila. Ale během let a nesčetných válek se vše změnilo. Jen několik málo smrtelníků, z řad jejich nejvyšších představitelů vědělo, že zakarumská církev byla svedena na temnou cestu zla démony. Zakarumská církev byla rovněž pevně propojena s Westmarchem a Tristramem, moc skrytá za mocí králů. Tím, že vyzradil pirátům, kudy královské lodi vozí zlato, poškodil Cholik zároveň i zakarumskou církev. Její kněží byli ještě daleko pomstychtivější než král.

Cholik se od kapitána odvrátil a rychle několikrát přešel po terase sem a tam, aby se v nočním chladu zahřál. Věděl jsem, že to jednou dojde až sem, říkal si v duchu. Tohle jsem musel čekat. Zhluboka, dlouze a jakoby zoufale vydechl a nechal Raithena, aby si myslel, že se dotkl jeho slabé stránky. Za roky povolání kněze Cholik zjistil, že lidé dělají až nepochopitelné chyby, když je někdo pochválí, ať již za inteligenci nebo kvůli jejich moci.

Cholik věděl, co je skutečná moc. To byl vlastně důvod, proč přišel sem, do Taurukova přístavu, aby našel dávno pohřbený Ransim, jenž padl během Válek hříchu, které se odehrály před několika staletími, když Chaos tiše a zákeřně udeřil na Světlo. Tyhle války se odehrávaly daleko na východě, dříve než se Westmarch stal mocným a civilizovaným královstvím, jakým je nyní. Mnoho měst bylo v těch dobách vypáleno a srovnáno se zemí. Většina z nich byla samozřejmě vydrancována a oloupena o všechno cenné. Ransim však byl před válkami ukryt. I když normální lidé o Válkách hříchu nevěděli nic, kromě toho, že občas proběhla zpráva o vybojované bitvě, o Ransimu nevěděli vůbec. Toto přístavní město bylo záhadou, něčím, co nikdy nemělo existovat. Ale někteří z východních čarodějů, kteří si tohle místo zvolili za své útočiště, po sobě zanechali tajemství. Texty Dumala Lunnashe byly jediný zdrojem, ze kterého se Cholikovi podařilo vypátrat cokoli o Ransimu, a i v jeho knize našel spíše jen návod, jak se prokousat tou hroznou spoustou lží, na kterou při svých výzkumech narážel. Vše bylo pečlivě ukryto v polopravdách.

„Co chcete vědět, kapitáne?“ zeptal se Cholik. „Co tady hledáte,“ odpověděl bez váhání Raithen. „Myslíš, jestli to je zlato a šperky?“ zeptal se Cholik. „Když se řekne poklad,“ řekl Raithen, „tohle jsou první věci, které se mi vybaví. Jo, o tohle mi jde.“

Cholik zavrtěl hlavou v úžasu nad tím, jak krátkozraký a omezený tenhle pirát byl. Bohatství bylo jen pozlátko, ale moc – moc byla tím, po čem kněz skutečně toužil.

„Co?“ divil se Raithen. „Pro tebe jsou zlato a šperky málo? Na člověka, který zradil vlastního krále máš celkem zvláštní názory.“

„Moc hmotného bohatství je velmi pomíjivá,“ řekl Cholik. „Je možné ji změřit i spočítat. A velmi často zmizí, než si to vůbec uvědomíš.“

„Jasně, člověk si vždycky musí něco nechat na horší časy.“

Cholik zvedl hlavu k hvězdami posetému nebi. „Lidská rasa je pro Nebe ostudou, kapitáne Raithene. Nedokonalá loď, navíc ne příliš zručně zhotovená. Hrajeme si na všemohoucí, víme, že možná máme potenciál takovými být, ale nikdy ho nevyužijeme.“

„Vy tady nehledáte žádné zlato, že ne?“ Raithen zněl skoro, jakoby se cítil podveden.

„Nějaké se snad najde,“ řekl Cholik. „Ale skutečně to není důvod, jenž mne sem přivedl.“ Otočil se a pohlédl znovu na pirátského kapitána. „Šel jsem za vůní moci, kapitáne Raithene. A zradil jsem krále Westmarche i zakarumskou církev, jen abych mohl využít vaši loď ke svým cílům.“

„Moc?“ Raithen nevěřícně zakroutil hlavou. „Dejte mi pár stop dlouhou jako břitva ostrou ocel a ukážu vám, co je to moc.“

Cholik, nyní už rozzlobeně, zamáchal rukama. Kněz viděl, jak se mu z napřažené paže uvolnila slabá mihotavá síla a udeřila na Raithena. Paprsky se obtočily kolem pirátova krku jako nějaká ohromná ocelová mašle a zbavily ho přístupu ke vzduchu. Pak nechal Cholik kapitána zvednout ze země. Žádný kněz podobnou mocí nikdy nevládla bylo načase, aby se tenhle pirát dozvěděl, že on nebyl obyčejný kněz. Už ne. Už nikdy ne.

„Země!“ volal kdosi z posádky člunu z přídě. Hlas se však snažil držet nízko, aby se nenesl daleko.

„Vesla z vody, chlapci,“ nařídil Darrick a zároveň tak učinil s tím svým. Puls se mu zrychlil, cítil ho tepat ve spáncích. Postavil se a hleděl na horu táhnoucí se notný kus přímo před nimi.

Vesla se jako jedno zvedla. Pak je námořníci položili na dno člunu.

„Záď,“ zavolal Darrick, zatímco upřeně hleděl na zářící kruhy, které musely vycházet z luceren nebo ohňů nedaleko před nimi.

„Pane,“ odpověděl ze zádi Fallan.

Nyní, když vesla nepoháněla člun vpřed, nezařezávala se jeho příď do vody, ale naopak se zdálo, jakoby se celý člun poněkud vynořil a přizpůsobil se proudu.

„Ke břehu,“ nařídil Darrick, „mrknem se, co je na těch zatracený pirátech tak zvláštního, že za to náš král chce utrácet. Nasměruj nás na nějaké pěkné místo.“

„Rozkaz, pane.“ Fallan se chopil kormidla a natočil člun k levému břehu.

Proud nesl loďku zpět, ale Darrick věděl, že ztratí jen několik metrů. Daleko víc záleželo na tom, aby našli nějaké bezpečné místo, kde by člun mohli přivázat, a dokončit tak úkol, který jim kapitán Tollifer dal.

„Tady,“ zavolal Maldrin a ukázal na místo na levém břehu. Přes svůj věk měl lodník nejlepší oko na palubě Osamělé hvězdy. A taky viděl nejlépe ze všech v noci.

Darrick se snažil prohlédnout tmou a mlhou, ale viděl jen skálu. Vypadala rozdrolená, jakoby někdo ze skalnatého útesu uštípl gigantickou sekerou kus, který se zhroutil do vody.

„Tak tomu říkám pěkně blbé kotviště. Vůbec jedno z nejhorších, co jsem viděl,“ komentoval Maldrinovu volbu Darrick.

„No, kdybys byl kamzík, tak by to ušlo,“ řekl Mat. „Tenhle výstup by se nelíbil ani zatracenýmu kamzíkovi,“ řekl Darrick a snažil se odhadnout, jestli něco takového vůbec zvládnou.

Maldrin přimhouřenýma očima pozoroval útes. „Esli dem tudy, tak si asi fakt zašplháme.“

„Pane,“ volal Fallan od vesla, „co mám dělat?“

„Vem nás ke břehu, Fallane,“ řekl Darrick. „Prubnem to tady.“ Usmál se. „Bude to tak složitý se tudy dostat nahoru, že tu piráti určitě nebudou nikoho čekat. To beru jako další důkaz, že máme dneska štěstí.“

Fallan zkušeně dokormidloval ke břehu.

„Tomasi,“ řekl Darrick, „kotvu, jak nejrychleji dovedeš.“ Námořník přitáhl kamennou kotvu zprostřed člunu ke kraji a s vypětím všech sil ji převalil přes palubu. Kotva žbluňkla do mělké vody. Loď se ještě o několik metrů posunula a pak se zastavila.

„Je tam skála,“ šeptal Tomas, když se mu lano v rukou napjalo. „Žádné bahno.“

„Tak doufej, žes ji zachytil o něco pevného,“ odpověděl Darrick. Už byl celý nedočkavý pustit se do nebezpečné práce, kterou měli před sebou. Čím dřív se do toho pustí, tím dřív budou zpátky na palubě Osamělé hvězdy.

Jsme daleko vod břehu,“ prohlásil Maldrin.

„Že bychom si hned ze startu trochu zaplavali?“ odpověděl Mat.

„Z tý studený vody budu mít smrt,“ vrčel Maldrin. „Však voní tě ty piráti z tý tvý senility dostanou“ řekl Mat. „Nebo že by nám to donesli, kdybychom na ně zavolali?“

Darrickovi se sevřel žaludek. „To“, co piráti drželi, byl největší důvod, proč kapitán Tollifer poslal Darricka s ostatními námořníky ve člunu, místo aby sem připlul s Osamělou hvězdou.

Platilo nepsané pravidlo, že piráti, kteří se pásli na králových lodích vyplouvajících z Westmarche, nenechávali nikoho naživu. Tentokrát nechali žít jednoho obchodníka s hedvábím z Lut Gholeinu. Měl vyřídit králi, že jeden z jeho královských synovců byl vzat do zajetí a bude vyměněn za tučné výkupné.

Byl to první kontakt, který vůbec kdy piráti s Westmarchem navázali. Po všech těch měsících úspěšných útoků na královské obchodníky ještě stále nikdo nevěděl, kde berou informace o trasách lodí. Pokud někoho nechali naživu, byli to jen lidé z Lut Gholeinu, což naznačovalo, že se bojí, aby je někdo z Westmarche neprozradil.

Kotva začala pomalu škrábat o kamenné dno a centimetr po centimetru je vzdalovala od možnosti vylodit se. Pak se lano v Tomasových rukou znovu napjalo. Pevně ho mozolnatými dlaněmi uchopil a pevně se zapřel.

Člun se zastavil, ale dál se pohyboval v proudu sem a tam.

Darrick přehlédl pohledem břeh vzdálený nyní nějaké dva metry. „No, buďme rádi za ty dary, chlapci.“ Otočil se na Tomase. „Jak je to tu hluboké?“

Tomas zkontroloval uzly uvázané na laně ke kotvě. „Je potopená na dva a půl metru.“

Darrick si znovu prohlédl břeh. „To dno se musí dost prudce svažovat.“

„Je dobrý, že nemáme žádnou zbroj,“ řekl Mat. „1 když by nebylo zlý mít na sobě ňákou drátěnku, až se s nima budem dohadovat.“

„Šel bys ke dnu jak sekyrka,“ odpověděl Darrick. „A třeba k boji vůbec nedojde. Mohlo by se nám povést vklouznout na palubu a vysvobodit toho mlaďocha bez nějakého kraválu.“

„Jo,“ zamumlal Maldrin, „tak to by bylo poprvé, kdybych tě viděl něco takovýho udělat.“

Darrick se navzdory obavám skrytých někde hluboko v mysli zazubil. „Teda Maldrine, to znělo skoro jako výzva.“

„Přeber si to, jak chceš,“ zavrčel lodník. „Já se tady snažím z dobrý vůle radit, ale jako bych hrách na stěnu házel. Ale abyste věděli, voní mají ňáký pakty s mrtvejma nebo něčím takovým.“

Lodníkova slova donutila Darricka se zamyslet. Připomněla mu, že přestože měl tenhle úkol spíš za zajímavé dobrodružství, nebyla to až tak úplná hračka. Někteří kapitáni pirátů opravdu vládli magií.

„Jdeme tu po pirátech,“ řekl Mat. „Sou to jenom piráti. Normální chlapi, který můžeš normálně rozpárat a poteče z nich krev.“

„Jo,“ řekl Darrick a snažil se nevšímat si sucha, které měl najednou v krku, jako výsledek Maldrinových slov. „Normální chlapi.“

Ale stejně, ani ne před měsícem se námořníci střetli s lodí plnou nemrtvých. Boj byl brutální a děsivý a stál život mnoho jeho kamarádů, než konečně všechny oživlé mrtvoly i s jejich lodí poslali ke dnu.

Mladý velitel se otočil na Tomase. „Kotva drží?“ Tomas přikývl a na důkaz zatahal za lano. „Jo. Aspoň zatím.“

Darrick se zašklebil. „Byl bych celkem rád, kdyby tu ten člun byl, až se vrátíme, Tomasi. A kapitán Tollifer dokáže být celkem nepříjemný na lidi, co mu ztrácí svěřený majetek. Jak budem na břehu, tak ho, prosím tě, laskavě přivaž.“

„Rozkaz. Spolehněte se.“

Darrick z kupy zbraní svázaných na dně člunu vylovil svou šavli a opatrně se postavil, aby člun nerozhoupal. Naposledy pohlédl nahoru na útes. Poslední hlídku minuli víc než sto metrů směrem zpět k moři. Strážní oheň stále hořel a jeho světlo se líně rozlézalo hustou mlhou. Podíval se před sebe na světla zářící v dálce a k jeho uším dolehly zvuky vrzajících stěžňů a lan.

„Vypadá to, že nám nic jiného nezbývá, chlapci,“ řekl Darrick. „Trochu si zaplavem.“ Všiml si, že Mat už rovněž třímá v ruce meč a Maldrin své kladivo.

„Po tobě,“ řekl Mat, a pokynul volnou rukou směrem k studené vodě.

Darrick beze slova sklouzl co možná nejtišeji do řeky. Ledová voda mu na chvíli vzala dech a on rychle plaval proti proudu ke břehu.

Dva

Raithen se kroutil a svíjel, máchal rukama ve snaze zbavit se neviditelné síly, jež ho uchvátila. Proti Cholikově kouzlu však neměl šanci. Ve tváři se mu zračil strach i překvapení a Cholikovi bylo jasné, že si tenhle muž konečně uvědomil, že proti sobě nemá toho starého slabého kněze, se kterým vždy mluvil s náznakem opovržení. Pirát otevřel ústa se zřejmým úmyslem cosi říct, ale žádná slova z nich nevyšla. Cholik jednoduchým gestem přesunul Raithena přes balkónové zábradlí nad čtyřicetimetrovou propast. Hluboko pod kapitánem nyní byly jen zvětralé skály a zřícené zbytky budov, jež kdysi bývaly Taurukovým přístavem.

Z pirátovy brunátné tváře zmizelo překvapení a zůstal jen strach. Teď už zanechal všech snah vyprostit se z Cholikových pout.

„Moc mne přivedla zpět do Taurukova přístavu,“ promluvil Cholik, zatímco dál držel kapitána v magickém sevření a vychutnával si blažený pocit, jenž v něm použití tohoto kouzla vyvolávalo, „a k Ransimu pohřbeném pod ním. Moc, kterou ty nikdy nemůžeš ovládnout. A i tak by ti byla k ničemu. Nevěděl bys, jak s ní naložit. Loď, na jejíž palubě tato moc popluje, musí být požehnaná a já se hodlám takovou lodí stát. Toho ty nikdy nebudeš schopen.“ Kněz otevřel dlaň.

Raithen lapající po dechu připlul zpět a spadl na kameny dlážděnou podlahu terasy vystavěné nad řekou a opuštěným městem. Svalil se na záda, zoufale se snažil nabrat dech a levou rukou se držel za zhmožděný krk. Pravá ruka sáhla k pasu, kde měl těžký meč.

„Jestli ten meč tasíš,“ prohlásil Cholik, „budu muset povýšit tvého zástupce na kapitána. Nebo se jím stanu sám. Třeba bych dokonce mohl oživit tvé tělo, i když pochybuji, že to by se tvé posádce líbilo.Ale upřímně, asi by mne příliš nezajímalo, co si zrovna oni myslí.“

Raithenova ruka se zastavila. Zíral nad sebe na kněze. „Potřebuješ mě,“ zachraptěl.

„Ano,“souhlasil Cholik. „Proto jsem tě nechal žít tak dlouho. Nebylo to kvůli nějakým mým osobním sympatiím nebo z nějakého slaboduchého smyslu pro čest.“ Přistoupil blíže k pirátovi nyní sedícímu zády opřený o zábradlí.

Na Raithenově krku už se začaly objevovat fialové pruhy.

„Jsi nástroj, kapitáne Raithene,“ řekl Cholik. „Nic víc.“

Hromotluk na něj vyděšeně zíral, ale neřekl nic. Jen polkl, což bylo očividně velmi bolestivé.

„Ale v tom, co dělám, jsi velice cenným nástrojem.“ Cholik začal znovu dělat rukou podivná gesta.

Když Raithen uviděl, jak knězova ruka znovu kreslí ve vzduchu neviditelné mystické symboly, trhl sebou. Pak překvapením vytřeštil oči.

Cholik věděl, že příčinou byla skutečnost, že vůbec nečekal, že by mohl být zbaven bolesti. Kněz znal spoustu hojivých kouzel, ale poslední dobou ho napadala spíš ta, která bolest způsobovala. „Prosím vstaň, kapitáne

Raithene. Jestli jste sem někoho zavedli a mlha skryla jejich přítomnost, budete si s tím muset poradit.“

Raithen se velice pokorně a opatrně postavil. „Rozumíme si?“ Když Cholik pohlédl do kapitánových očí, bylo mu jasné, že si z něj právě udělal nepřítele na život a na smrt. Byla to škoda. Původně měl v úmyslu nechat Raithena žít o něco déle.

Aribar Raithen byl u Westmarchských námořních sil rovněž známý jako Kapitán šarlatových vod. Jen velmi málo lidí přežilo zajetí na jeho lodi a většina z nich končila na dně Velkého moře a v poslední době ještě konkrétněji ve Westmarchském zálivu.

„Jo,“ zavrčel Raithen, ale jeho ochraptělý hlas nezněl tak drsně, jak si představoval. „Hned se o to postarám.“

„Dobře.“ Cholik se postavila přehlédl zrakem rozbité, rozpadlé budovy, které byly to jediné, co zbylo z Taurukova přístavu. Předstíral, že si nevšiml Raithenova odchodu, a nedal znát ani to, že podle zvuku pirátových kroků poznal, že kapitán chvíli zvažoval, zda nevrazit knězi čepel do zad.

Ozval se zvuk kovu otírajícího se o tvrdou kůži, ale Cholik věděl, že to se jen meč vracel do pochvy.

Cholik zůstal sedět na terase a chytil se za kolena, aby se mu netřásla zimou a vyčerpáním, které na něj nyní z použití kouzla dolehlo. Kdyby musel vyplýtvat jen o trochu energie víc, byl by jistě omdlel vydán na milost Raithenovu meči.

U Světla, kam se ten čas poděl? Kde je všechna má síla? Cholik se zahleděl na jasně zářící hvězdy a cítil se slabý a starý. Ruce měl nyní téměř ochrnuté. Většinou je dokázal ještě celkem slušně ovládat, ale bývaly chvíle, kdy ne. Pokaždé když na něj taková chvíle neočekávaně přišla, snažil se schovat ruce do záhybů své róby a co nejrychleji zmizet z dohledu ostatních. Vždycky to nakonec přešlo, ale pokaždé to trvalo déle a déle.

Ve Westmarchi by netrvalo dlouho, než by si někdo jeho nemohoucnosti všiml a oznámil to představenému knězi. Cholik věděl, že v tom okamžiku by byl z církve vyloučen a poslán, aby pomáhal starým a nemocným pomalu umřít, zatímco by on sám ještě pomaleji kráčel do vlastního hrobu. I pouhá myšlenka na podobný konec byla pro něj až příliš.

Taurukův přístav s Ransimem pohřbeným pod ním, ta informace daná dohromady z posvátných textů – to byla Cholikova spása. Temné síly, s nimiž se během několika posledních let spojil se o to postarají.

Obrátil zrak od hvězdami zalité oblohy k mlhou přikryté řece. Ta bílá hedvábná hmota se pomalu valila přes rozbité skály tvořící zdejší pobřeží. Být poněkud dále na sever, tak by jim mohly dělat potíže tamní barbarské kmeny, ale tady v pustině, zcela mimo Westmarch i Tristram byli v bezpečí.

Tedy byli by, napadlo Cholika, nebýt Raithenova posledního výletu za lodí plnou královského zlata vyplouvající z Westmarche, kterým na sebe upoutali až příliš velkou pozornost. Znovu se zadíval do hustých oblaků mlhy, ale viděl jen vysoké stěžně pirátské lodi trčící ze stříbrošedého oparu.

Lucerny na palubě vrhaly bledé žlutooranžové světlo a na tu dálku připomínaly světlušky. Chraplavé mužské hlasy, které patřily pirátům a ne vycvičeným akolytům, jenž si Cholik sám vybral, něco pokřikovaly. Cholik zachytil něco o ženách a zlatu, které těžce vybojovali a které teď můžou utratit. Nikdo neměl ani ponětí, co všechno leželo jen kousek od nich, skryto hluboko pod městem.

Jediný Raithen začínal být trochu víc zvědavý. Ostatní piráti byli spokojení se zlatem, kterého měli čím dál víc.

Cholik proklel své chromé ruce i studený vítr, jenž se hnal z Hor jestřábích zobáků na východ. Kéž by tak byl mladší, kdyby se mu tak podařilo najít ty posvátné vizjereiské texty dříve…

„Mistře.“ Cholik byl tak zabrán do svých myšlenek, že se trochu lekl, ale okamžitě se vzpamatoval a otočil se. Nemohoucí zkroucené ruce okamžitě skryl v záhybech róby. „Co se děje, Nullate?“

„Odpusťte mi, že ruším vaši samotu, mistře Choliku,“ uklonil se Nullat. Bylo mu něco málo přes dvacet, měl černé vlasy i oči. Jeho róba byla pokryta špínou a prachem. Na jinak hladké tváři a na pravé ruce měl několik škrábanců z nehody, která se stala před několika dny během vykopávek a která stála život dalších dva akolyty.

Cholik přikývl. „Sám víš nejlíp, že mne smíš vyrušit, jen když je to důležité.“

„Ano. Bratr Altharin mne požádal, abych pro vás zašel.“

V Cholikově staré hrudi se rozbušilo srdce. Přesto stále navenek ovládal všechny své emoce. Všichni akolyté, které k sobě připoutal, se ho báli. Báli se jeho moci, ale zároveň toužili po darech, které od něj měli slíbeny. To byl jeho záměr. Zůstával zticha. Nepoložil otázku, kterou nechal Nullat viset ve vzduchu.

„Altharin si myslí, že jsme se dostali k poslední bráně,“ řekl Nullat.

„A zastavil Altharin práci?“ zeptal se Cholik. „Samozřejmě, mistře. Všechno je přesně, jak jste nařídil. Pečeti nebyly poškozeny.“ Nullatova tvář se zachmuřila obavami.

„Je snad něco v nepořádku?“

Nullat na chvíli zaváhal. Hlasy pirátů a zvuky doléhající sem z lodi byly nyní to jediné, co rušilo nehybný noční klid.

„Altharin si myslí, že na druhé straně brány slyšel hlasy,“ řekl Nullat. Nevydržel Cholikův pohled a sklopil oči. „Hlasy?“ opakoval Cholik a jeho vzrušení rostlo. Ruce se mu roztřásly náhlým přílivem adrenalinu do svalů. „Jaké hlasy?“

„Zlé hlasy.“

Cholik zíral na mladého akolytu. „Copak jste čekali něco jiného?“

„Nevím, mistře.“

„Černá cesta není pro slabé duchem.“ Ve skutečnosti vyčetl Cholik z posvátných vizjereiských svitků, že byla dlážděna kostmi mužů a žen, kteří vyrostli ve vesnici, kde neznali hádky ani jiné zlo. Nikdy nepoznali, co je chtít a potřebovat, dokud se jejich počet nerozrostl natolik, aby to posloužilo potřebám démonů. „Co říkaly ty hlasy?“

Nullat zakroutil hlavou. „To nemohu říct, mistře. Nerozuměl jsem jim.“

„A Altharin ano?“

„Pokud ano, mistře, neřekl mi to. Nařídil mi jen, abych vás přivedl.“

„A jak ta poslední brána vypadá?“zeptal se Cholik. „Přesně jak jste nám ji popsal, mistře. Ohromná a děsivá.“ Nullatovy oči se rozšířily. „Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

Ani nikdo jiný už déle než sto let, pomyslel si Cholik. „Sežeň novou louči, Nullate. Půjdeme se podívat, co bratr Altharin našel.“ A modli se, aby posvátné texty měly pravdu. Jinak nás zlo, jenž vypustíme zpoza brány zabije všechny.

Uprostřed stěny mlhou zahaleného útesu, na špičkách držíce se ztuhlými prsty jedné ruky se Darrick Lang pokoušel najít další úchyt pro druhou ruku. Neustále se snažil vnímat lano, jenž měl přivázané kolem pasu a beder. Jeho druhý konec byl připevněn ke skobě zabodnuté do praskliny ve skále asi metr pod ním. Kdyby uklouzl a všechno fungovalo, jak má, zachrání ho lano před smrtí pádem na kameny nebo do řeky, která byla nyní už nějakých dvacet metrů pod ním. Jestli ne, mohl by s sebou strhnou i dva muže, jenž ho zajišťovali. Mlha byla tak hustá, že člun už vůbec neviděl.

Měl jsem.s sebou vzít Carova, pomyslel si Darrick, když prsty sevřel kamenný výstupek, který vypadal, že by mohl unést jeho váhu. Caron byl ale ještě chlapec a v takovém nebezpečí ještě neměl co dělat. Na palubě Osamělé hvězdy byl králem lanoví. I když tam vlastně nebylo jeho místo, našli byste ho tam téměř stále. Caron měl vrozený talent pro pohyb ve velkých výškách.

Darrick si musel na chvíli odpočinout. Cítil, jak se mu svaly na zádech i na krku chvějí. Vydechl a zhluboka se nadechl vlhkého vzduchu plného zvláštního pachu mokrého kamene a hlíny. Nemohl se zbavit dojmu, že je to, jakoby přičichl k čerstvě vykopanému hrobu. Šaty měl promočené vlhkostí z řeky i z mlhy a bylo mu zima, ale nehledě na to jeho tělo stále ještě produkovalo pot, což ho překvapilo.

„Nechceš se tu náhodou utábořit, že ne?“ volal směrem k němu Mat. Znělo to celkem vesele, ale kdo ho dobře znal, dokázal by v jeho hlase rozeznat stopy napětí.

„Kochám se výhledem,“ odpovídal Darrick. Žasl nad tím, že se chovali jako na nějakém výletě a ne jako na nebezpečné výpravě. Ale oni takoví byli vždycky.

Oběma jim bylo dvacet, Darrick o sedm měsíců starší, a většinu svého života strávili jako přátelé, když oba vyrůstali v Hillsfaru. Žili mezi lidmi z hor, pomáhali nakládat lodě v místním říčním přístavu a učili se zabíjet, když je od severu čas od času napadali barbaři. Krátce po Matových patnáctých narozeninách se oba vydali do Westmarche a přísahali věrnost Královským námořním slám. Darrick proto, aby utekl svému otci, ale Mat doma nechal hodnou rodinu a jistou budoucnost v rodinném mlýně. Kdyby neodešel Darrick, Mat by asi ve vesnici zůstal navždy a Darrick si to někdy vyčítal. Zejména když Mat vzpomínal na všechny, které nechal doma a kteří mu nyní chyběli.

Darrick se vrátil do reality a zadíval se přes popraskanou zem na přístav vzdálený ne více než dvě stě metrů. Přímo v cestě k němu, na útesu, se utábořila další pirátská hlídka. Její malý ohníček z řeky nebyl vidět.

Pod ní bylo možno vidět zuby vysokých stěžňů trčících z husté mlhy; které patřily třem lodím s širokými trupy, postavených tak, aby mohly plout po řece nebo mělkých pobřežních vodách spíše než na širém moři. Kotvily v přírodním přístavu umístěném přímo před rozbořeným městem. Mapy kapitána Tollifera to místo označovaly jako Taurukův přístav, ale nikdo o něm nevěděl nic víc, než že byl opuštěn před mnoha lety.

Po palubách se pohybovaly lampy a louče, ale několik jich bylo vidět i v samotném městě. Darrick si byl jistý, ze všechny patří pirátům. Ale proč byl všude takový pohyb tak brzy ráno, nedokázal pochopit. Hustá oblaka mlhy činila průzkum na tu dálku značně obtížným, ale Darrickovi se přesto podařilo rozeznat alespoň něco.

V jejich člunu připlulo patnáct mužů, včetně Darricka. Podle množství luceren si spočítal, že byli piráty přečísleni tak osm na jednoho. Otevřený střet byl nemyslitelný, ale snad by se jim mohlo podařit králova synovce zachránit a ještě při tom zapálit pár lodí. Darrick se na tuhle akci sám přihlásila hodlal svůj úkol splnit, pokud možno živý.

Ták jo, jdem na to, řekl si Darrick s úšklebkem na tváři.

Přestože se bál, jednou částí svého já byl zároveň vzrušený z blížícího se střetnutí. Přitiskl se ke skalní stěně, zvedl levou nohu a začal znovu šplhat. Vrchol útesu nebyl výš než nějaké tři metry. Zdálo se, že odtamtud by mohli klidně bez dalších překážek dojít až k rozbořenému městu a skrytému přístavu. Prsty a chodidla ho z namáhavého výstupu bolely, ale snažil se na to nemyslet a postupoval dál.

Když dosáhl okraje útesu, musel se přinutit potlačit vítězoslavný výkřik. Otočil se a podíval se dolů na Mata, který však náhle sevřel ruku v pěst.

I na tu dálku dokázal Darrick rozeznat hrůzu, kterou měl jeho kamarád v očích. „Bacha!“

Instinktivně se otočil a zachytil záblesk měsíce odrážejícího se v nabroušené oceli, která se svištěním letěla přímo proti jeho obličeji. Sklonil hlavu a na chvíli se pustil okraje skály, aby se rychle znovu chytil o kousek vedle.

Meč se zasekl do kamene přesně do místa, kde ještě před chvílí byla Darrickova ruka, a zasypala ho sprškou drobných kamínků. Darrick se nyní držel jen rukama a zoufale se snažil nalézt oporu i pro nohy.

„Říkal sem ti, že sem tu někoho zahlíd,“ řekl muž nahoře, zatímco zvedl meč přistoupil opatrně k okraji útesu. Jeho okované boty skřípaly o skálu.

„Jo,“ souhlasil druhý, který se k němu nyní přidal ve snaze najít Darricka. Ten děkoval Světlu, že piráti měli stejné problémy s terénem jako on. Nicméně jeho podrážky stále jen zoufale sjížděly po hladké stěně.

„Usekni mu prsty, Lone,“ radil druhý pirát. Byl to malý muž s protáhlým obličejem a břichem, které se mu na několika místech dralo ven z těsné haleny. V očích se mu šíleně blýskalo. „Usekni mu prsty a von žuchne na ty svý kámoše pod ním. Než se vzpamatujou, stihnem to dolů k vohni varovat kapitána Raithena.“

Tohle jméno Darrick znal. Během let, kdy sloužil u námořnictva, už o Raithenovi několikrát slyšel. Dokonce si uvědomil, že kapitán Tollifer nedávno zmínil, že Kapitánský stůl, sněm vybraných lodních kapitánů z Westmarche, navrhl Raithena za cíl trestné výpravy proti pirátům. Tohle bylo nesmírně důležité zjištění, ale důležitější bylo přežít, aby se dostalo na správná místa.

„Zpátky, Orphiku,“ zavrčel Lon. „Lítáš kolem mě jak vosa. Vypadni nebo zapíchnu nejdřív tebe.“

„Uhni, Lone. Vyřídím to s ním.“ Hlas malého muže se chvěl vzrušením a nedočkavostí.

„Zatraceně,“ zaklel Lon. „Říkám ti, uhni!“

Orphik se mrštně jako lasička prosmýkl pod napřaženou Lonovou paží a sekl po Darrickovi dvěma noži s čepelemi tak dlouhými, že by je někdo mohl považovat za krátké meče. Zasmál se. „Dostal sem ho, Lone, dostal! Hele! Vsadím se, že bude ječet celou dobu co bude padat!“

Darrick rovnoměrně přemístil váhu a s novou silou, kterou mu nyní adrenalin hnal do svalů, se přehoupl z jedné ruky na druhou, aby na poslední chvíli uhnul před Orphikovým výpadem. Přesto ho druhá rána zasáhla do malíčku levé ruky. Celou paží mu projela bolest, ale Darricka víc trápila představa, jak asi skála potřísněná krví bude klouzat.

„K čertu s tebou!“ zaklel Orphik, když se Darrickovi znovu podařilo uhnout a čepel zaskřípěla o kámen. „Přestaň se na chvilku hýbat, ať to s tebou můžu skoncovat!“

Lon náhle couvl od okraje útesu. „Bacha, Orphiku! Někdo tam dole má luk!“ Větší z obou pirátů se chytil za rukáv a ukazoval šíp, který se v něm zachytil.

Tři

Buyard Cholik následoval Nullata bludištěm ulic a chodeb pod Taurukovým přístavem do centra toho, co zůstalo z Ransimu. Za všemi těmi zdmi se přístav zdál být na kilometry vzdálený, ale chladný vítr, který se dostával do údolí spolu s mlhou, byl přítomen i zde. Všechny bolesti, jež starého kněze sužovaly, se nyní ozývaly ještě silněji.

Akolyta nesl zažehnutou louči a strop byl nyní tak nízko, že její plamen zmítající se v průvanu zanechával na žulové stěně černou stopu. Nullat neustále nervózně otáčel hlavou zleva doprava, takže připomínal metronom.

Cholik akolytovy obavy ignoroval. Na počátku, když všechno to kopání začalo, byl Taurukův přístav zamořen krysami. Kapitán Raithen vyslovil myšlenku, že se sem dostaly, s barbarskými kmeny, které přicházely ze zmrzlého severu. Během tuhých zim, přesně takových, jako byla ta loňská, se barbaři stěhovali za teplem na jih.

Ale krysy se musely živit i něčím jiným než jen zbytky v táborech barbarů. A Cholik jejich strašlivý zdroj potravy objevil teprve až po několika týdnech kopání.

Během Válek hříchu, když Vheran nechal postavit bránu a dovolil Kabraxisovi znovu vstoupit do světa lidí, byla na Taurukův přístav seslána kouzla, která ho měla chránit a skrýt před válkou odehrávající se na východě. Tehdy se možná město ještě jmenovalo Ransim. Cholikovi se dosud nepodařilo zjistit, jak přesně bylo město očarováno.

Ta kouzla však způsobila, že mrtví vstávali z hrobů, aby vykonávali příkazy démonů, kteří jim ještě jednou propůjčili možnost chodit po tomto světě. Většina tehdejších čarodějů měla pojem o tom, co je to necromancie, ale jen o několika se dalo říct, že tomuto umění skutečně rozuměli. Lidé věřili, že necromanceři musí být spojení s nejvyššími démony Diablem, Baalem a Mephistem, společně nazývanými Pekelné Mocnosti. Necromanceři z klanu Rathmy, sídlící v džunglích na východě se však snažili o jediné – udržet svět v rovnováze mezi Horoucím Peklem a Světlem. Byli to bojovníci čistých srdcí, i když se jich většina lidí bála a nenáviděla je.

První družina kopáčů, kterým se podařilo proniknout pod Taurukův přístav, objevila nemrtvá stvoření, která stále ještě bez cíle bloumala podzemními chodbami. Cholik se domníval, že ať již Ransim ovládl jakýkoli démon, musel svou práci odbýt nebo mít velmi naspěch. Ransim byl napaden, tichým svědectvím byly zbořené a vypálené budovy, a všichni jeho obyvatelé zabiti. Pak do města přišel kdosi s ohromnou mocí a nechal je vstát z mrtvých.

Z ještě čerstvých těl se staly zombie a dokonce i kostry pohřbené dávno před tím vstávaly z hrobů. V žádném případě se však nestačili probudit všichni včas, aby následovali svého pána. Cholik předpokládal, že někteří mrtví obživli teprve za několik let či desetiletí poté.

Ale nakonec obživli. Jejich těla hnila a maso odpadávalo. A když přišly krysy, našly si cestičky do zasypaných tunelů pod Taurukovým přístavem a hodovaly. Neměly nepřátel a jejich množství utěšeně rostlo.

Samozřejmě, že když si později krysy mohly vybrat mezi kořistí, která se bránila, i když třeba přišla o jednu z končetin, a mezi čerstvým lidským masem člověka, který při dostatečném zranění zkrátka padl k zemi, daly přednost kopáčům. Z počátku byly ztráty na dělnících značné. Krysy se ukázaly jako velmi vytrvalý a nebezpečný nepřítel.

Kapitán Raithen měl spoustu práce s napadáním westmarchských lodí a s nakupováním nových a nových otroků. Další zlato Cholika stáli žoldáci, které musel zaměstnat jako dozorce.

„Tady opatrně, mistře,“ řekl Nullat a zvedl louč, aby osvětlil černou jámu zející přímo před nimi. „Je tady propast.“

„Ta propast zde byla už při mé poslední návštěvě,“ vyštěkl Cholik.

„Jistě, mistře. Myslel jsem, že jste třeba mohl zapomenout, protože už je to velice dávno, kdy jste se byl podívat dole.“

Cholik odpověděl chladně a tvrdě: „Já nezapomínám.“ Nullat zbledl a sklopil oči. „Samozřejmě, mistře. Jen jsem…“

„Ticho, Nullate. Tvůj hlas se rozléhá chodbou a to mne rozčiluje.“ Cholik kráčel dál a sledoval, jak sebou Nullat trhnul, když se na hromadě suti po jejich levé straně náhle pohnula skupinka rudookých krys.

Všechny byly dlouhé jako předloktí dospělého muže a rychle se draly jedna přes druhou, aby si mohly prohlédnout oba nově příchozí. Jejich pištění a prskání se rozléhalo chodbou a drásalo nervy. Od vlhkých čumáků až po holé ocasy byly pokryty černou splihlou srstí. Nalevo od místa, kde se nyní hemžily, byla hromada suti, starých kostí a snad i nějakých nových.

Nullat se zastavil a chvějící se rukou s loučí ukázal na odpornou smečku. „Mistře, snad bychom se měli vrátit.

Tolik pohromadě jsem jich už dlouho neviděl. Je jich dost, aby nás oba dostaly.“

„Upokoj se,“ přikázal mu Cholik. „Dej mi tu louči.“ Poslední věc, po které toužil, byla, aby Nullat opět začal se svými předtuchami a zlými znameními. Toho už měl dost.

Nullat neochotně, jakoby váhal, jestli ho tu Cholik nechce nechat a navíc bez světla, napřáhl ruku s loučí ke knězi. Cholik ji pevně uchopil. Zašeptal slova modlitby a pak na plamen dýchl. Jeho dech prošel plamenem a změnil se v ohnivou vlnu, která se rozlila po okolních kamenech a hromadách suti. Kněz pohnul hlavou zleva doprava a krysy se ocitly uprostřed výhně jako v kovářské peci.

Nullat vykřikl, zakryl si tvář a snažil se odvrátit od žáru. Tím pohybem ale vyrazil Cholikovi louči z ruky, takže se otřela o záhyby jeho roucha.

Kněz ze sebe róbu strhal a obořil se na akolytu: „Zatracený blázne. Málem jsi mě zapálil!“

„Omlouvám se, mistře,“ naříkal Nullat, zatímco dával rychle louči pryč od kněze. Vlastně s ní škubnul tak prudce, že plamen málem zhasl. Tam, kde ležela, se na kamenné podlaze leskla kaluž ještě žhavého oleje.

Cholik by toho nemotoru peskoval dál, ale přepadla ho náhlá slabost. Zavrávoral a skoro se nemohl udržet na nohou. Zavřel oči, aby se zbavil závratě, která s ním zatočila. To kouzlo, tak brzy poté, co předvedl Raithenovi, ho naprosto vyčerpalo.

„Mistře,“ volal vyděšeně Nullat.

„Drž hubu,“ obořil se na něj Cholik. Zloba vyzařující z jeho hlasu překvapila i jeho samotného. Ze zápachu spáleného masa, který naplnil tunel, se mu zvedl žaludek. „Jistě, mistře.“

Cholik se přinutil nadechnout a soustředil se sám na sebe. Ruce se mu třásly a bolely, jakoby si zlomil všechny kůstky v prstech. Moc, kterou byl schopen uvolnit, začínala být na jeho staré tělo trochu příliš. Jak je možné, že Světlo stvoří člověka, dovolí mu vládnout takovou silou, jen aby ho za chvíli zase zbavila těla, které potřebuje k životu na tomto světě? To tahle otázka ho před více než dvaceti lety pomalu odvrátila od učení zakarumské církve. To od té doby obrátil svou pozornost k démonům. Ti alespoň spolu s mocí nabízeli svým způsobem nesmrtelnost. Jediný problém byl zůstat naživu tak dlouho, abyste ji mohli využít.

Když slabost poněkud ustoupila, otevřel Cholik oči. Nullat stál nakloněný k němu.

Jen aby skýtal menší cíl pro případ, kdyby kolem zůstaly ještě nějaké krysy, byl si Cholik jistý. Pak se rozhlédl kolem sebe.

Magický oheň se ještě stále šířil podzemím. Na haldách suti ležela kouřící zčernalá těla uhořelých krys. Spálené maso se odlupovalo od kostí a strašlivě páchlo. Zaslechl jen několik málo zvuků těch, co přežily, ale žádná z nich neměla v úmyslu opustit svůj úkryt.

„Vstaň, Nullate.“nařídil Cholik.

„Ano, mistře. Chtěl jsem vás jenom zachytit, kdybyste spadl.“

„Nespadnu.“ Pokračovali dál, držíce se při straně. Cholik se zadíval do propasti, kterou nyní měli po levé ruce. Dno neviděl a jestli nějaké měla, muselo být nesmírně hluboko. Kopáči propast používali jako hrob, do kterého házeli těla mrtvých otroků spolu se sutí, kterou by jinak museli vyvážet.

Nehledě na skutečnost, že zde dole nebyl už týdny, pamatoval si Cholik velmi dobře všechny záhyby a křižovatky spletitých tunelů, které otroci odkryli. Navíc se každý den probíral vším, co dělníci vynesli na povrch. Pečlivě vše zaznamenával do svých poznámek. Ve

Westmarchi by všechno, co dosud zaznamenal, mělo cenu zlata. Kdyby měl vyvážit cenu svého života a moci penězi, pravděpodobně by to stačilo, ale peníze pro něj neměly cenu. Jen magie, poznání a moc.

A tohle všechno mohl čekat jedině od démonů.

Stezka, po které kráčeli, se stále svažovala hluboko do nitra hory. Cholik si byl jistý, že už musí být dokonce pod hladinou řeky Dyre. Protivný chlad a vlhkost srážející se na kamenných stěnách to jen potvrzovaly.

Jen o pár okamžiků později, poté, co vstoupili do dalšího systému chodeb, jenž vedly troskami Ransimu, si Cholik všiml intenzívní záře, která musela vycházet z loučí a ohňů kopáčů. Celý tým byl rozdělen na směny a ty na skupiny. Každá skupina pracovala šestnáct hodin s osmihodinovou pauzou určenou k odklizení suti. Spali osm hodin denně, protože Cholik zjistil, že většina lidí nedokáže pracovat déle než šestnáct hodin bez většího odpočinku a zůstat v použitelném stavu na nějakou delší dobu.

Úmrtnost otroků s tímto nařízením razantně klesla. Přispěla k tomu i ochranná kouzla, která zde Cholik umístil proti útokům krys a nemrtvých, ale zcela zabránit ztrátám na životech se zatím nepodařilo. Muži zkrátka umírali. Jediným problémem tak zůstávalo to, že Raithenovi trvalo tak dlouho, než mrtvé nahradil novými otroky.

Cholik prošel hlavní síní, kde muži spali. Následoval Nullata do jednoho z nových tunelů. U vchodu a v první třetině chodby stále ještě ležely hromady suti. Starý kněz si však překážek nevšímal, zrak už upřený na masivní šedozelené dveře, kterými tunel končil.

Muži nyní pracovali na krajích dveří. Aby dosáhli na jejich horní okraj, museli vylézt po šest metrů vysokých žebřících. Všude se rozléhalo zvonění kladiv a dlát tesajících kámen ještě zesílené ozvěnou v kamenném tunelu. Jiní muži nakládali suť do připravených vozíků a odváželi pryč.

Nad dveřmi se mihotal plamen louče a osvětloval symbol tak, aby byl co nejlépe vidět. Symbol se skládal z šesti eliptických prstenců, vzájemně propletených a zvlněné čáry procházející skrz ně, ale zároveň jakoby zcela jinde. Někde čára procházela pod elipsami , jinde zase nad nimi.

Cholik užasle zíral na dveře a pak s úctou zašeptal: „Kabraxis, Vymítač Světla.“

„Di po něm! Di po něm! Je tu nahoře!“ zařval Orphik. Darrick zvedl opatrně hlavu. Nechtěl se znovu dostat do cesty nožům toho malého piráta, který se na něj právě vyřítil. Okované boty na skále příšerně skřípaly.

„Ten zkurvenej bastard mě málem dostal, Lone,“ křičel dál Orphik, zatímco před sebou bravurně roztočil oba dlouhé nože. „Hele krej mě a sleduj, jak ho rozpářu na cucky. Sleduj.“

Darrick měl čas tak akorát se zvednout na rukou. Levá dlaň, zalitá krví z pořezaného prstu, nepříjemně klouzala. Ale pak nahmatal jakýsi výstupek, zapřel se a konečně se postavil na nohy.

Orphik máchl oběma čepelemi najednou, levou ruku přes pravou, takže oba nože scvakly jako nůžky těsně před Darrickovýma očima. Musel o krok ustoupit, protože rozzuřený pirát okamžitě pokračoval v útoku, tentokrát opačným směrem. Při třetím výpadu se však Darrick sklonil a udělal naopak krok vpřed. Každé další couvnutí by na rozeklané hraně útesu mohlo být smrtelné.

Když se přiblížil k pirátovi, vytáhl Darrick ze své levé boty dlouhý nůž a na chvíli cítil, jak mu klouže ve zkrvavené dlani. Zatímco se Orphik otáčel, sevřel Darrick rukojeťtak, aby mu nevyklouzla, a bez milosti, s vědomím, že on taky žádnou čekat nemůže, sekl po pirátově botě. Nůž projel kůží holinky jako nůž máslem a přeťal pirátovu podkolenní šlachu.

Orphik přestal nohu ovládat a ztratil rovnováhu. Zaklel a zařval o pomoc, oba dlouhé nože stále před sebou jako obranu proti Darrickově dalšímu útoku.

Darrick vyskočil na nohy, rozrazil Orphikův kryt a ramenem mu vrazil přímo do hrudi. Překvapen Darrickovým prudkým útokem i jeho silou Orphik přepadl přes okraj útesu, téměř jakoby skočil schválně. Celou dobu, co padal do řeky, máchal rukama a ječel. Minul Mata i ostatní námořníky jen o centimetry, a to jen proto, že ti už věděli, co se nahoře děje a přitiskli se co nevíc ke skále.

Darrick sám se musel zachytit silného kořene stromu vyrůstajícího ze skály, kterou jakoby útes slepě pokračoval ještě několik metrů výš, aby nespadl hned za pirátem. Užasle pohlédl dolů, stále ještě šokován rychlým sledem událostí.

Orphik nespadl do řeky. Narazil hlavou do kamene vyčnívajícího u břehu z vody. Nechutné prasknutí jeho lebky se ještě několikrát vrátilo v ozvěně.

„Darricku!“ volal Mat nahoru.

Darrick si uvědomil nebezpečí vyplývající z jeho současné polohy a rychle se otočil, aby čelil druhému pirátovi. Bál se, že by ten už mohl být přímo u něj, ale Lon místo toho zamířil pryč, směrem do malého průsmyku mezi skalami, který jistě vedl k ostatním pirátům. Jeho dlouhé těžké kroky duněly a odrážely se od okolních skal.

„Zdrhá k signálnímu vohni,“ volal Mat, který se právě přehoupával přes okraj útesu. „Esli se tam dostane, tak je tu máme za chvilku všechny a život toho kluka je v tahu. A náš taky.“

Darrick zaklel a vyskočil. Rozběhl se, ale včas si vzpomněl na lano, které měl kolem pasu. Stiskl nůž mezi zuby a zkrvavenými prsty rychle rozvázal uzel. Otočil se a uvázal lano kolem kořene, jehož se ještě před chvílí držel. Tvář měl klidnou a ruce zvyklé na práci s lanem ho dokonale poslouchaly. Dokonce si dovolil luxus zvednout hlavu a zkontrolovat, kam až zatím pirát doběhl. Jak daleko můžou ten signální oheň mít?

Když uvázal uzel, ujistil se ještě zataháním, jestli skutečně drží. Spokojen zavolal dolů na ostatní: „Lano drží!“ Pak se rozběhl stíhat prchajícího piráta.

„Vstaň a obleč se,“ rozkázal kapitán Raithen, aniž by se podíval na ženu, která ležela vedle něj. Ta se beze slova nahá zvedla, poučená z předchozích setkání, a přešla místnost k šatům, které odložila na truhlici.

I když k té ženě necítil vůbec nic, dokonce ji snad nenáviděl, protože mu znovu připomněla, jak slabý byl, když se pokoušel ovládnout svůj chtíč, sledoval Raithen, jak se obléká. Na sobě měl pot, její i svůj, neboť v pokoji bylo díky zapálenému krbu příliš horko. V Taurukově přístavu zůstalo jen několik málo obyvatelných domů. Hostinec byl jeden z nich. Piráti se sem přestěhovali, skladovali zde jídlo i výzbroj a kořist z potopených lodí.

Žena byla mladá a ani těžký život mezi piráty nedokázal zničit její ladné křivky a jemnou pleť. Na zadní straně stehen však měla napůl zhojené rány, památku na to, když ji Raithen naposled potrestal svým jezdeckým bičíkem.

Dokonce i teď, když se pomalu a smyslně oblékala, mu dokazovala, jakou kontrolu nad ním má. Toužil po ní, přestože mu byla jinak lhostejná, a ona to moc dobře věděla.

Přiváděla Raithena k zoufalství. Přesto ji ještě nezabil. Ale ani nedovolil ostatním pirátům, aby si s ní užili, a nechával si ji pro své vlastní potřeby. Kdyby ona byla mrtvá, žádná z žen, které na svých výpravách zajali, by ho nedokázala uspokojit.

„Myslíš si, že jsi kdovíjak nad věcí, co, ženo?“ promluvil Raithen.

„Ne.“

„Snažíš se mě vodit za nos?“

„Ne.“ Odpovídala tiše a klidně.

Při pohledu na její klid ztrácel Raithen kontrolu nad svým vztekem. Zhmožděný krk ho stále ještě bolel a stejně tak se nedokázal zbavit pocitu ponížení, které tak náhle přišlo z Cholikových rukou.

Znovu si vybavil způsob, jakým ho ten starý kněz přesvědčil o tom, že není tím starým bláznem, za kterého ho Raithen měl. Kapitán sáhl pro láhev s vínem, která stála na stolku vedle postele. Zlato a stříbro nebyly jediné poklady, které spolu se svými muži hledali na přepadených lodích.

Vyndal korek a zhluboka se napil temně rudého vína. Pálilo ho v krku a málem se rozkašlal, ale překonal to. Utřel si ústa hřbetem ruky a znovu se podíval na ženu.

Stála jednoduše oblečená vedle truhly, jen nohy měla bosé. Po výprasku, který hned napoprvé dostala, si už nedovolila odejít bez jeho souhlasu. Ani by se neodvážila o něj požádat.

Raithen zazátkoval láhev. „Nikdy jsem se tě nezeptal na jméno, ženo.“

Trochu zvedla bradu a její oči se na chvíli střetly s jeho. Pak uhnula pohledem. „Chceš znát mé jméno?“

„Až budu chtít, abys měla jméno, nějaké ti dám.“

Tvář rudou náhlým vztekem a ponížení, se žena málem přestala ovládat. Polkla. Cítila, jak jí v tepnách na krku a ve spáncích buší krev.

Raithen vzal prostěradlo, kterým byl přikrytý, utřel tvář a vstal. Myslel, že se opije tak, aby usnul, ale teď to vypadalo jinak.

„Bylas ve Westmarchi důležitá, ženo?“ Raithen si natáhl kalhoty. Meč a nůž nechával ze zvyku někde v dosahu, ale ona se na ně nikdy ani nepodívala. Věděla, že pro ni znamenají pokušení, jež si nemohla dovolit.

„Nejsem z Westmarche,“ odpověděla.

Raithen si oblékl blůzu. Na lodi měl připraveno čisté oblečení a taky vždy horkou koupel, neboť jeho sluha věděl, že nechat vodu vystydnout se nevyplácí. „A odkud?“

„Z Aranochu.“

„Lut Gholein? Říkal jsem si, že máš zvláštní přízvuk.“

„Severně od Lut Gholeinu. Můj otec s Lut Gholeinem obchodoval.“

„Co to bylo za obchod?“

„Byl sklář. Dělal jedno z nejlepších skleněných nádobí, jaké kdy svět viděl.“ Hlas se jí trochu třásl.

Raithen na ni chladně pohlédl, přestože věděl, z čeho její rozrušení pramení. Takovému pokušení nedokázal odolat. „Kde je tvůj otec teď?“

Rty se jí zachvěly. „Tvoji piráti ho zabili. Bez milosti.“

„Asi se bránil. Mají příkaz si z podobných věcí nedělat těžkou hlavu.“ Raithen si prohrábl rozcuchané vlasy prsty.

„Můj otec byl starý muž,“ prohlásila žena. „Nedokázal by se ubránit nikomu. Byl velmi laskavý a jemný a nezasloužil si být zavražděn.“

„Zavražděn?“ vmetl jí Raithen do tváře. Dvěma rychlými kroky překonal vzdálenost, která je až doteď dělila. „Jsme piráti, ženo, ne žádní vrahové, a já tě naučím mluvit o našem povolání slušně.“

Nepodívala se na něj. Oči jí zalily slzy strachu a pak se rozlily po vyděšené tváři.

Raithen jí na tvář položil hřbet ruky a do ucha zašeptal: „A se mnou budeš taky mluvit slušně, nebo ti nechám jazyk zaživa vyrvat z huby a tebe dám svým chlapcům.“

Prudce zvedla hlavu. Oči jí doslova plály, jak se v nich odrážel oheň z krbu.

Raithen čekal a přemýšlel, jestli se odváží promluvit. Rozhodl se ji dál provokovat. „Zemřel tvůj otec aspoň pořádně? Nemůžu si vzpomenout. Bránil se nakonec nebo ječeljak stará ženská?“

„Proklínám tě!“ řekla žena. Pak se na něj vrhla a udeřila maličkou pěstí pravé ruky.

Raithen se ani nepohnul, jen chytil její pěst do své. Trhla sebou a kopla ho do rozkroku. Kapitán pohnul boky, zdvihl nohu a zachytil úder stehnem. Pak se prudce otočil v bocích a hřbet jeho ruky přistál na ženině tváři.

Napůl omráčená silou toho úderu doslova odlétla k protější stěně. Oči se jí na chvíli převrátily a ona se svezla na podlahu.

Raithen si olízl tržnou ránu na ruce, kterou mu způsobily její zuby. Ta bolest ho jakoby probudila a pohled na bezbrannou ženu bezvládně ležící na zemi mu vrátil sebevědomí. Krk ho stále bolel, ale zbavil se alespoň části pocitu ponížení, i když tohle si ta žena neuvědomovala.

„Zabiju tě,“ řekla žena chraptivě. „Přísahám při Světle a všem, co je svaté, že jestli nezabiješ ty mě, najdu si tě a zabiju.“ Utřela si rukou krvácející ústa, ale jen si krev rozmazala po tváři a prstech.

Raithen se usmál. „Můžeš mě mít za blázna, ale sloužíš mi dobře, děvko. Úplně mi mluvíš z duše.“ Podíval se na ni. „Vidíš? Většina lidí by si myslela, že jenom tak žvaníš. Že si otvíráš hubu, aby ses cítila aspoň trochu odvážnější. Ale já tě chápu. Vím, že to myslíš vážně.“

„Jestli přežiju,“ řekla žena, „budeš se celý zbytek života muset otáčet přes rameno. Protože jestli tě někdy najdu, fakt tě zabiju.“

Raithen, stále ještě s úsměvem na rtech, potěšen z toho, jak se to nakonec pěkně vyvinulo a tak nějak s větší chutí do života, přikývl. „Jsem si tím jistý, ženo. A kdybych byl stejný chvastoun s přehnaným sebevědomím jako, řekněme, jistý kněz, asi bych udělal tu chybu, že bych tě ponížil a potom nechal žít.“

Žena se s otevřeným vzdorem postavila na nohy.

„Ale ty a já, ženo,“ pokračoval Raithen, „jsme jiní. Lidé v nás vidí nuly, jakoby všechno, co řekneme, bylo jenom tak do větru. Nechápou, že když je jednou začneme nenávidět a jsme připraveni je zničit, jen čekáme, až nám ukážou nějakou svoji slabou stránku.“ Odmlčel se. „Přesně jako když trpíš všechny mé urážky, kterýma tě chci zlomit, a uvnitř zůstáváš silná, abys byla pořád připravená mě zabít.“

Stála přímo před ním, dívala se mu do očí a krev jí stékala po bradě.

Raithen se na ni znovu usmál a tentokrát to bylo poprvé upřímné a vřelé. „Chci ti poděkovat, žes mi zase vrátila vítr do plachet. Připomnělas mi, o co mi skutečně jde. Nezáleží na tom, kolik mi mistr Buyard Cholik hodí klacků pod nohy, nejsem pes, abych se honil za kostma a nechal se od něj mlátit.“ Přešel k ní.

Tentokrát neucukla. Její oči hleděly jakoby skrz něj. „Máš mé díky, ženo.“ Raithen se sklonila přiblížil své rty k jejím.

S rychlostí a odhodláním, které by do ní neřekl, zaryla žena zuby do pirátova krku.

Čtyři

Darrickovy nohy těžce dopadaly na kamennou římsu. Zároveň si však byl neustále vědom závratné hloubky, která byla hned vedle. Měsíc něžně líbal hladinu řeky a zanechával na jejích vlnkách malé diamanty. Darrickův dech byl čím dál těžší a rychlejší a hluboko z námořníkova hrdla vycházelo sípání. Trochu ho povzbuzovalo vědomí, že Mat a ostatní právě vylézají nahoru. Představa, že najednou vpadne mezi hordu pirátů utábořených někde za skalnatou římsou, nebyla právě příjemná.

V ruce měl nůž, ale šavli zatím nechval v pochvě u pasu. Těžká čepel ho při každém kroku bouchala do stehna. Volnou ruku držel před obličejem jako ochranu před jehličím a větvemi stromů rostoucích ze skály. I tak měl však tvář značně poškrábanou.

Mohutný pirát zahnul na stezku vedoucí skrz malý jehličnatý lesík, ale pak náhle odbočil do hustého podrostu a zmizel.

Darrick zdvojnásobil své úsilí a po tak těžkém výstupu sahal až na dno zbývajících sil. Před očima se mu začaly dělat mžitky a pocítil nedostatek vzduchu v plicích.

Darrick však věděl, že pokud je piráti objeví, budou mít jen malou šanci dostat se zpět na Osamělou hvězdu dřív, než jepirátské lodi obklíčí. V nejlepším případě je rovnou zabijí i s tím malým chlapcem, kterého měli vysvobodit.

Darrick dorazil na místo, kde pirát zmizel v podrostu, a vrhl se za ním. Kvůli naprosté temnotě na chvíli ztratil orientaci. Automaticky zvedl hlavu, ale přes husté větve nebylo hvězdy vůbec vidět, takže nedokázal zjistit správný směr. Spolehl se tedy na svůj sluch a běžel dál.

Bez varování přímo před ním něco doslova vybuchlo. Kolem bylo světla tak akorát, aby Darrick dokázal rozeznat něco jako obrovská kožnatá křídla, zářící černé oči a jasně bílé zuby sápající se po něm. Najednou se na něj vrhl alespoň tucet netopýrů vyrušených proběhnuvším pirátem. Jejich ostré skřeky byly v tom malém prostoru ohlušující a ostré zuby mu na kůži zanechávaly krvavé stopy.

Darrick sekl nožem, ale nezastavoval se. Tihle netopýři lovili ve smečkách malou zvěř. Přestože je nikdy na vlastní oči neviděl, už slyšel o tom, že tihle vampýři ve větším množství dokážou skolit i dospělého člověka a zaživa mu ohlodat maso z kostí.

Po několika dalších krocích s netopýry stále za sebou, zakopl Darrick o ležící kmen. Udělal několik kotrmelců a snažil se nepustit nůž a zároveň se o něj nezranit. Do boku ho prudce bodla vlastní šavle. Okamžitě byl zpět na nohou, tentokrát si vědom směru, kterým má pokračovat.

Darrick běžel lesem a v krku ho pálelo. Srdce mu málem vyskočilo z hrudi a v uších mu hučela krev. Volnou rukou se chytil za strom a zahnul tak prudce, až se z kmene odloupla kůra.

Pirátovi před ním se nevedlo o moc lépe. Jeho supění doléhalo až k Darrickovi a už jen stěží mohlo být rychlejší. Darrick věděl, že kdyby měl čas, dokázal by toho muže uštvat. Ale čas mu právě docházel. Už dokonce viděl mihotavé žluté světlo strážního ohně, které probleskovalo mezi hustými větvemi stromů.

Pirát už vyběhl z lesa a zamířil směrem k ohni.

Past? Uvažoval Darrick. Nebo zoufalství? Že by měl větší hrůzu ze zlosti kapitána Raithena než z toho, že ho doběhnu? I ve Westmarchi vyžadovali kapitáni přísnou disciplínu. Darriekova cesta do důstojnického stavu ho taky stála několik jizev od biče na zádech. Nikdy nedostal víc, než dokázal snést, ale jednoho dne bude stejně jeden z těch kapitánů litovat.

Darrick bez váhání, vědom si toho, že nemá jinou možnost než toho muže zastavit, vyběhl z lesa a sebral poslední zbytky sil. Bylo mu jasné, ze jestli jsou u ohně další piráti, nebude mít šanci. Běžel nyní tak rychle, že měl problém kontrolovat své kroky.

Oheň hořel v malé prohlubni na úplném okraji malého výběžku útesu. Plameny vrhaly pokřivené stíny na skálu za ním. Kousek nad ním visel na stojanu z tří svázaných větví kotlík naplněný jistě něčím silně hořlavým, sloužící jako primitivní poplašné zařízení.

Darrickovi bylo jasné, že kotlík musí být velmi dobře vidět z dalšího stanoviště někde blíž směrem k přístavu. V okamžiku, kdy by někdo obsah kotlíku zapálil, poplach se už nedal zastavit.

Naprosto vyčerpaný pirát právě se supěním dorazil ke ohni, sehnul se, sebral vedle ležící louči a vnořil ji do plamenů. Louče se okamžitě vzňala a hořela modrožlutým plamenem, protože byla namočená do velrybího tuku. S loučí v ruce začal pirát lehce šplhat směrem ke kotlíku.

To už mu však byl Darrick v patách. Odrazil se a skočil. Doufal, že bude mít dost sil, aby piráta zasáhl. Podařilo se mu narazit mu ramenem do kolen, pak ale tvrdě dopadl obličejem na kamennou zem. Napůl omráčen cítil, jak na něj pirát spadl a oba kloužou dolů.

Pirát se vzpamatoval jako první, postavil se na nohy a tasil meč. Jeho tvář ozařovalo světlo ohně a odhalilo strach i vztek v ní vyryté. Chytil rukojeť meče oběma rukama a udeřil.

Darrick se překulil a sám se divil, že ho meč nezasáhl. Plynulým pohybem se zvedl na kolena, tasil svou šavli a vyskočil na nohy. S nožem v jedné ruce a šavlí v druhé stál nyní proti pirátovi, který se však zdál nejméně dvakrát tak velký.

Raithenovým tělem projela ostrá bolest, když žena zaryla zuby do jeho krku. Cítil, jak mu na ramena stéká jeho vlastní teplá krev a někde hluboko uvnitř se ho začínala zmocňovat panika, narážející na stěny lebky jako rozzuřený tygr v kleci. Na malý okamžik si byl jistý, že ho napadl upír. Co když se té ženě nějak podařilo dostat se k nějakému z těch nemrtvých monster, která Cholik svými vykopávkami probudil?

Raithen ovládl strach, ze kterého už ho mrazilo za krkem, a pokusil se ucuknout. Upíři neexistují! Říkal si. Nikdy jsem žádného neviděl!

Žena ucítila jeho pohyb a vší silou mu vrazila hlavou do žaludku. Zároveň ho objala rukama a držela se jako klíště. Rty a zuby nyní hledaly nové místo, kde by se mohly zakousnout do pirátova masa.

Raithen zařval bolestí i překvapením nad takovým manévrem, přestože něco podobného čekal, a snažil se vykroutit z jejího sevření. V jeho dlani se náhle objevil krátký nůž, předtím důmyslně ukrytý v rukávu. Pevně ho sevřel, vytočil ruku a zabodl čepel ženě do břicha.

Otevřela ústa a lehce vzdechla. Její ruce se svezly na pirátovo předloktí, které se právě chystalo vytáhnout nůž z ženina těla. Zavrtěla odmítavě hlavou a pak se zapotácela.

Raithen ji zachytil, prsty vpletené do jejích vlasů, aby se nezhroutila na zem nebo snad aby z posledních sil neutekla ven z pokoje. Pak udělal několik kroků a chytil ji mezi svým tělem a stěnou. Podívala se na něj, v očích úžas, když ucítila, jak vytočil nůž a zamířil k srdci.

„Bastarde,“ vydechla. Na rtech se jí spolu s tím slovem objevila krvavá růže.

Raithen ji držel a sledoval, jak jí z očí mizí život i pochopení, a přesně věděl, co si od ní bere. Náhle se znovu ozval jeho vlastní strach, když si uvědomil, že mu krev stále vytéká z prokousnutého hrdla. Polekal se, jestli se jí snad nepodařilo prokousnout mu tepnu, což by znamenalo, že by tu během několika minut vykrvácel. Na palubě pirátských lodí v Taurukově přístavu nebyli žádní léčitelé a všichni kněží byli hluboko pod městem až příliš zaměstnaní vykopáváním hrobů. A ani tak by si jejich léčitelskými schopnostmi nemohl být příliš jistý.

V příštím okamžiku se ženino bezvládné tělo svezlo celou svou váhou na kapitánovu ruku.

Raithen byl už od přírody podezřívavý a tak ještě chvíli čekal. Třeba to jen hrála – i když měla v sobě dobrých deset centimetrů ocele. Tohle už se kdysi podařilo i jemu a stálo to život dva muže, kterým právě tahle jeho opatrnost chyběla.

Po chvíli mu však bylo jasné, že je mrtvá. Rty měla stále trochu otevřené a zbarvené krví, která však už nevytékala. Její oči, kalné a bez života, zíraly někam skrz něj. V její tváři už nebyl žádný výraz.

„Zatraceně, ženo,“ šeptal Raithen s upřímnou lítostí. „Kdybych věděl, že máš v sobě takový žár, mohli jsme se spolu mít daleko líp.“ Zhluboka se nadechl, vychutnával si sladkou vůni parfému, který jí přivezl z poslední výpravy s tím, aby ho na sobě měla vždy, než k němu přijde. Teď byla ta vůně smíšená s pachem čerstvé krve. Bylo to tak omamuj ící.

Někdo rozrazil dveře do pokoje.

Raithen se připravil na nejhorší a otočil se tak, že držel ženino tělo mezi svým a dveřmi. Zároveň vytáhl z mrtvého těla nůž a otočil ho proti možnému útočníkovi.

Do místnosti vstoupil šedovlasý muž s kuší v ruce. Před světlem vycházejícím z krbu musel přimhouřit oči. „Kapitáne? Kapitáne Raithene?“ Kuše v pevných mužových pažích mířila na obě těla.

„Nemiř na mě tou zatracenou věcí, Pettite,“ zavrčel Raithen. „Nikdy nemůžeš vědět, kdy to samo vystřelí.“ Námořník sklonil samostříl a připevnil si jeho kované držadlo k pasu. Zvedl ruku a cvrnkl si na pozdrav do trojcípého klobouku. „Vomlouvám se, kapitáne, ale myslel sem, že tu máte ňákou bouřku. A s tím vším cirkusem tady kolem… sem netušil, že si užíváte se zajícem.“

„Neužíval jsem si jenom já,“ odpověděl Raithen s nuceným klidem, neboť si stále ještě nebyl jistý, jak těžké bylo jeho zranění na krku. Pustil mrtvou ženu, a ta se s žuchnutím svezla k jeho nohám.

Jako kapitán jedněch z nejdrsnějších pirátů, kteří se plavili po Velkém moři a Westmarchském zálivu, si musel udržovat image. Kdyby kdokoli z jeho posádky vycítil nějakou slabinu, dříve nebo později by se ji snažil využít. On sám se stal kapitánem na Barakudě poté, co zavraždil kapitána bývalého.

Pettit se ušklíbl a odplivl si. Pak si hřbetem ruky otřel ústa a řekl: „Vypadá to, že ste jí už měl až po krk. Mám vám přivlíct jinou?“

„Ne.“ Raithen znovu ovládl strach a zvědavost, otřel krev z nože o ženiny šaty a přešel na druhou stranu místnosti k zrcadlu. Bylo prasklé a pokryté šedými fleky tam, kde se stářím stříbrná vrstva na pozadí začínala sloupávat. „Ale něco mi připomněla, Pettite.“

„A co, kapitáne?“

„Toho zatraceného kněze, Cholika. Myslí si, že jsme nějací jeho sluhové nebo co.“ Raithen si prohlížel svůj obraz v zrcadle, zejména pak ránu na krku, kterou zároveň opatrně zkoumal prsty. Díky Světlu, že nekrvácel víc. Dokonce se zdálo, že se rána zaceluje.

Maso v místě, kde do něj pronikly zuby, bylo stejně jako kůže napůl vytržené a už začínalo fialovět. Raithen věděl, že mu zůstane jizva. Z toho zjištění neměl dobrý pocit, neboť si na svém vzhledu dával celkem dost záležet. Podle ženských měřítek byl velice pohledný muž a nehodlal na tom nic měnit. Alespoň bude mít pádnou výmluvu, kde se mu na krku vzalo tolik modřin.

„Jo,“ zazubil se Pettit. „Ty knězi se všema těma svejma nadpozemskejma a magickejma cestama člověku zalezou pod kůži. Dycky se chovaj, jakoby snad dejchali ňákej lepší vzduch než my, nebo co. Už mě jednou na hlídce napadlo, že bych normálně jednoho sejmul a nechal ho někde ležet, ať si ho vostatní hezky najdou. Třeba by jim to trochu připomnělo, co tu děláme.“

Raithen, spokojený, že jeho život není v ohrožení, pokud ovšem ta žena neměla nějakou nemoc, která se zatím neprojevila, vytáhl z kapsy šátek a ovázal si ho kolem krku. „To není špatný nápad, Pettite.“

„Jo, dík, kapitáne. Dycky si říkám, že todle místo se všema těma historkama vo démonech by bylo dokonalý na pořádnou vraždičku. Pak bychom asi zjistili, kolik má ten Cholik faktickcjch věrnejch.“ Zašklebil se a odhalil několik posledních zubů, které mu ještě zbývaly.

„Mohli bychom tím vylekat i ostatní.“ Raithen v zrcadle zkontroloval, jak má upravený šátek. Vlastně mu docela slušel. Než se mu rána zahojí, vymyslí si nějakou pěknou historku, jak k ní přišel v rukou nějaké vášnivé princezny, kterou unesl z Kurastu, připravil o věneček a vrátil otci výměnou za tolik zlata, kolik sama vážila.

„No, chlapům bysme mohli říct, vo co de, kapitáne.“

„Tajemství, Pettite, nejlépe uchovává jeden člověk. I když ho znají jenom dva, je to nebezpečné. A mám to říct celé posádce?“ Raithen zavrtěl hlavou a snažil se, aby na něm nebyla poznat bolest, která mu projela krkem. „To by byla blbost.“

Pettit se zamračil. „No, něco se s tím ale musí dělat. Ty knězi tam dole vobjevili ňáký dveře. A pochybuju, že nás nechaj se kouknout, co za nima je.“

„Dveře?“ Raithen se otočil od zrcadla zpět na svého zástupce. „Jaké dveře?“

Velký pirát, Lon, se při svém výpadu proti Darrickovi ani nesnažil předstírat nějaké umění práce s mečem. Prostě jen oběma rukama zvedl svůj obrovský meč a prudce sekl po jeho hlavě s úmyslem rozpůlit ji jako meloun.

Darrick se pokusil krýt šavlí. Bylo mu jasné, že ji meč může klidně zlomit, ale v tu chvíli neměl jinou možnost. Neměl v úmyslu ránu zastavit, jen ji trochu odklonit stranou. Zároveň udělal krok na druhou stranu, neboť očekával od piráta okamžitý druhý útok. Nebyl však úspěšný stoprocentně a pirátův meč ho naplocho zasáhl do hlavy, takže ho málem omráčil.

Dezorientovaný Darrick se spolehl jen na své instinkty a zkušené reakce a podařilo se mu zablokovat pirátovu zbraň alespoň na tak dlouho, než znovu zcela nabyl vědomí. Zrak i sluch mu se mu na chvíli zamlžily, stejně jako když se Osamělá hvězda někdy pokoušela proplout mezi vysokými dlouhými vlnami, místo aby se obrátila proti nim.

Lon se Darricka pokusil odstrčit, ale příliš prostoru nezískal.

S obratností a plný hněvu, který ho zaslepoval, pokaždé když bojoval, udělal Darrick krok vpřed a udeřil piráta jílcem meče do obličeje.

Lon zaúpěl a zavrávoral.

Darrick znovu nemilosrdně vykročil vpřed. Pirát začal couvat, klopýtal na nerovném terénu a snažil se pozpátku vylézt na vyvýšeninu s kotlíkem. Pak udělal osudnou chybu.

Jakoby z velké dálky zaslechl Darrick, jak pirátovy boty sklouzly po štěrku. Lon se chytil za hlavu a s křikem sjel zpět dolů. Darrick neváhal, přiskočil a vykopl mu meč z ruky, takže přistál několik metrů od nich.

Lon zvedl ruce. „Vzdávám se! Vzdávám se! Milost!“ Po úderu, který mu málem rozťal lebku však Darrick nevěděl, co je milost. Vzpomněl si na těla, jenž viděl plavat na vodě tam, kde piráti potopili nějakou westmarchskou loď. Ale jeho myšlenky klouzaly ještě dál do minulosti, k okamžikům, kdy ho jeho otec jako dítě zuřivě mlátil. Ten člověk byl řezník a jeho silné ruce dokázaly člověku roztrhnout obočí jednou ranou.

Darrick mnoho let nedokázal pochopit otcův hněv. Vždycky si myslel, že udělal něco špatně, že mu nebyl synem, po kterém toužil. Teprve až vyrostl pochopil, o co všechno v tom vztahu šlo.

„Milost,“ prosil pirát.

Ale hlas, který nyní doléhal k Darrickovi, patřil jeho otci. Klel a nadával mu, vyhrožoval, že ho umlátí k smrti jako prašivého psa. Darrick se napřáhl šavlí a sekl s úmyslem oddělit pirátovu hlavu od těla.

Bez varování se odněkud objevil jiný meč, odrazil Darrickovu ránu a způsobil, že sekl do země jen několik centimetrů od pirátovy rukama zakryté hlavy. „Ne,“ řekl někdo.

Darrick, stále ještě ztracený ve vzpomínkách na bití, se rychle otočil a znovu se rozmáchl. S neuvěřitelnou rychlostí mu někdo sevřel ruku dřív, než byl schopen seknout.

„Darricku, to sem já. To sem já, Mat.“ Matův hlas zněl naléhavě a plný emocí, ale nebyl o mnoho hlasitější než šepot. „To sem já, sakra, vykašli se na to. Potřebujem toho chlapa živýho.“

Darrickova hlava třeštila bolestí a zrak měl stále ještě zamlžený z Lonovy rány. Přesto se pokusil zaměřit se na muže před sebou. Vzpomínky ho jen neochotně opouštěly a on se pomalu vracel do reality.

„To není tvůj otec, Darricku,“ řekl Mat.

Darrick se soustředil na svého přítele, cítil, jak z něj emoce postupně vyprchávají a nechávají ho slabým a třesoucím se. „Vím. Jo, já vím.“ Ale ve skutečnosti tomu tak nebylo. Pirátova rána ho téměř zbavila smyslů. Zhluboka se nadechl a snažil se vyčistit si hlavu úplně.

„Potřebujem ho živýho,“ řekl Mat. „De nám přece o králova synovce. Von by moh vědět něco, co se nám bude hodit.“

„Já vím.“ Darrick se podíval na Mata. „Pusť mě.“ Matovy oči na chvíli zkoumaly Darrickovy, ale sevření na jeho ruce ještě nepovolil. „Seš si jistej?“

Darrick se podíval přes přítelovo rameno na ostatní námořníky. Jediný Maldrin nevypadal jeho krvelačností překvapený. Jen málo lidí z celé posádky znalo Darrickovy občasné záchvaty zuřivosti, kdy nad sebou naprosto ztrácel kontrolu. Už se mu to dlouho nestalo, až zase dnes.

„Jo, sem si jistý,“ řekl Darrick.

Mat ho pustil. „To už je za náma. Už se tam nemusíš nikdy vrátit. Tvůj otec za náma do Hillsfaru nešel. Nechali sme ho tam. Nechali sme ho tam, zbavili sme se ho jednou provždy.“

Darrick pomalu přikývl, zastrčil šavli do pochvy a odvrátil se od nich. Přehlédl pohledem horizont, ale stále na sobě cítil Matovy oči. Skutečnost, že mu jeho přítel nevěřil, přestože mu výslovně řekl, že je v pořádku, ho znepokojovala a dokonce rozčilovala.

Jakoby znovu v uších slyšel otcův posměšný hlas připomínající mu, jak je neschopný a k ničemu. Nehledě na to, jak vysoko se vyšvihl, že se dokonce stal důstojníkem ve Westmarchských námořních silách, nebyl schopen nechat ten hlas v Hillsfaru.

Darrick se zhluboka a hlasitě nadechl. „Dobře, takže dem na to, hoši. Maldrine, vem si pár chlapů a sežeň laskavě nějakou vodu. Musíme ten oheň zhasnout. Nechci, aby se nám za zády rozhořel.“

„Rozkaz, pane,“ odpověděl Maldrin, okamžitě se otočil a vybral dva námořníky, kteří měli jít s ním. Rychlou prohlídkou pirátských zásob získali dva měchy na vodu. Poté, co uhasili stále ještě hořící louči, vydali se okamžitě ke kotlíku, aby práci dokončili.

Darrick se otočila prohlížel si velkého piráta, zatímco mu Mat svazoval ruce za zády šátkem. „Kolik vás tu nahoře bylo?“ zeptal se Darrick.

Muž neodpovídal.

„V žádném případě se s tebou nebudu zdržovat a ptát se tě víckrát,“ varoval ho Darrick. „V tuhle chvíli si pro mě daleko menším problémem mrtvý než živý. V žádném případě se netěším, že s sebou budu celou dobu tahat nějakého vězně.“

Lon polkl a snažil se vypadat vzpurně.

„Na tvým místě bych mu věřil,“ dodal Mat a plesknul piráta po tváři. „Když je takhle v rajcu, klidně nechá člověka hodit ze skály, než aby čekal, jestli mu náhodou něco neřekne.“

Darrick věděl, že pro takhle spoutaného a ležícího na zemi musí být pro piráta dost těžké zůstat pánem situace. A Matova slova dávala smysl. Pirát neměl tušení, že by Mat Darrickovi něco takového nedovolil. A navíc byl Darrick nyní opět sám sebou a samotnému by se mu takové jednání příčilo.

„Takže?“ pobídl Mat zajatce téměř dobrosrdečně a dřepl si vedle něj. „Pěkně nám pověz, co víš.“

Pirát si je oba podezřívavě prohlížel. „A necháte mě žít?“

„Jo,“ souhlasil bez váhání Mat. „Dávám ti na to svý slovo. Klidně ti to vodpřísáhnu na holej pupek.“

„A jak můžu vědět, jestli vám mám věřit?“ dožadoval se pirát záruky.

Mat se zasmál. „No, starej brachu, zatím sme tě žít nechali, ne‘?“

Darrick se na muže podíval. „Tak kolik vás tu nahoře bylo?“

„Jenom dva,“ odpověděl pirát neochotně. „Kdy se měně] hlídky?“

Pirát chvíli váhala pak odpověděl: „Brzo.“

„Škoda,“ prohlásil Mat. „Esli se tu někdo vobjeví během několika minut, budu ti muset podříznout krk.“

„Myslel sem, že ste říkali, že mě necháte žít,“ protestoval pirát.

Mat znovu poplácal piráta po tváři. „Jo, jenom esli nás nepotká ňáký nepříjemný překvápko.“

Pirát si olízl rty. „Nový stráže tu nebudou dřív než po svítání. Řek sem vám to jenom, abyste rači zdrhli a Raithen mě nezmlátil, že sem nezapálil voheň.“

„Dejme tomu,“ připustil Mat. „To bylo vod tebe chytrý.

Asi bych zkusil to samý. Ale my tu nejsme jenom tak na špacíru,chápeš?“

„Jasně,“ řekl pirát a přikývl. Mat se choval, stejně jako ve většině případů, velice slušně, skoro až přátelsky, což obvykle vzbuzovalo důvěru.

Darrickovi se ulevilo. Výměnu stráží uprostřed noci by nečekal, ale pirátova slova ho ujistila, že mají ještě několik hodin čas, aby osvobodili králova synovce, než se v přístavu začne něco dít.

„A co ten královskej klučina?“ zeptal se Mat. „Je to jenom škrvně a celkem nerad bych slyšel, že se mu stalo něco nepříjemnýho.“

„Žije.“

„Kde?“ zeptal se Darrick.

„Má ho kapitán Raithen,“ řekl pirát a slízl ze rtu krev. „Má ho na palubě Barracudy.

„A kde najdem tu Barracudu?“ptal se Darrick dál.

„Je v přístavu. Kapitán ji nikam nepustí, pokud není sám na palubě.“

„Dobře.“ Darrick se otočil k východu, všiml si, že Maldrin s ostatními se právě vrátili od řeky s měchy, které s pomocí lana naplnili vodou. „Zvedni ho, Mate. A chci, ať má pořádný roubík“

„Rozkaz, pane.“ Mat pirátovi škubnutím pomohl se postavit na nohy a z kapsy vytáhl další šátek, aby udělal roubík. Darrick přistoupil k pirátovi blíž, ale necítil se dobře, když viděl, že se snaží dostat se od něj co nejdál, přestože Mat stojí pevně za ním. S tváří jen centimetry od pirátovy Darrick měkkým hlasem řekl: „A ať s tebou nejsou problémy.“

Po chvíli ticha se pirát otočil na Mata, od kterého se však tentokrát nedočkal žádné podpory. Pak se zajatec otočil zpět k Darrickovi a dychtivě přikývl.

„Dobře,“ řekl Darrick a chladně se usmál. „Jestli se pokusíš varovat své kámoše, což by ti mohlo připadat jako dobrý nápad, podříznu ti krk jak rybě. Kývni hlavou, jestlis mi rozuměl.“

Pirát přikývl.

„Nemám piráty rád,“ řekl Darrick. „Čestný muž si dokáže vydělat na jídlo bez toho, aby se živil utrpením jiných. Na Velkém moři a ve Westmarchském zálivu jsem jich už zabil dost. Jeden další by to číslo moc nezměnil, ale zase bych se cítil o něco líp. Rozumíme si?“

Pirát znovu přikývl a v očích se mu objevily krokodýlí slzy.

„Naprosto, šéfe,“ dodal Mat energicky a poplácal piráta po rameni. „Nevím proč, ale myslím, že po tvým laskavým vysvětlení žádný problémy nebudou.“

„Dobře. Vem ho s sebou, ale nepouštěj si ho daleko od těla.“ Darrick se otočil a vyrazil směrem k východu podél skal, které je dovedou až do Taurukova přístavu.

Pět

Raithen stál ve svém pokoji v hostinci v Taurukově přístavu vedle těla mrtvé ženy a sledoval, jak Pettit sáhl do kapsy pod vestou a vytáhl list papíru.

„Kvůli tomudle jsem vlastně přišel, kaptáne,“ řekl první důstojník. „Valdir to poslal hned, jak to šlo, potom, co ty knězi našli ty divný dveře.“

Raithen přešel k němu a vzal si podávaný papír. Rozložil ho a nahnul se ke krbu a k lampě, která stála na krbové římse.

Valdir byl nový špión, kterého kapitán nasadil mezi Cholikovy kopáče. Raithen je měnil s každou novou dodávkou otroků. Mužům, které pro tento úkol vybral, to bylo jedno a alespoň si nikdo z Cholikových věrných nestačil všimnout, že jeden z dělníků je v podezřele lepším stavu než ostatní.

Na papíře bylo nakresleno několik eliptických útvarů, navzájem propojených a jedna zvlněná linka procházející napříč všemi ostatními.

„Co to je?“ zeptal se Raithen.

Pettit se nahnul a znovu si odplivl. Ne úplně dokonale, takže si musel zbytky slin utřít z brady. „Todle tady je symbol, kterej Valdir viděl na těch dveřích. Sou to pořádný vrata, kaptáne, třikrát tak velký jako dospěle] chlap, teda podle toho, jak to Valdir popisoval.

„Ty jsi s ním mluvil‘?“

Pettit přikývl. „Jo, šel sem si pokecat s jedním z těch Cholikovejch žoldáků. Abych jako udržel ňáký ty přátelský vztahy, chápete. Vzal sem pár flašek brandy, co sme sebrali z tý poslední lodi.“

Raithen věděl, že tohle nebyl jediný důvod, proč šel Pettit dolů. Vzhledem k tom, že všechny ženy v přístavu měli v rukou piráti, což bylo Cholikovým kněžím celkem jedno, museli žoldáci vyjednávat ceny za „půjčení“ právě s Pettitem.

Hrabivost byla jedna z vlastností, kvůli které z něj Raithen udělal svého prvního důstojníka. Pettit si moc dobře uvědomoval, že loajalita ke kapitánovi mu zajišťuje nejen slušnou kariéru ale i nadprůměrné příjmy. Zároveň bylo dobře, že Pettit nikdy netoužil zaujmout Raithenovo místo a jeho jediným cílem bylo sloužit pod kapitánem, který dokázal ocenit jeho krutou a často až zlomyslnou povahu.

„Kdy našli kněží ty dveře?“ zeptal se Raithen. Jestli to Cholik věděl, proč tam nebyl? Raithen ještě stále neměl tušení, proč se Cholik se svými přisluhovači rýpou v zemi pod městem jako krtci, ale jejich zápal pro věc, ať již hledali cokoli, byl fascinující.

„Před chvilkou,“ odpověděl Pettit. „Náhodou sem byl v tunelu, když Valdir s tou novinkou zrovna přišel.“ Raithenovi se rozsvítilo. Vrátil se pohledem zpět k hrubému náčrtku. „Kde je ten bastard Cholik teď?“ Další Raithenův špión měl na starosti jen kněze.

„Před chvilkou přišel ke svejm kopáčům.“

„Cholik je teď dole?“ Raithenův zájem o celou věc rostl.

„Jo, kaptáne. Přilít tam hned, jak se k němu doneslo, co vobjevili.“

„A my samozřejmě netušíme, co za těmi dveřmi je?“ Na druhou stranu, Cholik samozřejmě taky nevědělo králově synovci, kterého Raithen unesl. Obě strany měly svá tajemství, ale jen Raithen o těch Cholikových věděl.

„Ne, kapitáne, ale Valdir nám pošle zprávu, hned jak něco vyčmuchá.“

„Jestli bude mít možnost.“ Pokaždé, když kněží našli něco, co považovali za důležité, odvolali všechny otroky pryč, dokud to důkladně neprozkoumali.

„Jo, ale zase esli to má někdo zvládnout, tak jedině Valdir.“

Raithen složil papír, vsunul ho do kapsy a přikývl. „Byl bych radši, kdyby tam s těmi knězi byl ještě někdo. Sežeň chlapy. Zamaskuj to, jako že jdeme doplnit otrokům zásoby.“

„Nato je eště čas.“

„To Cholik nebudě vědět. Nechává je dřít, až padnou a pak je háže do té velké propasti.“

„Rozkaz, kapitáne. Tak jo.“

„A co náš host na Barracudě?“

Pettit pokrčil rameny. „Jó, ten je v pohodě, kapitáne. Zdravej jako rybička. Cenu má přece jenom žívej, ne?“ První důstojník zavrtěl hlavou. „Dyť je to vlastně jenom taková naše malá pokladnička, ne?“

Raithen se opatrně dotkl rány na krku těsně pod šátkem. Hlavou mu projela ostrá bolest, až sebou trhnul. „Ten kluk je králův synovec, Pettite. Westmarchští králové si zakládají na vzdělanosti. Jejich děcka mají kolem sebe ty nejlepší kněze, kteří je učí hlavně historii a věci, které by možná bylo lepší zapomenout.“ Teda kromě map s pokladem nebo místem, kde šla ke dnu nějaká loď plná zlata.

„To jo, kapitáne. Kdyby se mě někdo ptal, tak to je všecko zbytečný.“

Raithen se ho na jeho názor neptal, ale to teď nechtěl rozebírat. „No, a kolik si tak myslíš, že toho ten kluk může znát z toho, co teď zajímá nás? Třeba už dokonce někdy viděl tohle.“ Rukou si poklepal na náprsní kapsu, kam schoval papír s nakresleným symbolem.

V Pettitových lesklých očích se objevil výraz porozumění. Poškrábal se ve vousech na bradě a ušklíbl se tak, že odhalil těch pár rozviklaných zažloutlých zubů, co mu ještě zbylo. „No teda, kapitáne, já bych řek, že to je dost možný.“

„Jdu si s tím chlapcem promluvit.“ Raithen vzal z truhly klobouk s pérem a nasadil si ho.

„Asi ho budete muset vzbudit.“ Řekl Pettit. „A není moc kamarádskej. Ten malej parchant málem uhryzl starýmu Bejkovi ucho, když mu šel dát nažrat.“

„Jak to?“

„Starej Bejk prostě vešel do tý komory, kde toho kluka máme. Ta malá mrcha na něho skočila z trámu nahoře. Pak mu ten malej spratek normálně namlátil kusem dřeva, který vyrval ze zdi. Kdyby sterej Bejk neměl tak tlustou palici, tak by ho snad umlátil k smrti. A jak se ho snažil setřást, tak se mu ještě zahryz do ucha. No, nakonec se mu málem povedlo pláchnout.“

„Je ten kluk zraněný‘?“

Pettit zamítavě mávl rukou. „Ále né. Asi schytal pár na kebuli, ale nic, co by ho za dva dny nepřešlo.“

„Nechci, aby se mu něco stalo, Pettite!“ Raithen skoro křičel.

Pettit se zarazil a nervózně se poškrábal na zátylku. „No, já jim teda řeknu, ať ho nechaj bejt.“

„Jestli se tomu klukovi něco stane, než s ním skončím,“ řekl Raithen a překročil mrtvé ženské tělo ležící na podlaze, „tak si to zodpovíš.“

„Jasný, kapitáne. Na mě se můžete spolehnout.“

„Sežeň ty chlapy a nějaké zásoby, ale nikdo se odtud ani nehne, dokud neřeknu.“

„Rozkaz, kapitáne.“

„Jdu si promluvit s tím klukem. Třeba bude o tom symbolu něco vědět.“

„Kdybych mohl něco navrhnout, kapitáne, tak až tam budete, dávejte si setsakra backa na uši. Ten kluk je rychlej.“

Buyard Cholik upřeně hleděl na ohromné dveře zasazené do skály. Všechny ty roky, co věděl o Kabraxisovi a o osudu Ransimu pohřbeném pod Taurukovým přístavem, netušil, jak se bude cítit, až jednou bude stát před dveřmi, za kterými se skrývá démonovo tajemství. Dokonce i po těch měsících příprav a práce, po všech těch cestách sem do podzemí, aby zkontroloval práci svých akolytů, jež vykonávali jeho rozkazy, byl zcela nepřipraven.

Čekal, že bude hrdý na svůj objev, ale zapomněl na strach, který ho nyní naplňoval. Tělem mu procházelo chvění, jako předzvěst přicházejícího zemětřesení zatím skrytého hluboko v zemi. Chtělo se mu křičet a volat archanděla Yaeriuse, který jako první přinesl učení Zakarumu lidem. Ale neudělal to. Cholik věděl, že hranici odpuštění, jenž bylo nabídnuto těm, kdo následovali cestu Světla, už dávno překročil.

A k čemu by starému umírajícímu muži bylo odpuštění? Kněze tahle otázka několik posledních měsíců nesmírně dráždila, ale stále častěji se mu v hlavě na ni objevovala jediná odpověď. Smrt přijde už za několik let a za tu dobu už ho nečekalo v životě nic, co by stálo za to.

„Mistře,“ zašeptal bratr Altharin, jste v pořádku?“ Stál po Cholikově pravé ruce, dva kroky za ním na znamení úcty, kterou starý kněz vyžadoval.

Cholik nechal vyprchat všechny stopy po hněvu, který ho naplnil, když si znovu uvědomil svou smrtelnost, a odpověděl: „Samozřejmě, že jsem v pořádku. Proč bych neměl být?“

„Byl jste tak dlouho potichu.“ Řekl Altharin. „Soustředění a meditace,“ řekl Cholik, ‚jsou dvě klíčové schopnosti nutné k tomu, aby kněz pochopil záhady, které nám zde Světlo zanechalo. To by sis měl zapamatovat, Altharine.“

„Jistě, mistře.“ Altharinova schopnost neuvěřitelně snadno přijímat výtky a pracovat s plným nasazením z něj dělala nejdokonalejšího kandidáta na vedoucího vykopávek.

Cholik si prohlížel masivní dveře. Nebo bych je měl považovat za bránu? Tajné texty, které přečetl, naznačovaly, že Kabraxisovy dveře spolu s věcmi, jež za nimi tento vyšší démon zanechal, hlídaly i vstup na jiné místo.

Otroci neustávali v práci, holýma rukama nakládali na vozíky kusy odlámané skály jen ve světle loučí a olejových lamp. Řetězy, kterými byli spoutáni, zvonily o kamennou zem. Jiní otroci s krumpáči v ruce pracovali kolem dveří nebo na lešení, jenž se povážlivě kývalo s každým jejich úderem. Tiše a vystrašeně mezi sebou mluvili, ale zároveň neustávali v tempu. Cholik si myslel, že je to proto, že před sebou viděli konec těžké dřiny. Je docela možné, že opravdu na čas odpočinou, zejména pokud je to, co se za dveřmi skrývá, zabije.

„Většina dveří je již odkryta,“ řekl Cholik. Proč jsem nebyl zavolán dříve?“

„Mistře,“ řekl Altharin, „nic nenaznačovalo, že bychom jim byli tak blízko. Narazili jsme na další tvrdou vrstvu, na zeď, kterou vidíte a která zakrývala dveře. Myslel jsem, že je to jen další kus stěny jeskyně. Už tolikrát jsme museli prorazit zdi existujících katakomb, abychom dodrželi směr, který jste nám vytyčil.“

Stavitelé Ransimu využili přírodního jeskynního systému těsně nad řekou Dyre, přesně jak si Cholik pamatoval z textů. Jeskyně byly výborným místem pro skladiště potravin, přirozenou zásobárnou podzemní vody, kterou mohli využít i v případě obléhání – ke kterému za desetiletí existence města opravdu několikrát došlo – a rovněž skvělou ochranou před přírodními živly, neboť z Jestřábích hor sem často přicházely prudké bouře. Taurukův přístav, postavený na zničeném Ransimu, už jeskyň nevyužíval.

„Když jsme se začali prosekávat touto zdí, pokračoval Altharin, „celé její velké kusy se najednou zhroutily. Proto je před dveřmi tak velké množství suti.“

Cholik sledoval, jak otroci nakládají obrovské kusy kamene na vozíky a pak je tlačí na místo skládky. Jiní plnili menšími kusy džbery a ty rovněž vysypávali do vozíků. Všude se rozléhalo vrzání a skřípění jejich železných kol.

„Dveře jsme tedy odkryli velice rychle,“ řekl Altharin. „dal jsem pro vás poslat opravdu okamžitě, jakmile jsem zjistil, že jsme je našli.“

Cholik přikráčel ke dveřím, ale sahal přitom až na samé dno svých sil. Nohy měl jako z olova a srdce mu divoce tlouklo do žeber. Příliš se vyčerpal. Věděl to. Souboj s Raithenem a kouzlo, které musel použít, aby zničil krysy, mu přesně ukázaly, kde jsou hranice jeho síly. Cítil, jak mu sevřená hruď nedovoluje se pořádně nadechnout. Pro starého, vetchého muže už použití magie nebylo tak jednoduché. Čarování si vybíralo svou daň a čím dál častěji ho zanechávalo příliš slabého, než aby dokázal ovládat všechnu energii, jenž ho držela při životě. Snad to bylo i tím, že se k podobným kouzlům dostal až tak pozdě, po tolika letech ztracených v zakarumské církvi.

Podlaha se mírně zvedala směrem k prahu dveří a Cholikovy nohy samy od sebe přidaly na tempu. Otroci si všimli jeho příchodu a křičíce jeden na druhého mu uvolnili cestu.

Kladiva se zvedala a znovu dopadala na tvrdou skálu, jak se ostatní snažili pevně zakotvit lešení, po kterém by se mohli dostat výš k horní části dveří. Spěch zapříčinil, že se část lešení uvolnila a kývala se ze strany na stranu jako nějaké obrovské kyvadlo, než nakonec spadla a s ní i čtyři muži. Svítilna se roztříštila o kamennou zem a vyteklý olej se okamžitě vzňal.

Jeden z těch, co spadli, vykřikl bolestí a chytil se za rozdrcenou nohu. Ve světle loučí bylo možno rozeznat, kde kůži probodla ostrá bílá kost.

„Uhaste ten oheň,“ nařídil Altharin.

Jeden z otroků vylil do plamenů džber vody, ale podařilo se mu jen rozdělit oheň na několik menších stále hořících kaluží.

Jeden z žoldáků přiskočila několika rychlými pohyby dýkou zbavil otroka košile. Tu pak ponořil do jiného džberu a vodou nasáklou látku s plesknutím hodil na největší hořící olejovou skvrnu. Oheň se syčením zhasl.

Cholik kráčel přímo přes oheň bez náznaku strachu. Vykouzlil malý štít, jenž ho před plameny ochránil, takže prošel ohněm zcela nedotčen. Účinek byl přesně takový, jaký chtěl. Odvedl pozornost otroků od dveří a nahradil strach z toho, co se za nimi skrývá, strachem z něho samého.

Dveře byly hrozbou, ale bezzubou. Cholik už několikrát dokázal, že nemá žádné výčitky svědomí ze zabití několika otroků ani z následného svržení jejich těl do propasti.

Sebral poslední síly, napřímil se bez ohledu na slabost, jenž ho začínala pohlcovat, ale které se prostě rozhodl nepodlehnout, a otočil se k otrokům.

Frenetický šepot ustal a kolem se rozhostilo ticho přerušované jen sténáním muže se zlomenou nohou. Ale i on si nakonec zakryl ústa předloktím, aby sám sebe utišil.

Cholik věděl, že aby se postavil tomu, co ho čeká za Kabraxisovými dveřmi, ať už to bude cokoli, bude potřebovat více síly. Vyslovil slova moci a přivolal na svou stranu temnotu, které se před desítkami let tolik bál, kterou před několika lety začal poznávat a která mu v poslední době dodávala sílu.

Starý kněz zvedl pravou ruku, prsty široce roztaženy. Když mu z úst proudila slova, slova členům zakarumské církve zapovězená, ucítil, jak do něj proudí síla, probíjí se jeho tělem a vpíjí se mu do kostí. Byl si jistý, že kdyby kouzlo nefungovalo, místě by padla zůstal ležet v podivném kómatu, dokud by ho tu někdo neobjevil.

Kolem ruky mu zaplála fialová záře. Z ní vyšel výboj stejné barvy a dotkl se otroka se zlomenou nohou. Když se kolem něj fialové světlo obtočilo a jeho tělo uchopily dvě přízračné ruce, muž zařval.

Cholik mluvil dál, nyní silnější, když k němu kouzlo onoho muže připoutalo. Jeho slova nabyla na jistotě i rychlosti. Neviditelné ruce nejprve otroka na podlaze roztáhly a pak ho vyzdvihly do výše a třásly s ním.

„Ne!“ ječel muž. „Prosím! Prosím vás! Budu pracovat! Já budu pracovat!“

Před několika lety by se otrokův nářek a prosby snad Cholika alespoň dotkly. Ale ani tak nebral nikdy podobné věci osobně, protože upřímně řečeno, starý kněz si nepamatoval, že by někdy stavěl potřeby jiných lidí nad své. Kdysi však byla doba, kdy cestoval s misionáři zakarumské církve a léčil nemocné a zraněné. Nedávné spory mezi Westmarchem a Tristramem byly velmi bohaté na malé střety ozbrojených družin.

„Neeeeee!“ zařval muž.

Ostatní otroci se stáhli. Někteří z nich na svého druha volali.

Cholik znovu promluvil a pak sevřel ruku v pěst. Fialová záře potemněla a její barva nyní připomínala potlučenou švestku. Pak rychle projela po paprsku, jenž otroka držel.

Když se ho temnota dotkla, jeho tělo se zkroutilo. Jeskyní se rozlehlo hrozné praskání, jak byly mužovy paže a nohy vyrvány z kloubů. Znovu zařval a nehledě na agónii, která ho musela prostoupit celého, zůstával při vědomí.

Několik kněžích, jenž odešli z Westmarche společně s Cholikem, ale kteří se ještě úplně nevzdali své víry, pokleklo s tvářemi směrem ke kamenné zemi. Jejich církev učila, jak léčit, a nabízela naději a spásu. Jen Ruka Zakarumu, řád válečníků posvěcených církví, a Dvanáct velkých inkvizitorů, kteří vyhledávali a bojovali s démony snažícími se zničit čistou víru, využívali požehnání, jenž Yaerius a Akarat dali těm, kdo se je rozhodli následovat jako první.

Buyard Cholik nebyl ani jeden z nich. Kněží, jenž v něj vložili své naděje, to věděli. Věřili, že by z nich mohl učinit víc, než čím jsou nyní, ale teprve teď zjistili, čím by se mohli stát. Cholik živící se otrokovým strachem i životem, které k němu proudily magickým korytem, si byl vědom, že někteří z jeho následovníků jej pozorují s hrůzou v očích, zatímco pohledy jiných jsou víc než hladové.

Altharin byl jeden z těch vyděšených.

Posilněný Cholik, ne příliš si jistý tím, co má očekávat, vyslovil poslední část zaklínadla.

Otrok zaúpěl strašlivými muky, ale jeho nářek byl utnut v půli. Kouzlo roztrhlo muže na kusy. Obrovský výbuch krve zbarvil vyděšené tváře nejblíže stojících mužů do ruda a uhasil dvě pochodně stejně jako poslední malé plamínky, které ještě hořely na místě, kde se rozbila lucerna.

O chvíli později dopadly na zem vysušené ostatky ubohého otroka.

Přestože Cholik něco očekával, netušil, že by ho mohla naplnit taková euforie. Cítil i jakousi ozvěnu bolesti, ale bylo to sladké utrpení doprovázející oživující účinky vampirického kouzla. Letargie, jenž na něj dříve padla po použití kouzel, zmizela. Zmizely dokonce i náznaky artritických bolestí, které se mu postupně začínaly ozývat v kloubech. Část ukradené životní energie přešla k němu, aby zcela doplnil tu svou, ale něco z ní kouzlo rovněž přeneslo do světa démonů. Démoni vždy profitovali z kouzel, jenž vymysleli a darovali svým věrným.

Jak magická aura kolem něj změnila barvu z temné zpět na fialovou, Cholik se napřímil. Pak v něm to pekelné světlo zmizelo. Čerstvý, s ostrými smysly se starý kněz otočil ke svému publiku. Co zde dnes v noci učinil, zanechá hluboké stopy u otroků, žoldáků, Raithenových pirátů, a dokonce i u ostatních kněžích. Cholikovi bylo jasné, že někteří z nich tu už ráno nebudou.

Budou se ho bát stejně jako všeho, co dokáže.

Tohle vědomí Cholika potěšilo. Cítil se mocný. Když byl ještě mladý kněz zakarumské církve a jeho míso bylo ve Westmarchi, věřili jeho slovům jen ti nejkajícnější, lidé bez naděje, kteří zoufale potřebovali nějakou víru. Ale muži v této jeskyni jej nyní sledovali jako se kanárci dívají na jestřába.

Cholik se odvrátil od mrtvého otroka a vrátil se ke dveřím. Jeho kroky byly jisté a rozhodné. I jeho vlastní obavy, či dokonce strach, jenž dříve cítil, se zdál menší.

„Altharine,“ zavolal Cholik.

„Ano, pane,“ odpověděl Altharin velice tiše. „Ať se otroci vrátí ke své práci.“

„Ano, pane.“ Altharin vydal rozkazy.

Žoldáci měli velký smysl pro přežití. Věděli, že nikomu nenabídli věrnost až za hrob, a tak dělali, co mohli, aby přinutili otroky začít znovu pracovat. Dělníci znovu zajistili spadlé lešení a práce pokračovala. Krumpáče se zakousávaly do stěny jeskyně zakrývající šedozelené dveře. Jiní rozbíjeli ohromné kusy skály na menší tak, aby je bylo možno naložit do připravených vozíků. Vytrvalé bušení a řinčení nástrojů vytvářelo jakýsi bojový pochod, který se rozléhal jeskyní.

Cholik ovládl svou netrpělivost a pozoroval, jak práce postupuje. Jak otroci v obavě o svůj život usilovně pracovali, padaly na zem ohromné kusy skály a s duněním se rozbíjely o zem nebo o hromady suti, které se pod nimi pomalu kupily. Žoldáci zůstávali mezi otroky a švihali biči, jenž zanechávaly na propocené kůži krvavé stopy. Občas sami pomohli roztlačit plně naložené vozíky.

Práce pokračovala čím dál rychleji. V několika málo okamžicích byly závěsy jednoho z křídel zcela odkryty. Jen krátce poté další práce odhalila druhé křídlo. Cholik si je bedlivě prohlížel a jeho vzrušení rostlo.

Závěsy byly ohromné kusy kovu a jantaru, přesně jak Cholik předpokládal z textů, které četl. Kov tam byl, protože byly vytvořeny člověkem, poctivými kováři tak, aby vydržely staletí, ale jantar zadržoval esenci minulosti uvězněnou v bouřlivých zlatavých hlubinách.

Když bylo odstraněno tolik suti, aby bylo možno projít až ke dveřím, Cholik přistoupil blíž. Energie, kterou si vzal od otroka, mu dlouho nevydrží, alespoň podle svitků, jež četl. Až vyprchá, bude v horším stavu, než byl dřív, pokud nevyhledá své obydlí a lektvary, které tam měl přichystané, aby alespoň částečně obnovil svou životní energii.

Jak se přiblížil ke dveřím, ucítil moc v nich obsaženou. Ta moc zaplavila jeho mozek, přitahovala ho a zároveň odpuzovala. Sáhl do své róby a vytáhl vyřezávanou skříňku vyrobenou z dokonalé černé perleti.

Držel schránku v rukách, cítil její ledový chlad na svých dlaních. Nalézt ji znamenalo roky práce. Texty, jež se o ní i o Kabraxisových dveřích zmiňovaly, byly skryty hluboko ve sbírkách ve westmarchském kostele. Utajit tuhle krabičku znamenalo vraždit a zrazovat. Ani Altharin o ní nevěděl. „Pane,“ řekl Altharin.

„Zpět,“ rozkázal Cholik. „A vezmi své lidi s sebou.“

„Ano, mistře.“ Altharin se stáhnul a něco šeptal ostatním.

Cholik se zahleděl na vyleštěný povrch černé perleťové skříňky a zároveň vnímal hromadný odchod všech lidí za ním. Starý kněz se zhluboka nadechl. Během těch let, kdy měl skříňku ve svém držení, zatímco zkoumala pátral, kde se skrýval Ransim, a sbíral odvahu a odhodlání postavit se tváří v tvář démonovi, který jediný mu mohl poskytnout, po čem skutečně toužil, nikdy krabičku neotevřel. Ať už bylo uvnitř cokoli, teprve to na něj čekalo.

Vydechl, soustředil se na skříňku a na dveře a pronesl první Slovo. To Slovo ho zabolelo v krku, neboť nebylo určeno pro lidská ústa. Když opustilo jeho rty, rozlehlo se jeskyní ohlušující zahřmění a zvedl se vítr, přestože tak hluboko v jeskyni by žádný vzduch proudit neměl.

Eliptický symbol na šedozeleném povrchu dveří se změnil na temně černý. Jeskyní se rozlehl cosi mumlající hlas a přehlušil hřmění i skučení větru.

Cholik sevřel černou skříňku v levé dlani a vykročil vpřed. Ucítil chlad kovu. Pronesl druhé Slovo, které ovládnout bylo ještě těžší než to první.

Jantarové ozdoby na masivních závěsech zazářily nečistým žlutým světlem. Vypadaly jako malé ohně chycené ve vlčích očích, jako odraz loučí v nejtemnější noci.

Vítr nabral na síle a zvedl všudypřítomný prach, který bodal do kůže. Jeskyní se rozlehly modlitby, všechny směřované ke svatému Světlu, ne k démonům. Skoro to stačilo, aby se Cholik usmál, kdyby jedna část jeho já nebyla stejně vyděšená jako oni.

Při třetím Slovu se černá skříňka otevřela. Pomalu z ní vyplula pavučinově jemná koule, zářící třemi různými odstíny zelené. Koule se před Cholikovýma očima pomalu otáčela. Podle toho, co četl, každý její dotyk znamenal smrt.

A pokud on nyní zklame, koule ho pohltí a zanechá jen doutnající popel. Cholik vyslovil čtvrté Slovo.

Koule zazářila a nafukovala se jako úhoři, které rybáři vytahovali z Velikého oceánu. Pokud byli dobře připraveni, mělo jejich maso narkotické účinky přinášející pocit dokonalého štěstí. Někdy však tato exotická pochoutka přinesla strávníkům smrt, i když byla připravena kuchařským mistrem. Cholik tyhle úhoře nikdy neochutnal, ale nyní věděl, jak se ti, kdo tak učinili, museli cítit.

Na malou chvíli si byl Cholik jistý, že se zabil.

Pak od něj zářící zelená koule odlétla a roztříštila se o Kabraxisovy dveře. Zvětšena do gigantických proporcí změnila se při kontaktu s dveřmi ve výbuch čisté magické energie a následně v energii téměř hmatatelnou, která roztříštila poslední zbytky skály zakrývající rohy dveří a servala ze stropu jeskyně několik stalaktitů.

Stalaktity dopadly mezi skrčené otroky, žoldáky a padlé zakarumské kněží. Cholikovi se jako zázrakem podařilo udržet se na nohou, zatímco všichni kolem něj nakonec skončili na podlaze. Kněz se ohlédl přes rameno a uviděl tři muže svíjející se v agónii, neslyšel však žádný zvuk. Měl pocit, jako by mu celou hlavu vyplnila vata. Jeden z žoldáků ještě chvíli pokračoval v morbidním tanci se stalaktitem, který mu projel tělem, a pak padl. Zkroutil se ve strašlivé křeči a život z něj vyprchal.

V nehybném tichu, které se v jeskyni rozhostilo, pronesl Cholik páté a poslední Slovo. Na vrcholu největšího kruhu zaplál eliptický symbol. Z něj se začala šířit krvavě rudá záře, jakoby přeskakovala z jednoho kruhu na druhý, až nakonec zářily všechny. Pak plynule přešla na čáru.

Šest

Darrick se díval dolů na Taurukův přístav a proklínal měsíc, který jim až doteď svým světlem pomáhal, ale který se nyní skryl za hustými mraky. Temnota, jenž nyní halila město pod nimi znemožňovala rozeznat jakékoli detaily.

Řeka Dyre tekla z větší části z východu na západ kaňonem, který si zřejmě sama v horách vyhloubila. Ruiny města ležely na jejím severním břehu, největší část pak v širokém záhybu, a využívala tak přirozeného přístavu.

„Ve svý době,“ řekl tiše Mat, „musel tendle Taurukův přístav bejt skvělý místo. Takovej hlubokej přístav na řece, co po ní de plout eště nevím kolik mil proti proudu, ti lidi si tu museli celkem žít.“

„Jo, ale už tu nejsou,“ poznamenal Maldrin. „No jo, proč asi?“ zeptal se Mat.

„Někdo se tu stavil a trošku si na ně vyšláp,“ řekl lodník. „ Ale takovej bystrej kluk jako ty by to moh poznat i sám.“ Mat se neurazil. „To jo, ale kdo to tady tak zřídil?“ Darrick ignoroval celkem běžné hašteření svých dvou nejlepších mužů, které však bylo někdy velice zábavné, a vytáhl z torny u pasu malý dalekohled. Byla to jedna z mála věcí, o kterých dokázal říct, že jsou opravdu jeho. Byl vyroben u jednoho mistra v Kurastu, ale Darrick jej koupil od nějakého obchodníka ve Westmarchi. Byl celý z mosazi, což jej činilo téměř nezničitelným, a díky skvělému tvaru byl rovněž velice skladný. Roztáhl do a začal město zkoumat důkladně] i.

V přístavu kotvily tři lodě. Na všech bylo vidět lampy, které u sebe nosili piráti na hlídce.

Darrick sledoval čáru tvořenou světly až ke břehu a zaměřil se zejména na velkou budovu, která byla, na rozdíl od většiny ostatních, rozbořená jen částečně. Byla umístěna pod masivním skalnatým převisem, jenž ji možná ochránil.

„Pěkně se tam zabydleli,“ řekl Maldrin. Darrick přikývl.

„Beztak tam maj plno ženskejch a vína,“ pokračoval lodník. „U Světla, chlapi, vím, že tu sme kvůli tomu klučinovi, ale ty ženský tam přece nemůžem nechat. Kolik jich tam asi musí bejt, ze všech těl lodí, co potopili. Ty asi neházeli žralokům, jako ty chlapy, co sme viděli.“

Darrick zaskřípal zuby a snažil se nemyslet na to, čím ony ženy musí v rukou pirátů projít. „Já vím, Maldrine. Jestli k tomu bude příležitost, vezmem je s sebou taky.“

„To je hodnej kluk,“ řekl Maldrin. „Já ty chlapy, cos vybral, znám. Sou správný, všichni do jednoho. Nebudou se rozmýšlet, esli umřít jako hrdinové.“

„Nepřišli jsme sem umřít,“ řekl Darrick. „Umírat budou piráti.“

„Jo, ale eště před tím si s nima trochu pokrajem.“ Matovy bílé zuby ve tmě zasvítily. „Nevypadaj, že by ty hlídky dole brali ňák vážně.“

„Mají spoustu chlapů kolem řeky,“ souhlasil Maldrin. Kdybychom tu chtěli doplout s vosamělou hvězdou, chytli by nás. Že by se tu mohl vydat takovej male] člun je ale nenapadne.“

„Jo, je nás málo,“ řekl Darrick. „Sice se můžem pohybovat rychle a hlavně potichu, ale zase si to s nima nemůžem rozdat přímo. Je nás tucet. Asi by jim netrvalo moc dlouho nás všechny pozabíjet, kdyby se náhodou něco zvrtlo.“ Pohnul trochu dalekohledem a vštípil si do paměti hranice rozbitého města a nejlepší přístupovou cestu. Pak obrátil pozornost zpět k přístavu.

Na vodě byla vystavěna dvě malá mola, která plavala na prázdných barelech. Darrick byl přesvědčený, že trochu výš proti proudu musela kdysi být daleko trvanlivější mola. Soudil tak i podle přístupových cest k vodě vytesaných do skály. Tam musel být přístav s daleko hlubší vodou, kde nehrozilo nebezpečí, že by loď uvízla na mělčině.

Asi deset metrů nad palubami lodí bylo na malé plošině zřízeno skladiště. Haldu beden a barelů hlídala hrstka mužů, kteří však byli plně zaujati hrou v kostky. Každou chvíli k Darrickovým uším dolehl radostný výkřik. Mezi sebou měli položené dvě lucerny.

„Která myslíš, že je Baracuda?“ zeptal se Maldrin. „Tak se menuje ta loď, kde maj toho kluka, ne?“

„Jo,“ odpověděl Darrick, „typnul bych si, že Barracuda je ta prostřední.“

„Tam, kde sou všechny ty hlídky,“ souhlasil Mat.

„Jo.“ Darrick složil dalekohled, zakryl obě čočky a vrátil ho zpět do torny. Sklo se mimo Kurast dost obtížně shánělo.

„Vymejšlíš plán, Darricku?“ zeptal se Mat. „Jako vždycky,“ přitakal Darrick.

Mat s daleko vážnější tváří než obvykle poznamenal: „Asi to nebude taková sranda, jak sme čekali, co?“

„Ne,“ souhlasil Darrick. „Ale myslím, že se to dá zvládnout.“ Vstal. „Nejdřív já a ty, Mate. Jak nejrychleji a nejtišeji umíme. Maldrine, seš ještě schopný se hýbat trochu potichu nebo to s tím tvojím panděrem, už nezvládneš?“

Osamělá hvězda měla nového pekaře a jeho kulinářské schopnosti byly ve Westmarchské flotile hotová legenda. Kapitán Tollifer se postaral, aby byl přidělen právě na jeho loď. Každého námořníka na Osamělé hvězdě od té doby honí mlsná, ale Maldrin byl první, komu došlo, že se pekař chce naučit něco z námořnického kumštu a začal mu dávat hodiny kormidlování výměnou za vypečené preclíky.

„No tak sem za měsíc přibral kilo nebo dvě,“ připustil Maldrin, „ale nikdy nebudu tak starej a tlustej, abych nestačil těmdle štěňatům. A kdyby náhodou, tak si to pudu rovnou hodit.“

„Tak deš s náma,“ prohlásil Darrick. „Uvidíme, jestli se nám povede dostat to skladiště.“

„Na co?“ žasl Maldrin.

Darrick však už vyrazil a držel se těsně kolem řeky. Zásoby i hlídky byly necelých dvě stě metrů od nich. Kolem břehu rostla spousta křoví a malých stromků. Raithenovi piráti byli příliš líní, aby to tu vyčistili.

„Jestli se nepletu,“ řekl Darrick, „tak je v těch barelech velrybí tuk a whisky.“

„Lepší by bejvalo, kdyby v nich byly ňáký ty čarodějný lektvary, co bouchaj,“ řekl Maldrin.

„Budem si muset vystačit s tím, co máme,“ řekl Darrick, „a to buďme rádi.“ Zavolal na Tomase.

„Jo,“ řekl Tomas a vynořil se ze stínu.

„Jak dáme signál,“ řekl Darrick, „tak s ostatníma přiběhnete. Dem na palubu té prostřední lodi, tam by měl být králův synovec. Jak ho najdem, musíme ho dostat pryč, jak nejrychleji to půjde. Snažte se krýt za těma bednama. Jasné?“

„Jo,“ odpověděl Tomas. „Dostanem ho vodtamtaď.“

„Ale chci ho mít v jednom kuse, Tomasi,“ pohrozil Darrick, „nebo si to královi budeš vysvětlovat sám.“

Tomas přikývl. „Jako mimino, Darricku, budu se vo něj starat jako vo vlastní.“

Darrick poplácal Tomase po rameni a usmál se. „Věděl jsem, že jsem vybral toho pravého.“

„Hlavně tam dole dejte backa a nehrajte si na hrdiny, než se k vám dostanem.“

Darrick přikývla pak vyrazil směrem ke skladišti. Mat s Maldrinem ho následovali tiše jako padající sníh.

Raithen šel po schodech vytesaných do skály na břehu řeky a prohlížel si lodě kotvící v přístavu. Když byly schody nové, jistě byly rovné a pravidelné, ale nyní bylo celé schodiště popraskané a nakloněné na stranu, což činilo sestup celkem riskantním. Dole ve vodě už skončil nejeden opilý pirát a dva dokonce vzal proud, takže se pravděpodobně utopili jako krysy ještě než doplavali do Westmarchského zálivu.

Na cestu si svítil lucernou a její zlatá záře vrhala na skalní stěnu vedle něj mihotavé stíny. Ve dne kámen skoro zářil odstíny modré a třpytivě šedé. Jeho barva však s klesající výškou tmavla, takže než zmizela pod vodou byla skála téměř černá jako uhlí. Mlha se stále ještě měkce převalovala všude kolem, ale už nebyla zdaleka tak hustá.

Piráti konající hlídku se postavili do pozoru, když kolem nich procházel. Chovali se k němu s úctou, kterou do většiny z nich vymlátil.

Náhlý zvuk lana pohybujícího se klatkou ho upozornil, že se nad ním něco děje.

„Ahój, vy bastardi tam dole,“ volal z vrchu drsný hlas. „Mám tu pro vás ňákej gáblík.“

„Pošli ho dolů,“ volal muž po Raithenově pravé ruce. „Už na něho čekáme věčnost. Mám pocit, že se mi žaludek omotává kolem páteře.“

Raithen se opřel o skálu a díval se, jak se z vrchu spouští zavalitý sud. Kladky ho zpomalovaly, ale bylo jasné, že musí být těžký. K Raithenovi zavanula vůně soleného vepřového.“

„Tady máte eště flašku vína,“ volal muž.

„Jo, a málem si s ní sakra trefil kapitána Raithena, ty střevle,“ zakřičel pirát stojící jen pár kroků od kapitána. Následoval proud nesrozumitelných nadávek. „Pardón, kapitáne,“ volal muž kajícně. „Sem netušil, že to ste vy.“ Raithen zvedl lucernu, aby mu muž viděl do tváře. „Dělej.“

„Rozkaz, pane. Hned, pane.“ Pirát zvedl hlas. „Haló, chlapi, vyložte ten sud, potřebujem další, pak ho zvednu.“ Piráti na rampě rychle odvázali lana.

Jakmile byla cesta opět volná, Raithen vstoupil na první z provizorních mol plovoucích na vodě. Vyšplhal na síť hozenou přes palubu a vylezl na palubu.

„Brý večer, kapitáne,“ pozdravil ho pirát s hlubokou jizvou přes obličej. Asi půl tuctu ostatních následovalo jeho příkladu, ale zároveň neustávali v práci.

Raithen kývnul na pozdrav a v zraněném krku se mu znovu ozvala bolest. Když byly lodě v přístavu, byly všechny vždy plně naloženy zásobami pro případ, že by musely náhle vyplout na volné moře. Jeho další lodě kotvily několik dnů plavby odtud, u severních břehů, v zálivu, který by pro loď bez posádky mohl být nebezpečný.

Všechny tři lodě byly navzájem spojeny prkny. Proud řeky tu byl tak mírný, že se v něm ukotvená plavidla nijak nepohybovala. Na palubě Barracudy, prostřední z nich, viděl sedět Býka kouřícího dýmku.

„Kapitáne,“ pozdravil Býk a vytáhl dýmku z úst. Byl to obrovský chlap výškou i šířkou připomínající stěžeň. Kolem hlavy měl uvázaný šátek skrývající poraněné ucho, ale na krku měl ještě zaschlou krev.

„Jak je na tom ten kluk, Býku?“ zeptal se Raithen.

„Jó, dobrý, kapitáne,“ odpověděl Býk. „Proč by jako neměl bejt?“

„Slyšel jsem, co se ti stalo s uchem.“

„Prkotina.“ Býk si sáhl na zraněné ucho a ušklíbl se. „Nic, co by stálo za řeč, kapitáne.“

„Nezajímá mě tvoje ucho,“ řekl Raithen. „Jenom si říkám, že pirát, který se nechá takhle zřídit malým klukem, si nezaslouží ani desetinu toho, co mu platím.“

Býkova tvář se zachmuřila, ale Raithen věděl, že je to proto, že se pirát cítí trapně. „Když von vypadá takový neviňátko, kapitáne. Člověk by do něho něco takovýho neřek. A to prkno? Prostě mě překvapil, no. Jesli ho král nevyplatí, mám vobrovskou chuť si ho nechat. Říkám vám, že bychom ho z fleku mohli vzít mezi nás.“

„Pouvažuju o tom,“ Řekl Raithen..

„To teda jo, pane. Jenom by se musel naučit trochu úcty k vám.“

„Chci ho vidět.“

„Kapitáne, přísahám vám, že sem mu nic neudělal.“

„Vím, Býku,“ řekl Raithen. „Mám své důvody.“

„Rozkaz, pane.“ Býk vylovil z šerpy ovázané kolem pasu velký klíč a vyklepal obsah dýmky do řeky. V podpalubí nebylo dovoleno používat žádné oheň kromě luceren, a i ty se dolů braly jen zřídka.

Býk vstoupil do malého nákladního prostoru. Raithen ho následoval a okamžitě ucítil známý smrad. Když ještě sloužil u Westmarchského námořnictva, bylo nepředstavitelné, aby jakákoli loď takto páchla. Neustále tam byl někdo, kdo je uklízel a čistil slanou vodou s octem, aby se zničily všechny zárodky plísně a mechu, které by mohly dřevo napadnout. Chlapec byl zamčený v malé komoře na zádi.

Býk odemknut dveře a strčil dovnitř svou velkou hlavu.

Pak ji stejně rychle zase vytáhl. Vymrštil ruku a chytil desku, která prosvištěla jen centimetry od jeho tváře. Pak prudce škubnul.

Chlapec sebou praštil o dřevěnou podlahu, tak že se tvrdě uhodil do tváře a břicha. Mrštně jako právě vylovená ryba se pokusil vyskočit na nohy. Býk ho však masivní botou přišlápl k zemi.

Chlapec v tu chvíli prokázal až překvapivě dobrou znalost těch nejurážlivějších námořnických přízvisek. „Přesně jak sem říkal, kapitáne,“ řekl Býk s úšklebkem, „fakticky by z něho byl dohrej pirát, na to dám krk.“

„Kapitán?“ vyštěkl hoch posměšně. Protože ho stále držela u země Býkova noha, natahoval alespoň krk, aby přes mohutného piráta viděl. „Vy jste kapitán tohohle chlívku? Tak to být vámi, dal bych si na hlavu pytel tak maximálně s jednou dírou, abych mohl dýchat. Tak bych se styděl.“

Raithen se poprvé tento večer začínal skutečně bavit. „On se nebojí, Býku?“

„Jestli se bojím?“ vypískl chlapec. „Jo, mám strach, že tady umřu nudou. Už mě máte několik dnů. Z toho tři dny jsem ta téhle lodi. Až se dostanu domů za tátou a ten to řekne svému bráchovi, králi, půjdu s nimi, abych jim osobně pomohl nakopat vám prdel.“ Zaťal pěsti a začal bušit do podlahy. „Nech mě vstát a dej mi nějaký meč. Klidně si to s tebou rozdám. U Světla, byl by to nejlepší souboj tvého života.“

Raithen, skutečně uchvácen chlapcovým vystupováním, si ho bedlivě prohlížel. Chlapec byl štíhlý, ale už s výrazným svalstvem. Raithen hádal, že mu může být tak jedenáct, dvanáct, snad dokonce třináct roků. Na hlavě měl hnízdo černých vlasů a ve světle lucerny se jeho oči zdály být zelené nebo snad dokonce šedé.

„Víš vůbec, kde vlastně seš, chlapče?“ zeptal se Raithen. „Až vás královská flotila vystopuje a chytí,“ řekl hoch, „postarám se, abyste hlavně vy přesně věděli, kde zrovna jste.“

Raithen si dřepl, přidržel lucernu těsně vedle chlapcova obličeje a znovu setřásl dýku ukrytou v rukávu do ruky. Zabodl ji do dřevěné podlahy jen centimetry od klukova nosu.

„Poslední člověk, který mi dneska vyhrožoval,“ řekl Raithen a snažil se, aby jeho hlas zněl výhružně, „před několika minutama zemřel. Nebude mi vadit, když budeš další.“

Chlapcovy oči se zaměřily na nůž. Polkl, ale zůstal zticha.

„Tvé jméno, kluku.“ Řekl Raithen.

„Lhex,“ zašeptal chlapec. „Jmenuji se Lhex.“

„A jsi králův synovec?“

„Ano.“ Raithen pohnul ostřím dýky tak, že zachytil světlo lucerny. „Kolik má tvůj otec synů?“

„Pět. Včetně mě.“

„Myslíš, že by mu vadilo, kdyby mu jeden chyběl?“

„Lhex znovu polkl. „Ano.“

„Dobře.“ Raithen zvedl lucernu a dal jí pryč od chlapcových očí, aby se mu Lhex mohl podívat do tváře. „Nemusí to pro tebe být tak těžké, jak to je, hochu. Ale za to hodlám od tebe dostat informaci, pro kterou jsem si přišel.“

„Nic nevím.“

„Uvidíme.“ Raithen se postavil. „Zvedni ho, Býku. Potřebujeme si promluvit.“

Býk se ohnul, nohu stále ještě na chlapcově hrudi, chytil ho jednou rukou za košili a zvedl. Bez větší námahy ho zanesl k zadní stěně komory a tam ho posadil.

„Můžeš jít, Býku.“ Řekl Raithen.

„Kapitáne,“ protestoval Býk, „asi si přesně neuvědomujete, co všecko ten parchant dokáže.“

„Malého chlapce snad ještě zvládnu,“ řekl Raithen a pověsil lucernu na malý háček u stropu. Vzal si od Býka klíč a poslal ho pohledem pryč. Pak zavřel dveře na závoru a otočil klíčem. Ozval se hlasitý kovový zvuk.

Lhex ze chtěl zvednout.

„Nevstávej,“ varoval ho Raithen. „A kdybys snad na tom trval, připíchnu tě touhle dýkou pěkně ke zdi.“

Lhex se zastavil uprostřed pohybu a podíval se na Raithena. Byl to pohled malého nevinného dítěte, které přemýšlí, jestli ten velký člověk myslí svou výhružku vážně.

Raithen měl naopak v očích ledový klid. Věděl, že by pro něj nebyl problém svá slova dodržet.

Lhex to evidentně věděl taky. Ušklíbl se a znovu si sedl, ale udělal to s očividným vzdorem. Kolena nechal skrčená před sebou a zády se opřel o zeď.

„Asi si toho o sobě dost myslíte, co?“ zavrčel Lhex. „Takhle si vyskakovat na malého kluka. Co děláte po ránu? Kopete do panenek?“

„No, vlastně jsem ráno nechal setnou jednomu vězni hlavu. Říkali, že ti ho usmažili jako kuře dneska k obědu.“

V Lhexových očích se objevila hrůza. Zůstal však zticha, jen dál Raithena pozoroval.

„Spíš by mě zajímalo, kde se bere to tvoje sebevědomí?“ zeptal se pirát.

„Rodiče to hážou jeden na druhého.“ řekl Lhex. „Asi mám od každého z nich něco.“

„Myslíš, že se odsud dostaneš živý‘“

„No, každopádně se odsud nehodlám dostat posraný strachy. Toho už mám plné zuby.“

„Jsi velmi neobyčejný chlapec,“ řekl Raithen. „Tebe jsem měl poznat dřív.“

„Chybí vám kamarád?“ zeptal se Lhex. „Ptám se, protože ti piráti se vás všichni bojí. Určitě tu nejsou, protože by vás měli rádi.“

„Strach je daleko lepším nástrojem velitele než kamarádství.“ Odpověděl Raithen. „Strach zůstává a lidé ho poslouchají bez zbytečných otázek.“

„Já bych byl radši, kdyby mě lidi měli rádi.“

Raithen se usmál. „No, nemám pocit, že by si tě Býk zrovna oblíbil.“

„Bez lásky některých bych se zase klidně obešel.“

„Chytrý kluk,“ řekl Raithen. Odmlčel se, když ucítil, jak se loď mírně pohnula v proudu.

Chlapec se zcela automaticky pohnul spolu s lodí. úplně jako zkušený námořník.

„Jak dlouho už jsi na moři, Lhexi?“ zeptal se Raithen. Chlapec pokrčil rameny. „Už od Lut Gholeinu.“

„Tys tam byl?“

„Naše loď plula z Lut Gholeinu,“ řekl Lhex a zamyšleně si Raithena prohlížel. „Jestli jste tohle nevěděl, jak jste ji našli?“

Raithen jeho otázku ignoroval. Tu informaci měl samozřejmě od westmarchských špehů Buyarda Cholika. „Cos dělal v Lut Gholeinu?“

Lhex neodpověděl.

„Nezahrávej si se mnou,“ varoval ho Raithen. „Nemám dneska moc dobrou náladu.“

„Studoval,“ odpověděl Lhex.

To znělo slibně. „Cos studoval?“

„Otec chtěl, abych měl dobré vzdělání. Jako králova mladšího bratra ho také kdysi poslali k lut gholeinským učencům. Chtěl, abych tam jel i já.“

„Jak dlouhos tam byl?“

„Čtyři roky,“ řekl chlapec. „Od svých osmi.“

„A co jsi teda studoval?“

„Všechno. Poezii. Literaturu. Obchodnictví. Prognostiku, i když to je stejně jenom takové hádání.“

„A co historii?“ zeptal se Raithen. „Studovala historii?“

„Jasně, že jo. Co by to bylo za vzdělání bez historie?“ Raithen zalovil ve své blůze a vytáhl papír, který mu přinesl Pettit. „Chci, aby ses podíval na tohle. Co to znamená‘?“

V chlapcových očích se objevil zájem. „Odsaď to nevidím.“

Raithen zaváhal a pak vzal ze stropu lucernu. „Jestli něco zkusíš, budeš kulhat do konce života. Jestli tvůj otec přesvědčí krále, aby za tebe zaplatil výkupné, budeš muset doufat, že tě léčitelé dají aspoň trochu do pořádku, nebo se budeš moct dát nechat ukazovat v cirkuse.“

„Nebudu nic zkoušet,“ řekl Lhex. „Doneste ten papír sem. Už se dívám čtyři dny jenom na zdi.“

Jo, kromě toho, žes rozebral postel a prknem zmlátil Býka, pomyslel si Raithen.

Vykročil směrem k chlapci, vědom si jeho schopností. Z většiny kluků v Lhexově věku by byly vystrašené uzlíčky nervů. Králův synovec místo toho plánoval útěk a pořádně jedl, aby zůstal silný a plný energie.

Lhex si vzal od Raithena papír. Očima rychle přelétl symbol na něm nakreslený. Pak po něm váhavě přejel ukazovákem.

„Kde jste to vzal?“ zeptal se Lhex tiše.

Loď se znovu pohnula v proudu a bylo slyšet, jak o trup šplouchla voda. Raithen si toho téměř ani nevšiml. „To není důležité. Víš, co to je?“

„Ano,“ řekl chlapec. „Tohle je druh démonického písma. Tenhle symbol patří Kabraxisovi, démonovi, o kterém se tvrdí, že vytvořil Černou cestu.“

Raithen se narovnal a shovívavě se usmál. „Démoni nejsou, chlapče.“

„Moji učitelé mě učili, abych měl mysl stále otevřenou. Třeba tu démoni nejsou teď, ale to neznamená, že tu nikdy nebyli.“

Raithen se znovu zadíval na papír a snažil si to všechno srovnat v hlavě. „Dokážeš to přečíst?“

Lhex si odfrknut. „Vy znáte někoho, kdo dokáže číst démonické písmo?“

„Ne,“ řekl Raithen. „Ale znal jsem lidi, kteří prodávali pergameny, na kterých měly být mapy vedoucí k pokladům, které údajně patřily démonům.“ Sám jich několik koupil, což byl jeden z důvodů, že jeho víra v podobné bytosti nakonec zcela upadla.

„Vy nevěříte v démony?“ zeptal se chlapec.

„Ne,“ řekl Raithen. „Jsou to jenom historky, co se hodí do krčem nebo k táborovým ohňům, když už si lidi nemají co jiného říct.“ Ale přesto ho chlapcova slova nějak zvláštně provokovala. Že by kněz by! na stopě démona? Tomu nemohl uvěřit. „Co mi o tom symbolu ještě můžeš říct?“

Stezka se zařezávala do skály a sledovala tok řeky Dyre. Darrick si byl jistý, že Raithenovi piráti po ní chodili, když se střídaly stráže. Snažil se proto nejít přímo po ní a volil krkolomnější cestu nízkým podrostem podél.

Mat s Maldrinem šli za ním tak daleko, aby je do očí nešlehaly větvě, které Darrick ohýbal.

Když se přiblížili ke břehu, odkud bylo nyní vidět všechny tři pirátské lodě, zakryla keře hustá stříbrná mlha. Darricka zalechtal v nose tabákový kouř. Přestože kapitán Tollifer kouření na palubě Osamělé hvězdy nestrpěl, byl Darrick neustále v blízkostí mužů, kteří kouřili. Zejména v přístavech. Nikdy tomuto zlozvyku sám nepodlehl, a proto mu tolik vadil. A navíc mu pach tabákového kouře připomínal dýmku jeho otce.

Po nějakých dvaceti metrech keře a zakrslé stromy končily a vystřídala je planina, na které piráti třídili ukradené zboží. Všude byla spousta beden a sudů, kterých mohli velmi dobře využít.

Jeden z pirátů se právě vzdálil od pětice, která dál hrála kostky. „To pivo mě jednou zničí. Držte mi místo, hned sem zpátky.“

„Jasně, esli máš eště prachy,“ volal za ním jeden z pirátů. „Jak máš prachy, seš náš. Todle je naše šťastná noc.“

„Buď rád, že nám kapitán Raithen dává možnost mít pořád plnou prkenici,“ řekl pirát. Váhavou chůzí přešel k hromadě beden, za kterými se v křoví schovával Darrick.

Darrick si myslel, že si ten člověk jde ulevit ke břehu řeky, a tak byl překvapený, když ho viděl, jak se v okamžiku, kdy zmizel ostatním z dohledu, hrabe ve váčku u pasu. Bledé měsíční světlo padlo na kostky, které se najednou objevily v pirátově ruce.

Pirát se zazubil a sevřel je v dlani. Pak si teprve skutečně ulevil.

S kočičí mrštností a tichostí se Darrick plížil k pirátovi. Zvedl ze země kámen, pevně ho sevřel a vztyčil se přímo za pirátem, který se právě začal broukat nějakou odrhovačku. Darrick poznal, že to je „Amergo a Delfíni kráska,“ pro většinu námořníků naprostá jednička.

Darrick máchl rukou, ucítil, jak kámen narazil na lebku a zároveň bezvědomého piráta zachytil druhou rukou, aby ho potichu spustil na zem. Nechal ho ležet za krabicemi z dohledu ostatních a připlížil se o okraji vysokého břehu. Podíval se dolů a viděl, že všechny tři lodě kotví přímo pod ním, přesně jak předpokládal.

Vrátil se zpět, opřel se zády o krabice, vytasil šavli a zamával na Maldrina s Matem. Oba se vzápětí po zemi připlížili k němu.

„Hej, Timare,“ volal jeden z pirátů. „Hodláš se vrátit eště dneska?“

„Říkal sem ti, že to přepísk,“ řekl jiný pirát. „Stejně by každou chvilku začal podvádět.“

„Jestli eště jednou uvidím ty jeho zatracený kostky,“ řekl třetí, „přísahám, že mu useknu nos.“

Darrick se podíval nahoru, na mírný svah zvedající se až k Taurukovu přístavu. Po jediné cestě vedoucí sem nikdo nešel.

„Zbývají čtyři,“ zašeptal Darrick. „Jak některý z nich udělá kravál, nebudem se mít kam schovat.“

Mat přikývl.

Maldrin mrknul a přejel palcem po ostří nože, který svíral v ruce. „Tak to ať račí žádnej kravál nedělaj.“

„Souhlas,“ zašeptal Darrick. „Maldrine, máš schody. Jak se ukážem, přijdou na nás zespoda. A my se ukážem. My s Matem se postaráme o oheň na lodích.“

Mat zdvihl obočí.

„Sudy velrybího tuku,“ řekl Darrick. „Nemělo by být těžké dostat je ke břehu a hodit dolů. Spadnou přímo na palubu. Dostaň je na tu nalevo od Barracudy a já na ni vběhnu z pravoboku.“

Mat se usmál a přikývl. „Bude zmatek. Všichni budou hasit.“

„Jo,“řekl Darrick. „A my toho využijem, abychom se dostali na Barracudu a našli králova synovce.“

„Tak to bude pěkná haluz, esli vás přitom nezabijou,“ zabručel Maldrin. „A mě s váma.“

Darrick se usmál. Dostal se do své obvyklé, skoro až žertovné nálady, kterou měl vždy před téměř sebevražednou misí. „Jestli to přežijem, visíš mi pivo u Rika ve Westmarchi.“

„Já tobě jo?“ Maldrin vypadal, že tomu nemůže uvěřit. „A co kdybys takle koupil jedno ty mě?“

Darrick pokrčil rameny a řekl: „Jestli nás kvůli mně zabijou, máš u mě studený pivo, až budem v Pekle.“

„Ne,“ protestoval Maldrin. „To není fér.“

„Tak to řekni příště první a bude to naopak,“ řekl Darrick.

„Timare!“ volal jeden z pirátů.

„Určitě někde spadnul,“ řekl jiný pirát. „Du se po něm mrknout.“

Darrick pomalu vstala podíval se přes hromadu beden na skupinku pirátů, ze které se právě jeden zvedl. Šavli měl připravenou v ruce, ale Matovi a Maldrinovi dával znamení, aby se zatím nehýbali. Jestli se k nim štěstěna přikloní, mohlo by být o jednoho piráta míň ještě než se budou muset vydat ze svého úkrytu.

Když se muž dostal za bedny, Darrick ho chytil, zacpal mu rukou ústa a podřízl mu šavlí hrdlo. Držel ho, dokud nevykrvácel. Na matově tváři se objevil vraz hrůzy.

Darrick se musel od jeho obviňujícího pohledu odvrátit. Mat dokázal zabít, aby v bitvě zachránil kamaráda, ale zabít někoho, tak jak to právě udělal Darrick, toho by nebyl schopen. Pro Darricka v tom ale otázka viny nebo lítosti nehrála roli. Piráti si zasloužili smrt a bylo jedno jestli z jeho rukou nebo od popravčího z Westmarche.

Když se pirátovo tělo naposled zacukalo, Darrick ho spustil na zem a kousek poodstoupil. Celou levou ruku měl od krve, která ho v nočním chladu stále ještě hřála. Darrick věděl, že mají skluz a vyrazil zpoza beden. Z plných sil sprintoval k mužům stále ještě zabraných do hry.

Jeden z nich zvedl hlavu, vyrušen rychlým pohybem. Okamžitě otevřel ústa, aby varoval ostatní.

Sedm

„Kabraxis je démon, který vytvořil Černou cestu,“ řekl Lhex.

„Co to vlastně je, ta Černá cesta?“ zeptal se Raithen. Chlapec, zalitý světlem lucerny, kterou kapitán stále držel v ruce těsně u jeho hlavy, pokrčil rameny. „Je to jenom legenda. Staré příběhy o démonech. Říká se, že všechno kolem Kabraxise jsou samé lži.“

„Ale říkals, že všechno, co mělo něco společného s démony, řekl Raithen, „bylo kdysi pravda.“

„Řekl jsem, že ty legendy jsou založeny skutečnostech, které někteří považují za pravdu,“ odpověděl Lhex. „Ale od doby, kdy Vizjereiové prd, začali vyvolávat démony na tento svět, vznikla spousta příběhů. Některé jsou založené na událostech, ve kterých mohli, ale taky nemuseli, mít prsty démoni, ale jiné jsou úplné blbosti. Skutečné příběhy se taky často různě měnily, aby byly zajímavější. Třeba Harsus, démon s ropuší tváří z Kurastu – pokud vůbec existoval – má v lokálních podobách legendy čtyři naprosto rozdílné podoby. Člověk, který mě učil historii, mi říkal, že v současné době se mnoho učenců snaží poskládat kousky z jednotlivých legend, najít mezi nimi souvislosti a kolikrát tak zjistí, že dva docela různí démoni byli původně vlastně jeden.“

„Proč by se někdo s něčím takovým vůbec zabýval?“

„Protože podle těchto na první pohled primitivních mýtů by se po našem světě mělo stále ještě několik démonů pohybovat,“ řekl Lhex. „Můj učitel věřil, že lidé se odjakživa snažili démony pojmenovat, aby je mohli sami zničit, a ne čekat, až se znovu objeví. Pro lovce démonů je důležité vědět, kolik jich tu vlastně je. A tohle se právě ti učenci snaží zjistit.“ Chlapec si odfrknul. „Já osobně si myslím, že dávají všem těm démonům jména, aby moudří a vzdělaní učenci mohli zkrátka lovce démonů zaměstnat a pak si od nich samozřejmě nechat zaplatit část zisku. Celé je to jeden velký podvod. Perfektně vymyšlené příběhy, které mají vyděsit pověrčivé hlupáky a obrat je o nějaké zlato.“

„Kabraxis,“ připomněl mu Raithen, který začínal být netrpělivý.

„V prvních letech, kdy Vizjereiové začínali experimentovat s vyvoláváním démonů, měl být Kabraxis tím nejpopulárnějším.“

„Proč?“

„Protože Kabraxis měl na starosti mystické mosty, které spojovaly svět démonů s naším.“

„Černá cesta je most do Horoucích Pekel?“ zeptal se Raithen.

„Snad. Říkal jsem vám, že je to jen legenda. Nic víc.“ Lhex položil prst na skupinu elips proťatých vlnitou čárou. „Tahle kresba znázorňuje Kabraxisovu moc, která mu umožňovala volně procházet mezi Horoucími Pekly a naším světem.“

„Jestli Černá cesta není most mezi světem démonů a tímto,“ zeptal se Raithen, „co jiného by to mohlo být‘?“

„Někdo tvrdí, že to byla cesta k osvícení.“ Lhex se jakoby znuděně poškrábal na tváři a zívnut.“

„Jakému osvícení?“ zeptal se Raithen.

„Moc,“ řekl Lhex. „Copak legendy nabízí něco jiného?“

„Jakou moc?“

Lhex se na něj zamračil, předstíral, že znovu zívl a pohodlně se opřel o stěnu za sebou. „Jsem ospalý a už mě unavuje vyprávět vám večerníčky.“

„Jestli chceš,“ navrhl Raithen, „můžu zavolat Býka, aby tě uspal.“

„Jo, třeba bych mu mohl uhryznout druhé ucho,“ navrhl Lhex.

„Jsi rozmazlený spratek,“ řekl Raithen. „Dokážu si představit, proč tě otec odlifroval do školy.“

„Jsem tvrdohlavý,“ opravil ho Lhex. „To je rozdíl.“

„Ani ne,“ řekl Raithen. „A dej si bacha. Mám dost zlata, abych se klidně obešel bez výkupného za tebe, chlapče. A král by mi aspoň zaplatil za všechno, co mi kdy způsobil.“

„Vy krále znáte?“ zvedl Lhex obočí.

„Jakou moc může Kabraxis smrtelníkovi nabídnout?“ vrátil se kapitán k tématu.

Proud znovu poněkud pohnul Barracudou. Trochu se zvedla, pak se naklonila na bok a znovu se uklidnila. Bylo slyšet, jak na stěžně a ráhna narazila lana.

„Říká se, že Kabraxis nabízí nesmrtelnost a vliv,“ odpověděl Lhex. „Navíc, pro ty, kdo jsou dost stateční, a takových asi moc nebude, volný přístup do Horoucích Pekel.“

„Vliv na koho?“

„Nad lidmi,“ řekl Lhex. „Když Kabraxis naposled kráčel po tomto světě – podle mýtů, které jsem četl během studia filosofie – vybral si proroka, který se stal jeho zástupcem. Muže jménem Kreghn. Byl to učenec vzdělaný ve filosofii a strávil život psaním o Kabraxisovi a jeho učení. A byla to teda pořádná bichle. Málem jsem u ní přišel o prdel.“

„O učení démona? A to ta knížka nebyla zakázaná?“

„Jasně že byla,“ odpověděl Lhex. „Ale když Kabraxis se poprvé objevil na tomto světě, nikdo netušil, že to je démon. Aspoň tohle nás všichni učili a důkaz samozřejmě není žádný. A navíc o něm panuje celkově lepší mínění než 0 ostatních démonech.“

„Proč?“

„Protože Kabraxis nebyl tak krvežíznivý jako ostatní. Dával si načas a shromažďoval kolem sebe lidi, kteří následovali učení, které jim přinášel skrze Kreghna. Základem bylo učení o Třech JÁ. Slyšel jste o tom někdy?“

Raithen zavrtěl hlavou. Mozkové závity měl roztočené na plné obrátky, jak se snažil přijít na to, co mohl mít Buyard Cholik z toho, když hledal zbytky takové stvůry.“

„Tři JÁ,“ řekl Lhex, „se skládají z Vnějšího JÁ, způsobu, kterým se člověk prezentuje před ostatními; Vnitřního JÁ, způsobu, jakým člověk vidí sám sebe; a Stínového JÁ. Stínové JÁ je skutečná podstata muže nebo ženy, ta část člověka, které se nejvíc bojí – temná stránka, kterou se každý z nás snaží skrýt. Kukulach nás učí, že většina lidí se sami sebe příliš bojí, než aby dokázali spatřit skutečnou pravdu.“

„A tomu lidi věřili?“

„Existence Tří JÁ je dokázaná,“ řekl Lhex. „Dokonce i potom, co byl prý Kabraxis vypuzen z tohoto světa, pokračovali někteří učenci v tom, co Kreghn začal.“

„A co začal?“

„Noto studium Třech JÁ.“ Lhex se zatvářil znechuceně, aby dal najevo, co si myslí o kapitánovém chápání. „Ta teorie se poprvé objevila v legendě o Kabraxisovi, ale teprve až učenci – jako třeba Kukulach – j i úplně pochopili. A navíc od kněžích a vědců se podobné učení přijímá daleko lépe než od nějakého démona. Stejně to ale všecko byly jenom pohádky.

„A i kdyby ne,“ řekl Raithen, „v něčem takovém stejně není síla.“

„Stoupenci Kabraxise měli zvláštní zálibu v odhalování svých Stínových JÁ,“ řekl chlapec. „Scházeli se čtyřikrát za rok, ve dnech rovnodennosti a slunovratu, a oddávali se temnotě, která v nich čekala na probuzení. Během tří dnů oslav byl ve jménu Kabraxise dovolen každý člověku známý hřích.“

„A pak?“ zeptal se Raithen.

„Pak jim všechny hříchy byly odpuštěny a smyty symbolickou Kabraxisovou krví.“

„Tahle víra vypadá pěkně stupidně.“

„Říkal jsem ti to. Proto se taky dnes považuje jen za mýtus.“

„Jak se sem Kabraxis dostal?“ zeptal se Raithen. „Během Války klanů čarodějů. Říkalo se, že se jednomu z Kreghnových učedníků podařilo znovu otevřít portál vedoucí ke Kabraxisovi, ale ani tohle samozřejmě není dokázané.“

Nedokázal tohle Cholik? přemýšlel Raithen. Že by ho nakonec cesta k démonovi přivedla až k těm dveřím pod Taurukovým přístavem?

„Jak se podařilo Kabraxise dostat pryč z tohoto světa?“ zeptal se ještě Raithen.

„Podle legendy ho zničili válečníci Vizjereiů a čarodějové Klanu duše,“ odpověděl Lhex, „a ti, kdo stáli při nich. Zničili chrámy zasvěcené Kabraxisovi ve Vizjunu i na jiných místech. Zůstaly z nich jen hromady suti a rozbité oltáře.“

Raithen se zamyslel. „Kdyby se někdo dokázal s Kabraxisem spojit…“

„A nabídnout mu cestu zpět na tento svět?“ zeptal se Lhex.

„Jo. Co by od něj mohl člověk čekat?“

„Nepřipadá ti slib nesmrtelnosti dost? Teda, kdybys takovému nesmyslu věřil.“

Raithen si uvědomil, jak stará je tělesná schránka Buyarda Cholika. „Jo, asi to je dost.“

„Kde jsi to našel?“ zeptal se Lhex.

Než mohl Raithen odpovědět, otevřely se dveře a vstoupil Býk.

„Kapitápe Raithene,“ řekl velký pirát s lucernou v ruce. Ve tváři měl znepokojený výraz. „Byli jsme napadeni.“

Jen několik kroků od piráta, který se právě chystal zakřičet, se Darrick odrazil. Druzí dva, jenž zvedli hlavy od kostek poněkud později, právě sahali pro zbraně, když Darrickovy nohy zasáhly jejich kolegu do hlavy.

Naprosto překvapený, zasažen Darrickovou váhou a příliš opilý, než aby se jí dokázal vzepřít, přeletěl pirát přes okraj vysokého břehu. Ani nezakřičel. Z tvrdé rány Darrick vytušil, že pirát nespadl do řeky, ale místo toho na dřevěnou palubu jedné z lodí.

„Co to k čertu bylo? Volal někdo zespod.

Darrick rovněž tvrdě přistál na kamenné zemi a narazil si bok. Sevřel svou šavli a sekl po nohách nejbližšího piráta. Zasáhl obě stehna. Béžové pirátovy kalhoty zalila krev.

„Pomoc!“ zařval zasažený pirát. „Ahój tam na lodi! Kurva, von mě dostal!“ Zavrávoral a pokusil se vytasit meč zastrčený za šerpou ovázanou kolem pasu, ale zapomněl při tom pustit z ruky láhev.

Darrick se zvedl ze země, a šavlí tlačil piráta směrem ke srázu. Pak jediným rychlým švihem proťal pirátovo hrdlo, ze kterého vystříkla na všechny strany krev. Ostří se zastavilo až o páteř. Darrick do muže kopl a ten se poroučel za svým kamarádem. Darrick se zároveň s hlasitým šplouchnutím otočila uviděl, jak se Mat právě vypořádává s posledním pirátem.

Matova šavle se zaleskla v záři blízkého ohně. Snadno jednou ranou prorazil pirátův kryt, ale chvíli váhal, jestli má prolít krev.

Darrick zaklel pod vousy. Věděl, že nemají mnoho času, aby chlapce zachránili, a to ještě ani nevěděli, jestli vůbec je na palubě jedné z těch lodí dole. Udělal rychlý krok dopředu, sevřel šavli oběma rukama a rozťal pirátovi lebku. Šavle nebyla považována za příliš ušlechtilou zbraň. Její účel byl jediný. Rozseknout, rozpárat jedinou ranou. Zejména proto, že souboje na lodích byly kvůli vlnám velice ošidné a vítězství často jen záležitostí štěstí.

Krev z mrtvého muže vystříkla na Mata i na Darricka. Mat vypadal naprosto zděšeně. Darrick věděl, že jeho přítel neuznává útok zezadu nebo útok na protivníka bojujícího již s někým jiným. Mat věřil na čestné souboje.

„Teď ty sudy,“ křikl Darrick, zatímco vytahoval šavli z pirátovy hlavy.

„Ani tě neviděl,“ protestoval Mat a očima upřenýma na mrtvého muže.

„Ty sudy,“ opakoval Darrick.

„Byl úplně vožralej, nebyl schopnej bojovat,“ řekl Mat. „Nemohl se bránit.“

„Nejsme tu, abychom bojovali,“ řekl Darrick a chytil Mata za zkrvavenou košili. „Máme tu zachránit dvanáctiletého kluka. Takže se pohni!“ Postrčil Mata k sudům s velrybím tukem. „Jestli máš chuť, tam dole máš možnost si čestně zabojovat.“

Mat se odpotácel k sudům.

Darrick zastrčil šavli za opasek a zaposlouchal se do povyku a hlasitých výkřiků ozývajících z lodí pod nimi. Rychle mrkl na schody vedoucí dolů z plošiny.

Maldrin právě zaujal svou pozici u schodů. Lodník držel v rukou ohromné kladivo s pokovovanou rukojetí. Musel ho držet oběma rukama, ale jeho váha zaručovala, že bude drtit lebky, lámat kosti i zbraně.

„Bacha na šípy, Maldrine!“ vola Darrick.

Na lodníkově tváři se objevil úšklebek. „Hlavně ty si dej bacha na prdel, veliteli. Já toho kluka zachraňovat nejdu.“ Darrick kopnutím převrátil jeden ze sudů. Hustá tekutina uvnitř podivně šplouchala. Rychle si stoupl za něj a oběma rukama ho valil směrem ke břehu. Značně mu pomáhal i mírný sklon svahu.

Jakmile sud přivedl do pohybu, bylo mu jasné, že ho nic nedokáže zastavit. Naposledy do něj žduchnul a pak už se jen díval, jak mizí vstříc pirátům dole. Darrick se zastavil na okraji srázu a pohlédl dolů právě ve chvíli, kdy se sud roztříštil o palubu nejbližší lodi. Přes chuchvalce mlhy viděl, jak se světlo luceren odráží ve stříbrných kalužích velrybího tuku.

Jeho pozornost náhle upoutala druhá rána. Podíval se vedle sebe a viděl, že se Matovi podařilo zasáhnout druhou loď. Piráti okamžitě vybíhali na palubu, ale na kluzkém dřevě padali na zem jak hrušky.

„Zvoň na poplach!“ křičel jeden. „Hážou na nás ty sudy z vrchu!“

Darrick přeběhl zpět k sudům, kopnutím převrátil další dva a valil je směrem ke srázu. Vnímal jen zvuk dřeva narážejícího do kamene na zemi. Zastavil se, aby sebral jednu z luceren, které tu měla hlídka.

Mat se k němu přidal a vzal druhou. „Ti chlapi dole nebudou mít moc šancí někam zdrhnout, Darricku.“

„Ne,“ souhlasil Darrick a podíval se na zachmuřenou tvář svého přítele. „A myto s tím klukem taky nebudem mít moc lehký. Nechci se ještě ohlížet, jestli za náma neplujou tři pirátské lodě, Mate.“

Mat neochotně přikývl, otočil se a běžel k okraji plošiny.

Darrick se na chvíli zastavil, aby se podíval, kde je zbytek posádky Osamělé hvězdy. Právě sbíhali k nim. „Maldrine! Už ti dou pomoct,“ volal a zároveň se rozběhl za Matem k řece. „Zatím zvládám,“ zavrčel Maldrin.

Darrick už stál na kraji srázu a odhadoval pohyb lodě v proudu řeky. Pak hodil lucernu. Oheň, chráněný sklem, jasně hořel celou dobu, co lucerna padala. Pak se rozbila přímo uprostřed olejové skvrny.

Knot na chvíli prskal a téměř se utopil v tuku. Pak ale plameny vyšlehly se zuřivostí psa vypuštěného za běžící liškou. Oheň hořel modrožlutě a rozléval se ve větru společně s tukem.

„Hoří!“ zařval nějaký pirát.

Na palubě vypukl zmatek, jak se z podpalubí vyrojili i ti piráti, kteří zatím zůstávali schovaní.

„Haste!“ řval jiný pirát. „Kapitán Raithen vás zabije, esli ňáká z těch lodí pude ke dnu!“

Darrick doufal, že všechny shoří až po čáru ponoru. Jestli ano, bude mít kapitán Tollifer šanci odplout s Osamělou hvězdou do Westmarche a vrátit se s vojskem, které pak zlikviduje piráty pochodující pěšky k místu, kde kotvil zbytek jejich lodí.

Darrick otočil hlavu k lodi, na kterou hodil svou lucernu Mat, a ke své spokojenosti zjistil, že už rovněž hoří. Tuk z Matova sudu musel evidentně zasáhnout i kormidelnu, protože plameny se rychle šířily až k plachtám. Oheň už se zmocnil hlavního stěžně a rychle šplhal do ráhnoví.

„Mate,“ volal Darriek.

Mat se na něj otočil. „Připravený?“ zeptal se Darrick.

Mat, který vypadal celkem jistě, přikývl. „Jako vždycky.“

„Budem tam sami dva,“ řekl Darrick. „Potřebuju, aby ses držel u mě.“ Přeběhl doprostřed břehu a namířil na prostřední loď.

„Budu tam,“ odpověděl Mat.

Darrick se bez váhání rozběhl a skočil směrem do lanoví. Doufal, že se mu podaří skočit tak daleko, protože pádem na palubu by ji v lepším případě jistě něco zlomil. Útěk by pak byl zcela nemyslitelný.

Přesně v okamžiku, kdy Darrick natáhl prsty, aby se zachytil lan, se břeh zatřásl a z okraje se utrhla hromada kamení, která padala přímo na lodě.

„Napadeni kým?“ žasl Raithen a otočil se ke dveřím. Automaticky zamířil ven. Byl tak šokovaný Býkovou zprávou, že si až příliš pozdě uvědomil, co znamená zašustění šatů za ním. Otočil se, protože v tu chvíli mu došlo, že se Lhex rozhodl jednat.

„Nevím,“ řekl Býk. „Zapálili vobě krajní lodě.“

Oheň? Na palubě lodi neexistovala horší pohroma. I když je v lodi díra, posádka pořád ještě může vodu pumpovat ven, aby dopluli do nejbližšího přístavu, ale nekontrolovaný oheň dokázal ten ostrůvek dřeva, na kterém všichni záviseli, neskutečně rychle zkonzumovat.

Raithen stál velmi blízko Býka a pozornost obou byla stoprocentně upřena na nebezpečí, které jim hrozilo, takže na chlapce v tu chvíli zcela zapomněli. V okamžiku, kdy se kapitán otočil, aby chlapce chytil, se Lhex sehnul, vrazil do Raithena tak prudce, že se srazil s Býkem a zmizel dveřmi ven dřív, než se piráti dokázali vzpamatovat.

„Sakra,“ zaklel Raithen, když viděl, jak chlapec mizí v tmavé chodbě a míří ke schodům na palubu. „Chyť ho, Býku. Ale ať je živý, až mi ho zase ukážeš!“

„Rozkaz, kapitáne. „Býk okamžitě vyrazil za Lhexem a rychle ho doháněl.

Raithen běžel za nimi levou ruku na jílci meče. Už viděl jasné světlo obrovského ohně, který zachvátil skladiště na palubě. Šedý kouř se mísil s bílou mlhou a mírný vítr ho unášel nad řeku.

Měl pravdu. Skutečně je někdo sledoval z Westmarchského zálivu až sem. Ale byli to jiní piráti nebo královské námořnictvo? Bylo jich jenom pár nebo je přišla zlikvidovat celá armáda?

Žebřík na horní palubu se Raithenovi třásl pod rukama, jak po něm o kus výš spěchal Býk. Raithen mu byl v patách a vyšvihl se na palubu právě v okamžiku, kdy se na ně z výšky deseti metrů zřítil kus plošiny. Nevěřícně sledoval, jak kusy skály dopadají na jeho lodě jako střely z katapultu.

Na příď Barracudy spadl obrovský kamenný blok. Náraz prorazil palubu a kolem se rozlétly kusy dřeva. Barracuda se rozhoupala jako by se náhle ocitla v prudké vichřici.

Z ruky jednoho piráta, který se neudržel na nohou, vypadla lucerna. Chvíli klouzala ze strany na stranu, než se nakonec svezla z paluby do řeky.

Raithen se s pokrčenýma nohama, aby dokázal vyrovnávat zběsilé houpání Barracudy, a s rukama plnýma práce, jak se snažil bránit se uvolněným lanům, podíval na své další dvě lodě. Obě se rychle měnily v monstrózní hranice. Plameny už byly v ráhnoví té kotvící nejblíže molu a druhá loď na tom nebyla o mnoho lépe.

Kdo mohl k čertu tohle udělat?

Chlapec před ním se právě zastavil. Stál zády k divoce se kolébající palubě na samém jejím okraji. Způsob, jakým se díval do černé vody pod sebou však naznačoval, že v žádném případě zatím nehodlá riskovat koupel.

Býk se k němu mezitím přiblížil, sprostě na něj křičel a nařizoval mu, aby zůstal stát.

Raithen zařval na svou posádku a nařídil jim, aby vzali všechny džbery, co na lodi jsou, a zachránili obě hořící lodě. Jestli byl jejich úkryt prozrazen, chtěl mít všechna plavidla k dispozici, aby mohl odvézt co možná nejvíc.

V řece kolem Barracudy plavaly bečky a bedny, ale některé z nich se o chvíli později potopily. Raithen dokázal podle způsobu, jakým Barracuda seděla na vodě, odhadnout, že nabírá vodu. Náraz, který rozbil palubu, musel způsobit i nějakou prasklinu v trupu. Každopádně pod čárou ponoru muselo být ještě nějaké jiné poškození.

Raithen věděl, že ani ta sprška kamení nemohla být náhoda a bedlivě zkoumal celý břeh. Utržení jeho části musel způsobit člověk. Okamžitě ho napadl Buyard Cholik. Ruiny, ve kterých se ten kněz vrtal, byly v podzemí. Kapitána na okamžik napadlo, jestli ten starý kněz svou hamižnost přežil.

Pak zachytil pohledem nějaký pohyb v ráhnoví. Někdo tam byl. Otočil se a tasil meč.

Osm

Darrick tak akorát stačil získat rovnováhu v lanoví pirátské lodi Barracudy, když vedle něj přistál Mat. Nehledě na náhlou explozi, jenž utrhla břeh, na kterém ještě před chvílí stáli, se jim oběma podařilo úspěšně se zachytit sítě. Ruce je bolely od hrubých konopných lan, která však zabránila jejich pádu na palubu.

„Zvládls to,“ řekl Darrick.

„Těsně,“ souhlasil Mat. „Mi řekni, kde mám to tvoje štěstí, vo kterým sme se bavili? Ta zatracená skála normálně bouchla.“

„Ale to už jsme tam nebyli,“ oponoval mu Darrick. Letmý pohled na obě hořící lodě ho naplnil pýchou nad jejich šikovností. Mrkl na schody a viděl, jak se Maldrin zrovna zvedá na nohy. Exploze jím musela silně otřást.

„Tam je ten kluk!“ vykřikl Mat.

Darrick rychle sjel pohledem na palubu a viděl, jak malou postavičku honí nějaký obrovský chlap. Nepochyboval, že ten chlapec je králův synovec. Na pirátských lodích moc malých kluků nebývá.

„Darricku!“ Darrick se podíval nad sebe a uviděl Tomase, jak stojí na útesu jen několik kroků od místa, kde se kus skály utrhl.

Vedle něj stál mechanismus s klatkou, pomocí které piráti nakládali a vykládali bedny a sudy.

Tomas mával.

„Spusť to dolů!“ rozkázal Darrick. Chytil se jednoho z lan a skočil. I když se loď povážlivě nakláněla na jednu stranu – podle jeho odhadu nabírala vodu – podařilo se mu velkého piráta pronásledujícího chlapce minout. Když Darrick na laně dosáhl krajního bodu zhupu, pokusil se otočit a namířit zpětný pohyb směrem na piráta.

„Býku!“ zakřičel varovně jiný pirát běžící za tím velkým.

Obr se však místo, aby se podíval nad sebe, rozhlížel kolem, a Darricka tudíž viděl až úplně na poslední chvíli. Darrick trochu pokrčil kolena, aby lépe vstřebal energii z nárazu, a vrazil oběma nohama do piráta ve výšce ramen. I s pokrčenými koleny měl pocit, že místo aby piráta shodil, rozmázne se o něj jako vlna o skalnatý útes.

Ale hromotluk se nedokázal udržet na nohou a rozplácl se jak široký tak dlouhý na tvrdou palubu.

Darrick poněkud otřesen nárazem pustil lano a dopadl na palubu jen několik kroků od chlapce. Okamžitě se zvedl na nohy a tasil šavli.

„Děte po něm!“ rozkázal vysoký muž v černé drátěné košili.

Darrick se stihl včas připravit na střet s dvěma piráty, kteří se k němu přihnali. Plochou stranou šavle odrazil jejich útok do strany, udělal krok vpřed, otočil se a tvrdě jednoho z nich udeřil loktem do tváře. Slyšel, jak muži s křupnutím zlomil nos. Nebylo to moc čestné, ale Darrick věděl, že proti sobě nemá čestné soupeře. Piráti by mu klidně zasadili ránu zezadu stejně rychle jako on jim.

Pirát se zlomeným nosem udělal pár kroků stranou a utíral si krev z obličeje. Ale nespadl.

Darrick stále ještě v rámci jednoho plynulého pohybu vytáhl ze škorně nůž, otočil se na špičce nohy a zabodl ho pirátovi do žeber. Cítil, jak čepel minula kosti a skončila přesně v srdci. Nezastavoval se. Zvedl šavli, aby paríroval neobratný útok druhého piráta a okamžitě přešel do výpadu.

Jen o vteřinu později ležel muž na palubě.

„Ber kluka!“ volal Darrick. Pak zvýšil hlas. „Tomasi!“

„Rozkaz, veliteli,“ volal Tomas z vrchu. „Už jede!“ Darrick se ubránil pokusu dalšího piráta probodnout ho a zároveň si stihl všimnout, že ten velký se už také zvedá na nohy. Periferním viděním zahlédl, jak dolů sjíždí malá síť upevněná na laně.

„Lhexi,“ řekl Mat a rozpřáhl prázdné ruce, aby ukázal, že od něj nehrozí chlapci nebezpečí. „V pohodě, chlapče, kámoš a já sme z královskýho námořnictva. Vodvedem tě domů, teda esli chceš.“

Nákladní síť dopadla na palubu. „Jo,“ řekl chlapec.

„Dobrý.“ Mat se na něj usmál, vzal síť a táhl ji směrem k Lhexovi. „Tak teda vocaď vypadnem.“ Pak zakřičel: „Darricku!“

„Za minutku!“ odpověděl Darrick a sbírající síly na další souboj. Odrazil pirátův meč, sehnul se, zasáhl piráta ramenem do podpaží a odtlačil ho přes palubu.

„Sem! Dělejte!“ řval pirát v černém na piráty hasící požár na lodi po pravé straně.

Darrick se otočil, aby se střetl s hromotlukem, který se už probral, a stihl si všimnout obvazu, který měl kolem hlavy. Když poprvé paríroval pirátův útok, zjistil, že ten muž je neuvěřitelně silný.

Obr se sebevědomě zašklebil.

Darrick se sehnutím vyhnul další ráně, udělal krok do strany a kopl protivníka z boku do kolena. Něco prasklo, ale pirátovi se překvapivě podařilo udržet se na nohou. Prudce se otočil a máchl mečem tak, že kdyby se Darrick znovu nesehnul, přišel by tou jedinou ranou o hlavu.

Mrštně jako lasička se Darrick znovu narovnal a kopl hromotluka do slabin. Když se muž bolestí ohnul v pase, zasáhl ho Darrick kopnutím z otočky do zraněného místa na hlavě. Pirát bolestí zařval a s rukama přitisknutýma na uchu se zhroutil na zem.

V tu chvíli přiskočil muž v černém a zaujal bojový postoj. Pak beze slova několikrát s neuvěřitelnou lehkostí zatočil mečem před sebou. „Jsem Raithen, kapitán lodi. „A ty už jsi skoro mrtvý.“

Bez varování zaútočil. Darrick byl vynikající šermíř, ale v momentě byl zatlačen a tak tak stačil odrážet pirátovy útoky mířící mu na krk, oči či břicho. Pro toho muže nebylo nic nemožné. Kapitánu Raithenovi bylo jedno jestli Darrickovi prořízne hrdlo, oslepí ho nebo mu rozpárá břicho. Hlavně když ho dostane.

Mezitím se zvedl ze země i hromotluk a stále ještě skučící bolestí se chystal znovu vrhnout na Darricka. Obvaz na jeho hlavě nasákl čerstvou krví. Darrick věděl, že to zranění mu nemohl způsobit on. Jen otevřel starou ránu.

„Býku!“ rozkázal Raithen. „Ne! Zpátky.“

Zaslepen bolestí obr svého kapitána buď neslyšel nebo ho zkrátka ignoroval. Rozběhl se na Darricka s mečem připraveným udeřit bez rozmyslu surovou silou. Býk vpadl přímo do prostoru, kde bojoval kapitán, který tak musel couvnout.

Darrick před obrem couvl a pohledem se ujistil, že Mat s chlapcem už jsou bezpečně v síti. „Tomasi, vytáhni je!“

„Darricku!“ volal Mat.

Po palubě se zmateně honily stíny, jak se všechny lucerny houpaly spolu s lodí. Posádky druhých dvou dál bojovaly už dávno prohranou bitvu. Plameny si je během několika minut vezmou celé. Darricka ovanul závan horkého vzduchu. Tomas s ostatními nahoře právě začali tahat síť nahoru na útes.

„Darricku!“ volal Mat naléhavě.

„Zůstaň s klukem,“ rozkázal Darrick. „Chci, abys ho odsaď dostal!“ Uskočil před další ránou velkého piráta, ale uklouzl a spal na palubu. Rychle se překulil, aby se vyhnul smrtelnému úderu a vyskočil zpět na nohy.

Byl si vědom toho, že síť s Matem a Lhexem rychle stoupá a že první piráti z posádky vedlejší lodi už jsou na spojovacím prkně. Udělal dva rychlé kroky a zároveň odhadl vzdálenost mezi sebou a Býkem. Vyskočil, sklonil hlavu a přešel do přemetu přesně v okamžiku, kdy pirát znovu sekl. Uprostřed přemetu, hlavou dolů, viděl, jak ho pirátův meč jen těsně minul. Býkova rána Darricka trochu vyvedla z míry, takže se prohnul víc, než by měl. Přesto se mu podařilo dostat se nohama na pirátova ramena a odrazit se.

V pravé ruce stále držel šavli, které se nehodlal vzdát. Zbývala mu tedy jen levá, kterou se ze všech sil pokusil zachytit se sítě, jenž teď byla přímo nad ním. Minul ji jen o centimetry.

Pak ho Mat chytil za ruku. Pevně se chytili jeden druhého za zápěstí. „Mám tě, Darricku!“

Darrick se podíval dolů přesně ve chvíli, kdy Raithen zatřepal rukou. V dlani se mu objevilo něco kovového. Pak se rozpřáhl, aby to hodil. Když pirátova ruka švihla vpřed, rozeznal Darrick, že je to nůž, jenž letí s neomylnou přesností přímo na něj. Od vyleštěného ostří se odráželo světlo požáru. Darrick bezmyšlenkovitě máchl před sebou šavlí.

Uslyšel zazvonit kov o kov, jak se obě čepele střetly. Darrick cítil, jak se mu srdce snaží prorazit hrudník.

„K čertu, Daricku, řekl Mat. „Něco takovýho sem v životě neviděl.“

„Tady máš to štěstí, cos hledal, řekl Darrick a znovu se podíval dolů na rozzuřený obličej kapitána, který byl nyní zcela bezmocný. Darricka zalila vlna radosti a tak pokynul Raithenovi šavlí na pozdrav. „Možná příště.“

Raithen se otočil a řval na posádku jeden rozkaz za druhým.

Darrick stále visel pod sítí, která se s ním točila, takže viděl, jak se na schodech Maldrin právě utkává s jedním pirátem. Několika rychlými údery kladivem ho lodník poslal ze schodů přímo do řeky.

Pak síť chytily něčí ruce a vytáhly ji nad pevnou zem. Darrick se chytil okraje útesu, zatímco Mat síť prořízl mečem, takže oba s chlapcem propadli dolů.

Hoch se zvedl na nohy. Z odřenin na čele, nose a uchu, které mu způsobily úlomky dřeva a kamenů při zřícení kusu útesu, mu tekla krev. Otočil hlavu a podíval se na Darricka. „To jste udělal vy a vaši muži?“

„Ne,“ řekl Darrick a zrakem přejížděl přes ruiny. Všechny se jakoby změnily a přesunuly. Budova, které si všimli jako první, se proměnila v hromadu suti.

Chlapec se odtáhl od Mata, který se ujišťoval, že Lhex není vážněji zraněný. Z hor vál studený vítr a cuchal hochovi vlasy.

„Co tu dělali?“ ptal se Lhex suše. „Kabraxis je jen mýtus. A brána do Horoucích Pekel je taky mýtus. „Podíval se na Darricka. „Nebo ne?“

Darrick mu nedokázal odpovědět.

Z temnoty, kterou odhalilo otevření démonovy brány vylétl přímo na Buyarda Cholika roj jakéhosi démonického létajícího hmyzu‘.

Starý kněz zvedl ruce. Snažil se nepodlehnout strachu, který ho málem ovládl, a do strašlivého kvílení nestvůr se ozvala slova jeho ochranného kouzla. Netušil, jestli to bude mít na ta stvoření nějaký účinek, ale bylo mu jasné, že v současném stavu by jim nebyl schopen utéct.

Hmyz však kolem Cholika jen proletěl. Až dosud nehybný vzduch jeskyně se naplnil vířící masou tyrkysových a tmavě zelených krunýřů a křídel, ve kterých odrážela světla loučí a olejových lamp, jenž svítily otrokům na práci. Když se hmyz dostal až k první řadě dělníků, zaryly se stvůry do jejich těl jako šípy a draly se přes cáry chatrných oděvů, aby se dostaly k masu.

Otroci křičeli hrůzou i bolestí, ale jejich nářek zanikal v hukotu hmyzích křídel.

Zděšený a zároveň zvědavý Cholik doufaje, že otroci budou démonům jako oběť stačit, sledoval, jak všichni zoufale vybíhají ze svých chabých úkrytů. Hmyz se jim zavrtával hlouběji a hlouběji do těla. Šílení bolestí a hrůzou z bezvýchodné situace se dělníci pokoušeli utéct. Většina z nich však neudělala víc než tři, čtyři kroky, než se jejich těla doslova roztrhla a oni spadli na kamennou zem. Z rukou jim padaly pochodně a dotvářely tak hrůznou, světly lemovanou cestu, k východu.

Během několika sekund byla nejméně polovina otroků, ale i žoldáků a kněžích, mrtvá. Kosti měli z větší části ohlodané a ve světle loučí svítila jejich bílá barva na pozadí krvavě rudé. Zatímco démoni zbavovali své oběti masa, zdálo se, že z prolité krve se ve vzduchu vytváří * Ve hře se s ním.setkáte ve druhém aktu pod názvem Swarm. Podle popisu jde v tomto případě pravděpodobně o poddruh Plague Bugs. (pozn. překl.) podivná mlha. Ti z démonů, kteří se již nasytili, vzlétali ke stropu jeskyně, aby se ukryli mezi krápníky. Šílené bzučení postupně utichalo, ale ještě než vše ztichlo docela, stal se Cholik svědkem další hrůzy.

Buyard Cholik vyděšeně zíral na temnou díru, jenž zela mezi otevřenými křídly dveří. Strach mu nyní zalézal až do morku kostí, ale nebyl to strach z toho, co ho čeká. Jistě, měl obavy z neznámého, tak jako většina lidí, ale největší strach měl z toho, že síla, kterou našel za dveřmi nebude stačit, aby smazala vše, co způsobil čas.

Nebo že ho moc skrytá za dveřmi vůbec nebude chtít. Nedokázal si představit nic horšího než být odmítnut démonem poté, co opustil zakarnmskou církev.

„Mistře,“ zašeptal Altharin. Nějak se mu podařilo uniknout útoku, který zničil téměř všechny lidi kolem Cholika. „Mistře, měli bychom jít.“

„Pak jdi,“ řekl Cholik, aniž by se na něj podíval. „Tohle je místo plné zla,“ řekl Altharin.

„Samozřejmě.“ Cholik si upravil hábit a vykročil směrem ke dveřím, za kterými ho čekal osud.

Přestože dveře byly otevřeny dokořán, neviděl Cholik nic než nekonečnou temnotu. U samotného vchodu se na chvíli zastavil a zaváhal, jestli nemá zavolat. Odpověděl by mu démon, kdyby nyní promluvil? To netušil. Texty, jenž četl a ve kterých objevil cestu až sem, vůbec nenaznačovaly, co by měl po otevření dveří dělat.

Pokud svitky mluvily pravdu, tak někde uvnitř čekal Kabraxis na člověka, který ho znovu přivede na tento svět. Tvář starého kněze bičoval ledový vítr vycházející z temnoty za dveřmi. I kdyby měl Cholik v tuto chvíli chuť otočit se zpět, ten chlad mu připomněl, co ho čeká v hrobě. Bylo lepší zemřít hned než jen přežívat s vědomím, že konec pomalu přichází.

Ale ještě lepší by bylo žít a vychutnávat si plody své dlouholeté práce.

Vykročil a vstoupil do temné místnosti. Bzučení hmyzího roje odpočívajícího u stropu jeskyně znělo najednou nesmírně vzdáleně. Cholik věděl, že to nebylo tím, že by vstoupil do další jeskyně systému, kde akustika mohla být jiná. Ten bzukot téměř ustal, protože právě udělal krok někam strašně daleko.

Ostrý chlad se zabodával hluboko do Cholikova těla, ale jeho strach i odhodlání vzepřít se smrti ho poháněly dál. Díky osvětlené jeskyni za sebou viděl po obou stranách zdi úzkého tunelu, ale před sebou stále jen černočernou tmu.

Jsi člověk, vybuchl mu najednou hlas přímo v hlavě. Cholik překvapením téměř klopýtl. „Ano,“ řekl.

Jen slabý člověk. A to se hodláš postavit tváří v tvář démonovi? Hlas zněl nyní pobaveně.

„Lidé kdysi démony zabíjeli,“ řekl Cholik a kráčel tunelem dál.

Nezabíjeli, oponoval temný hlas. Byli rádi, když se jim podařilo vyhnat je z vašeho světa. Ale pouze na čas. Diablo je zpět. Jiní, o kterých lidé ani neví, nikdy neodešli.

„Ale ty jsi byl vyhnán,“ řekl Cholik. Hodláš mne urážet, člověče?

„Ne,“ řekl Cholik a sbíral všechnu odvahu, která mu ještě zbyla. Staré texty nenaznačovaly, jak se za dveřmi chovat, ale ze spousty jiných knih a svitků věděl, že démoni pohrdají strachem. Byl to nástroj, stejně jako kovářské kladivo, kterým ohýbali a tvarovali životy lidí, které ovládali. Setkat se s démonem a přežít znamenalo ovládnout svůj strach. Nelži sám sobě, člověče. Bojíš se mne.

„Stejně jako se bojím, že spadnu z útesu,“ souhlasil Cholik. „Ale aby na něj člověk vyšplhal, musí překonat strach, že se zřítí.“

A ty jsi ho překonal?

Cholik si olízl rty. Všechny neduhy, které mu přineslo stáří, se najednou ozvaly a daly tak najevo, že kouzlo, kterým vysál životní energii z toho otroka, pomalu mizí. „Daleko víc se obávám života, uvězněn v téhle rozpadající se schránce, než rychlé smrti.

Jsem démon, Buyarde Choliku. Nevíš, že riskuješ umírání daleko delší? Staletí?

Cholik v temnotě klopýtl. Nato nepomyslel. Za léta, kdy studoval Kabraxise a Černou cestu, toužil jen po vědění. Poté, co získal na svou stranu Raithena, který ho zásoboval otroky a zajišťoval mu dopravu, myslel jen na vykopávky v Ransimu a dveře pohřbené někde v jeskyních.

Cholik se přiměl, aby jeho hlas zněl silně. „Hledáš cestu ven ze svého vězení, lorde Kabraxisi. Mohu se jí stát.“ Ty? Tak slabý a na pokraji smrti? Démon se zasmál a ten dutý dunivý zvuk se odrážel od stěn tunelu, takže se celé Cholikovo tělo roztřáslo.

„Ty mě můžeš učinit znovu silným,“ řekl Cholik. „Můžeš mi vrátit mládí. Četl jsem, že máš tu moc. Potřebuješ mladého muže, aby ti pomohl znovu získat moc, jakou jsi už kdysi na tomto světě měl.“ Odmlčel se. „Můžeš ze mne takového muže učinit.“

Skutečně tomu věříš?

„Ano.“ A Buyard Cholik tomu skutečně věřil tak, jako kdysi ve všechno, co ho naučila zakarumská církev. Pokud se člověk zmýlí, vše je marné. Ale pokud má pravdu…

Pak pojď; Buyarde Choliku, bývalý knězi zakarumské církve a nepříteli démonů. Pojď; uvidíme, co z tebe mohu učinit.

Ve starém knězi to vřelo očekáváním, ale i strachem a nervozitou. Sevřel se mu žaludek a na chvíli měl pocit, že bude zvracet. Soustředil se, použil všechny techniky, jenž se naučil během let služby pro církev, a přinutil své staré tělo kráčet dál.

V temnotě před ním se rozzářila hvězda a její stříbrná záře se rozlévala do všech stran. Kamenné stěny se rozplynuly a místo nich byla nyní kolem kněze jen černá temnota. Nebyl jí však pohlcen. Stál na stezce vedoucí nad nejhlubší propastí, jakou kdy viděl. Kráčel dál a pod ním byla stejná černá prázdnota jako kolem něj. Teprve pak si uvědomil, že již nekráčí po kamenné podlaze, ale po houpajícím se visutém mostě z lidských kostí.

Most byl postaven z loketních, stehenních kostí a z žeber, vše bylo občas přizdobeno lebkami, prasklými i do Běla vyleštěnými bez jediného škrábnutí. Cholik zpomalil, když si uvědomil, jak se pod ním most houpe. Jedna z lebek sklouzla ze svého místa jen kousek před ním. Chvíli se kutálela a poskakovala, pak narazila na kyčelní kloub a přepadla přes okraj mostu dolů.

Cholik sledoval, jak padá, zlomená čelist nyní otevřená, jakoby lebka při pádu neslyšně řvala. Lebka padala dlouho, až nakonec zmizela z dosahu stříbrného světla hvězdy, která čekala na konci mostu. Teprve v tu chvíli si Cholik uvědomil, že kosti nejsou nijak spojeny. Prostě jen ležely jedna přes druhou, tak aby ten, kdo po nich kráčel, nepropadl dolů.

Nevrátíš se, Buyarde Choliku?

Než v tom dokázal sám sobě zabránit, ohlédl se Cholik za sebe. Někde za ním, nedokázal říct jak daleko, byly otevřené dveře vedoucí do jeskyně, ze které přišel. Louče a lampy v ní stále hořely a zem pokrývala napůl ohlodaná těla otroků a akolytů. V Cholikově mysli se objevila myšlenka na návrat do relativního bezpečí jeskyně.

Mostem otřásla exploze a Cholik s úděsem sledoval, jak konec mostu vybuchl. Kosti padaly temnotou jako podzimní listí. Otáčely se a klouzaly vzduchem.

Díra v mostu byla příliš široká na to, aby ji Cholik dokázal přeskočit. Starý kněz si uvědomil, že je v pasti.

Nechť je toto tvá první lekce, řekl démon. Budu tvou silou, když už sám žádnou nebudeš mít.

Cholik si uvědomil, že je ztracen. Otočil se a podíval se na druhý konec mostu. Stříbrná hvězda nyní zářila jasněji a osvětlovala větší kus cesty. Most z kostí stoupal vzhůru, v podivných serpentinách. V každém záhybu bylo cosi podobného stromu.

Cholik zaváhal. Pokusil se sebrat všechny své síly, ale bylo mu jasné, že jich nebude dost.

Pojď Buyarde Choliku, provokoval ho démon. Vybral sis v okamžiku, kdy jsi prošel dveřmi. To, že si vše můžeš cestou ještě rozmyslet, byla jen iluze.

Cholik měl pocit, že mu najednou hrudník stiskla obrovská ruka a vymáčkla z něj všechen vzduch. Bylo to jeho srdce? Copak ho chtělo zklamat zrovna teď? Nebo to byla pomsta Zakarumu za to, že opustil církev?

Samozřejmě, řekl Kabraxis, ještě můžeš skočit dolů. Cholik měl chuť to udělat, ale jen na okamžik. Důvodem však nebyl strach, ale spíš nutnost vzepřít se. Byl to však jen chvilkový pocit. Strach ze smrti v něm hořel a to teplo mu dodávalo sílu. Pomalu zvedl nohu a udělal krok vpřed.

Když došel k nejbližším stromům, viděl, že nesou ovoce. Tím ovocem byly lidské hlavy. Malinké tváře plné strachu. Jejich rty se pohybovaly a on náhle uslyšel jejich prosby. Přestože nerozuměl jednotlivým slovům, až příliš dobře chápal jejich agónii. Ty zvuky zvuk byly směsicí bolesti a zoufalství a Cholik s úděsem zjistil, že všechny dohromady vytvářejí strašlivou melodii.

Hlasy trpících, řekl Kabraxis. Není to ten nejkrásnější zvuk, eo jsi kdy slyšel?

Cholik kráčel dál, k dalšímu záhybu, dalšímu stromu a dalšímu zpěvu bezmocnosti a bolesti. V hrudi ho při každém nadechnutí pálilo a cítil se jako uvězněn v železné panně. Klopýtl.

Pojď Buyarde Choliku. Je to už jen kousek. Nebo zde chceš zemřít a stát se jen dalším kusem ovoce na jednom z těchto stromů?

Starému knězi se bolestí zkalil zrak, ale pak hned za dalším záhybem zvedl hlavu a uviděl most, jenž vedl přímo k malému ostrůvku plovoucímu v temnotě. Nad ohromnou humanoidní postavou sedící na kamenném trůnu tam zářila stříbrná hvězda.

Cholik s vědomím, že je jen krůček od smrti, neschopen již téměř ani dýchat, jakoby zázrakem udělal těch několik posledních kroků a stanul před trůnem. Neschopen udržet se na nohou ani před démonem, padl na kolena na drsný černý kámen, z něhož byl celý ostrov vytvořen. Zakašlal a v ústech ucítil chuť vlastní krve. V3im1 si, že na kameni pod ním jsou rovněž drobné rudé kapičky. S hrůzou sledoval, jak kámen žíznivě všechnu krev vsál do sebe.

Pohlédni na mě.

Zničen bolestí, jistý si svou smrtí zvedl Cholik hlavu. „Měl byste si pospíšit, lorde Kabraxasi.“

I když seděl, byl démon vyšší než kdyby se Cholik postavil. Starý kněz odhadoval, že Kabraxis mohl být dvakrát tak vysoký jako dospělý muž. Jeho ohromné tělo bylo z černého masa, ozdobeného modravým ohněm, jenž hořel na povrchu i jakoby přímo v démonových svalech. Tvář měl strašlivou, rysy jen částečně načrtnuté, dvě trojúhelníkové oči a místo nosu jen dvě černé díry. Ústa bez rtů byla mírně pootevřená a odhalovala řadu žlutých tesáků. Na hlavě měl místo vlasů klubko syčících zmijí, každá jiné barvy, takže dohromady vyvářely téměř nádhernou duhu.

Víš, co je Černá cesta? Zeptal se démon a nahnul se ke knězi blíž. Z jeho hlasu se najednou vytratil ten posměšný tón, jenž Cholika celou dobu provázel.

„Ano,“ vydechl kněz.

Jsi připraven postavit se tomu, co na ni leží? „Ano.“

Pak tak učiň. Kabraxis natáhl paže a rukama s třemi ohromnými prsty uchopil Cholika za hlavu. Démonovy drápy se zaryly hluboko do jeho lebky.

Cholikovy smysly se zamlžily. Do očích se mu vedraly slzy, když zblízka pohlédl do démonovy tváře a ucítil jeho jedovatý dech. Zařval ještě dřív, než si to vůbec uvědomil.

Démon se jen zasmála plamen z jeho úst Cholika pohltil.

Devět

Když se Raithen znovu rozhlédl kolem sebe, bylo mu jasné, že dvě z jeho tří lodí jsou ztraceny. Plameny se již usadily v jejich ráhnoví tak pevně, že nebylo v lidských silách je uhasit.

S kamennou tváří přešel k okraji paluby Barracudy. „Vypadněte z té lodě!“ zařval na piráty, kteří se ho báli víc než ohně, s nímž se stále snažili bojovat. Raithena z toho křiku až zabolelo v krku.

Piráti okamžitě poslechli a bez známky lítosti opustili hořící loď. Kdyby ji mohl Raithen za cenu několika životů zachránit, udělal by to, ale ztratit loď i své muže pro něj bylo nepřijatelné.

Kapitán pirátů vyskočil na prkno opřené na druhé straně o úzký břeh pod převisem útesu. Úzká kamenná cestička ke schodům vedoucím nahoru na útes byla zasypána spoustou menších i větších kusů odlomené skály. Na schodech rovněž spatřil několik mrtvých pirátů, oběti záchranné výpravy Westmarchských námořních sil, která ho připravila o toho chlapce. Jiní piráti byli útočníky smeteni do vody a proud je již odnesl. Ten starý muž s kladivem se ukázal být nepřekonatelnou překážkou. Westmarchští lučištníci pak během několika minut způsobili mezi zbylými piráty paniku, takže se nakonec vzdali pokusů dostat se nahoru na útes.

Raithen věděl, že ti námořníci jsou už dávno pryč i s chlapcem. Kapitán přešel nad hořící loď, která kotvila po proudu od Barracudy, zastavil se u lana, kterým byla připoutána ke břehu a jediným mocným seknutím sekery, kterou si nahoru přinesl, ji uvolnil.

Hořící loď se pomalu oddělila od ostatních a chycena proudem se začala vzdalovat. Už to vlastně ani nebyla loď, jen plovoucí hranice.

„Na palubu Barracudy,“ rozkázal Raithen svým mužům. „Připravte tyče, a držte tu zatracenou bečku pěkně daleko!“ Přešel ke druhé hořící lodi, počkal, až se piráti s dlouhými tyčemi připraví, a odsekl i ji.

Proud nesl druhou plovoucí hranici přímo na Barracudu. Piráti dělali, co mohli, aby zabránili oběma lodím se dotknout. Možná že byl trup Barracudv skutečně prasklý nebo v něm dokonce byla díra, ale kapitán hodlal zachránit alespoň ji. Bez ní by je čekala dlouhá procházka až k místu, kde čekal zbytek pirátské flotily.

Raithen zaklel nad neschopností svých mužů, vrátil se na palubu Barracudy a sám se chopil dlouhé tyče. Na tváři cítil obrovský žár, ale přesto nepřestával na piráty řvát. Hořící loď se přeci jen nakonec obtočila kolem Barracudy a začala se vzdalovat. Piráti začali jásat.

Rozzuřený Raithen chytil dva nejbližší a mrštil jimi přes palubu. Ostatní se okamžitě stáhli vědomi si toho, že kdokoli v blízkostí kapitána mohl každým okamžikem pocítit jeho hněv. Býk couvl jako jeden z prvních tak prudce, že porazil další tři muže stojící za ním.

Raithen tasil meč, a ten zazářil, jak se v něm odrážely plameny ze vzdalující se lodi. Pak zařval na své muže: „Vy zatracení přiblblí parchanti. Právě sme přišli o dvě lodě, o úkryt i o zboží, které odsud už nedostanem – a vy tu oslavujete, jako by se vám povedlo něco skvělého!“

Tváře pirátů byly špinavé od kouře a popela a mnoho z nich mělo popáleniny a zranění z boje s ohněm a westmarchskými námořníky.

„Chci, abyste z téhle lodi okamžitě vypumpovali vodu a opravili ji,“ řval Raithen. „Za úsvitu vyplouváme. Ti zatracení westmarchští se do té doby nemůžou dostat až k ústí řeky. Býku, vem ostatní muže a poďte se mnou.“

„Kam, kapitáne?“ zeptal se Býk.

„Dem najít toho všivého kněze,“ řekl Raithen. „Jestli mě přesvědčí, abych ho nechal žít, vezmem ho s sebou. Ale zaplatí si to.“ Sáhl si na zraněný krk. „Jestli ne, je mrtvý a my berem všechno, co z toho podzemního města dostal.“

„Ale, kapitáne Raithene,“ řekl jeden z pirátů, „ten výbuch, co urval ten břeh a zrušil ty ruiny, musel být zespoda, z vykopávek. Šli sme zrovna odtamtaď, když to na nás všechno začalo padat. Ty kněží sou stejně asi všichni mrtví.“

„Tak budem obírat mrtvoly, jestli nějaké najdem,“ řekl Raithen. „Mi to nedělá žádný problém.“ Otočil se a vykročil směrem k útesu. Jak stoupal po kamenných schodech, odkopával stranou kusy zřícené skály i mrtvoly. Hodlal se konečně Buyardu Cholikovi pomstít – pokud ho tedy už nezabil ten podivný výbuch.

„Nejdu! Nejdu, vám říkám!“

Darrick Lang sledoval, jak se chlapec pere s Matem a jedním dalším námořníkem, kteří se ho snažili táhnout směrem ke člunu, Osamělé hvězdě a svobodě.

„Prosím!“ řval chlapec. „Prosím! Poslouchejte mě!“ Darrick znechuceně mávnul na Mata, aby se zastavil. Už byli dost vysoko, takže měl dobrý výhled na ruiny i přístav. Hluboko pod nimi právě proplouvala druhá hořící loď. Z ruin se pomalu směrem do přístavu ploužila řada pirátů, ale řada pochodní a luceren na schodech dávala tušit, že piráti ještě nejsou připraveni vyrazit.

„Proč tě máme poslouchat?“ zeptal se Darrick.

„Ten démon,“ řekl chlapec. Zhluboka a přerývaně dýchal, protože celou cestu až sem docela rychle běželi. Byl moc velký na to, aby s ním někdo běžel na zádech, takže ho Darrick hnal před sebou, dokud jen mohl.

„Jakej démon?“ zeptal se Mat a klekl na koleno, aby si byl s chlapcem tváří v tvář.

Darrick věděl, že po všech těch letech strávených s mladšími bratry a sestrami v domě Hu-Ringa má Mat s dětmi daleko větší trpělivost než on.

„Hele, žádný báchorky vo zatracenejch démonech tady nepotřebujem, jasný?“ zavrčel Maldrin. Starý lodník byl celý od krve, ale jen málo z ní bylo jeho. Nehledě na bitvu, kterou v podstatě vybojoval na schodech sám, než mu přišli na pomoc lučištníci, měl stále ještě spoustu energie. Každý námořník na Osamělé hvězdě si byl jistý, že by Maldrin dokázal uštvat k smrti i toho nejtrénovanějšího z nich, obout si jeho boty a běžet dál. „Zatím nás žádná smůla nepotkala a já bych byl celkem rád, kdyby to takhle zůstalo.“

„Ten pirátský kapitán,“ řekl Lhex, „mi ukázal Kabraxisův symbol.“

„A tendlecten Kabraxis,“ řekl Mat,“ to je ten démon, vo kterým mluvíš?“

„Ano,“ řekl Lhex a otočil se zpět k ruinám Taurukova přístavu. „Někde tam musí být dveře vedoucí ke Kabraxisovi. Slyšel jsem, jak si piráti vykládají o nějakých kněžích, kteří tam kopou.“

„Jaký symbol?“ trval na svém Mat.

„Kapitán Raithen mi ukázal Kabraxisův symbol,“ řekl Lhex.

„A jak je možné,“ zeptal se Darrick ostře, „že toho o démonech tolik víš?“

Lhex se obrátil na Darricka a zdvihl oči v sloup. „Poslali mě do Lut Gholeinu, abych tam dostal vzdělání od těch nejlepších kněžích. Byl jsem tam čtyři roky. I ta nejdůležitější filosofická díla se zabývají bojem mezi démony a člověkem. Neměla by být pravdivá, ale co když jsou? Co když je Kabraxis opravdu někde v tom rozbořeném městě?“

Směrem od hor zavál studený vítr, až se Darrick otřásl zimou. Vlasy měl slepené potem, ale i tak se mu ve větru zvedly, když otočil hlavu směrem k ruinám. Piráti se začínali rojit na místě, odkud shodili sudy na obě lodi a jejich lucerny a louče vytvářely v mlze matně zářící auru.

„Nejsme tu kvůli démonům, chlapče,“ řekl Darrick. „Naše rozkazy jsou dostat tě v pořádku domů, a přesně tohle hodlám udělat.“

„Mluvíme tady o démonovi, kapitáne,“ naléhal Lhex. „Nejsem kapitán,“ řekl Darrick.

„Ale ti muži vás poslouchají.“

„Jo, ale nejsem kapitán. Můj kapitán mi přikázal přivézt tě zpátky, a to se mi už napůl povedlo.“

„A jestli tam ti piráti démona najdou?“ zeptal se Lhex. „Co se mě týká, ať si klidně najdou všecky démony, co sou.“ Vložil se do rozhovoru Maldrin. „Čestní chlapi s démonama nemaj nic společnýho.“

„Ne,“ řekl hoch naléhavě, „ale démoni čestným chlapům kradou duše. A Kabraxis byl jeden z nejhorších, co kdy chodili po tomto světě.“

„Mě nikdo nepřesvěčí, že ňácí démoni vůbec existujou,“ řekl Tomas a tvář mu potemněla. „Sou to všecko jenom historky. Jenom aby se chlapi zasmáli a trochu vystrašili děcka.“

„Kabraxis,“ řekl Lhex, „byl rovněž známý jako Zloděj naděje. Lidé umírali v jeho řetězech, řetězech do kterých se sami spoutali, protože věřili, že jim nabízí očištění od hříchů, bohatství, moc a všechno, po čem kdy smrtelník toužil.“

Darrick kývnutím hlavou ukázal směrem k přístavu a ruinám. „Jestli má ten Kabraxis na svědomí todle, rek bych, že mu ty piráti moc nepoděkují, až ho vzbudí.“

„Neprobudí,“ řekl Lhex. „Vrátí do tohoto světa. Pekelné Mocnosti se postaraly, aby byl někde chycen a spoután, protože jeho moc byla až příliš velká.“

„Esli tím myslíš, že byl pro ně jako ňáká konkurence, tak to bych se hádal,“ prohlásil Maldrin. „Jinak bych vo něm musel slyšet, protože to by teda musela bejt pěkná bitka.“

Vítr chlapci rozcuchal vlasy a z oblohy sjel blesk, v jehož světle se hoch zdál být smrtelně bledý. „Diablo a jeho bratři se Kabraxise báli. Je to velmi trpělivý démon. Pracuje velmi tiše a nikam nespěchá. Jestli se Kabraxisovi podaří dostat se zpět na tento svět, musíme to vědět. Musíme na něj být připravení.“

„Moje práce je dostat tě zpátky do Westmarche a ke králi,“ řekl Darrick.

„Tak to mě budete muset nést,“ řekl Lhex. „Dobrovolně nejdu.“

„Veliteli,“ řekl Maldrin, „s dovolením, to asi nebude moc bezpečný šplhat z toho zatracenýho útesu s tímdlectím trotlem na zádech.“

To bylo Darrickovi jasné. Zhluboka se nadechl, ucítil vlhký vzduch z přicházející bouře a přísným hlasem řekl: „A co kdybych tě nechal tady a řekl králi, že sem se k tobě prostě nedostal včas.“

Chlapcovy černé oči Darricka krátkou chvíli zkoumaly. „To neuděláte. Nemůžete.“

Darrick se zamračil ve víře, že chlapce ještě víc vystraší. „A jestli mě vezmete zpátky a neprozkoumáte, jak to je s tím démonem,“ vyhrožoval Lhex, „řeknu králi, že jste měli šanci zjistit víc a nevyužil jste ji. Po těch problémech v Tristramu asi nebude můj strýček příliš nadšený z námořníka, který nechal tak důležitou věc plavat.“ Chlapec zvedl obočí. „Co vy na to?“

Darrick chvíli mlčel a přál si, aby to chlapec vzdal. Ale i kdyby, nedala by mu jeho slova spát. Král by asi opravdu chtěl vědět, co je na tom všem pravdy. Nehledě na přirozený strach z možnosti uvidět na vlastní oči démona, byl Darrick zvědavý.

„Ne,“ řekl Darrick. „Myslím, že by opravdu nebyl nadšený.“ Zvedl hlas. „Maldrine.“

„Rozkaz, veliteli.“

„Zvládnete s Matem a několika ostatníma dostat tohle děcko do člunu?“ Darrick se upřeně na chlapce zadíval. „Když slíbí, že bude hodný?“

„To zvládnem,“ odpověděl Maldrin zdráhavě. „Když na to příde, svážu ho a spustím dolů na laně.“ Mrknul na kluka a pak se otočil zpět k Darrickovi. „Spíš nevím, esli se mi líbí, co chceš udělat ty.“

„Nikdy mě nepovažovali za nějak zvlášť moudrého,“ řekl Darrick, ale byla to jen silácká póza. V žádném případě se necítil tak sebejistě, jak se snažil vypadat.

„Zapomeň na to, že deš beze mě,“ řekl Mat a zakroutil hlavou. „Kór, esli tam ten démon bude. Du s tebou, Darricku.“

Darrick na svého nejlepšího přítele pohlédl. „Jo. To víš, že tě tam budu mít rád vedle sebe, ale asi to nebude sranda.“

Mat se usmál. „Bude to dobrodružství, vo kterým budem vyprávět vnoučatům, až budem starý senilní dědci.“

„Měl bych jít s vámi,“ přerušil je Lhex.

Darrick se otočil na chlapce. „Ne. Už ses angažoval až moc. Teď to nech na nás. Král by asi taky nebyl rád, kdyby se dozvěděl, že jeho synovec se vzpíral chlapům, kteří nasazovali životy, aby ho zachránili. „Rozumíme si?“

Chlapec neochotně přikývl.

„Jak si utek z té pirátské lodi, to vůbec nebylo špatné,“ řekl Darrick. „Takže čekám, že se budeš chovat stejně chytře, když ti tihle chlapi budou dál zachraňovat krk. Dohodnuto?“

„Ale já jsem schopen toho démona poznat…“ řekl chlapec.

„Hochu,“ řekl Darrick, ‚já doufám, že jestli nějakého démona uvidím, tak ho poznám taky.“

Blížící se bouře nabírala na síle, když Darrick vedl skupinu námořníků zpět do zničeného města. Měsíc nyní co chvíli mizel za temnými zlověstnými mračny a svět se pak ztrácel jakoby zahalen tím nejčernějším hedvábím. Pokaždé, když se znovu objevil, objevovaly se náhle na stříbrným světlem zalité zemi dlouhé strašidelné stíny. Mramorové sloupy a dláždění při každém dotyku měsíčních paprsků zářily.

Námořníci se pohybovali velice tiše i proto, že nebyli zatíženi prakticky žádnou zbrojí, na rozdíl od královských vojáků. Ti se naopak jen zřídka vydávali kamkoli bez typického řinčení plátových nebo kroužkových zbrojí. Tahle ochrana se však pro muže bojující zejména na moři rychle dokázala změnit v téměř jistou smrt v okamžiku, kdy byl námořník svržen do vody.

Nalézt vchod do podzemního jeskynního komplexu se nakonec ukázalo jako docela snadné. Darrick se svou malou družinou se nejprve skryl a pak vyrazili za posledním z Raithenoých pirátů po evidentně často používané stezce vedoucí do prostor pod Taurukovým přístavem.

Nikdo z nich nepromluvil, ani když o něco dál jeskyni naplnilo podivné bzučení. Vítr se sem dolů sice nedostal, ale Darrick neustále cítil, jak mu pod kůži zalézá chlad zesílený vlhkými stěnami. Namáhavý výstup a následný souboj s piráty ho připravil téměř o všechnu energii a on nyní fungoval jen díky adrenalinu proudícímu do jeho svalů. Těšil se na své visuté lůžko na palubě Osamělé hvězdy a těch několik dnů plavby do Westmarche.

Další jeskyně byla plná podivné mlhy smíšené s prachem. V matném světle luceren, které před nimi nesli Raithenovi piráti, měl opar zlatavou barvu.

Tunel, kterým Darrick s ostatními procházeli, se začal postupně rozšiřovat, až před sebou najednou uviděli ohromné dveře zapuštěné přímo do skály. Dveře byly ve velké jeskyni, kterou tunel končil.

Raithen se svými piráty se zastavili těsně před vchodem do jeskyně a bránili tak Darrickovi ve výhledu na to, co bylo před nimi. Několik pirátů mělo zřejmě velkou chuť otočit se a běžet zpět, ale Raithen je několika ostrými příkazy a taseným mečem zastavil.

Darrick zůstával skrytý za velkou hromadou kamenů, jenž se musela sesypat během vykopávek. Mat se k němu přidal a tiše sípal.

„Co ti je?“ šeptal Darrick.

„To ten zatracenej prach,“ odpovídal rovněž šeptem Mat. „Asi se eště neusadil po tom vejbuchu. Cejtim, jak mě to úplně svírá v plících.“

Darrick si utrhl jeden rukáv z beztak už dost roztrhané košile a podal ho Matovi. „Na, zavaž si to kolem pusy,“ pošeptal příteli. „Aspoň něco.“

Mat kus látky vděčně přijal a udělal, co mu kamarád poradil.

Darrick urval i druhý rukáv a rovněž si ho zavázal přes obličej. Byla to jeho oblíbená košile, takže mu jí bylo trochu líto, ale těm, které měl na palubě Osamělé hvězdy z kurastského hedvábí, se nemohla rovnat. Přesto jak stárnul, naučil se vážit si věcí a dbal o svůj majetek s daleko větší péčí než dříve.

Raithen vedl své piráty pomalu a velmi váhavě dál do jeskyně.

„Darricku, hele!“ ukázal Mat na kostry, které ležely na podlaze. Některé vypadaly docela staré, ale většina z nich musela být z čerstvě ohlodaných mrtvol. Všechny byly navíc napůl oblečeny v rozervaných, ale jinak poměrně nových šatech.

„Vidím je,“ řekl Darrick a cítil, jak mu naskočila husí kůže. Nebyl s magií kamarád a to, co viděl před sebou, byl jasný důkaz, že ji tu někdo nedávno použil. Neměli bychom tu bvt, říkal si v duchu. Kdyhych měl jen kapku zdravého rozumu, vrátil bych se dřív, než se někomu něco.stane. Ve skutečnosti chtěl zrovna vydat rozkaz k návratu, když ohromnými dveřmi prošel muž v černorudém rouchu.

Vypadal tak na čtyřicet. Na spáncích začínal šedivět a ve tváři měl výraz plný síly a sebejistoty. Kolem celého jeho těla slabě zářila zvláštní aura.

„Kapitáne Raithene,“ pozdravil muž v rudočerném, ale v jeho hlasu nebylo ani stopy po radosti se shledání. Všudypřítomné bzučení nabylo na intenzitě. „Choliku,“ řekl Raithen.

„Proč nejsi u lodí?“ zeptal se Cholik. Přešel na druhou stranu jeskyně zcela netečný k zmasakrovaným tělům rozesetých všude kolem.

„Byli jsme napadeni,“ řekl Raithen. „Westmarchští námořníci zapálili mé lodě a ukradli toho kluka, co jsem ho vzal kvůli výkupnému.“

„Sledovali vás?“ Neustávající hluboké bzučení prořízl Cholikův hněv.

„Kdo je ten chlap?“ zašeptal Mat.

Darrick zavrtěl hlavou. „Netuším. A žádného démona tu kolem taky nevidím. Dem. Tomu Cholikovi asi nebude trvat dlouho, než ho napadne, co tu ti Raithenovi piráti asi dělají.“ Otočil se a dal znamení ostatním, aby se připravili se vrátit.

„Třeba nesledovali mě,“ oponoval Raithen. „Třeba chytli někoho z těch chlapů, co od nich kupuješ informace, a ten tě prodal“

„Ne,“ řekl Cholik. Zastavil se přesně tak daleko od Raithena, aby na něj pirát nemohl dosáhnout mečem. „Lidé, kteří se mnou obchodují, by se příliš báli něco takového udělat. Jestli byly vaše lodi napadeny, bylo to jen kvůli tvé totální neschopnosti.“

„Co kdybychom přestali házet vinu jeden na druhého,“ navrhl Raithen.

„A co bychom tedy měli dělat, kapitáne?“ Cholik se na kapitána díval s výrazem nejhlubšího opovržení. „Přejděte hned k místu, kde mě s tou tvou bandou hrdlořezů zabijete a půjdete si vzít to, pro co jste sem přišli, ať už jste si představovali, že zde najdete cokoli.“

Raithen se chladně usmál. „Neřekl jste to zrovna pěkně, ale v podstatě máte pravdu.“

Cholik se s panovačným gestem zahalil do svého roucha. „Ne. Tohle se dnes v noci nestane.

Raithen vykročil vpřed a řekl: „Nevím, jak jste si dnešní noc představoval vy, Choliku, ale já hodlám dostat, pro co jsem si přišel. Mí muži i já jsme pro vás prolili dost krve a podle nás jsme za to nedostali skoro nic.“

„Vaše chamtivost vás všechny zabije,“ řekl výhružně Cholik.

Raithen zamával mečem. „Tebe zabije dřív.“

Ve dveřích se objevilo cosi ohromného. Darrick na démona užasle zíral. Vnímal syčící klubko hadů, které měl místo vlasů, hrubé rysy, ohromné ruce s třemi prsty a černé tělo pokryté bleděmodrými žílami.

Deset

Raithen se svými piráty okamžitě o několik kroků ustoupili, plní strachu ze zhmotnělého zlého snu, který musel přijít přímo z Horoucích Pekel a nyní kráčel přímo k nim. Někteří muži řvali hrůzou.

„Dobrý,“ zašeptal Mat a rovněž v jeho očích byl strach. „Můžem tomu klukovi i jeho strejdovi klidně říct, že démon fakt existuje. Mizíme vocaď.“

„Počkej,“ řekl Darrick a ovládl hrůzu, která ho při pohledu na démona naplňovala. Dál upřeně hleděl přes kameny, za kterými se námořníci ukrývali.

„Na co?“ Mat se na něj nevěřícně podíval. Bezděky před sebou ve vzduchu udělal rukou znamení Světla, jako když coby malý kluk chodil do kostela v Hillsfaru.

„Kolik znáš lidí, co někdy viděli démona?“, zeptal se Darrick.

„A co přežili, aby vo tom mohli vykládat? Zatraceně málo. A chceš vědět proč, Darricku? Protože je zabili ti démoni, co na ně civěli, místo aby zdrhali jako všichni normální chlapi.“

„Kapitáne Raithene,“ řekl démon a jeho hlas v jeskyni duněl jako hrom. „Jsem Kabraxis, zvaný Ten, kdo přináší osvícení. Není nutné, aby mezi vámi a Buyardem Cholikem vládly neshody. Můžete být i nadále partnery a pracovat spolu.“

„Pro vás?“ zeptal se Raithen. V jeho hlase byl strach a úcta, ale dál stál před démonem s mečem v ruce.

„Ne,“ odpověděl démon. „Skrze mne najdete cestu ke skutečné budoucnosti.“ Udělal krok a postavil se vedle kněze. „Pomůžu vám. Přinesu mír do vaší duše.“

„Mír a klid najdu stejně tak dobře na dně korbelu s pivem,“ řekl Raithen, „a nemusím kvůli tomu sloužit nějakému zatracenému démonovi.“

Darricka napadlo, že by tahle odpověď zněla daleko lépe, kdyby se pirátovi netřásl hlas, ale nepochyboval, že by měl rovněž problém se ovládnout, kdyby mluvil tváří v tvář s démonem.

„Pak zemřeš,“ řekl Kabraxis a nakreslil rukou ve vzduchu před Raithenem jednoduchý symbol.

„Luky!“ zařval Raithen. „Prošpikujte tu pekelnou zrůdu!“ Piráti byli až příliš ohromeni démonovou přítomností a jejich reakce byla příliš pomalá. Jen několika z nich se podařilo nasadit šíp na tětivu a vystřelit. Asi tucet střel, které démona zasáhly, se od něj neškodně odrazily a nezanechaly na jeho těle žádnou stopu.

„Darricku,“ žadonil skoro zoufale Mat, „vostatní už sou Pryč,.,

Darrick se ohlédl přes rameno a zjistil, že jeho přítel má pravdu. Ostatní námořníci spěšně mizeli v tunelu.

Mat zatahal Darricka za rameno. „Pojď Tady nemáme co dělat. Hlavní teď je dostat se domů.“

Darrick přikývl. Zvedl se právě v okamžiku, kdy z démonovy ruky vystřelil proud zářící energie.

Kabraxis vyslovil slova, o kterých si byl Darrick jistý, že by je žádná lidská ústa nedokázala napodobit. Bzukot v jeskyni zesílil a z krápníků u stropu slétlo cosi na první pohled připomínající světlušky. Podivný hmyz se zuřivě vrhl na Raithenovy piráty, ale kapitán zůstával nedotčen.

Darrick hrůzou zkameněl a vyděšeně hleděl, jak hmyz rychle mění piráty v pouhé kostry. V okamžiku, kdy ohlodaná těla dopadla na zem, ihned znovu vstala a vrhala se na těch několik pirátů, kteří ještě žili.

Jeskyni naplnil nářek a klení umírajících mužů. Kabraxis přešel k těm, co přežili. „Jestli chcete žít, děti mé, pojďte ke mně. Oddejte se mi. Dokáži vás uzdravit. Můžu vás naučit, jak snít a stát se lepšími, než jste si kdy dokázali představit. Pojďte.“

Hrstka pirátů spěchala k démonovi a pokorně klekala u jeho nohou. Démon se něžně dotýkal jejich čel a jeho ruka zanechávala na kůži vystrašených mužů krvavé znamení. Ale alespoň byli zachráněni před hmyzem i kostlivci.

I Raithen přistoupil blíž.

Světlo v jeskyni potemnělo, jak mnoho mužů ztratilo louče a lampy. Darrick měl problémy, aby vůbec na tu dálku viděl. Raithen stále držel v ruce meč a dál kráčel směrem k démonovi. Z jeskyně nebylo úniku. Jediný východ do tunelu byl přehrazen oživlými kostrami jeho mužů. A i kdyby se přes ně dostal, stále ještě ve vzduchu létalo hejno krvelačného hmyzu.

Ale Raithen nebyl zvyklý se vzdávat. V okamžiku, kdy se přiblížil k démonovi s rukou nataženou v pokorném gestu, udeřil mečem a zabodl ho hluboko do Kabraxisova břicha. Drahokamy vsazené do jílce divoce zaplály, takže Darrickovi bylo jasné, že v meči musí být skrytá nějaká magická moc. Jen na chvíli se mu v hlavě objevila myšlenka, že měl docela štěstí, že vyvázl ze souboje na Barracudě tak snadno. Pokud dokázal meč člověka otrávit nebo zmrazit, stačilo jen nepatrné škrábnutí.

V Raithenově meči byl ukrytý oheň. V okamžiku, kdy se meč zabořil do démonova těla, z rány vyšlehly plameny a začaly pohlcovat maso.

Kabraxis zavyl bolestí a zavrávoral drže se za strašlivou ránu. Raithen nehodlal ustat a udělal krok směrem k démonovi s úmyslem rozpárat démonovo břicho ještě víc.

„Zemřeš, démone,“ zavrčel Raithen, ale Darrick slyšel v jeho hlase paniku. Snad si pirát myslel, že nemá jinou možnost než zaútočit, a když tak učinil, nezbývalo mu zase nic jiného, než pokračovat.

Lidské zbraně a kouzla dokázaly démony zabít, to Darrick z pověstí znal, ale démoni se vždy uměli znovu vrátit. Zabít je nadobro bylo téměř nemožné.

Raithen znovu zaútočil a podruhé zabodl meč hluboko do démonova břicha. Z rány opět vyšlehly plameny, ale tentokrát se zdálo, že je to Kabraxisovi jen nepříjemné. Nic víc. Vymrštil ruku a třemi obrovskými prsty uchopil Raithena za hlavu dřív, než stačil pirát uhnout z démonova dosahu.

Kabraxis znovu promluvil a pod rukou svírající Raithenovu hlavu se probudilo k životu inferno. Kapitán ani nestihl zařvat, když jeho tělo ztuhlo. Když ho démon pustil, plameny už pohltily větší část Raithenova trupu a na místě, kde bývaly svaly, nechaly jen neškvařenou černou slupku. V ní bylo ještě možno rozeznat oranžové žhavé uhlíky a ze spáleného těla stoupal páchnoucí kouř. Kapitánova ústa byla otevřena v tichém výkřiku, který však už nikdo nikdy neuslyší.

„Darricku,“ zašeptal Mat chraptivě a znovu zatahal svého přítele za ruku.

Za Darrickem se ozval zvuk kostí skřípajících o kámen a upozornil ho, že kolem je i jiné nebezpečí než démon. Ohlédl se a uviděl kostlivce, jak se napřahuje k ráně svým krátkým mečem a míří na Matova záda.

Darrick jediným pohybem chytil Mata za košili, vyskočil na nohy a tasil šavli. Škubnutím odhodil Mata stranou a šavlí zablokoval kostlivcovu ránu. Okamžitě kopl nohou a zasáhl nemrtvého zespodu do čelisti. Na všechny strany se rozlétly žluté zuby. Kostra couvla a pokusila se znovu zvednout meč.

Mat po ní sekl mečem. Těžká čepel ji zasáhla do krku a oddělila lebku od zbytku těla.

„Zastavte ty muže,“ zahřměl démon z jeskyně.

„Běž!“ zařval Darrick a tlačil Mata před sebou. Běželi bok po boku a vyhýbali se pomalu se pohybujícím kostrám, které oživila démonova černá magie. Darrick už s kostlivci bojoval a věděl, že jim člověk dokáže lehce utéct. Pokud se však na člověka vrhne větší skupina, dalo to dost práce poškodit je tak, aby už nemohli dál bojovat.

Jeskyni za jejich zády naplnilo zběsilé bzučení krvelačného hmyzu a zdálo se, že se blíží ústí tunelu. Před Darrickem a Matem se objevili další kostlivci. Krev na bílých kostech některých z nich ještě ani pořádně nezaschla, jiní však měli na sobě cáry šatů, jenž vyšly z módy před stovkami let. Taurukův přístav byl domovem bezpočtu mrtvých a ti všichni nyní přicházeli na volání svého démonického pána.

Darrick běžel ze všech sil. Cítil, jak mu chladný vzduch prochází rozpáleným hrdlem a snažil se nemyslet na bolest a únavu, která ho rychle přepadala. Síly mu už dodával jedině strach. „Běž!“ řval na Mata. „Běž, sakra, nebo nás dostanou!“

A jestli se tak stane, bude to moje vina. Tahle myšlenka Darricka děsila a vracela se mu na mysl stále znovu a znovu, rychleji než jeho chodidla dopadala na kamennou podlahu tunelu. Neměl jsem tu chodit. Neměl jsem tomu klukovi dovolit, aby mě přemluvil. A neměl jsem s sebou brát Mata.

„Chytnou nás,“ zaúpěl Mat, když se v běhu podíval za sebe.

„Neotáčej se,“ křičel na něj Darrick. „Dívej se, kam šlapeš! Jak spadneš, tak už se nestačíš zvednout.“ Sám však nedokázal odolat nutkání se ohlédnout přes rameno.

Kostlivci byli stále za nimi, se zbraněmi připravenými k okamžitému útoku. Jejich chodidla dopadala na zem s odporným chrastěním. Některým z nich dokonce odpadávaly prsty a části nártů a malé kůstky narážely do stěn tunelu. Za nimi však už byl vražedný hmyz a jeho bzučení s každou vteřinou sílilo.

Oba námořníci se bez větších potíží vyhýbali kostrám, které vystupovaly ze stínů před nimi. Tihle nemrtví byli pomalí a zatím byl tunel dost široký, ale i tak se s několika museli střetnout. Darrick používal šavli. V běhu nebyl schopen kostlivce nějak vážněji poškodit, ale bez problémů dokázal odrážet jejich meče a kopí. Každý takový střet ho však stál drahocenné centimetry náskoku, které možná už nebude mít možnost znovu získat.

Jak daleko to může být k řece? Darrick se pokoušel vybavit si celou cestu, ale nedokázal to. Teď zrovna se mu zdála nekonečná.

Bzučení stále sílilo, nyní už skoro připomínalo hřmění. „Dostanou nás!“ křičel Mat.

„Ne,“ odpověděl Darrick, ale na každé slovo musel sebrat poslední zbytky dechu. „Sakra, nemůžou nás dostat. Mytu neumřeni, Mate. Prostě běž!“

Najednou se před nimi objevilo ústí tunelu, přímo za zatáčkou, o které si Darrick myslel, že už bude jejich poslední. Oblohu bičovaly oslepuj ící bílé blesky a co chvíli trhaly noční temnotu na cáry. Oba námořníky naplnila nová naděje. Darrick to Matovi viděl ve tváři a sám ji cítil proudit celým svým tělem jako nějakou novou energii. I kostlivců se už před nimi objevovalo méně.

„Už jenom kousek!“ vykřikl Darrick.

„Jo, a pak eště ta štreka k řece, si chtěl říct.“ Mat lapal po dechu. Vždycky byl z těch dvou lepším běžcem, rychlejší i vytrvalejší. Běh byl pro něj stejně přirozený jako pro Carona pohyb v ráhnoví.

Darricka napadlo, že se jeho přítel schválně drží trochu zpátky a neběží naplno. Ta myšlenka ho rozčílila. Mat měl vypadnout už s ostatními námořníky, kteří byli dávno z tunelu venku.

Jako zázrakem se jim podařilo dorazit k východu z podzemních prostor vedoucímu přímo do ruin Taurukova přístavu. Dravý hmyz byl nyní tak blízko za nimi, že Darrick koutkem oka zahlédl jejich bledě zelenou kresbu.

Z tunelu vyběhli přímo do zuřící bouře. Najednou Matovi sklouzla noha po štěrku a on se s výkřikem překvapení poroučel na zem.

„Mate!“ Darrick s hrůzou sledoval svého kamaráda a zároveň měl sám co dělat, aby se na kluzkém terénu zastavil. Déšť jej téměř oslepoval a kapky jej doslova bodaly do obličeje i rukou. Tohle nebyla žádná normální bouře a Darrick uvažoval, nakolik může být počasí ovlivněno démonovým příchodem. Voda už stačila proměnit hlínu, prach a štěrk v mazlavou a především kluzkou kaši.

„Nezastavuj se!“ křičel Mat a zoufale se snažil znovu se zvednout na nohy. Vyplivl bláto. Rukáv, který mu dal Darrick, aby se chránil před prachem v jeskyni měl nyní kolem krku. „Ať tě ani nenapadne se kvůli mně zastavovat, Darricku Langu! Nehodlám mít na krku tvoji smrt!“

„A já tě tu zas nehodlám nechat umřít samotného,“ odpověděl Darrick, zaujal bojový postoj a sevřel šavli oběma rukama. Po celém těle mu stékal déšť. Šaty už měl zcela promočené. Studená voda se mu drala do úst a měla chuť, kterou nikdy v životě neužil. Snad to byla chuť jeho strachu.

Pak se objevil hmyz. Mat už stál na nohou, ale už bylo pozdě, aby se znovu dali na útěk. Mračno hmyzu lačného po lidské krvi bylo zde.

Darrick máchl šavlí, ale bylo mu jasné, že to nemůže mít valný efekt. Ostrá čepel přeťala dva tlusté démonické brouky vejpůl. Na oceli zůstaly stopy zelené krve, které však okamžitě smyl déšť. V dalším okamžiku brouci zmizeli proměněni v krátkém výbuchu smaragdového ohně, po kterém zůstal jen ostrý zápach síry.

Darrick užasle zíral, jak stejným způsobem ztrácí svou fyzickou podobu i ostatní. Jak vylétali z jeskyně, všechny je pohltil stejný zelený plamen, takže na chvíli vytvořili hotovou smaragdově zářící zeď.

„Ty mrchy asi eště nedokážou žít na našem světě,“ řekl Mat vyděšeně.

Darrick nevěděl, co si o tom myslet. Mat z nich dvou měl daleko kladnější vztah k příběhům o čarodějích a legendárních monstrech. Hmyz však nepřestával útočit a umíral jen centimetry před svými vyhlédnutými oběťmi. Hejno se rychle tenčilo a během několika okamžiků bylo možno vidět, co je za ním.

V tu chvíli uviděl Darrick z tunelu vybíhat první kostlivce zuřivě máchající sekerami. Darrick zblokoval první ránu a kopnutím se útočníka zbavil. Kostlivec spadl, sklouzl po blátě a roztříštil se o zeď polorozpadlé budovy.

„Běž!“ zařval Darrick, chytil Mata a postrčil ho.

Oba z posledních sil sprintovali k řece. A kostry za nimi, neslyšně jako duchové, až na čvachtání bláta mezi zanártními kůstkami.

Darrick je vedl přímo středem rozbořeného města. Neměli už důvod se skrývat, protože pochybovali, že by mezi nimi a řekou ještě mohli být nějací piráti. Blesky, které neustále bičovaly fialovou oblohu dělaly terén velmi obtížným. Největším problémem však byla skutečnost, že byli jen lidé a podléhali únavě. Darrick s Matem zpomalili. Jejich srdce, plíce ani svaly už nedokázaly dál snést, co se od nich žádalo. Neúprosní kostlivci za nimi ani na chvíli nezaváhali, nezpomalili.

Darrick se ohlédl přes rameno a uviděl za sebou smrt. Před očima se mu dělaly mžitky a v každém nadechnutí jakoby bylo míň vzduchu, než potřeboval. Vítr naplněný vlhkostí dýchání ještě zhoršoval a navíc neustále bodal do tváře.

Mat zpomalil. Už byli jen necelých sto metrů od břehu. Kdyby se jim podařilo dostat se k řece, pomyslel si Darrick, a skočit do vody – nějak přežít skok a neroztříštit se o kameny skryté pod hladinou – snad by jejich šance stouply. Řeka byla hluboká a kostlivci nedokázali plavat, protože neměli žádné tělo, které by je drželo nad vodou.

Darrick běžel. Teprve teď zjistil, že jeho šavle je jen zbytečnou váhou navíc, a odhodil ji. Přežití nyní nezáviselo na zbraních, ale na útěku. Běžel dalších deset metrů, nějak z nich udělal dvacet a stále zvedal kolena a odrážel se nohama od země, i když si vůbec nebyl jistý, že nesklouzne.

A pak, jakoby zničehonic, byli u srázu. Mat se držel vedle Darricka, ale tvář měl bledou vyčerpáním. V okamžiku, kdy si už byl Darrick jistý, že mu stačí jen se odrazit a využít svou rychlost k tomu, aby se bez problémů dostal přes skály na břehu řeky někam dál do hloubky, ho něco chytilo za nohu. Spadl. Duchem už byl dole ve vodě a navíc málem omdlel, jak spánkem narazil na tvrdou zem.

„Vstávej, Darricku!“ řval Mat a zároveň ho chytil za ruku.

Darrick instinktivně, veden především strachem, prudce kopl a zbavil se tak kostlivce, kterému se podařilo ho chytit za nohu. Ostatní se velmi rychle blížili, všichni pohromadě jako krysy.

Mat táhl Darricka ke srázu a jen tak tak se mu dařilo se vyhýbat nataženým pažím a prstům. Aniž by se zastavil, doslova ho hodil ze skály dolů a chystal se skočit za ním.

Darrick padal do zpěněné vody a připadalo mu to jako věčnost. A v té věčnosti viděl, jak se jednomu kostlivci podařilo zachytit se Mata ještě dřív, než stačil skočit.

„Ne!“ vykřikl Darrick a instinktivně vztáhl ruku příteli na pomoc.

Prudkost, s jakou však kostlivec do Mata narazil, způsobila, že oba nakonec přepadli přes okraj. Padali spolu ve smrtelném obětí. A pak několik metrů nad hladinou narazili do kamenné římsy.

Ozvalo se zapraskání kostí a ten zvuk byl to poslední, co Darrick slyšel, než jako kámen dopadl do ledově studené řeky. Jen několik málo okamžiků potom, co tahle strašlivá bouře začala, nabral proud na síle. Z klidné hladiny masivního toku volně plynoucího do Westmarchského zálivu se stala bystřina. Darrick zuřivě kopal nohama a máchal rukama. Měl pocit, že celé jeho tělo je z olova a on se nedokáže dostat na hladinu dřív, než se mu plíce naplní vodou.

Oblohu proťal blesk a jeho světlo bylo rámováno černými stěnami útesů. Bylo to téměř oslepující.

Mate! Darrick se pod vodou rozhlížel v zoufalé snaze nalézt svého přítele. Plíce měl jako v ohni. A pak byl zničehonic nad hladinou. Zrak ještě rozostřený, jak z nedostatku vzduchu málem omdlel.

Hladina řeky byla nyní plná bílých čepiček a vln, které se přes něj neustále přelévaly. Mlha ještě zhoustla a tekla kaňonem jako mléko. Darrick si setřel vodu z očí a zoufale hledal Mata. Kostra se ho držela jako klíště. Nemohla ho stáhnout ke dnu?

Nocí zaduněl hrom. O chvíli později do řeky začalo cosi padat. Darrick očima ten pohyb sledoval a uviděl, jak z útesu skáčou kostlivci. Dopadali do vody dobrých deset metrů proti proudu od něj, takže si uvědomil, jak rychle ho proud unáší.

Chvíli pozoroval hladinu a uvažoval, jestli jsou kostlivci schopni plavat. Nikdy o ničem podobném neslyšel, ale démona také viděl dnes v noci poprvé.

Mat! Něco narazilo do Darrickovy nohy. Jeho první reakce byla dostat se od toho co možná nejdál. Pak se ale přímo vedle něj objevila na hladině Matova ruka.

„Mate!“ zařval Darrick, chytil přítelovu ruku a táhl ho vší silou nahoru. Oblohu znovu proťal blesk. Darrickovi se podařilo převrátit Mata na sebe a nyní se snažil udržet oba nad vodou. Vlny ho neustále šlehaly do tváře. O Chvíli později se kousek proti proudu vynořila lebka, a Darrick si uvědomil, že kostlivec zřejmě ještě stále drží Mata za nohu.

Darrick prudce kopl nohou směrem k nemrtvé zrůdě zrovna v okamžiku, kdy je proud dostal zcela do své moci. Okolní útesy jakoby se nyní pohybovaly s ohromnou rychlostí a Matova váha společně s držící se kostrou Darricka stahovala pod hladinu. Jen na chvíli se mu podařilo dostat hlavu nad vodu, aby se dvakrát rychle nadechl a hned se opět potopil v zoufalé snaze udržet nad hladinou alespoň Mata. Pro všechno Světlo, co na tomto světě je, dej mi sílu to zvládnout!

Jak proud měnil směr, Mat Darrickovi dvakrát málem vyklouzl. Voda byla studená a ruce měl dřevěné. Začala ho přemáhat únava.

„Mate!“ zařval příteli do ucha, ještě než se znovu potopil. Jak je proud unášel, podařilo se mu to ještě dvakrát, ale ani jednou se nedočkal odpovědi. Matovo tělo zůstávalo zcela bezvládné.

Další blesk. Tentokrát měl Darrick pocit, že na svém předloktí uviděl krev. Nebyla jeho, takže musela být Matova.

Když se však přes něj převalila další vlna a on se znovu na chvíli objevil na hladině, krev už tam nebyla. Vůbec si nebyl jistý, jestli se mu to jen nezdálo.

„Darricku!“ Ozval se odněkud ze tmy náhle Maldrinův hlas. Darrick se pokusil otočit hlavu, ale ten pohyb způsobil, že se znovu ocitl pod hladinou. Prudce kopl nohama, aby udržel nad vodou alespoň Mata. Když se znovu vynořil, zrovna burácel hrom.

„… ricku!“ zahřměl znovu Maldrin svým hlubokým hlasem, který se klidně dokázal dostat až úplně nahoru do ráhnoví nebo jím byl lodník schopen okamžitě vyprázdnit hostinec plný námořníků.

„Tady!“ volal Darrick, kašlal a plival vodu. „Tady, Maldrine!“ Potopil se a znovu se vynořil. Pokaždé to ale bylo těžší a těžší. Kostlivec se nepouštěl Matovy nohy a dvakrát se musel Darrick kopnutím bránit, aby nechytil i jeho. „Drž se, Mate. Prosím tě, drž se. Už jenom chvilku. Maldrin je…“ Proud ho znovu strhnul pod vodu, a když se znovu objevil nad hladinou, všiml si po pravé ruce světla lucerny.

„… dím je!“ křičel Maldrin. „Držte ten zatracenej člun rovně, chlapci!“

Darrick viděl, jak se k nim zezadu přibližuje temný stín, pak sjel z oblohy blesk, jeho světlo se odrazilo od vodní hladiny a na chvíli osvítilo Maldrinovu přátelskou tvář.

„Mám tě, veliteli!“ snažil se Maldrin překřičet bouři. „Mám tě. Pocem, hochu, starej Maldrin ti s tou váhou trochu pomůže.“

Na malou chvíli se Darrick vyděsil, že ho námořník nezachytí. Pak ucítil, jak ho Maldrin chytil za vlasy – nejpříhodnější část těla topícího se muže – a zařval by bolestí, kdyby se ovšem nedusil vodou. Pak ho neuvěřitelnou silou Maldrin přitáhl ke člunu, ve kterém seděl.

„Pomožte mi!“ volal naléhavě starý námořník.

Tomas se naklonila propletl svoje paže pod Matovými. Pak se vzepřel a táhl ho do člunu. „Mám ho, Darricku. Pusť ho!“

Darrickovy paže z Mata bezvládně sklouzly. Kdyby ho Maldrin nedržel, bezpochyby by ho odnesl proud. Snažil se pomoci Maldrinovi, který ho táhl nahoru a koutem oka si všiml Lhexe, sedícího na zádi zabalený v promočené dece.

„Čekali sme na vás, veliteli,“ říkal Maldrin, zatímco se dál snažil vtáhnout Darricka na palubu. „Snažili sme se držet rovně. Bylo nám jasný, že tu musíte bejt. Zatím ste to dycky zvládli, nehledě na to, jakblbě to s váma vypadalo.“ Poplácal Darricka po rameni. „Sme na vás pyšný. Aspoň máme vo čem vykládat, až tu ta sranda skončí. To si piš.“

„Něco ho drží,“ řekl Tomas, který stále ještě zápasil s bezvládným Matovým tělem.

„Kostra,“ řekl Darrick. „Drží se ho za nohu.“

Nemrtvá zrůda bez varování vystřelila z vody a vrhla se na Tomase s dokořán rozevřenými čelistmi jako nějaký hladový vlk. I díky svému strachu Tomas jediným trhnutím vytáhl Mata z vody a oba dopadli na dno člunu.

Maldrin naprosto klidně, jako by v hospodě sahal pro korbel s pivem, zvedl své válečné kladivo a rozdrtil kostlivci lebku. Nemrtvý se konečně pustil a zmizel ve zpěněné vodě.

Darrick měl pocit, že mu prasknou plíce, jak se zoufale snažil naplnit je opět vzduchem. „Řeka je jich plná. Šli za náma. Nemůžou plavat, ale jsou ve vodě. Kdyby se dostali ke kotvě…“

Člun se najednou otřásl a naklonil se na bok, takže už nemířil přídí přímo po proudu. Vzepjal se jako splašený kůň, až se všichni námořníci váleli po dně jako.

„Něco chytlo lano!“ volal někdo.

Maldrin odstrčil několik mužů, vytáhl z boty nůž a jediným říznutím přeťal kotevní lano právě ve chvíli, kdy se okraje člunu chytily kostlivé ruce. Člun doslova skočil zpět do proudu a hnal si to zpěněnou vodou jako pod plnými plachtami.

„Chyťte ty vesla!“ zahřměl Maldrin a sám se chopil jednoho uprostřed člunu. „Dostaňte ji pryč, než pudem ke dnu i sní.!“

Darrick přemohl vyčerpání stejně jako prudké pohyby člunu zmítaného proudem a prodral se až k Matovi. „Mate!“ volal.

Zablýsklo se a kaňon se zatřásl hromem.

„Mate.“ Darrick něžně otočil Matovi hlavu a žaludek se mu sevřel z toho, jak lehce s ní šlo v krku pohnout. Matova tvář se nyní dívala přímo na něj. V černých očích, které zíraly do prázdna, se odrážely blesky. Pravý spánek byl zalitý krví a pod tmavými vlasy bylo vidět bílou kost.

„Je mrtvý,“ řekl Tomas a opřel se do vesla. „Je mi to líto, Daricku. Vím, že ste si byli blízcí.“

Ne! Darrick tomu nedokázal uvěřit. Nechtěl tomu uvěřit. Mat nemohl být mrtvý. Ne ten vždycky vtipný a kamarádský Mat. Ne Mat, na kterého se vždycky mohl spolehnout, že řekne holkám v přístavech, kde spolu byli ta správná slova. Ne Mat, který ho ošetřoval tehdy, když ho otec zmlátil tak, že musel několik dnů ležet v komoře nad řeznickým krámkem.

„Ne,“ řekl Darrick. Ale jeho protest byl chabý i v jeho vlastních očích. Nevěřícně zíral na mrtvé tělo svého nejlepšího přítele.

„Asi neumřel teď,“ řekl někde za Darrickem Maldrin tiše. „Musel narazit hlavou do skály. Nebo ho dostal ten kostlivec, co s ním bojoval.“

Darrick si najednou vzpomněl na to, jak Mat narazil do skalní římsy při pádu z útesu.

„Věděl sem, že je mrtvý, už když sme ho tahali do člunu,“ řekl Maldrin. „Nemohls nic dělat, Darricku. Každej, kdo vod kapitána Tollifera vzal tendlecten úkol, věděl, jaký má asi šance, že se vrátí zpátky. Prostě smůla. Nic jinýho to nebylo.“

Darrick seděl na dně člunu a cítil, jak na něj dopadají kapky deště. Slyšel, jak v nebi nad ním hřmí. Oči ho pálily, ale nechtěl připustit, aby začal brečet. Otec mu vždycky říkal, že pláčem se všechno ještě zhorší.

„Viděli jste toho démona?“ zeptal se chlapec a dotkl se Darrickovy paže.

Darrick neodpovídal. Ve chvíli, kdy si uvědomil, že je jeho nejlepší přítel mrtvý, na Kabraxise úplně zapomněl. „Byl tam ten démon?“ zeptal se Lhex znovu. „Je mi líto vašeho přítele, ale musím to vědět.“

„Jo,“ odpověděl Darrick a cítil, jak má sevřené hrdlo. „Jo, ten démon tam byl, snad až moc skutečný. Za tohle může on. Klidně mohl Mata zabít sám. I toho kněze.“

Několik námořníků si při zmínce o démonovi sáhlo na své talismany. Na Maldrinův rozkaz se opřeli do vesel, ale bylo to hlavně, aby udrželi člun rovně. Divoká řeka je unášela neuvěřitelně rychle.

Dál po řece ozařovaly lucerny palubu jediné lodi, divoce se zmítající v proudu. Darrick hádal, že tam čeká posádka kapitána Raithena. Nevěděli, že jejich kapitán nepřijde.

Darrick nakonec podlehl vyčerpání i emocím, které se vrátily s ohromnou intenzitou, a natáhl se přes Matovo tělo, jako by ho chtěl chránit před nárazy větru a deštěm, stejně jako to pro něj dělal Mat, když se s horečkou snažil dostat se z následků výprasku. Darrick cítil Matovu krev a to mu připomnělo pach krve, který znal z obchodu svého otce.

Ještě dřív, než si to uvědomil, ztratil se v milosrdné temnotě s úmyslem nikdy se nevrátit.

Jedenáct

Darrick ležel ve svém visutém lůžku na palubě Osamělé hvězdy, ruce složené za hlavou a snažil se nemyslet na sny, jenž ho poslední dvě noci pronásledovaly. V těch snech Mat žil, ale Darrick ještě stále bydlel u rodičů nad řeznickým krámkem v Hillsfaru. Ve skutečnosti se tam Darrick od chvíle, kdy odešel, ještě nikdy nevrátil.

Mat se za ta léta, která strávil odloučen od rodiny, vrátil několikrát. Vždycky se nechal najmout na nějakou obchodní loď jako jakási ochranka a nechal se dovézt až domů. Dělal to jen při zvláštních příležitostech, ale Darrick měl vždy podezření, že Mat se Mat nevrací k rodině ani zdaleka tak často, jak by si přál. Ale Mat vždy věřil, že na klidný život vedle svých blízkých bude mít v budoucnu spoustu času. On už zkrátka takový byl. Vždy měl na všechno spoustu času.

A teď už se domů nikdy nevrátí.

Darrick se zmocnil bolesti, která ho naplnila dřív, než by se mu mohla vymknout z rukou. Zatím držel jako skála. Schopnost dokonale se ovládat byla snad to jediné, za co mohl být otci vděčný. S každým výpraskem, s každou urážkou tahle jeho vnitřní síla rostla, až byl Darrick nakonec tvrdý jako kovadlina.

Otočil hlavou a ucítil bolest za krkem, v zádech i v ramenou. Všechno z předvčerejšího výstupu. Nyní viděl kulatým okýnkem na třpytící se modrozelenou hladinu Westmarchského zálivu. Soudě podle úhlu, ve kterém sluneční paprsky dopadaly na hladinu, bylo něco kolem poledne – skoro čas.

Dál ležel ve visutém lůžku, snažil se vnímat vlastní dech, uklidnit se a překonat bolest, která hrozila, že prolomí hranice jeho příčetnosti. Čekal. Snažil se počítat údery srdce, cítil, jak se mu jejich ozvěna rozléhá v hlavě, ale když měříte čas, je čekání nekonečné. Snad by bylo lepší zešílet, aby už nic z toho nemusel zažívat.

Pak se ozval z paluby zvon. Ten jinak nepříjemně hlasitý kovový zvuk mu nyní zněl jako nádherná hudba v porovnání s neustálým jednotvárným šploucháním vln. Někdo svolával posádku.

Darrick zavřel oči a zoufale se snažil nic si nepředstavovat, na nic nemyslet ani nevzpomínat. Ale jeho nos znovu naplnil ten nakyslý pach vlhkého sena na půdě v přístřešku, kde jeho otec držel zvířata určená k porážce. Dřív, než si to Darrick stačil uvědomit, seskočila ze střechy postava devítiletého Mata Hu-Ringa, oblečeného v šatech, které na něj byly příliš velké, a přistála v seně vedle něj. Mat vyšplhal po komíně udírny, která byla hned vedle přístřešku a přešel po střeše až sem.

Čau, řekl Mat a hledal cosi v kapsách plandavé košile, až nakonec vylovil sýr a dvě jablka. Viděl sem, žes nebyl včera venku. Řek sem si, že budeš asi tady.

Darrick ze studu nad tělem plným modřin na Mata začal křičet, aby vypadnut. Ale bylo těžké znít přesvědčivě, když jste musel křičet co možná potichu. Nechtěl ani domyslet, co by se mohlo stát, kdyby křikem na sebe upozornil otce, a navíc, kdyby vyšlo najevo, že o jeho trestu ví ještě někdo jiný. Když pak před něj Mat položil jablka a sýr a přidal zvadlou luční kytku, aby to celé vypadalo trochu slavnostně a zároveň legračně, nebyl už Darrick schopen předstírat vztek. Ani pocit naprosté trapnosti nebyl silnější než jeho hlad.

Kdyby se jeho otec tehdy dozvěděl o Matových tajných návštěvách, už by ho nikdy neviděl, tím si byl jistý. Darrick otevřel oči a zíral do stropu. Stejně jako ho už nikdy neuvidí teď. Darrick znovu sáhl pro tu část svého já, která necítila bolest. Nasadil si ji jako nějakou zbroj. Každý její kousek dokonale přilehl k sousednímu. Slabost neměla šanci najít si k němu cestu.

Znovu se ozval zvon.

Dveře do důstojnické kajuty se bez varování otevřely. Darrick se ani nepohnul. Ať už to byl kdokoli, měl by jít raději pryč. Alespoň pokud ten člověk věděl, co je pro něj nejlepší.

„Pane Langu,“ promluvil někdo pevným velitelským hlasem.

Darrickovy reflexy rychle překonaly bolest ze ztráty kamaráda i zdi, které kolem sebe tak pracně postavil, a on překvapivě mrštně seskočil ze sítě a přistál v pozoru na podlaze, přestože loď se zrovna v tu chvíli nepříjemně zhoupla na nějaké vlně. „Ano, pane,“ odpověděl Darrick rychle.

Ve dveřích stál kapitán Tollifer. Byl to vysoký, robustní muž, něco kolem padesátky. V jeho černé bradce, která ostře kontrastovala s jinak pečlivě vyholenou tváří, zářily stříbrné pramínky šedých vousů. Kapitán měl vlasy stáhnuté dozadu do perfektního copu a na sobě měl svou nejlepší uniformu Westmarchského námořnictva – zelenou se zlatými výšivkami. Trojcípý klobouk držel v ruce. Vysoké černé holínky měl rovněž dokonale vyleštěné, takže zářily jako vyhlazené ebenové dřevo.

„Pane Langu,“ řekl kapitán znovu, „nechával jste si v poslední době prověřit sluch?“

„Už kdysi dávno, pane,“ odpověděl Darrick dál stojící v pozoru.

„V tom případě bych vám rád doporučil návštěvu lékaře, který se podobnými věcmi zabývá, až, dá li Světlo, pozítří dorazíme do westmarchského přístavu.“

„Rozkaz, pane,“ řekl Darrick. „Udělám to.“

„Začal jsem o tom, pane Langu,“ řekl kapitán Tollifer, „protože jsem jasně slyšel zvon, který svolával posádku na palubu.“

„Ano, pane. Také jsem jej slyšel.“ Tollifer zvedl obočí.

„Myslel jsem si, že byste mne mohl omluvit, pane,‘ řekl Darrick.

„Je to pohřeb jednoho z mých mužů,“ řekl Tollifer. „Pohřeb muže, který statečně zahynul při plnění svých povinností. Z něčeho takového nemohu nikoho omluvit.“

„Omlouvám se, kapitáne,“ řekl Darrick, „ale myslel jsem si, že byste mě mohl omluvit, protože Mat byl můj přítel.“ A byl jsem to jcí, kdo zavinil jeho smrt.

„Přítel by měl stát příteli po boku.“

Darrick se snažil, aby jeho hlas zněl chladně a nezúčastněně, šťastný, že se mu zatím dařilo se podobně cítit uvnitř. „Už pro něj nemůže nic udělat. To tělo už nemá s Matem Hu-Ringem nic společného.“

„Můžete mu zasalutovat, pane Langu,“ řekl kapitán, „Před jeho kamarády a přáteli. Jsem toho názoru, že by to od vás Mat Hu-Ring čekal. Stejně jako by čekal ode mne, že s vámi o tom promluvím.“

„Ano, pane.“

„Pak tedy očekávám, že se řádně ustrojíte a umyjete,“ řekl kapitán Tollifer, „a během několika minut se budete hlásit na palubě.“

„Rozkaz, pane.“ Přes všechen respekt, který ke kapitánovi měl a navzdory strachu z jeho hněvu, nedokázal Darrick potlačit pocit vzdoru, jenž se mu dral do hlavy. Zármutek nad Matovou smrtí byl jen jeho, nebyl to majetek Westmarchského námořnictva.

Kapitán se otočil k odchodu, pak se zastavil ve dveřích, chápavě se na Darricka podíval a řekl: „Také jsem přišel o přátele, pane Langu. A nikdy to nebylo snadné. Těmihle slavnostními pohřby chceme jen uctít jejich památku. Není to proto, abychom na ně zapomněli, ale abychom si naopak připomenuli, co všechno smrtí končí, a vyhradili svým mrtvým věčné místo ve svém srdci. Dnes už se rodí jen málo mužů, na které by se nemělo zapomenout. Pan Hu-Ring byl jedním z nich a já sám se cítím poctěn, že jsem s ním mohl být na jedné lodi, že jsem ho mohl poznat. Tohle v řeči na palubě říkat nebudu, protože víte, že na palubě své lodi vyžaduji disciplínu a přesné dodržování stanovených rolí, ale chtěl jsem, abyste věděl, co si myslím.“

„Děkuji vám, pane,“ řekl Darrick.

Kapitán si nasadil klobouk. „Dávám vám adekvátní čas k tomu, abyste se připravil, pane Langu. Ať vám to, prosím, netrvá dlouho.“

„Rozkaz, pane.“ Darrick sledoval, jak kapitán odchází, cítil, jak v něm vře bolest měnící se ve vztek, jenž se na ní živil, a jak se k němu přidává všechna zloba, kterou v sobě tak dlouho dusil. Zavřel oči, třásl se, pak zadržel dech a znovu všechny emoce uzamkl hluboko uvnitř.

Když oči znovu otevřel, prohlásil sám k sobě, že nic necítí. Byl jen stroj, který nic necítí. A když nic necítí, nemůže mu nic ublížit. Tohle ho naučil otec.

Darrick naprosto mechanicky, ignorující dokonce i fyzickou bolest způsobenou různými šrámy a zhmožděninami z předminulé noci, přešel ke své houpací síti a otevřel truhlici pod ní. Od noci v Taurukově přístav se ještě nevrátil ke svým obvyklým povinnostem. Stejně jako všichni ostatní kromě Maldrina, od kterého se ale nedalo čekat, že by si lehl do postele, když bylo všude kolem tolik práce.

Darriek vytáhl čistou uniformu, rychle se oholil vždy perfektně nabroušenou břitvou, aniž by se moc pořezal, a oblékl se. Na palubě Osamělé hvězdy byli ještě tři nižší důstojníci. On z nich byl nejstarší.

Darrick vyšel na palubu, natáhl si bílé rukavice, jenž byly při podobných příležitostech k uniformě povinné, a rozhlédl se po okolních tvářích, které byly, jak se zdálo, všechny upřeny právě na něj. Zůstal chladný, nedotknutelný. Dnes na něm neuvidí nic, protože nebylo co. S námořnickou profesionalitou všem odpověděl na jejich zasalutování.

Polední slunce bylo nyní vysoko nad Osamělou hvězdou. Jeho světlo se odráželo od mořské hladiny a třpytilo se v modrozelených vlnkách jakoby někdo celé moře posypal broušenými drahokamy. Ráhnoví a stěžně s napnutými plachtami vrzaly pod náporem větru, který nesl loď, jenž přinášela zprávy o smrti kapitána pirátů stejně jako o neuvěřitelném návratu démona do světa lidí, směrem k Westmarchi. Muži na palubě Osamělé hvězdy od návratu záchranné výpravy nehovořili o ničem jiném a Darrick věděl, že zanedlouho bude těmito novinkami žít celý Westmarch. Dvě zdánlivě nemožné věci se udály takřka najednou.

Darrick zaujal své místo vedle ostatních tří nižších důstojníků před ostatními námořníky. Všichni tři byli o dost mladší než on. Jednomu dokonce nebylo ještě ani dvacet a už velel, neboť mu otec zmocnění k takovému postavení koupil.

Darrickem zacloumal náhlý nával zloby, když si uvědomil, že stojí přímo vedle Matova vlajkou zakrytého těla ležícího na prkně upevněném přes zábradlí na pravoboku. Nikdo z ostatních důstojníků si takové místo nezasloužil. Nebyli to skuteční námořníci, jakým byl Mat. Když to Darrickovi nabídli, rozhodl se pro důstojnickou kariéru, ale Mat ne. A kapitán Tollifer ho nepřemlouval, přestože Darrick nikdy nepochopil proč. Podobná povýšení přímo od kapitána lodi nebyla žádným pravidlem, ale kapitán Tollifer se jim nijak nebránil, pokud uznal daného člověka skutečně schopným.

Tihle důstojníčci nikdy nezažili výprask za neprovedený nebo špatně provedený rozkaz. Darrick ano a stopy po biči na sobě nosil se stejným stoickým klidem, s jakým se naučil přijímat rány od svého otce. Darrick se nikdy nebál převzít velení a samostatně se rozhodnout, přestože měl své rozkazy. Zpočátku si za takové chování od přísných kapitánů, kteří nebyli ochotni akceptovat jeho interpretaci rozkazů, vysloužil jen výčitky a rány bičem. Teprve až pod velením kapitána Tollifera dostal příležitost naplno uplatnit své schopnosti.

Mat nikdy netoužil stát se důstojníkem. Tvrdý život řadového námořníka ho plně uspokojoval.

Během těch let, co spolu sloužili na různých lodích Westmarchského námořnictva, měl Darrick pocit, že se o Mata stará, že svého přítele hlídá. Když však nyní hleděl na jeho tělo zabalené do plachty a přikryté vlajkou, uvědomil si najednou, že Mata moře nikdy vlastně tolik nezajímalo.

Co jsi to udělal? Kde bys asi byl, kdybych tě nezatáhl až sem? Tyhle otázky najednou plachtily v Darrickově hlavě jako racci, kteří chytili do křídel čerstvý stoupající proud větru. Odehnal je. Nemůže si dovolit, aby se ho znovu dotkla bolest a v mysli se mu rozhostil zmatek.

Andregai, stojící vedle kapitána Tollifera, zahrál na trubku. Vítr kolem něj omotával kapitánův široký plášť. Z druhé strany stál ten chlapec Lhex, králův synovec. Když trubka dohrála a poslední smutný tón se naposled odrazil od vodní hladiny, promluvil kapitán tiše a uctivě o věrné službě a oddanosti Mata Hu-Ringa k Westmarchskému námořnictvu, kterému obětoval život při záchraně králova synovce. Nehledě na obsah jeho slov byl jeho projev zcela formální, téměř neosobní.

Darrick poslouchal kapitánova slova doprovázená křikem racků, kteří přistávali na hladině za Osamělou hvězdou s nadějí, že námořníci co nevidět vyhodí nějaké odpadky. Zabit při záchraně králova synovce. Takhle to nebylo. Mat zemřel, protože mě následoval na naprosto šílené výpravě, protože jsem ho do toho zatáhl, protože měl o mě starost. Já jsem ho zabil.

Darrick se rozhlédl po posádce. Nehledě na nebezpečí úkolu, který před dvěma dny splnili, byl Mat jediný, kdo přišel o život. Snad někteří z nich věřili tomu, co říkal Maldrin, že to byla prostě smůla, ale Darrick věděl, že spoustě z nich je jasné, že Mata zabil on, protože zůstal v jeskyni příliš dlouho.

Když kapitán Tollifer domluvil, znovu se ozvala trubka a palubu naplnil její nářek. Maldrin, oblečen do bílé námořnické uniformy, kterou nosil jen, když loď kotvila v přístavu a na palubu přišla inspekce, přešel k Matově do plachty zabalenému tělu ležícímu na prkně. Pět dalších námořníků se k němu přidalo.

Když trubka dohrála, podíval se Maldrin na Darricka, který v jeho šedých očích četl otázku.

Darrick se přemohl a neznatelně přikývl.

„Tak jo, kluci,“ zašeptal Maldrin. „Co možná nejpomalejc a hlavně s úctou.“ Lodník chytil prkno a začal ho pomalu zvedat. Stejně tak ostatních pět námořníků, dva na jeho straně a tři naproti. Maldrin zároveň pevně držel westmarchskou vlajku. Mrtví odcházeli k poslednímu odpočinku na dno moře, ale vlajka vždy zůstávala na palubě.

Jako jeden muž se Darrick i ostatní důstojníci otočili k pravoboku, následováni o sekundu později ostatními námořníky. Všichni se postavili do pozoru.

„Stejně jako všichni, kdo zemřeli pro Westmarch,“ promluvil kapitán, „věz, že pro Westmarch žiješ dál.“ Ostatní důstojníci i posádka až příliš známou větu zopakovali.

Darrick neříkal nic. Dál stál schovaný ve své ulitě, kam se k němu nic nemělo šanci dostat. Necítil nic, ani když Matovo tělo vyklouzlo zpod westmarchské vlajky a sjelo do vln. Kameny přivázané k nohám jej okamžitě stáhly pod hladinu do temně modrých hlubin. Ještě několik okamžiků bylo možno rozeznat bílou plachtu a pak už nic.

Loď plula dál a rychle nechala msto Matova věčného odpočinku za sebou.

Trubka zavelela rozchod a muži se rozešli po svých povinnostech.

Darrick přešel k zábradlí, bez problémů vyrovnával pravidelné houpání lodi, ze kterého mu kdysi bylo tolik špatně. Zíral do nekonečného oceánu, ale neviděl už nic než temně modrou vodu. Nos mu znovu naplnil zápach shnilého sena a krve a přenesl ho daleko z tohoto místa. Cítil, jak ho bolí srdce od úderů páskem z nevydělané kůže, který jeho otec používal, než se dostal do stádia, kdy ho dokázaly uspokojit už jen přímé rány pěstí do Darrickovy tváře.

Znovu sám sebe přiměl necítit vůbec nic. Ani vítr, který se mu opíral do tváře a cuchal mu vlasy. Většinu svého života vlastně prožil takto otupělý. Byla chyba, že z té ulity vůbec kdy vylezl.

Darrick celý den nejedl, neboť to by znamenalo sejít do jídelny, setkat se s ostatními námořníky a čelit nevyřčeným otázkám. Počkal, až bude noc, a sám se vydal do kuchyně. Kuchař tam většinou nechával nad slabě hořícím ohněm viset kotlík s něčím na zub pro noční hlídku.

Nabral si a při tom zahlédl mladého kuchtíka, jak napůl dřímá u dlouhého stolu, kde obvykle sedávala posádka. Zvuk naběračky cinkající o stěnu kotlíku ho probudil a on se rychle znovu dal do utírání stolů, jako by ani na chvíli nepřestal.

Darricka ani nenapadlo, že by nedbalost mladého kuchtíka mohl hlásit a beze slova si ukrojil silný krajíc z jednoho z bochníků, jenž ležely připravené vedle kotlíku. Pak si nalil hrnek zeleného čaje. S čajem v jedné ruce a krajícem chleba napůl potopeným v talíři v druhé zamířil zpátky na palubu.

Zastavil se u prostředního stěžně a zaposlouchal se do zvuků, které loď vydávala. S vědomím, jak závažné zprávy vezou a že jsou v bezpečných vodách, rozkázal kapitán Tollifer využít příznivého větru a plout pod plnými plachtami. Osamělá hvězda si razila cestu nízkými vlnami, přes které se převalovalo světlo měsíce. Světlo lodních lamp matně ozařovalo bílou pěnu, jenž lemovala příď.

Darrick na palubě zkušeně udržoval rovnováhu a bez potíží, které by někomu snad pravidelné houpání lodi mohlo způsobit, jedl. V jedné ruce hrnek s čajem a cínový talíř položený na něm, druhou jedl. Vždycky nechal černý chléb na chvíli namočit v omáčce, aby změkl, jinak by ho musel kousat snad věčnost. Omáčka byla zhotovena z vývaru z krevet a ryb zahuštěného moukou a bramborami a dochuceného kořením z východních zemí. Byla tak ostrá, že přestože zjemněná chlebem, dokázala Darrickovi spálit jazyk.

Snažil se nemyslet na noci, které spolu s Matem strávili na nočních hlídkách. Mat vždy vyprávěl šílené a jen těžko uvěřitelné historky, které buď někde slyšel nebo si je sám vymyslel, a přísahal, že je to svatá pravda. Vždycky to ale byla sranda a udrželo je to vzhůru dlouhé hodiny, které by jinak Darrick musel chtě nechtě strávit ve vzpomínkách na dětství.

„Vašeho přítele je mi líto,“ ozval se z noci tichý hlas. Přestože byl tak nesmírně vzdálen ze skutečného světa, ani v nejmenším Darricka nepřekvapilo, když za sebou uslyšel Lhexe. Dál zíral do prázdna a žvýkal poslední sousta černého chleba namočeného v omáčce.

„Říkám…“ začal chlapec znovu, tentokrát hlasitěji. „Slyšel jsem tě,“ přerušil ho Darrick.

Mezi oběma se rozhostilo nepříjemné ticho. Darrick se k chlapci neotočil.

„Chtěl jsem s vámi mluvit o tom démonovi,“ řekl Lhex.

„Ne,“ odpověděl Darrick.

„Jsem králův synovec.“ Chlapcův tón se poněkud přiostřil.

„Ale nejseš král, že ne?“

„Chápu, jak se cítíte.“

„Dobře. Pak teda taky pochopíš, pokud tě pořádám, abys mne nechal samotného, když se tady pokouším držet hlídku.“

Chlapec se odmlčel na tak dlouho, že měl Darrick zato, že odešel. Napadlo ho, že by ráno mohl čekat nepříjemný pohovor s kapitánem týkající se jeho chování k Lhexovi, ale bylo mu to jedno.

„Co jsou zač ta světla ve vodě?“ zeptal se Lhex. Rozčilený i ze skutečnosti, že ho chlapcova přítomnost rozčiluje, protože už věděl, že i ten nejmenší náznak emoce na sebe dokáže rychle nabalit další tak, že je nakonec přestane ovládat, se Darrick k chlapci otočil. „Co tady, sakra,ještě děláš?“

„Nemohl jsem spát.“ Hoch stál na palubě bosý v noční košili, kterou si musel půjčit od kapitána.

„Tak se běž zabavit nějak jinak. Večerníčky ti vyprávět nehodlám.“

Lhex si založil ruce na prsou, evidentně mu byla zima. „Nemůže. Vy jste jediný, kdo toho démona viděl.“

Jediný, který to přežil, pomyslel si Darrick, ale sám sebe zadržel, aby se jeho myšlenky znovu rozběhly tímto směrem. „V té jeskyni byli i ostatní.“

„Ale nikdo tam nezůstal tak dlouho, aby viděl to, co vy.“

„Nemáš ani ponětí, co jsem viděl.“

„Slyšel jsem vás mluvit s kapitánem. Všechno, co víte, je strašně důležité.“

„A co s tím máš společného ty“ zeptal se Darrick. „Dá se říct, že mě vychovala zakarumská církev a můj život je tedy zasvěcen Světlu. Do dvou let bych se měl stát plnohodnotným knězem.“

„Ale teď nejsi nic víc než kluk,“ ušklíbl se Darrick. „A za dva roky vlastně budeš taky. Měl by sis dělat starosti úplně jinýma věcma.“

„Ne,“ řekl Lhex. „Boj s démony je mým osudem a cílem, Darricku Langu. Vy nemáte žádný cíl?“

„Žije z ruky do huby,“ odpověděl Darrick. „Stačí mi, když přežije a občas se vyspím v posteli.“

„Ale jste přece důstojník. Musel jste být několikrát povýšen, což je celkem obtížné a obdivuhodné. Muž bez cíle, bez vášně, by něco takového nedokázal.“

Darrick se ušklíbl. Skutečnost, že tenhle chlapec byl královým synovcem, musela kapitána Tollifera opravdu nadchnout.

„Já budu dobrým knězem,“ prohlásil chlapec. „Abych mohl s démony bojovat, musím se o nich dozvědět všechno.“

„Mě se ale nic z toho netýká.“ řekl Darrick. „Jak dá kapitán Tollifer moje hlášení králi, moje práce skončila.“ Lhex na něj upřeně pohlédl. „Ano?“

„Jo.“

„Nepřipadáte mi jako člověk, který by nechal smrt svého přítele bez pomsty.“

„A kdo si, sakra, myslíš, že za tu jeho smrt může?“ obořil se na chlapce Darrick.

„Váš přítel zemřel rukou Kabraxise,“ řekl hoch.

„Jo, ale jenom kvůli tomu, žes nás donutil tam jít. Já jsem chtěl jít pryč,“ řekl Darrick ostře. „A neumřel by, kdybych v té jeskyni nečekal tak dlouho. Pak by nás ti kostlivci nedohnali!“ Zavrtěl hlavou. „Ne, jestli za Matovu smrt někdo může, jsme to my dva.“

„Jestli mi chcete vyčítat smrt vašeho přítele, můžete. Klidně to udělejte, pane Langu.“

Darrick se na chlapce podíval a cítil se zranitelný. Emoce se mu opět málem vymkly kontrole a on zíral na toho malého chlapce a žasl nad způsobem, kterým s ním jednal. „Ano, jak jsem řekl, máš na svědomí jeho smrt,“ řekl Darrick. Lhex sklopil zrak.

„Jestli chceš bojovat s démony,“ pokračoval Darrick a poddal se krutosti, jenž ho nyní zaplavila, „tvůj život bude krátký. Ale aspoň si nemusíš dělat žádné plány do budoucna.“

„S démony se musí bojovat.,“ zašeptal chlapec.

„K tomu nejsou ale lidi jako já dobří,“řekl Darrick. „Chce to krále a armádu. Nebo ještě líp, několik králů a několik armád. Nejednoho námořníka.“

„Ale vy jste ho viděla přežil,“ řekl Lhex. „To musí mít nějaký důvod.“

„Měl jsem štěstí,“ řekl Darrick. „Většina z těch, co démona potká, takové nemá.“

„Bojovníci a kněží s démony bojují,“ řekl Lhex. „Legendy nám o podobných hrdinech vypráví. Bez nich by Diablo a jeho bratři ještě stále chodili po tomto světě.“

„Říkáš, žes tam byl, když jsem podával kapitánu Tolliferovi hlášení,“ řekl Darrick. To ráno byl chlapec tak neodbytný, že ho kapitán Tollifer nakonec nechal ve své kajutě, když mu Darrick přišel oficiálně oznámit výsledek a průběh záchranné akce. „Všechno, co vím, víš i ty.“

„Máme lidi, kteří by tě mohli prohlédnout. Někdy, když se v blízkostí člověka objeví nějaká nesmírně silná magie, zůstanou v něm její stopy, které se dají odhalit.“

„Nehodlám vám dělat pokusného králíka,“ odpověděl rezolutně Darrick. Ukázal na světélkující šmouhy klouzající vodou spolu s lodí. „Ptal ses, co to je.“

Lhex obrátil pozornost k oceánu, ale výraz v jeho tváři dával tušit, že by daleko raději pokračoval v rozhovoru na původní téma.

„Některé ty světla,“ řekl Darrick, „jsou žraloci plamenoocasí. Jmenují se tak, protože jim ocasní ploutve světélkují. To světlo láká noční živočichy, které loví. Ty druhé světla jsou měsíční růže, medúzy, které dokážou paralyzovat i člověka, když se jim náhodou dostane do chapadel. Jestli se chceš dozvědět něco o moři, můžu tě toho naučit hodně. Ale jestli chceš mluvit o démonech, nemám co říct. Už jsem je poznal líp, než jsem kdy v životě chtěl.“

Vítr poněkud změnil směr a ohromné plachty nad nimi vydaly charakteristický zvuk, jakoby někdo vytřepával ohromné prostěradlo. Pak se znovu napnuly, jak se posádce podařilo znovu je správně natočit.

Darrick dal do úst další sousto, ale zjistil, že jídlo je už studené.

„To Kabraxis je zodpovědný za smrt vašeho přítele,“ řekl tiše Lhex. „Na to se vám nikdy nepodaří zapomenout. Už jste v tom. Viděl jsem znamení.“

Darrick prudce vydechl. Cítil se uvězněn mezi pocitem zlosti a strachu. Cítil se přesně, jako když byl u otce v obchodě a něčím ho znovu rozzlobil. Dalo mu dost práce, aby se znovu vrátil do reality. Chvíli počkal, než byl znovu schopen normálně uvažovat, a pak se prudce na chlapce otočil s úmyslem dostat ze sebe alespoň část vzteku, přestože to byl králův synovec.

Když se však otočil, paluba za ním byla prázdná. Ve světle měsíce vypadala skoro stříbrná, zdobená stíny stěžňů a ráhnoví. Darrick se znechuceně otočil a mrštil talířem i hrnkem se zbytkem čaje do moře.

Jedna měsíční růže zachytila stříbrný talíř do chapadel. Od leštěného kovu se odrazilo slabé zablýsknutí, jak se medúza pokoušela kořist znehybnit, nebo dokonce přímo usmrtit.

Darrick bezmyšlenkovitě přešel na levobok a nahnul se přes zábradlí. V duchu viděl, jak se na Mata vrhá kostlivec, strhává ho z útesu. Slyšel zapraskání kostí, jak oba narazili na skálu. Darricka polil studený pot, ale tentokrát se mu podařilo nevrátit se do otcova řeznictví. Už se tam nikdy nevrátí – ani fyzicky ani v duchu.

Dvanáct

Darrick seděl u stolu úplně v rohu U Jednookého Sala, v hospodě jen několik bloků od Přístavní ulice a Obchodnické čtvrti. Byla to putyka stejného typu, v jakých končilo mnoho námořníků předtím, než se znovu vydali na dlouhou dobu na otevřené moře. Místo, v jakých se šetřilo světlem, aby holky vypadaly alespoň trochu k světu a člověk neměl možnost zkoumat, co mu přinesli na talíři.

Peníze proudily do Westmarche přes přístavní mola, v naditých peněženkách obchodníků kupujících i prodávajících a v poloprázdných váčcích námořníků a dobrodruhů. Většina z těchto peněz se však nedostala dál než několik ulic od přístavu, kde mizela v kapsách překupníků, a na běžné krámky, obchody a hostince toho už moc nezůstalo.

Nade dveřmi hospody U Jednookého Sala visela vybledlá cedule, na které byla v mušli neservírovaná rudovlasá žena, jejíž cudnost zakrývalo jen několik tenkých pruhů látky. Putyka stála v sousedství několika pomalu se rozpadajících domů, ve čtvrti, která byla kdysi vystavěna na malém kopci přímo nad přístavem. Jak se Westmarch i přístav rozrůstaly, většina starých domů byla stržena a vystavěna znovu.

V celém městě už bylo jen několik budov, které připomínaly mistrovství starých stavitelů. S tou spoustou moderně přestavovaných domů si většina lidí ani neuvědomovala, jak mnoho obchodníků a hostinských má co dělat, aby zaplatili alespoň účty a daně tak, aby nemuseli zavřít. Jediná věc, která tyhle lidi ještě držela nad vodou, byli právě obyčejní námořníci a přístavní dělníci.

U Jednookého Sala bylo skoro plno. Námořníci seděli odděleně od dělníků, neboť mezi oběma skupinami mužů panovalo dlouholeté nepřátelství. Námořníci dělníky pohrdali za to, že nemají možnost nebo odvahu vyplout na moře, a dělníci pohrdali námořníky, protože se povyšovali nad ostatní. Všichni se ale svorně odmítali bavit s obchodníky, kteří se tu během posledních dnů objevili.

Osaměká hvězda se vrátila do Westmarche před devíti dny a stále ještě čekala na nové rozkazy. Darrick pil u stolu sám. V době, kdy byl na pevnině, nestálo přítomnost jiných lidí. Většina námořníků na Osamělé hvězdě se sním bavila jen díky Matovi. Mat, plný historek a vtipů, neměl nikdy nouzi o společnost, přátele nebo plný korbel piva v hospodě.

Nikdo z posádky se teď však ani nesnažil za Darrickem přijít. Nehledě na to, že kapitán neschvaloval, když se důstojníci příliš přátelili s posádkou, Darrick nikdy nebyl nijak zábavným společníkem. A nyní, když byl Mat mrtvý, vlastně ani o žádnou společnost nestál.

Během minulých devíti dnů spal Darrickraději na palubě lodi než v náručí jedné z mnoha svolných žen z přístavu a čas si krátil na místech podobných tomuto. Kdyby žil Mat, tahal by Darricka po daleko zábavnějších lokálech, dokonce by pravděpodobně dostali pozvání na sešlosti pořádané méně významnými westmarchskými politiky. Matovi se nějak podařilo seznámit se s několika jejich ženami a milenkami, ať už to bylo v muzeu, galerii nebo v kostele – zkrátka na místech, která Darricka nezajímala. Darricka vlastně nezajímaly ani ty následné večírky.

Darrick znovu vyprázdnil pohár se svařeným vínem a rozhlédl se po hospodě, aby pohledem našel holku, co ho obsluhovala. Stála tři stoly od něj v objetí urostlého žoldáka. Její smích mu připadal obscénní a dřív, než tomu mohl zabránit, ovládl ho vztek.

„Děvče,“ zavolal netrpělivě a udeřil cínovým pohárem do stolu.

Dívka se vyprostila z žoldákovy náruče způsobem, který by dokázal svést každého muže. Prokličkovala mezi stoly a vzala Darrickův pohár.

Skupina žoldáků poslala směrem k Darrickovi pár nadávek a pokračovala v relativně tichém hovoru.

Darrick je ignoroval a znovu se opřel o stěnu za sebou. Za svůj život už byl v desítkách podobných barů a viděl stovky mužů podobných těmto. Obvykle se nacházel ve společnosti ostatních mužů z lodi, protože přímý rozkaz kapitána Tollifera zněl, že žádný člen jeho posádky nikdy nebude pít sám. Ale tentokrát už od chvíle, kdy zakotvili v přístavu, odmítal Darrick jakoukoli společnost. A pokud neměl ranní hlídku, vracel se na loď až pozdě dopoledne.

Dívka se vrátila s plným pohárem. Zaplatil a přidal skromné dýško, za které si nevysloužil ani přívětivý úsměv. To Mat se vždy se svými penězi loučil ve velkém stylu a pro každou dívku bylo radost ho obsluhovat. To však bylo Darrickovi dnes jedno. Zajímal ho jen ten pohár vína.

Obrátil pozornost zpět k vystydlému jídlu na dřevěném talíři. Skládalo se z tlustého masa a připálených brambor pokrytých tenkou vrstvou tuku, který vypadal stejně chutně jako psí sliny. Tahle hospoda si něco podobného mohla klidně dovolit, protože město bylo plné žoldáků , kteří se potřebovali levně najíst. Darrick vzal kousek masa do úst a pomalu žvýkal. Zároveň sledoval, jak se jeden z žoldáků zvedl následován dvěma z jeho kamarádů.

Darrick si pod stolem posunul šavli na klín. Naučil se jíst docela dobře levou rukou, aby měl pravou volnou.

„Hej ty, mořeplavče, zavrčel velký žoldák, přitáhl si židli od stolu vedle Darricka a bez pozvání se k němu posadil. Ze způsobu, jakým ho ten muž oslovil, byla Darrickovi jasné, že ho chtěl urazit.

Přestože přístavní dělníci tvrdili o námořnících, že jsou ve městě jen návštěvníky, žoldáci se nad ně povyšovali ještě víc. Sami sebe považovali za neohrožené válečníky zvyklé na ty nejhorší bitvy a když se nějaký námořník pokusil o sobě tvrdit to samé, snažili se ho co nejvíc shodit.

Darrick čekal. Bylo mu jasné, že tohle setkání nedopadne dobře a vlastně to vítal. Neměl tušení, jestli v místnosti byl vůbec někdo, kdo by se přidal na jeho stranu, ale bylo mu to jedno.

„Neměl bys rušit mladou dívku, co se zrovna pokouší ulovit nějakej kšeft, tak jak tadlencta,“ řekl žoldák. Byl mladý s plavými vlasy, širokou tváří a několika vyraženými zuby, což bylo vidět díky tomu, že měl neustále pusu od ucha k uchu. Stejně tak jizvy na obličeji a pažích dávaly tušit, že se v žádném případě boji nevyhýbal. Na sobě měl lacinou koženou zbroj a u pasu krátký meč s jílcem omotaným jakýmsi drátem.

Druzí dva žoldáci mohli být zhruba stejně staří, přestože se zdálo, že nemají tolik zkušeností. Darrick předpokládal, že by svého druha následovali kamkoli. Oba však vypadali možným střetnutím znepokojeni.

Darrick upil z poháru. V žaludku ucítil teplo a on věděl, že svařené víno za to může jen z části. „Tohle je můj stůl,“ řekl, „a nikoho jsem tu nezval.“

„Vypadáš osaměle,“ řekl žoldák.

„Nech si prohlédnout zrak,“ navrhnut mu Darrick.

Obr se zamračil. „Nedá se říct, že bys byl ňák kamarádskej.“

„Ne,“ souhlasil Darrick. „Teď jsi na to kápnut.“ Žoldák se nahnul, opřel se ohromnými lokty o stůl a hranatou bradu opřel o ruku zaťatou v pěst. „Nelíbíš se mi.“

Darrick pod stolem sevřel jílec šavle a klidně se zhoupl na židli, takže se přel rameny o zeď. Mihotavé světlo svíce z vedlejšího stolu házelo na obrovu tvář stíny.

„Syrnone,“ řekl jeden z žoldáků stojících za ním a zatahal přítele za rukáv. „Ten chlap má oficírský prýmky.“ Syrnonovy modré oči se zaměřily na Darrickův límec.

Z každé strany byl k němu připnutý granátový dubový list, odznak jeho hodnosti. Pro Darricka bylo jejich připnutí už jenom rutinou, takže si vlastně ani neuvědomoval, že je má.

„Ty seš důstojník z jedný z těch královskejch lodí?“ zeptal se Syrnon.

„Jo,“ odpověděl vyzývavě Darrick. „Máš plné kalhoty z trestu za napadení královského lodního důstojníka, co?“

„Syrnone,“ řekl druhý žoldák. „Račí toho chlapa necháme bejt.“

Obr by asi v tu chvíli skutečně odešel. Nebyl tak opilý, aby si neuvědomoval následky a westmarchské kobky prý nebyly nijak příjemné místo.

„Běž,“ řekl Darrick přívětivým tónem a nechal se ovládnout hořkostí, kterou cítil. „A nezapomeň stáhnout ocas mezi nohy.“ Dokud Mat žil, vždy dokázal poznat, kdy se Darricka zmocnila podobná nálada a vždy také našel způsob, jak ho z ní dostat nebo ho alespoň dostat na místo, kde jeho sebedestruktivní sklony nebyly tak nebezpečné.

Ale Mat tu dnes nebyl. Vlastně už tu nebyl devět dlouhých dnů.

Syrnon zařval vztekem, vstal a natáhl se přes stůl s úmyslem chytit Darricka za košili pod krkem. Darrick se rychle zaklonil a vrazil žoldákovi čelem přímo do nosu, který se s prasknutím zlomil. Syrnon zavrávoral, ústa zalitá krví. Druzí dva žoldáci se pokusili postavit.

Darrick sekl šavlí a zasáhl jednoho z nich plochou stranou čepele do spánku, čímž ho omráčil. Než se muž v bezvědomí složil na zem, sekl Darrick po jeho příteli. Žoldák sáhl pro meč ukrytý v pochvě u pasu. Ale než ho stačil vytasit, kopl ho Darrick do hrudníku a on se poroučel směrem ke stolu za ním. Žoldák přibral stůl s sebou a čtyři muži, kteří u něj seděli vyskočili na nohy s kletbami směřovanými k oběma bojujícím.

Syrnon tasil meč a široce se rozmáchl, takže se okolo sedící muži museli sklonit a rychle zmizet z jeho blízkostí. Místnost se plnila dalšími kletbami a nadávkami.

Darrick vyskočil na stůl a vyhnul se tak Syrnonovu výpadu. Znovu se odrazil – cítil, jak ho na chvíli zradily smysly a zatočila se mu hlava ze všeho toho alkoholu – a přistál přímo za velkým žoldákem. Syrnon se otočil, tvář nyní zcela pokrytou krví z rozbitého nosu, vyplivl krev a poslal Darricka do Horoucích Pekel. Pak sekl krátkým mečem přímo po Darrickově hlavě.

Darrick šavlí výpad vykryl. Ocel zazvonila o ocel. Darrick na chvíli zablokoval žoldákův meč a druhou rukou sevřenou v pěst ho prudce udeřil do hlavy. Kůže na Syrnonově bradě praskla. Darrick svého protivníka zasáhl ještě dvakrát a pocítil neuvěřitelné uspokojení. Syrnon byl mnohem větší než on, o tolik větší, jako byl jeho otec, když ještě bydlel v řeznictví. Jenomže Darrick už nebyl tím ustrašeným chlapcem, příliš malým a neschopným, aby se dokázal bránit. Udeřil Syrnona ještě jednou, až se žoldák odpotácel několik kroků dál.

Ze Syrnonovy tváře bylo možno vyčíst, jak se cítí pokořený. Pravé oko mu natékalo, takže bylo jasné, že na něj brzy přestane vidět, k rozbité bradě se přidal roztržený ret i ucho.

Darricka brněla z úderů ruka, ale nevšímal si toho. Temnota uvězněná tak dlouho uvnitř se nyní dostala ven způsobem, který ještě nikdy nezažil. Emoce v něm přímo vybuchovaly a rostly čím dál víc. Syrnon neočekávaně švihl pěstí a zasáhl Darricka do tváře. Tomu nárazem hlava doslova odletěla ve směru úderu, smysly se mu na chvíli zamlžily a ústa naplnila chuť krve. V nose zároveň ucítil pach shnilé slámy.

Nikdo si nemyslí, že bys mi byl podobný, kluku! Duněl mu v hlavě hlas Orvana Langa. Čím to asi tak může být, co myslíš, že syn není podobný otci? Každý si pouští pusu na špacír A já, já mám tvou matku pořád rád, hrom mě zab.

Darrick vykryl žoldákův druhý útok a udělal krok směrem k němu. Pověsti o jeho schopnosti ohánět se mečem se šířily po celém Westmarchi ať již těmi, kdo bojovali proti němu nebo po jeho boku proti pirátům a pašerákům.

Nějaký čas potom, co s Matem přijeli z Hillsfaru, cvičil Darrick u šermířského mistra. Za trénink platil prací a ochotou. Šest let Darrick opravoval podlahu a stěny tréninkové místnosti a štípal dřevo, aby nakonec sám učil jiné, zatímco dál stoupal po hodnostním žebříčku Westmarchského námořnictva.

Díky tréninku našel konečně Darrick vnitřní rovnováhu. Tedy až do doby, kdy zemřel mistr Coro v souboji s nějakým šlechticem o čest jedné ženy. Darrick oba zabijáky i onoho šlechtice vystopoval a zabil. Navíc tak na sebe obrátil pozornost komodora Westmarchského námořnictva, který se o souboji i o smrti mistra Cora dozvěděl. Mistr totiž často cvičil důstojníky a často ho rovněž navštěvovali kapitáni jednotlivých lodí, aby nevyšli ze cviku. Výsledkem bylo, že Darrick s Matem byli převelení na svou první loď.

Mistr Coro byl sice mrtev, ale jistou formu vnitřního klidu se Darrickovi dařilo nalézat v přísné disciplíně, jenž na palubě vládla. A nemálo mu samozřejmě pomáhal i Mat.

Ale teď, uprostřed rvačky, se Darrick konečně cítil dobře. Ztráta Mata a dlouhé čekání na nějaký smysluplný úkol mu pořádně pocuchaly nervy. Osamělá hvězda, kdysi jeho skutečný domov, mu teď již jen připomínala, že Mat je pryč. Každá deska paluby se na něj vyčítavě dívala a Darrick zoufale toužil po jakékoli akci.

Darrick si s žoldákem doslova hrál a jeho duší se zatím rozlévala temnota. Od doby, kdy opustil Hillsfar už ho několikrát napadlo, že by se mohl vrátit a podívat se za otcem – zejména když se Mat vracel z návštěvy rodiny. Darricka však nic netáhlo ani k matce. Tiše přezírala všechno to bití, kterého se mu od otce dostávalo, neboť ji ze všeho nejvíc zajímal její vlastní život. A mít za muže bohatého řezníka plně odpovídalo jejím představám.

Darrick se pokaždé rozhodl, že raději skryje vše, co ho pojí s domovem, hluboko uvnitř a nikdy se nevrátil.

Teď už však bylo příliš pozdě pokoušet se znovu ovládnout. Darrick neúnavně bušil do žoldákova krytu a nutil ho ustupovat. Syrnon volal o pomoc, ale ostatní žoldáci neměli moc chutí se do rvačky plést.

Někdo varovně zahvízdal.

Jedna část Darricka věděla, že zahvízdnutí znamená příchod královských Strážců pořádku. Všechno to byli drsní chlapi, ale i ženy, placení za to, aby mezi městskými hradbami panoval klid a pořádek.

Žoldáci i námořníci začali okamžitě z hospody mizet. Každý, kdo se Strážcům vzepřel, strávil noc v kobce.

Ale Darrick byl plně v moci svých temných emocí a ani na chvíli nezaváhal. Dál útočil a tlačil žoldáka před sebou, až už nebylo kam jít dál. Závěrečným výpadem zbavil Darrick svého protivníka zbraně jednoduchým, ale přesně provedeným pohybem zápěstím.

Žoldák se opřel zády o zeď a hrot Darrickovy šavle přišpendlený k jeho krku ho donutil stoupnout si na špičky. „Prosím,“ zachraptěl tiše.

Darrick se ani nepohnul. Zdálo se, že v místnosti není dost vzduchu. Za sebou slyšel píšťalky Strážců. Jedna z nich se rychle přibližovala.

„Odhoď meč,“ rozkázal mu klidný ženský hlas. „Okamžitě ho odhoď.“

Darrick se otočil s šavlí připravenou odrazit případný ženin útok. Když se však pokusil zblokovat úder holí, kterou Strážkyně měla, její druhý konec ho prudce zasáhl do hrudi.

Darrickovým tělem projel prudký výboj a on se svalil na zem.

Mřížemi na malém okně nad pryčnou připevněnou řetězem ke kamenné zdi se protáhly první sluneční paprsky. Darrick zamrkal a chvíli zíral do slunce. Tohle nebyla kobka, kterou čekal. Byl za to vděčný, ale o to víc překvapený.

S pocitem, že se mu musí rozskočit hlava, se posadil. Pryčna pod ním zasténala a oba řetězy, za které visela, zaskřípaly. Postavil se chodidly na podlahu a otočil se k mříži, jenž tvořila čtvrtou stěnu cely o rozměrech maximálně dvakrát dva metry. Tenká matrace byla naplněna vlhkou slámou. Několik skvrn dávalo tušit, kde si jeho předchůdci ulevili.

Darrickův žaludek se zkroutil, převrátil a hrozil, že se vyprázdní. Rychle zamířil ke kbelíku v protilehlém rohu cely. Stihl to právě ve chvíli, kdy začal zvracet v tak silných návalech, že mu zbylo tak akorát dost síly, aby se rukama opřel o špinavou zem.

Odněkud ze stínu za mříží se ozval odporný mužský smích.

Darrick si klekl, ne zcela přesvědčený, že nebude dál zvracet a snažil se prohlédnout šero chodby mezi jeho celou a tou naproti.

Na matraci uprostřed protější cely seděl se zkříženýma nohama divoce zarostlý muž oblečený ve zbytcích staré kožené zbroje. Mosazné náramky sloužící zároveň jako ochrana předloktí, stejně jako tetování na obličeji i pažích po způsobu válečnických kmenů dávaly tušit, že je to nějaký cizí žoldák.

„Tak jak se dneska ráno cítíme?“ zeptal se muž. Darrick ho ignoroval.

Muž vstal z matrace a přešel k mřížím. Opřel se o ně a řekl: „Můžeš mi říct, co je na tobě tak zvláštního, že je tu kvůli tobě takový povyk?“

Darrick se znovu sklonil nad páchnoucím obsahem kbelíku a ještě něco přidal.

„Přitáhli tě sem minulou noc,“ pokračoval zarostlý válečník, „a ty ses se všema rval. Člověk by si řekl –blázen. A pak ti jeden ze Strážců dal ještě jednou čuchnout k té nabité tyči, co s sebou někteří tahají.“

Nabitá tyč, pomyslel si Darrick. Tak proto mě tak bolí hlava a svaly mám jako svázané. Cítil se, jako by ho někdo protáhl pod kýlem a pořádně ho obrousil o trup pokrytý vilejši. Někteří Strážci měli do tyčí zasazené drahokamy nabité magickými silami, kterými velmi snadno dokázali zpacifikovat neukázněné vězně.

* Mořský korýš s velmi ostrou lasturou. Je ho možno nalézt na trupech lodí nebo pobřežních skalách. (pozn. překl.)

„Jeden ze strážných navrhoval, že by ti mohli useknout hlavu hned a skoncovat to,“ pokračoval válečník. „Ale jinej říkal, že seš ňákej hrdina nebo co. Žes prej viděl toho démona, ze kterýho jsou ve Westmarchi všichni tak posraný.“

Darrick se opřel o mříže a rychle dýchal.

„Je to pravda?“ zeptal se bojovník. „Protože já si myslel, že seš prostě jenom vobyčejnej vožrala.“

Ozvalo se zarachocení těžkého klíče, kterým někdo otáčel v zámku, a hned nato několik kleteb ostatních mužů i žen z jiných cel. Dveře se se zaskřípěním otevřely.

Darrick se opřel zády o boční stěnu a přitiskl hlavu k mřížím, aby lépe viděl do temné uličky.

Objevil se žalářník v uniformě Strážce a s odznakem seržanta. Hned za ním v dlouhém plášti kráčel kapitán Tollifer.

Nehledě na nevolnost, jenž stále ještě zmítala jeho žaludkem, postavil se Darrick do pozoru. Zasalutoval a doufal, že se jeho žaludek nebude chtít vyprázdnit zrovna teď.

„Kapitáne,“ zachraptěl Darrick.

Žalářník, robustní muž s holou hlavou a širokými kotletami vousů, se otočil k Darrickovi. „Á, tady je, kapitáne. Věděl jsem, že je někde blízko dveřím.“

Kapitán Tollifer Darricka zkoumal ledovým pohledem. „Pane Langu, tohle je pro mne velikým zklamáním.“

„Chápu, pane,“ odpověděl Darrick. „Ani já z toho nemám dobrá pocit, pane.“

„To doufám,“ řekl kapitán Tollifer. „A v následujících dnech se budete cítit ještě daleko hůř. Ještě nikdy se důstojník z mé lodi nedostal do podobné situace a nikdy se tak už nestane.“

„Ne, pane,“ souhlasil Darrick, i když ve skutečnosti ho samotného překvapovalo, jak je mu to jedno.

„Nemám ponětí, co vás mohlo dostat do takového stavu,“ pokračoval kapitán, „přestože je mi jasné, že se na vašem rozpoložení velkou měrou podílí smrt pana Hu-Ringa.“

„Promiňte, kapitáne,“ řekl Darrick, „ale Matova smrt s tím nemá co dělat.“ Tohle si nehodlal připustit.

„Pak snad, pane Langu, „pokračoval kapitán ledovým tónem, „máte nějakou jinou omluvu pro tak politováníhodný stav, ve kterém jsem vás právě našel.“

Darrick dál stál v pozoru na třesoucích se kolenou a hleděl kapitánovi do tváře. „Ne, pane.“

„Pak tedy dovolte, abych si udělal obrázek o vašem rozpoložení sám,“ řekl kapitán Tollifer.

„Ano, pane.“ Darrick už nebyl schopen se déle ovládnout, otočil se a vyvrhl zbytek obsahu žaludku do kbelíku.

„A pamatujte si, pane Langu,“ řekl kapitán. „Za normálních okolností bych podobné chování nestrpěl.“

„Ne, pane,“ řekl Darrick, který se nyní cítil tak slabý, že nedokázal vstát.

„Dobrá, žalářníku,“ řekl kapitán. „Vyveďte ho ven.“ Darrick začal znovu zvracet.

„Snad až za chvíli,“ navrhnul žalářník. „Kdyby vám to nevadilo, mám nahoře čerstvě uvařený čaj. Dejte tomu mladíkovi pár minut, třeba pak bude poněkud příjemnějším společníkem.“

Darrick poslouchal oba muže vzdalující se od jeho cely s ponížením a zároveň vztekem, který znovu přestával ovládat. Mat by určitě počkal v cele s ním. Dělal by si z něho legraci, ale alespoň by ho nenechal samotného.

Darrick zvracel a znovu uviděl, jak se Mata chytá za nohu ten strašlivý kostlivec. Jenže nyní nad nimi viděl smějícího se démona.

„Ještě si ho nemůžete odvést,“ protestoval léčitel.

„Musím udělat ještě nejméně tři stehy, abych tu ránu nad okem sešit.“

Darrick stoicky seděl na malé stoličce v léčitelově operační místnosti a zdravým okem viděl Maldrina stojícího v úzkých dveřích, napůl skrytého ve stínu. Venku po chodbě procházeli jiní muži, všichni zranění nebo nemocní. Co chvíli dokonce přenesli někoho očividně mrtvého. Odněkud z jiné části budovy se ozýval nářek rodící trpící ženy. Přísahala, že musí rodit démona.

Lodník nevypadal šťastný, že ho vidí. Jeho pohled se na chvíli střetl s Darrickovým a pak se odvrátil.

Darrick si pomyslel, že se Maldrin snad jen zlobí, ale v hloubi duše tušil, že se za něj stydí. Nebylo to poprvé, kdy ho Maldrin musel jít hledat.

Darrick se rozhlédl po ošetřovně, prohlížel si všechny ty police plné lahviček s lektvary a prášky, sklenice se sušenými listy, bobulemi a kůrou i váčky s kameny různých velikostí pro léčebné účely.

Léčitel sídlil nedaleko Přístavní ulice. Byl to starý muž, ke kterému si mnoho námořníků i žoldáků chodilo léčit svá zranění. Vzduch byl plný silných vůní vycházejících ze všeho, co vyschlý stařec používal k hojení rozličných ran.

Léčitel navlékl další kousek tenké nitě na zahnutou jehlu, nahnul se nad Darricka a propíchl kůži nad jeho pravým obočím. Darrick se ani nepohnul, dokonce ani zraněným okem nemrkl.

„Jste si jistý, že nechcete nic proti bolesti?“ zeptal se léčitel.

„Jsem si jistý.“ Darrick byl od bolesti daleko. Ukryl ji na stejné místo, které si v mysli vyhradil pro všechno to peklo, jenž musel snášet od otce. Do tohoto místa se muselo vejít daleko víc než trocha nepříjemných pocitů způsobených jehlou a nití procházejících roztrženým obočím. Darrick se podíval na Maldrina. „Ví o tom kapitán?“

Maldrin si povzdechl. „Že ses připlet do další rvačky a rozflákal nábytek v další putyce? Jo, ví vo tom, veliteli. Carron se tam šel mrknout, aby zjistil, cos všecko rozmlátil a kolik tam vlastně dlužíš. Když si uvědomím, koliks toho musel v poslední době zaplatit, říkám si, kde eště bereš prachy na další chlast.“

„Tentokrát jsem nezačal,“ řekl Darrick, ale jeho argument byl chabý. Už ho používal týdny.

„To říkáš ty,“ přikývl Maldrin. „Ale kapitán pokaždý jenom slyší, že si nenecháš ujít žádnou možnost se porvat.“

Darrickův hlas potemněl. „Nehodlám před nikým utíkat, Maldrine. A před problémy už vůbec ne.“

„Měl bys.“

„Už jsi někdy slyšel, že bych utekl z boje?“ Darrick sám věděl, že všechno, co dnes v noci provedl, vidí jen z vlastní perspektivy a zoufale se snaží obhájit se dokonce i sám před sebou. Měl však čím dál tím větší problémy najít na bitkách, do kterých se dostával téměř pokaždé, když vyrazil na pevninu, něco správného.

„Boj,“ řekl Maldrin a založil si ruce na širokých prsou. „Ne. Nikdy jsem tě neviděl zdrhnout z boje, do kterýho sme spolu šli. Ale musíš se naučit poznat, kdy to stojí za to. Věci, kvůli kterejm ty chlapi z hospod, kde teď vysedáváš, říkaj, že se rveš, za to nestojej. Víš stejně jako já, že námořník se vobčas do ňáký tý bitky připlete. Ale ty – u svatýho Světla, veliteli – ty se rveš, jenom aby ses mohl rvát.“

Darrick zavřel zdravé oko. Druhé bylo tak napuchlé a podlité krví, že bylo zavřené samo od sebe. Ten námořník, se kterým se porval u Garganova slizkého úhoře, měl magický meč a byl rychlejší, než Darrick čekal.

„Kolik soubojů užs za tydle dva měsíce měl, veliteli?“ zeptal se Maldrin poněkud měkčím hlasem.

Darrick zaváhal. „Nevím.“

„Sedmnáct,“ řekl Maldrin. „Sedmnáct soubojů. A všeckys aspoň částečně vyprovokoval sám.“

Darrick ucítil, jak mu léčitel protáhl kůží další nit a udělal uzel.

„Světlo je asi na tvý straně, to ti leda řeknu,“ pokračoval Maldrin, „protože zatím nikdo nepřišel vo kejhák a ty taky žiješ.“

„Dávám bacha,“ řekl Darrick a okamžitě toho pokusu o vyjádření lítosti litoval.

„Chlap, kterej dává bacha, veliteli,“ řekl Maldin, „ten v prvý řadě nikdy ani nepáchne do hospod, kam teď lezeš ty. U Pekla, člověka s kapkou rozumu by po tom všem možná napadlo, že by do takovejch míst neměl strkat čumák.“

Darrick tiše souhlasil. Ale právě ta předzvěst potíží, jenž z těch míst sálala, ho tam táhla. Když bojoval, tak nemyslel. A stejně tak když pil a čekal, až mu někdo dá záminku ke rvačce, nehrozilo, že by na něco myslel příliš dlouho nebo příliš často.

Léčitel si připravil další steh.

„A co kapitán?“ zeptal se Darrick.

„Veliteli,“ řekl Maldrin tiše, „kapitán Tollifer si strašně váží všeho, cos udělal. A nehodlá na to zapomenout. Ale je to hrdej chlap a asi mu moc nesedí, že musí Earl řešit potíže s důstojníkem, co se mu rve po hospodách. A sem si jistej, že todle ti nemusím moc zdůrazňovat.“

Darrick souhlasil. Léčitel zabodl jehlu.

„Potřebuješ pomoc, veliteli,“ řekl Maldrin. „Kapitán to ví. Já taky. I posádce to je jasný. Seš jedinej, kdo je přesvědčenej, že ne.“

Léčitel vzal z klína plátno, utřel z Darrickova oka krev, omyl ránu čerstvou slanou vodou a začal s posledním stehem.

„Nejseš jedinej, kdo přišel vo kamaráda,“ řekl Maldrin poněkud chraptivě.

„To netvrdím.“

„A já,“ pokračoval Maldrin, jakoby Darricka neslyšel, „nemám daleko k tomu, abych přišel vo dva. Nechtěl bych tě vidět vopouštět Vosamělou hvězdu, veliteli. Aspoň ne, dokud vím, že ti de pomoct.“

Nestojím za to, abys kvůli mě nespal, Maldrine,“ řekl Darrick tónem, kterému chyběly jakékoli emoce. Věc, ze které měl největší strach, byla skutečnost, že se tak skutečně cítil, ale zároveň věděl, že to jsou přesně slova jeho otce. Nikdy nebyla daleko. Zjistil, že dokáže uniknout jeho pěstem, ale nikdy se nedokázal skryt před těmi slovy. Jedině Mat to dokázal změnit. Žádný z jiných přátel, které měl, mu nedokázali pomoct, dokonce ani vzpomínky na těch několik žen, které za svůj život měl. Ani Maldrin neměl šanci se k němu dostat tak blízko.

Věděl proč. Všechno, čeho se Darrick dotkl, se vždycky zvrtlo. Tohle mu tvrdil otec a ukazovalo se, že je to pravda. Ztratil Mata a teď ztrácel i Osamělou hvězdu a kariéru ve Westmarchském námořnictvu.

„Třeba ne,“ řekl Maldrin. „Třeba fakt ne.“

Darrick běžel. Srdce mu bušilo tak silně, že mu ve zhnisané ráně nad pravým okem bolestivě tepalo. Jeho dech se změnil v krátké sípání. Rukou si přidržoval šavli u pasu a řítil se ulicemi v Obchodnické čtvrti směrem k Přístavní ulici. Tam změnil směr na ulici Flotily, kterou proběhl do vojenské zóny, kde kotvily lodě Westmarchského námořnictva.

V dálce už viděl jeho fregaty, vysoké stěžně tyčící se vysoko do zvedající se mlhy, jenž ještě před chvílí halila celé pobřeží. Několik lodí, které využily příznivý vítr vanoucí směrem na moře, právě mizelo na obzoru.

Raithenovi piráti zatím město nijak neohrozili. Snad se bez svého velitele dokonce rozpadli. Ale ostatní piráti se naopak sdružovali a zvyšovali tak své šance při útocích na lodě plujících po frekventovaných obchodních trasách s nákladem zboží do, nebo z Westmarche. Uběhly už téměř dva a půl měsíce a po Kbraxisovi nebylo ani stopy. Král začal dokonce pochybovat o zprávách, které mu Osamělá hvězda přinesla. Pozornost všech se pomalu opět obracela k problémům s obchodníky a nedostatkem potravin způsobeným událostmi v Tristramu.

Darrick proklel mlhu, jenž halila město do ocelově šedého hábitu. Probudil se v nějaké ulici. Ani nevěděl, jestli tam usnul, nebo jestli ho tam vyhodili z nějako z okolních hospod. Probudil se až po svítání a Osamělá hvězda měla dnes ráno odplout.

Nadával sám sobě. Věděl, že měl zůstat na palubě. Ale nemohl. Už tam s ním nikdo, včetně Maldrina a kapitána, nemluvil. Styděli se za něj. Stejně jako jeho otec.

Téměř už u konce s dechem naposled zahnul a řítil se ke Spinakrovému mostu, místu, kde ve dne v noci stála hlídka a kontrolovala, aby do vojenského prostoru nevstoupil žádný civilista. Darrick zalovil ve špinavém kabátě a vytáhl papíry.

Čtyři drsně vypadající muži s pečlivě naleštěnými zbraněmi mu zastoupili cestu. Jeden z nich ho napřaženou rukou zastavil.

Darrick zůstal stát, těžce oddychoval a znovu si uvědomil bolest v poraněném oku. „Lodní důstojník druhého stupně Lang,“ vyhrkl.

Velitel stráží se na Darricka podezřívavě podíval, ale vzal si podávané dokumenty. Pečlivě je prohlédl a chvíli zkoumal kapitánovu pečeť.

„Tady je, že jste z Osamělé hvězdy,“ řekl voják a vrátil papíry Darrickovi.

„Ano,“ řekl Darrick a cvičeným okem zkoumal lodě na otevřeném moři. Žádná z nich nevypadala jako jeho. Možná má štěstí.

„Osamělá hvězda vyplula před několika hodinama,“ řekl strážný.

Darrickovo srdce se rozbušilo ještě víc. „Ne,“ zašeptal. „Podle regulí, když někdo zmešká loď, tak jako vy,“ řekl voják, „měl bych vás okamžitě předvést před komodora. Ale podle toho, jak vypadáte, bych řekl, že za to nemůžete, protože vás někdo zmlátil a svázal. Zaznamenám to a předám v hlášení. Mohlo by vám to pomoct, kdybyste se nakonec dostal před vojenský soud.“

Neprosím se tě o žádné laskavosti, pomyslel si Darrick. Každý, kdo bez vážného důvodu zmeškal svou loď, byl pověšen jako dezertér. Otočil se a hleděl na moře. Díval se, jak se u břehu honí rackové a snaží se ukořistit něco z odpadků, které k molu zahnal příliv. Jejich křik zněl prázdně a trochu žalostně a co chvíli zanikal v hluku vln narážejících na břeh.

Jestli kapitán Tollifer vyplul bez něj, bylo jasné, že pro něj na palubě Osamělé hvězdy už není místo. Bylo po jeho kariéře u Westmarchského námořnictva a on netušil, co bude dál.

Už nechtěl nic, jen zemřít, ale nedokázal to – ani by to neudělal – neboť to by znamenalo, že jeho otec konečně vyhrál, i po všech těch letech. Znovu se obrnil proti vší té bolesti, otočil se zády k moři a pomalu se vracel do ulic Westmarche. Neměl peníze. Ale to, že nebude mít co jíst, ho nijak netrápilo. Večer se však bude chtít napít. U Světla, už teď se chce napít.

Třináct

„Mistře.“ Buyard Cholik sedící na pohodlné pohovce umístěné přes celou jednu stranu kočáru, ve kterém cestoval, zvedl hlavu. Tažen nádherným troj spřežím mu kočár nabízel téměř stejný komfort, jako by byl doma. Na policích měl bezpečně uložené všechny kněžské potřeby, oblečení i osobní věci. Na stěny byly připevněny lampy a nad nimi otvory, jenž odváděly kouř, takže i světla na čtení měl dostatek. Od chvíle, kdy téměř před třemi měsíci opustil ruiny Taurukova přístavu, trávil většinu času nad svatými texty, které mu dal Kabraxis k dispozici, a procvičováním magického umění, jemuž ho démon učil.

„Co se děje?“ zeptal se Cholik.

Muž, který ho oslovil, stál venku na malém stupínku připevněném k podlaze kočáru. Cholika ani nenapadlo, aby otevřel jedno ze zastřených oken a podíval se na onoho muže. Od chvíle, kdy ho Kabraxis změnil, proměnil jeho mysl i tělo – což byl jakýsi bonus k tomu, že z jeho věku ubral několik desítek let – necítil Cholik k mužům, jenž přežili démonův příchod a útok na Raithenovi piráty, vůbec nic. Bylo mezi nimi i několik nováčků, kteří se k nim přidali v malých městech, jimiž karavana projížděla.

„Přijíždíme do Bramwellu, mistře,“ řekl muž. „Myslel jsem si, že byste to chtěl vědět.“

„Ano,“ odpověděl Cholik. Poznal i sám podle sklonu kočáru, že už delší dobu jedou do kopce po nějaké klikaté cestě.

Cholik si založil stránku v knize záložkou z vysušeného lidského jazyka, ze kterého za ty roku zůstala vlastně už jen kůže. Se správným kouzlem dokázal tento jazyk číst z knihy obzvláště hříšné pasáže. Kniha byla napsána krví na papír z lidské kůže a svázána byla dětskými zuby. Většina z knih, které mu během několika posledních měsíců Kabraxis přinesl byla vyrobena způsobem, jenž by Cholik jako bývalý kněz zakarumské církve považoval za přinejmenším ohavný.

Záložka z jazyka tiše zasyčela na protest proti tomu, že je kniha zavírána, a vyvolala v Cholikovi slabý pocit viny, neboť tušil, že tak činí na Kabraxisův příkaz. Trávil čtením celé dny, ale zdálo se, že to stále nestačí.

S důstojnou elegancí muže ve středním věku Cholik otevřel dveře kočáru, postavil se na stupínek a vystoupil po malém ručně vyřezávaném žebříku na špičatou doškovou střechu. Postavil se na malinkou terasu, jenž připomínala balkóny, které měli bohatí obchodníci ve Westmarchi na svých domech, aby je ženy mohly vyhlížet a připravit se na jejich návrat.

Kočár byl jedna z prvních věcí, které si Cholik koupil za zlato a drahokamy, jenž spolu s ostatními kněžími vynesli s Kabraxisovým požehnáním z jeskyně. V minulosti patřil tenhle skvost jednomu vysoce postavenému obchodníkovi specializujícímu se na zahraniční obchod. Jen dva dny před tím, než jej Cholik koupil, ztratil obchodník téměř všechen majetek a hned nato během několika hodin zemřel na neznámou chorobu. S hrozbou téměř neodvratitelného bankrotu pak vykonavatel poslední obchodníkovy vůle prodal kočár Cholikovým emisarům.

Cholik stál na malé terase, dával pozor, aby ho nezasáhla jedna z četných větví okolních stromů, které se skláněly nízko nad lesní cestu, a zálibně si prohlížel půl tuctu plně naložených vozů jedoucích před kočárem. Další půl tucet, rovněž naložených vším, co Kabraxis poručil vynést z Taurukova přístavu, je následovalo.

Cesta se vinula hustým lesem. Cholik si nedokázal vzpomenout, jak se les jmenuje, ale nikdy předtím v něm nebyl. Pokud cestoval z Westmarche, vždy to bylo lodí, a v mládí Bramwell nikdy nenavštívil.

Na konci silnice leželo město Bramwell, severozápadní předměstí Westmarche. Před staletími bylo město, zejména díky své poloze v horách, význačným centrem, které Westmarchi dokázalo v mnoha směrech konkurovat. Bylo dost vzdálené od Westmarche, aby si udržovalo vlastní ekonomiku. Tehdy tu žili farmáři a rybáři, potomci rodin, jenž zde po generace obdělávali stejná pole a plavili se na stejných lodích jako generace před nimi. V těchto starých časech se tu ve velkém lovily velryby a Bramwell obchodoval s jejich tukem. Nyní se však velrybářská flotila změnila v několik hrstek tak tak přežívajících rodinných podniků, jenž se držely svého řemesla spíše z pýchy a nechuti měnit staré zvyky než z nutnosti.

Bramwell byl téměř starobylým městem. Většinu budov tvořily třípatrové domy z kamene, který se těžil v horách. Šikmé doškové střechy hrály tuctem různých odstínů zelené, jak se v nich odrážel hustý les, který město obklopoval ze tří stran. Čtvrtá strana byla tvořena Westmarchským zálivem a masivním kamenným molem, které chránilo přístav od útoků rozbouřeného moře.

Ze střechy svého kočáru a ze samotné střechy okolních hor si Buyard Colik prohlížel město, které se po dobu prvního Kabraxisova dobývání stane jeho domovem. Říše, pomyslel si Cholik, zatímco dál hleděl na nic netušící město. Tady se začne tvořit nová říše. Zůstal na plošině, tělem kopíroval pohyby kočáru, jenž celkem lehce překonával všechny výmoly, a prohlížel si každý detail blížícího se města.

O několik hodin později stál Cholik na břehu Sladké Vody, řeky, jenž zásobovala Bramwell vodou. V tomto místě byla hluboká a celkem rychle tekla v kameny upraveném korytě. Díky své hloubce rovněž poskytovala klidné přístaviště pro menší lodě, jenž se staraly o transport zboží hlouběji do vnitrozemí, a její vyrovnaný tok znamenal nepřetržitou zásobárnu vláhy pro farmy ležící hned za městem.

Na východní straně města, kde bydleli zejména dřevorubci a řemeslníci a kde se před několika lety vyrojila spousta malých obchůdků, zastavil Cholik karavanu v táboře určeném pro všechny, kdo přijížděli s úmyslem poněkud zbohatnout obchodem s obyvateli Bramwellu.

Kolem kočáru a vozů se okamžitě vyrojila kupa dětí, které doufaly, že přijeli potulní kejklíři. Cholik je nezklamal a nabídl jim podívanou na skupinu komediantů, která se k nim přidala po cestě z Taurukova přístavu. Zvolili zdlouhavou cestu po souši, ale vyhnuli se tak Westmarchskému námořnictvu. Cholik pochyboval, že by ho kdokoli z těch, co ho dříve znali, dokázal poznat, ale nechtěl nic riskovat a Kabraxis byl trpělivý.

Komedianti dováděli, předváděli neuvěřitelné akrobatické kousky prokládané vtipnými rýmovačkami a úryvky z populárních divadelních her, které vyvolávaly v publiku salvy smíchu. Za chvíli se kolem shromáždily celé rodiny a obdivně přihlíželi žonglování za doprovodu flétny a bubnu.

Cholik stál v kočáře a škvírou v zakrytém okně vše sledoval. Tahle pouťová atmosféra neměla nic společného s náboženskými obřady, které se v zakarumské církvi učil vykonávat. Nové stoupence nikdy nezískávali levnou zábavou, přestože věděl, že některé menší církve to tak dělají.

„Stále nevěřící, že ano?“ ozval se temný hlas.

Cholik poznal Kabraxise a otočil se. Věděl, že démon do kočáru nevstoupil normálním způsobem. Netušil však, odkud a jak se tam dostal.

„Je obtížné zbavit se starých zvyků,“ řekl Cholik. „Stejně jako změnit starou víru?“ zeptal se Kabraxis. „Ne.“

Kabraxis stál před Cholikem v těle mrtvého muže. Vzhledem ke svému záměru jít mezi lidi a najít nejvhodnější město, kde by mohli začít své tažení, zabil démon obchodníka a obětoval jeho duši nekonečné temnotě. V okamžiku, kdy tělesné ostatky toho muže nebyly ničím jiným než prázdnou schránkou, strávil Kabraxis tři dny a tři noci těmi nejtemnějšími kouzly, jaké měl k dispozici, až se mu nakonec podařilo do těla se vtěsnat.

Přestože Cholik nic podobného nikdy předtím neviděl, Kabraxis ho ujistil, že se to někdy děje, i když to vždy přináší jisté nebezpečí. Když si asi před měsícem vzal tohle tělo, patřilo muži, jemuž ještě nebylo třicet let. Nyní vypadal daleko starší než Cholik, jakoby na samém sklonku života. Svaly byly ochablé, kůže vrásčitá a pokrytá stařeckými skvrnami. Z černých vlasů zbyly jen šediny a z temně hnědých očí vybledlé zorničky bez života.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Cholik.

Starý muž se usmál, ale ten výraz patřil Kabraxisovi. „Měl jsem na tohle tělo příliš velké požadavky. Ale svůj úkol již téměř splnilo.“ Prošel kolem Cholika a vyhlédl z okna.

„Co tu vlastně děláš?“ zeptal se Cholik.

„Přišel jsem se podívat, jak pozoruješ radovánky lidí, jenž přišli za tebou,“ řekl Kabraxis. „Věděl jsem, že takové množství lidí, a mnoho z nich šťastných, by tě mohlo zneklidnit. Život bude daleko jednodušší, když se ti podaří udržet si nad tím vším temný nadhled.“

„Tihle lidé nás budou mít za komedianty,“ řekl Cholik, „ne za vodítko k nové víře, která jim pomůže lépe se vypořádat se životem.“

„Hm, já jim ale se životem pomůžu,“ řekl Kabraxis. „Ve skutečnosti jsem si právě s tebou chtěl promluvit o tom, jak bude vypadat naše večerní setkání.“

Cholika naplnilo vzrušení. Po dvou měsících na cestách, po dvou měsících plánování kde vystavět kostel a založit centrum nové církve, která bude své nové přívržence získávat z řad lidí dnes věrných Zakarumu, bylo nádherné vědět, že už to konečně začne.

„Takže Bramwell je tím místem?“

„Ano,“ řekl Kabraxis. „V tomto městě je stará síla. Moc, z níž budu moci čerpat a utvářet tvůj osud a své tažení. Dnes večer položíš základní kámen chrámu církve, o níž jsme v minulých měsících hovořili. Ale nebude to kus pevné skály, jak se asi domníváš. Budou ho tvořit první věřící.“

Ta poznámka nechala Cholika chladným. Toužil po ohromné stavbě. Chrámu, jenž by zastínil zakarumskou církev ve Westmarchi. „Ale my budeme potřebovat chrám.“

„Budeme ho mít,“ řekl Kabraxis. „Ale budova ze dřeva a kamene tě poutá k jednomu místu. Přestože jsem se snažil ti to vysvětlit, ještě stále to nechápeš. Ale víra – Buyarde Choliku, První vyvolený Černé cesty – víra překračuje všechny fyzické hranice a zanechává po sobě navždy stopu. To je, o co nám jde.“

Cholik nic neříkal, ale v hlavě stále ještě měl obraz nádherného chrámu.“

„Dal jsem ti dlouhý život,“ řekl Kabraxis. „Jen málo smrtelníků se bez mého daru dožije byť jen věku, kterého jsi už nyní dosáhl. Chtěl bys strávit všechna ta léta, která přijdou, na jednom místě a kochat se jediným vítězstvím?“

„To ty jsi mluvil o trpělivosti.“

„A mám ji na zřeteli stále,“ pokračoval Kabraxis, „ale ty nebudeš stromem mé víry, Buyarde Choliku. Nepotřebuji strom. Potřebuji včelku. Včelku, která kmitá z místa na místo a sbírá věřící.“ Usmál se a položil Cholikovi ruku na rameno. „Ale pojď. Začneme zde, V Bramwellu, s těmito lidmi.“

„Co mám dělat?“ zeptal se Cholik.

„Dnes večer,“ řekl Kabraxis, „ukážeme lidem moc Černé cesty. Ukážeme jim, že vše, o čem kdy snili, se může stát.“

Cholik vystoupil z kočáru směrem ke shromaždišti. Na sobě měl nejlepší roucho, které však bylo docela skromné, aby neodradil ty nejchudší.

Prostranství, kde se karavana zastavila, obklopilo asi tři sta lidí. Několik dalších vozů naložených slámou, dobytkem a jablky vytvořilo druhý kruh vně Cholikova. Prázdné vozy stojící mezi stromy posloužily jako tribuny.

„Ach,“ zašeptal kdosi, „přichází mluvčí. Vsadím se, že zábava skončila.“

„Jestli mi začne kázat, jak mám žít a jak bych mu měl odvádět desátky, ať už to je jakákoli církev,“ zašeptal jiný, „jdu pryč. Komedianty už jsem pozoroval dvě hodiny a nemám času nazbyt.“

„Jo, musím se ještě podívat na pole.“

„A za chvilku bude čas na dojení.“

Cholik, vědom si toho, že ztrácí pozornost části publika, kterou upoutali komedianti, i toho, že se nesmí ani zmínit o ničem, co by zavánělo příspěvky nebo odpovědností, došel doprostřed prostranství. V ruce nesl stříbrný kbelík s černým popelem, který mu připravil Kabraxis. Vyslovil jediné slovo tak, aby ho publikum neslyšelo, a vyhodil popel do vzduchu.

Popel vytvořil hustý černý mrak, jenž však nespadl na zem. Naopak, protáhl se do délky a v mírném vánku se zvlnil jako had. Pak se náhle ztenčil, vystřelil dopředu a těsně před tím, než dopadl na zem, vytvořil několik smyček. Ty se na několika místech protínaly, ale nikde se nedotýkaly. Vrcholy všech smyček zůstávaly asi tři metry nad zemí tak, aby pod nimi mohl bez problémů projít dospělý muž.

Pohled na čáru z popela visící ve vzduchu publikum znovu zaujal. Něčeho takového by snad mohl být schopen čaroděj, ale určitě ne obyčejný kněz. Cholikovi se podařilo vzbudit v lidech dostatek zvědavosti na to, aby se zůstali dívat, co předvede dál.

Když se čára popela zastavila, zazářila temně fialovým ohněm a na čas soupeřila jasem se sluncem zapadajícím nad Westmarchským zálivem.

Cholik se otočil k publiku a jejich oči se střetly. „Přináším vám moc,“ řekl. „Cestu, která vás zavede do snů, které máte odjakživa, ale které se vám kvůli smůle nebo zastaralým dogmatům nikdy nepodařilo naplnit.“

V publiku to začalo hučet. Dokonce se ozvalo několik rozčilených hlasů. Lidé Bramwellu měli svou víru v zakarumskou církev.

„Existuje jiná cesta ke Světlu,“ řekl Cholik. „Ta cesta vede podél Cesty snů. Dien-Ap-Sten, prorok Světla, vytvořil tuto cestu pro své děti, aby se splnily jejich touhy a jejich tajná přání byla vyslyšena.“

„Nikdy jsem o tvém prorokovi neslyšel,“ zakřičel směrem k publiku nějaký starý rybář v první řadě. „A nikdo z nás tu nepřišel poslouchat, jak někdo špiní Světlo!“

„Nebudu špinit ani hanit Světlo,“ odpověděl klidně Cholik. „Přišel jsem, abych vám ukázal snadnější a jasnější cestu ke Světlu.“

„To už udělala zakarumská církev,“ prohlásil shrbený starý muž v zalátaném kněžském rouchu. „Nepotřebujeme malověrce, který se nám bude dobývat do váčků s penězi.“

„Nepřišel jsem, abych vás připravil o peníze,“ řekl Cholik. „Nepřišel jsem brát.“ Byl si jistý, že ho Kabraxis z kočáru pozoruje. „Ve skutečnosti nedovolím, aby se tu tuhle noc vybrala jediná mince, ani žádnou další, dokud budu ve vašem městě.“

„Vévoda Bramwellu s tebou asi bude chtít brzo mluvit, jestli se tu hodláš usadit na dýl,“ řekl nějaký starý farmář. „Se zlodějema se vévoda nemazlí.“

Cholik překousl svou ješitnost. Bylo to o to těžší, že by toho muže dokázal zbavit života jediným kouzlem z těch, která ho Kabraxis naučil. Od doby, kdy se stal členem zakarumské církve, se ho nikdo nepokusil podobným způsobem napadnout. Dokonce ani když byl ještě obyčejný novic.

Cholik přešel mýtinu a zastavil se před rodinou s chlapcem tak znetvořeným a postiženým nemocí, že připomínal spíš jen rozkládající se tělo bez života.

Otec se ochranně postavil mezi chlapce a Cholika. Pak tasil nůž ukrytý za pasem.

„Dobrý pane,“ řekl Cholik, „vidím, že váš syn je postižený.“

Farmář se kolem sebe sebevědomě rozhlédl. „Horečkou, která prošla přes Bramwell před osmi lety. Můj syn není jediný, komu takhle ublížila.“

„A od té horečky se to stále horší.“

Farmář nerežně přikývl. „To u všech. Většina lidí po pár týdnech zemřela.“

„Co byte dal, abyste měl opět zdravého syna, který by vám mohl na farmě pomáhat?“ zeptal se Cholik. „Nedovolím, aby mému chlapci někdo ubližoval nebo si zněj dělal srandu,“ řekl farmář varovně.

„Nic z toho nemám v úmyslu,“ sliboval Cholik. „Věřte mi, prosím.“

V mužově tváři zavládl zmatek. Podíval se na malou pohublou ženu, která musela být matkou devíti dětí, jež s nimi seděli ve voze.

„Hochu,“ řekl Cholik směrem k chlapci. „Chceš navždy zůstat své rodině jen přítěží?“

„Hej,“ protestoval farmář. „Není nám na přítěž a vyřídím si to s každým, kdo to říká.“

Cholik čekal. Jako bývalý kněz zakarumské církve by okamžitě ztrestal muže, který by se odvážil s ním takhle mluvit.

Počkej, zašeptal Kabraxis v Cholikově mysli.

Cholik čekal vědom si toho, že pozornost celého publika je upřena na něj. Tady se rozhodne, říkal si, jestli zůstanou nebo odejdou.

V chlapcových očích se cosi zablýsklo. Jeho příliš velká hlava na titěrných ramínkách a propadlém hrudníku a se otočila na otce. Zkroucenou rukou s ještě víc pokroucenými prsty, jenž mu musely neustále způsobovat bolest a se kterými se jen těžko dokázal sám najíst, zatahal otce za rukáv.

„Otče,“ řekl chlapec, „dovol mi jít s tím knězem.“ Farmář zavrtěl hlavou. „Effirne, nevím, jestli je to správné. Nechci, bys propadal falešným nadějím. Ani léčitelé zakarumské církve ti nebyli schopni pomoct.“

„Vím,“ řekl chlapec. „Ale já tomu muži věřím. Dovol mi to zkusit.“

Farmář se znovu podíval na svou ženu. Přikývla a v očích se jí zaleskly slzy. Farmář zvedl hlavu k Cholikovi a řekl: „Jsi zodpovědný za všechno, co se mému synovi stane, knězi.“

„Máš právo tohle říct,“ odpověděl Cholik uctivě, „ale ujišťuji tě, že vyléčení tvého syna bude možné jen díky požehnání Dien-Ap-Stena. Já sám nejsem v žádném případě schopen splnit jeho touhy a uzdravit ho.“ Pohlédl na chlapce a podal mu ruku.

Chlapec se pokusil postavit, ale příliš slabé a zkroucené nohy ho neunesly. Vložil ruku s nepřirozeně pokroucenými prsty do Cholikovy.

Cholik nad chlapcovou slabostí žasl. Bylo těžké si vzpomenout, kdy on sám byl podobně slabý, ale ve skutečnosti to bylo jen před pár měsíci. Pomohl chlapci na nohy. Téměř všechny hlasy kolem ztichly.

„Pojď, hochu, věř mi.“

„Věřím,“ odpověděl Effirn.

Společně přešli mýtinou. Těsně u začátku provazu z popela, který stále ještě zářil fialovým ohněm, chlapcovy nohy nevydržely. Cholik Effirna včas zachytil, ale musel se hodně ovládnout, aby nemocí zohavené dítě vzal do náručí.

Cholik věděl, že všechny oči kolem jsou nyní upřeny na něj a na chlapce. Když se zadíval na vysoké stromy kolem mýtiny, dotkl se ho stín pochybností. Jestli ten hoch na Černé cestě zemře, podaří se mu udržet ty lidi dostatečně dlouho na to, aby mohl zmizet‘? Kdyby se mu nepodařilo dostat se včas do bezpečí, bylo jasné, že by se za několik okamžiků houpal na jedné z větví. Už slyšel, jak zdejší lidé dokáží vzít spravedlnost do svých rukou, když mezi sebou objevili zloděje nebo vraha.

A Cholik měl být hadem, kterého si budou hřát na prsou.

Na začátku cesty z černého popela postavil Cholik chlapce opět na nohy.

„Co mám dělat?“ zašeptal Effirn.

„Jdi,“ řekl mu Cholik. „Jdi po stezce a nemysli na nic jiného než na své uzdravení.“

Chlapec se zhluboka, ale sípavě, nadechl a očividně znovu zvažoval, zda se vydat po cestě tak evidentně plné magie. Pak se váhavě pustil Cholikovy ruky. První kroky se třásla klopýtal, až se Cholikovi tajil dech.

Chlapec kráčel příšerně pomalu. Pak se jeho kroky staly jistějšími, přestože hrozilo, že kvůli svým křivým a slabým končetinám sejde z cesty.

Na mýtině nebylo slyšet jediný zvuk. Obecenstvo sledovalo, jak znetvořený chlapec pomalu kráčí po cestě z popela. Nejistýma nohama s každým krokem vířil žhavé temně fialové jiskry, ale netrvalo dlouho a jeho chůze se zrychlila. Chlapcova ramena se narovnala a jeho postoj se napřímil. Tenké nohy, paže i tělo najednou začaly svalnatět. Ani hlava už v porovnání s tělem nevypadala nepřirozeně velká.

A když se pak stezka zvedla do vzduchu, aby ve výšce tří metrů překřížila část, kterou už prošel, stoupal hoch po ní. 1 kdyby pominul nemožnost jít po tak tenké lince, navíc vysypané jen z popela, nebyl by dříve nikdy schopen vyjít tak prudké stoupání.

Kolem Cholika se znovu ozvaly hlasy a on tentokrát v duchu zajásal nad nadšením, které se přihlížejících zmocňovalo. Dokud byl zakarumským knězem, nikdy by nesměl za podobné kouzlo přijmout sebemenší díky. Otočil se, aby mu všichni viděli do obličeje a on jim.

„Tohle je moc Cesty snů,“ zvolal Cholik, „a šlechetného a přejícího proroka, jemuž jsem se rozhodl sloužit. Nechť je požehnáno Dien-Ap-Stenovo jméno i jeho dílo. Přidejte se ke mně a velebme ho, bratři a sestry.“ Zvedl ruce. „Sláva Dien-Ap-Stenovi.“

Jeho příkladu nejprve následovalo jen několik lidí, ale brzy se přidali další. Během několika chvil se mýtinou rozlehl ohlušující jásot, jenž okamžitě přebil ruch vycházející z města.

Baryarde Choliku!

To neslyšné oslovení vybuchlo v Chlikově mysli s takovou silou a naléhavostí, že se mu zatočila hlava a téměř oslepl bolestí.

Pozor, řekl Kabraxis. Kouzlo se začíná ztrácet.

Cholik se vzpamatoval a ohlédl se na černou stezku, kterou vytvořil. Její začátek najednou vybuchl v gejzíru fialových jisker. Pak se malý plamínek začal s velkou rychlostí pohybovat dál po tenké čáře a pohlcoval všechen popel, takže za ním byla opět čistá tráva.

Ten plamínek se blížil k chlapci.

Jestli se oheň dostane až k němu, varoval Kabraxis, zničí ho.

Cholik přešel ke druhému konci cestičky s očima upřenýma na oheň neustále se přibližuj jící k Effirnovi. Usilovně se snažil něco vymyslet, ale zároveň věděl, že nesmí před jásajícím davem dát najevo ani trochu ze svého strachu.

Jestli ty lidi nyní ztratíme, řekl Kabraxis, už bychom je nikdy znovu nemuseli získat. Stane-li se zázrak, získáme věřící, ale jestli dojde ke katastrofě, budeme ztraceni. Bude trvat roku, než se sem budeme moci vrátit, a možná ještě déle, než tihle lidé zapomenou, co se tu dnes v nocí stalo, a dovolí nám pokusit.se je znovu obrátit na naši viru. „Effirne,“ zavolal Cholik.

Chlapec se na něj podívala na chvíli zvedl oči z tenké stezky. Z cesty však nesešel. „Dívejte se!“ zakřičel téměř škodolibě. „Dívejte se. Já chodím!“

„Ano, Effirne,“ řekl Cholik, „a všichni kolem jsou na tebe pyšní a vděční Dien-Ap-Stenovi, jak je to správné. Ale musím ještě něco vědět.“ Očima našel fialový plamínek neúnavně pronásledující chlapce a zjistil, že je již jen dvě zatáčky od Effirna. Tomu však zbývalo ještě nějakých deset metrů ke konci.

„Co?“ zeptal se Effirn. „Dokázal bys běžet?“

V chlapcově tváři se objevil zmatek. „Nevím. Nikdy jsem to nezkoušel.“

Fialový plamen se k němu přiblížil o další tři metry. „Tak to zkus,“ navrhl mu Cholik. Napřáhl k němu ruce. „Poběž ke mně, Effirne. Rychle hochu, jak nejrychleji dokážeš.“

Effirn se nejistě rozběhl, jakoby přemýšlel, co jeho nové svaly dokáží. Běžela fialový oheň spalující cestičku z popela ho stále doháněl. Teď už však jen po decimetrech spíš než po metrech.

„Poběž Effirne,“ povzbuzoval ho Cholik. „Ukaž otci, jak rychlý dokáže být ten, jemuž Dien-Ap-Sten prokázal milost.“

Effirn běžel a celou dobu se smál. Hovor v publiku nabral na intenzitě. Chlapec doběhl až na konec cesty. Poslední zatáčku vedoucí zpět na zem se vesele sklouzl a skončil Cholikovi v náručí přesně v okamžiku, kdy fialový plamen pohltil poslední zrnka popela a se zasyčením zmizel.

S pocitem, jakoby znovu o vlásek unikl smrti, Cholik chlapce chvíli pevně držel sám překvapen, jak silné se jeho tělo nyní zdálo. Effirnovy ruce ho pevně svíraly.

„Děkuju ti, děkuju, děkuju,“ vzlykal Effirn a objal Cholika ještě pevněji.

V rozpacích a zároveň plný vzrušení mu Cholik objetí vrátil. Effirnovo zdraví neznamenalo nic jiného než začátek jeho úspěchu v Bramwellu. Cholik však stále nechápal, jak tohle démon dokázal.

Léčení je celkem jednoduché, řekl Kabraxis v Cholikově mysli. Působit bolest a utrpení je něco docela jiného a pokud má trvat věčnost, i podstatně obtížnějšího. Aby se člověk naučil někomu ublížit, musí nejprve zjistit, jak léčit. To je princip magie.

Cholik o něčem podobném nikdy neslyšel.

Je toho ještě spousta, o čem jsi nikdy neslyšel, řekl Kabraxis. Ale máš spoustu času. Budu tě učit. Otoč se, Buyarde Choliku, a pozdrav své nové farníky.

Cholik pomalu pustil chlapce ze svého objetí a otočil se směrem k jeho rodičům. Nikoho ani nenapadlo ptát se, proč stezka shořela.

Chlapec se s touhou ukázat všem znovu svou znovu nabytou sílu, rozběhl přes mýtinu. Jeho bratři a sestry ho s jásotem přivítali a otec ho vyzdvihl v pevném objetí do vzduchu. Teprve po několika sekundách ho předal matce. I tak ho k sobě pevně přitiskla a tvář měla zalitou slzami štěstí.

Cholik matku se synem chvíli pozoroval a žasl nad způsobem, jakým se ho celé scéna dotkla.

Překvapuje tě, jak dobře se cítíš, že jsi pomohl tomu chlapci se uzdravit? zeptal se Kabraxis.

„Ano,“ zašeptal Cholik, vědom si toho, že ho nikdo kolem kromě démona nemůže slyšet.

Nemělo by. Aby člověk poznal Temnotu, musí nejprve poznat Světlo. Žil jsi zavřený v klášteře. Potkal jsi tam jen ty, kdo se toužili dostat na tvé místo.

Nebo ty, na jejichž místo jsem se dostal já, uvědomil si Cholik.

A zakarumská církev ti nikdy nedovolila, abys bral léčení takhle osobně, řekl démon.

„Ne.“ Světlo se bojí dát více lidem moc, kterou jsem ti poskytl já, řekl Kabraxis. Lidé, jenž mají podobnou moc, neujdou pozornosti ostatních, obyčejných lidí. Zanedlouho se z nich stanou hrdinové nebo alespoň slavní. A jen pár chvil nato se díky legendám, které se o nich vypráví, nafouknou pýchou. A na takové služebníci Světla nesmírně žárlí.

„A démoni ne?“ zeptal se Cholik.

Kabraxis se zasmál a ten řezavý ohlušující hluk rozléhající se mu v hlavě ho znovu téměř omráčil. Démoni nejsou tak nepřejícní, jak by služebníci Světla chtěli, abyste si mysleli. Zeptám se tě: pro koho platí nejvíce pravidel? Kdo je ze všech nejvíce omezován?

Cholik neodpověděl.

Proč si myslíš, že vám služebníci Světla určují tolik pravidel? Zeptal se Kabraxis. Samozřejmě proto, aby si udrželi jazýček vah na své straně. Ale vírou nás, démonů, je poskytnout těm, kdo slouží Temnotě, moc. Moc některých je větší než jiných. Ale to proto, že si ji zasloužili. Stejně jako ty sis zasloužil vše, co ti dávám, tím, že jsi překonal svůj strach ze smrti a našel cestu vedoucí až ke mně.

„Neměl jsem na vybranou,“ řekl Cholik.

Lidé vždy mají možnost volby. Tím se vás služebníci Světla snaží zmást. Máte možnosti, ale většinu z nich nemůžete zvolit, neboť oni vám je sami označili za špatné. Jako osvícený student Světla bys měl vědět, kolik takových je. Takže co ti nakonec zbývá? Kolik možností skutečně máš? Cholik tiše souhlasil.

Běž k těm lidem, Buyarde Choliku. Najdeš mezi nimi své nové věřící. V okamžiku, kdy zjistili, že máš moc změnit vše, co brání naplnění jejžch tužeb a snů, půjdou za tebou.

Teď musíme začít se stavbou chrámu a musíme mezi těmito lidmi najít učedníky jenž hudou šířit mě slovo. Nyní dej dar zdraví těm, kdo jsou nemocní. Budou mluvit. Do rána ve městě nebude nikoho, kdo by o tobě neslyšel.

Vychutnávaje si znovunabytý respekt a prestiž, kterou získal uzdravením chlapce, vykročil Cholik k jásajícímu davu. Jeho tělo se chvělo vzrušením z moci, kterou jím nechal Kabraxis proudit. Ta moc ho vedla ke slabým a nemocným.

Cholik k ním přicházel, pokládal na ně ruce a jediným dotykem léčil horečky i infekce, odstraňoval bradavice a artritidy, rovnal nohy špatně srostlé po zlomenině a vracel smysly starým ženám, které už podle svých synů, kteří se o ně starali, měly dávno zemřít.

„Rád bych se v Bramwellu usadil,“ řekl Cholik v okamžiku, kdy se slunce potopilo do Westmarchského zálivu a soumrak se změnil v noc.

Dav přijal jeho oznámení s dalším jásotem.

„Ale budu potřebovat chrám,“ pokračoval Cholik. „V okamžiku, kdy zde bude stát, porostou i zázraky seslané Dien-Ap-Stenem. Pojďte ke mně, ať vás mohu představit prorokovi, jemuž jsem se rozhodl sloužit.“

Buyard Cholik se přes noc přiblížil nekonečné slávě víc než za celý svůj život. Byl to opojný pocit a on sám sobě slíbil, že ho pozná velmi zblízka.

Teď už ho nic nezastaví.

Čtrnáct

„Jste námořník?“ zeptala se pohledná servírka.

Darrick zvedl hlavu od misky šťouchaných brambor a dušeného masa, ale nedovolil, aby mu její slova připomněla jeho životní ztrátu. „Ne,“ odpověděl, protože už měsíce námořníkem nebyl.

Děvčeti bylo něco málo přes dvacet a byla to skutečná kráska s havraními vlasy. Její černá sukně byla příjemně krátká a odhalovala nádherné dlouhé nohy. Vlasy měla stažené do copku.

„Proč se ptáš?“ Darrick se jí na chvíli zadíval do očí, ale uhnula pohledem.

„Jenom protože máte škorně, co nosí námořníci,“ odpověděla dívka. „Můj otec byl námořník. Narodil se na moři a taky tam umřel, jako skoro všichni.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Darrick. „bahni,“ řekla a usmála se.

„Rád jsem tě poznal, bahni.“

Dívka se chvíli rozhlížela po jeho stole a snažila se najít něco, co by mohla udělat. Ale pohár už mu dolila a misku s jídlem měl ještě napůl plnou. „Kdybyste něco potřeboval,“ nabídla, „dejte mi vědět.“

„Určitě.“ Darrick se nepřestával usmívat. Za ty měsíce, co ztratil místo na Osamělé hvězdě se naučil, že zdvořilý úsměv a jednoduché odpovědi na otázky bez toho, aniž by nějaké kladl, celkem rychle ukončily každou konverzaci. Když si lidé mysleli, že se snaží být přátelský, nepovažovali jeho nechuť k hovoru za urážející. Zkrátka si jen mysleli, že je příliš nesmělý a většinou ho nechali být. Díky tomuto triku se poslední dobou vyhnul několika soubojům, což znamenalo vyhnout se žaláři a pokutám, které ho odsuzovaly k životu na ulici.

Otočil hlavou a krátce se zadíval směrem ke čtyřem mužům, jež u vedlejšího stolu hráli kostky. Tři z nich byli rybáři, což poznal podle jejich oblečení, ale čtvrtý měl šaty o poznání lepší. Jako někdo, kdo se snaží udělat dojem tím nejlepším, co má. Výsledek byl ten, že vypadal jako člověk, kterého opustilo štěstí a on začíná být zoufalý. Darrick věděl, že je to jen iluze.

Jedl lačně, ale zároveň se snažil nedat najevo, že už od včerejška nejedl vůbec. Nebo to snad bylo ještě déle? Nebyl si už jistý časem. Nehledě na to, jak málo měl jídla, vždy mu nějaké peníze zůstaly na pití. Pití bylo to jediné, co ho dokázalo udržet daleko od obav a nočních můr, kterých se jinak nemohl zbavit. Téměř každou noc se mu zdálo o útesu v Taurukově přístavu. Zdálo se mu, že skoro zachránil Mata od nárazu na skálu, při kterém si roztříštil lebku.

Tenhle hostinec byla skutečná ratejna. Respektive další z mnoha. Všechny už mu připadaly stejné. Když skončil s prací, ať už byl kdekoli, snědl večeři, pil, dokud byl ještě schopen chodit, pak si najal pokoj nebo se uložil ve stáji, když mu nezůstaly peníze na skutečnou postel.

Jeho klienty byli většinou rybáři, drsně vypadající chlapi s mozolovitýma rukama a jizvami od sítí, háčků, ryb, počasí a let zklamání, jenž se zaryly hluboko do jejich tváří. Mluvili o zítřku, který vypadal daleko lepší než ten, který skutečně přinese ráno, a o tom, co udělají, až se jim někdy podaří uniknout nutnosti vylézt každý den na palubu a doufat, že jim Světlo bude příznivě nakloněno.

Mezi rybáři sedávali obchodníci a další obyvatelé města a probírali problémy s dodávkami zboží i nedostatek ochrany v severní části Velkého oceánu způsobený tím, že Westmarchská flotila měla rozkaz držet se blízko mateřského přístavu. Po démonovi, kterého westmarchští námořníci viděli v Taurukově přístavu, nebylo ani stopy a mnoho lidí začínalo věřit, že si historku vymysleli piráti, aby přinutili krále stáhnout většinu svých lodí z volného moře.

V severních přístavech a městech rostl neklid, protože jejich obrana z části závisela na pomoci z Westmarche. Nyní, když byla jejich flotila daleko, dávalo se spousta mužů k pirátům, když nebyli schopni přinutit moře, aby je uživilo jinak. Přestože většina pirátů se nijak nesdružovala, způsobovaly jejich útoky ekonomice nezávislých přístavů, a dokonce i měst hlouběji ve vnitrozemí, značné potíže. Westmarchská diplomacie, kdysi tolik ceněná a obávaná zbraň, slábla. Čím dál víc ztrácela přízeň severních měst.

Darrick namočil kus chleba v omáčce a vložil ho do úst. Omáčka byla hustá a plná mastnoty, okořeněná čímsi velmi ostrým. Typické jídlo, jaké mělo završit den těžce pracujícího muže. Darrick během posledních měsíců hodně zhubl, ale jeho šermířské umění tím nijak neutrpělo. Většinu času se snažil vyhýbat se přístavu ze strachu, že by ho někdo mohl poznat. Přestože se hlídky Westmarchského námořnictva nijak zvlášť nesnažili ho najít, zůstával ve střehu. Byly dny, kdy by dal přednost smrti před takovým životem, ale nedokázal udělat ten poslední krok. Nedokázalo ho zabít nic včetně otcovy pádné ruky a nehodlal to učinit dobrovolně.

Ale bylo těžké dobrovolně žít.

Podíval se na druhou stranu místnosti a sledoval, jak Dahni flirtuje s jiným mladým mužem. Jedna část jeho já toužila po společnosti ženy, ale ta část byla jen velmi malá. Ženy mluvily a strkaly nos do věcí, které mužům nebyly příjemné. Většina z nich chtěla skutečně jen pomoci, ale Darrick po ničem podobném netoužil.

Hromotluk sedící na konci baru pomalu přešel k Darrickovi. Byl vysoký a široký v ramenou, s nosem jistě několikrát zlomeným v boji. Na kotnících a hřbetech rukou měl jizvy, některé z nich ještě růžové a pokryté strupem. Přes celý krk se táhla ohromná jizva způsobená pravděpodobně nožem.

Aniž by čekal na pozvání, přisedl si k Darrickovi a obušek si položil na klín. „Pracuješ,“ řekl muž.

Darrick nechal pravou ruku v klíně, blízko jílce šavle. Podíval se na nezvaného společníka. „Jsem tu s přítelem.“ Po jeho pravé ruce právě hráč, který si Darricka najal, aby ho dnes v noci chránil, znovu děkoval Světlu za šťastnou ruku. Byl to starší muž, hubený, s vlasy již zcela bílými. Když se včera poprvé setkali v jedné karavaně, kterou přepadli banditi, zjistil Darrick, že se stále ještě docela slušně dokáže sám o sebe postarat i díky množství chytře ukrytých malých nožů.

„Tvůj přítel má dnes až příliš velké štěstí,“ řekl obr. „Kvůli tomu tu je,“ řekl Darrick klidným hlasem. Hromotluk si jej bedlivě prohlížel. „Moje práce je, aby tu byl klid.“

Darrick přikývl.

„Jestli zjistím, že tvůj přítel podvádí, vyhodím vás oba.“ Darrick znovu přikývl a doufal, že jeho klient buď nepodvádí nebo že je v tom velmi dobrý. Hrál už v karavaně po cestě z Aranochu přes nějaký přístav, který zásoboval Ostrovy Amazonek.

„A být váma dám si bacha, až odtud pudete,“ varoval ho vyhazovač a pohybem hlavy ukázal na skupinu hráčů. „Je tam zatracená mlha a ta se určitě do rána nezvedne. Todle město není moc dobře osvětlené a někteří z těch, co s nima tvůj přítel hraje, by nemuseli porážku unést.“

„Díky,“ řekl Darrick.

„Mně neděkuj,“ řekl vyhazovač. „Prostě bych jen nerad, aby mi někde tady blízko jeden z vás umřel.“ Postavil se a vrátil se na své původní místo u baru.

Servírka se vrátila s džbánkem vína a vyzývavým úsměvem na tváři.

Darrick rukou zakryl svůj pohár. „Už máte dost?“ zeptala se.

„Prozatím,“ odpověděl. „Ale jednu láhev bych si vzal s sebou, až půjdu.“

Přikývla, zaváhala, krátce se usmála a pak se obrátila k odchodu. Při tom pohybu se jí na zápěstí zaleskl náramek a zaujal Darrickovu pozornost.

„Počkej,“ zašeptal Darrick a hlas mu úplně přeskočil. „Ano?“ zeptala se hlasem plným očekávání.

Darrick ukázal prstem na její zápěstí. „Co to máš za náramek?“

„Talisman,“ odpověděla Dehni. „Je to symbol Dien-Ap-Stena, proroka Cesty snů.“

Náramek tvořily vzájemně propojení elipsy oddělené jantarem a železem tak, aby se vzájemně nedotýkaly. Pohled na něj v Darrickově mysli oživil staré vzpomínky. „Odkud ho máš?“

„Od jednoho obchodníka, kterému jsem se líbila,“ odpověděla Dahni. Byl to laciný pokus přinutit ho žárlit. „Kdo je Dien-Ap-Sten?“ To jméno Darrickovi nic neříkalo.

„Je to prorok štěstí a osudu,“ řekla Dahni. „Staví v Bramwellu chrám. Ten člověk, který mi ho dal, mi říkal, že každý, kdo má dost odvahy a potřebuje projít Cestou snů, získá vše, po čem kdy toužil.“ Usmála se na něj. „Nemyslíš, že je to trochu přitažené za vlasy?“

„To jo,“ souhlasil Darrick, ale ta historka ho znepokojila. Bramwell nebyl od Westmarche daleko a on sám sobě slíbil, že tam se hodně dlouho nevrátí.

„Už jsi tam někdy byl?“ zeptala se Dahni. „Jo, ale už je to dávno.“

„Aneuvažoval jsi, že by ses tam vrátil?“

„Ne.“

Dívka si povzdechla. „Škoda.“ Zatřepala zápěstím, takže se náramek roztočil a zatřpytil se ve světle okolních lamp. „Ráda bych se tam někdy podívala. Říkají, že až ten chrám bude hotový, bude to nejúžasnější umělecké dílo, jaké kdy kdo postavil.“

„Tak potom asi má cenu ho vidět.“ Řekl Darrick. Dahni se naklonila nad stůl a nabídla mu tak pohled do hlubokého výstřihu. „Spoustu věcí má cenu vidět, ale já je neuvidím, dokud zůstanu tady ve městě. Třeba si to rozmyslíš a vrátíš se do Bramwellu trochu dřív.“

„Snad,“ řekl Darrick a snažil se ji neurazit.

Jeden z rybářů k sobě Dahni zavolal a jeho hlas zněl netrpělivě. Naposled se na Darricka vyzývavě usmála, pak se otočila, až se jí krátká sukýnka zvedla, a odešla.

U vedlejšího stolu Darrickův klient opět děkoval Světlu za štěstí, zatímco jeho protihráči jen zlostně bručeli. Darrick zahnal myšlenky na podivný náramek a vrátil se k jídlu. To, že odmítl další víno, znamenalo, že ho po návratu do pronajatého pokoje znovu čekají ty strašné noční můry. Ale karavana bude ve městě už jen jeden den. Pak bude moct pít tolik, že nebude mít žádné sny.

O několik hodin později šel Darrick krok za úspěšným hráčem, zatímco se ulicemi převalovala mlha a noční stíny tak byly ještě temnější. Snažil se vzpomenout si na mužovo jméno, ale s překvapením zjistil, že nemůže. Život byl daleko jednodušší, když se nepokoušel pamatovat si všechny ty lidi a místa. Prostě se nechal najmout k nějaké karavaně jako hlídka a nezajímalo ho, kdo ji vede a kam jedou.

„Dneska se mi u stolu dařilo,“ svěřoval se obchodník, zatímco procházeli temnými ulicemi. „Jakmile budu ve svém pokoji, zaplatím vám, na čem jsme se dohodli.“

„Dobře,“ řekl Darrick, přestože si nebyl schopen vzpomenout, kolik to má být. Obvykle to byla záloha a pak podíl ze zisku, protože žádný hráč nemohl nikdy stoprocentně zaručit, že vyhraje. A ti, kdo to zaručit mohli, byli švindlíři a to znamenalo i celkem jistou rvačku.

Darrick se rozhlédl po ulici. Město bylo velmi špatně osvětleno, přesně jak říkal ten vyhazovač. Jen několik pouličních lamp, které byly navíc většinou jen v blízkostí dražších hostinců a soukromých doků. Dlažební kostky byly pokryté vlhkostí, kterou s sebou přinesla mlha. Snažil se najít nějaký nápis, cokoli, podle čeho by poznal, že už jsou na konci cesty. Nepřekvapovalo ho, že nevěděl, kde je, a vlastně mu to bylo celkem jedno. Ta jimiž, kterými během posledních měsíců projížděl, mu splývala v jedno.

Ze zamyšlení ho vytrhlo krátké překvapivé nadechnutí jeho klienta. Okamžitě se otočil směrem do postranní uličky, kolem které procházeli. Z ní se právě vyřítili tři muži a vrhli se na něj i na obchodníka. Čepele jejich mečů se matně leskly v mlhou zředěném měsíčním světle.

Darrick tasil šavli a pustil na zem láhev s vínem, kterou nesl pod paží. V okamžiku, kdy se roztříštila o hrubě opracované dlažební kostky, už měl šavli pevně v ruce a odrážel výpad namířený na jeho hlavu. S tím, jak byl unavený a jeho reakce zpomalené vínem, to byla jediná věc, které byl schopen. Klopýtl pod silou odražené rány a až příliš pozdě si všiml čtvrtého muže, který stál za ním.

Ten ho prudce zasáhl jílcem meče nad levé ucho, takže Darrick klesl na kolena. Téměř v bezvědomí dopadl tváří na dlažbu a tou bolestí se opět probral. Pokusil se zvednout. Kdyby se mu to podařilo, snad by ještě byl schopen bojovat. Aspoň tolik, aby si zasloužil peníze, které od obchodníka dostal, aby ho chránil.

„Zatraceně!“ zařval jeden z lupičů. „Měl schovanou kudlu! Říznul mě!“

„Bacha!“ vykřikl jeho druh.

„V pohodě, mám ho. Mám ho! Už do nikoho píchat nebude!“

Po Darrickově krku stékalo cosi teplého. Viděl jen rozmazaně, ale dokázal rozeznat, jak dva muži berou hazardérovu peněženku.

„Stůjte!“ zakřičel Darrick, nahmatal šavli ležící na dlažbě vedle něj a zvedl ji. Napřáhl se s úmyslem zasáhnout nejbližšího z mužů. Než se mu to však podařilo, druhý lupič se otočil na podpatku a zasáhl ho okovanou botou přímo do čelisti. Darricka znovu omráčila bolest.

Darrick se zoufale bránil temnotě, do které se propadal. Máchal nohama a snažil se najít nějakou oporu, aby mohl vstát. Zoufale sledoval, jak lupiči mizí v temné uličce.

Nakonec se zapřel o šavli, vstal a dobelhal se k obchodníkovi. Oči měl zalité slzami, které nedokázal zastavit, v hlavě mu hučelo bolestí.

V obchodníkově hrudi byl zabodnutý dlouhý nůž s kostěnou rukojetí. Kolem rány se pomalu rozvírala krvavě rudá květina.

Mužova tvář byla plná strachu. „Pomoz mi, Darricku. Prosím. Pro Světlo, nedokážu to krvácení zastavit.“

Jak si může pamatovat moje jméno, když já si nepamatuju jeho? uvažoval Darrick. Pak uviděl, jak muži mezi prsty proudí krev.

„To je dobrý,“ řekl Darrick a klekl si vedle něj. Věděl, že to není dobré. Za svou službu na Osamělé hvězdě už viděl tolik smrtelných zranění, že si mohl být jistý.

„Umírám,“ řekl muž.

„Ne,“ zachraptěl Darrick a tiskl své ruce na obchodníkovy v zoufalé snaze udržet v něm život unikající s každým dalším decilitrem krve. Darrick otočil hlavu a zakřičel přes rameno: „Pomoc! Potřebuju tu pomoc! Mám tu zraněného muže!“

„Měls tam být,“ obvinil ho najednou obchodník. „To byl tvůj úkol… hlídat. Zaplatil jsem ti za to.“ Zakašlal a ze rtů mu vytekl pramínek světlé krve.

Darrick poznal, že nůž prošel i jednou plící. Ještě silněji přitiskl ruce na mužovu hruď, aby krvácení zastavil. Marně.

Darrick uslyšel kroky právě v okamžiku, kdy se obchodník naposledy zatřásl. Poslední křečovité nadechnutí mu uvízlo v krku a jeho oči zůstaly mrtvě civět do prázdna.

„Ne,“ zašeptal Darrick nevěřícně. Ten muž nemohl být mrtvý. Najal si ho, aby ho chránil. Jídlo, které zaplatil ze zálohy, měl ještě pořád v žaludku.

Něčí silná ruka chytla Darricka za rameno. Chtěl ji setřást, ale pak otočil hlavu a podíval se do očí vyhazovači z hostince.

„U milosrdného Světla,“ zaklel vyhazovač. „Viděls, kdo to byl?“

Darrick zavrtěl hlavu. I kdyby ty muže viděl lépe, pochyboval, že by je dokázal poznat.

„Tomu teda říkám ochranka,“ ozval se ženský hlas odněkud za Darrickem.

Darrick znovu pohlédl na mrtvého muže a musel souhlasit. Tomu tedy říkám ochranka. Smysly ho opustily a hlava byla najednou příliš těžká. Zhroutil se a byl v bezvědomí dřív, než narazil hlavou do dlažby.

Stříbrný hlas zvonů ve třech věžích svolával obyvatele Bramwellu k obřadu v chrámu Dien-Ap Stena. Většina z nich však už byla uvnitř stavby, která zde vyrostla během posledního roku po příjezdu karavany. Kolem už byly položeny základy dalších budov, které se po dostavění stanou součástí hlavní katedrály. Střechy zdobila nádherná sochařská práce nejlepších bramwellských mistrů i umělců povolaných z Westmarche, Lut Gholeinu a Kurastu.

Buyard Cholik, jehož všichni nazývali mistrem Sayesem, stál na jedné z vysutých zahrad, jež chrám obklopovaly. Hleděl pod sebe na všechno to hemžení, sledoval, jak přijíždějí další a další vozy s celými rodinami a přáteli. Vzpomněl si, jak se na začátku k jeho církvi přidávaly jen ty chudší rodiny. Přicházeli si pro léčení a naději na splnění životního snu o bohatství.

Přicházeli s přáním, aby byli vyvoleni a mohli přejít po Cestě snů. Toho štěstí se však dostalo jen několika z nich, většinou těm postiženým nějakou závažnou fyzickou nebo mentální poruchou. Téměř vždy byli mezi vyvolenými lidé s artritidou nebo špatně srostlými končetinami po zlomenině. Vyléčit je nedělalo Kabraxisovi žádné vážnější potíže. Čas od času také obdařil někoho hmotným bohatstvím, ale to bylo vždy vyváženo cenou, o které nikdo nesměl vědět. Stejně jako rostl chrám Dien-Ap-Stena, rostla i jeho tajemství.

Chrám byl vystavěn na kopci, z něhož bylo možno vidět celé město. Byl z toho nejlepšího vápence, jaký se v okolí těžil a obvykle se vyvážel do větších a bohatších měst, zatímco zdejší budovy byly stavěny z obyčejného kamene, a v ranním slunci zářil jako kost obnažená krutým polibkem ostrého nože. Nikdo ve městě se nemohl podívat na jihovýchod směrem k Westmarchi, aniž by jeho zrak padl nejprve na tuto skvostnou stavbu.

Ze dvou stran chrámu byl les vykácen, aby vozy a kočáry přijíždějící k obřadu, který se konal dvakrát za týden, měly kde stát. Všichni věřící v Bramwellu chodili pravidelně na oba obřady s vědomím, že pokaždé se na Cestě Snů stane nějaký zázrak.

Navíc byly před chrámem uvázány zvláštní bohatě zdobené čluny. Převozníci ve službách církve sem přiváželi kapitány i obyčejné námořníky z lodí kotvících dole v přístavu. Sláva církve Dien-Ap-Stena se začala šířit celým Westmarchem a přiváděla sem zvědavce stejně jako ty, kdo hledali spásu.

Vysoko ve věžích znovu zazvonily zvony. Už se ozvou jen jednou a pak obřad začne. Cholik znovu pohlédl dolů a s potěšením shledal, že, jako obyčejně, je jen málo těch, kdo přijdou pozdě.

Cholik spěchal po visuté zahradě. Všude rostly ovocné stromy, okrasné keře a popínavé rostliny, jenž tvořily kolem střechy chrámu nádhernou živou stezku vlnící se ve větru. Cholik se na chvíli zastavil u keříku s jahodami, utrhl dva zralé plody a vložil je do úst. Chutnaly báječně svěže. Nezáleželo na tom, kolik jich utrhl, vždy jich tu bylo dost.

„Napadlo tě někdy, že to bude takhle velké‘?“ zeptal se Kabraxis.

Cholik se k démonovi otočil, sladkou chuť jahod stále na jazyku.

Kabraxis stál vedle mřížky, ke které byly připevněny keříky rajčat. Byly na nich jasně červené plody a spousta malých žlutých kvítků slibujících úžasnou sklizeň. Díky iluzi vytvořené kouzlem, které čerpalo sílu přímo z vápence, ho nikdo zespod nemohl vidět. Kouzlo bylo tak dokonale provedené, že dokonce nevrhal ani stín.

„Doufal jsem,“ odpověděl Cholik diplomaticky. Kabraxis se usmál, což na tváři démona vypadalo obludně. „Jsi chamtivý muž. To se mi líbí.“

Cholika to neurazilo. Jedna z věcí, kterou si na přátelství s démonem oblíbil, bylo, že se nikdy nemusel omlouvat za to, jak se cítil. V zakarumské církvi musela jeho nálada i pocity plně odpovídat všeobecně uznávané církevní doktríně.

„Brzy naše moc toto město přeroste,“ řekl Cholik. „Myslíš na odchod?“ Kabraxis vypadal, jakoby tomu nemohl uvěřit.

„Snad. Myslel jsem na to.“

„Ty?“ řekl posměšně Kabraxis. „Ty, který jsi nemyslel na nic jiného než na stavbu tohoto chrámu?“

Cholik pokrčil rameny. „Můžeme postavit další.“

„Ale tenhle je tak ohromný a úžasný.“

„A další může být ještě větší a úžasnější.“

„A kde bys ho chtěl postavit?“

Cholik zaváhal, ale věděl, že démon mu stejně čte myšlenky. „Ve Westmarchi.“

„Chtěl bys soupeřit se zakarumskou církví?“

Cholik dychtivě odpověděl: „Ano. Je v ní několik kněžích, které bych nesmírně rád viděl plazit se po kolenou pryč z města. Nebo snad dokonce obětované. Kdyby se tohle podařilo a naše církev by se dostala do role spasitele Westmarche od velkého zla, mohlo by se nám podařit obrátit na naši víru celou zem.“

„Ty bys byl schopen je zabít?“

„Jenom některé. Abychom vystrašili ostatní. Ti, kdo by přežili, by sloužili církvi. Mrtví se nás nemohou bát a uctívat nás.“

Kabraxis se zasmál. „Ty jsi ale učenlivý žáček, Buyarde Choliku. Je to tak okouzlující vidět v nějakém člověku tolik krvežíznivosti. Obyčejně vás příliš omezují vaše osobní touhy. Chcete se pomstít někomu, kdo vám ublížil nebo tomu, kdo měl to štěstí a má víc než vy. Jak malicherné.“

Cholik pocítil jakousi zvláštní pýchu. Za ten rok a pár měsíců spojenectví s démonem se změnil. Už ho nevábila Temnota způsobem, jakého se tolik obávali kněží snažící se spasit lidské duše. Spíše začínal hledat někde hluboko v sobě a vytahovat na světlo své nejskrytější myšlenky.

Zakarumská církev učila, že každý člověk má dvě mysli neustále vedoucí vnitřní válku mezi Světlem a Temnotou. „Ale můj plán přestěhovat se do Westmarche je dobrý.

Nebo ne?“ zeptal se Cholik. Věděl, že démona dráždí, ale zároveň si získával čím dál víc z jeho přízně.

„Ano,“ odpověděl démon, „ale ještě není správný čas. Naše církev se už stala nepřítelem Zakarumu. Bude obtížné získat královo povolení postavit chrám ve městě. A spojení mezi králem a zakarumskou církví je příliš těsné. Navíc zapomínáš, že ve Westmarchi stále ještě pátrají po démonovi, kterého viděli ve společnosti pirátů. Jestli budeme příliš rychlí, mohli bychom být podezřelí.“

„Už je to víc než rok,“ protestoval Cholik.

„Král ani lidé ještě nezapomněli,“ řekl Kabraxis. „Diablova lest v Tristramu je silně poznamenala. Musíme si získat jejich důvěru a pak je zradit.“

„Jak „Mám plán.“

Cholik čekal. Jedna z věcí, které Kabraxis neměl rád, byly příliš dotěrné otázky.

„V pravý čas,“ řekl Kabraxis, „musíme svolat armádu věřících, válečníky, kteří půjdou a zabijí každého, kdo jim bude bránit v šíření pravdy.“

„Armáda, která se postaví Westmarchi?“

„Armáda, která se postaví zakarumské církvi,“ opravil ho Kabraxis.

„Tolik lidí ani v Bramwellu není.“ Ta skutečnost Cholika zaskočila. Jeho myslí se už honily obrazy bitevních polí zalitých lidskou krví. A to si uvědomoval, že tyhle obrazy nejsou možná ani zdaleka tak hrozné jako skutečnost.

„Naše armáda povstane uvnitř Westmarche,“ řekl Kabraxis.

„Jak?“

„Obrátíme krále proti zakarumské církvi,“ odpověděl démon. „Umožníme mu prohlédnout, jak hříšná se zakarumská církev stala, takže nakonec naši armádu sám vytvoří.“

„A zakarumská církev bude srovnána se zemí.“ Cholik se v duchu opíjel tou představou, až ho hřálo u srdce. „Ano.“

„Ale jak chceš krále zmanipulovat?“ zeptal se Cholik. Kabraxis ukázal směrem k chrámu. „Až přijde čas, Buyarde Choliku. Vše bude vyjeveno včas. Diablo se vrátil na tento svět teprve nedávno, když se mu podařilo rozbít Kámen, jímž byl spoután. Svou zlobu a moc pak nechal vyvřít v Tristramu, kde se mu podařilo získat duši syna krále Leorica, prince Albrechta. Asi si to budeš pamatovat, neboť v tu dobu jsi byl součástí ohromných machinací zakarumské církve, ale Tristram se málem dostal do války * V originále Soulstone – Horadrimovu bratrstvu se kdysy podařilo uvěznit Diabla do Kamene, který ukrylo hluboko pod klášterem v Tristramu. Arcibiskup Lazarus, vyslanec zakarumské církve, jej však našel a podlehl Temnotě sálající z Kamene. Rozbil jej a osvobodil tak nejstrašlivější z Pekelných Mocnosti… (pozn. překl.) s Westmarchem. Smrtelní dobrodruzi, kteří s Diablem bojovali, se domnívali, že ho zničili. Ale Diablo využil jednoho se svých nepřátel a udělal si z něj most, skrz který se mu podařilo dostat se až do této země. Zatímco my spřádáme plány na dobytí Westmarche, Diablo dělá totéž. Ale i démon jako on musí být obezřetný a lstivý, přesně jako my. Pokud naše moc poroste příliš rychle, upozorníme na sebe Pekelné Mocnosti, a s těmi bych se v současné době velmi nerad utkal. Tebe však již čeká obřad. Dnes ti slibuji zázrak, který přesvědčí i ty, kdo dosud váhají.“

Cholik přikývl a umlčel hlasy ve své mysli, které kladly další a další otázky. „Jistě. Až po tobě.“

„Běž s požehnáním Dien-Ap-Stera,“ řekl Kabraxis a vyslovil to jméno stejně, jako se mluví o nějaké fantastické legendě. „Nechť tě Cesta snů zavede tam, kde toužíš být.“

Patnáct

Obřad utíkal jako voda.

Buyard Cholik stál na balkóně přikrytém stínem, ze kterého viděl na všechny své farníky, sledoval hemžení v davu a čekal, až skončí zpěv a projev mladých kněžích velebících Dien-Ap-Stena. Mladíci stáli na balkóně pod Cholikem a mluvili o prorokově touze, aby každý muž, žena i dítě na tomto světě dostali, co si skutečně zaslouží. V jejich slovech se však skrýval i apel na mravní sílu služebníků proroka Světla, kteří by se měli rozdělit o své zisky s církví, aby mohlo být vykonáno ještě více dobrodiní.

Ve skutečnosti všichni čekali jen na Volání Cesty Snů. Poté, co poslední z kněžích vypověděl, co měl na srdci, a dozněla poslední píseň, píseň, kterou napsal sám Kabraxis a která rozezněla bubny jako tlukoucí srdce a flétny jakoby celé pronikaly do lidského ucha, vystoupilo z jámy před malým pódiem tucet akolytů se zapálenými loučemi v rukou.

Zaduněly bubny a vytvořily tajemné crescendo, jenž se znovu a znovu rozléhalo pod vysoko klenutým stropem. Zařinčely činely a rozezpívaly se flétny.

V davu to začalo vřít. Cholik viděl, že v chrámu stále ještě není dost místa pro všechny. Teprve před třemi týdny dokončili první patro a dnes byla katedrála opět přeplněná. Spousta věřících přijela ze vzdálenějších měst na pobřeží a nemalá část jich byla přímo z Westmarche. Přijížděli ve velkých karavanách nebo na vlastní pěst jako pasažéři na obchodních lodích.

Někteří kapitáni lodí a majitelé obchodních karavan vydělali na transportu do Bramwellu malé jmění. Hodně lidí bylo ochotno zaplatit nemalou částku za možnost projít se po Cestě snů, ať již to bylo ze zdravotních důvodů nebo z pouhé vidiny snadného splnění životního snu.

V okamžiku, kdy se Cholik dozvěděl, jak lukrativním se tenhle cestovní byznys stal, rozeslal kapitánům a vedoucím karavan zprávu, že se od nich na oplátku očekává, že s každou cestou přispějí nějakým materiálem na stavbu chrámu. Potopila se jen jedna loď a dvě karavany zničily hordy kostlivců a zombií, než požadované dotace začaly pravidelně chodit. A to se další karavany připravovaly začít vozit lidi z Lut Gholeinu a jiných zemích dál na východ.

Dav skandoval: „Cesta snů! Cesta snů!“Nic podobného by v žádném kostele patřícím zakarumské církvi nebylo možné. Hrozilo, že se ti lidé stanou zcela neovladatelnými.

Proto kolem zdí katedrály a na několika věžích vztyčených přímo uprostřed shromáždění stáli vybraní válečníci plně oddaní Dien-Ap-Stenovi. Ozbrojeni byli z větší části jen dřevěnými palicemi, které Kabraxis mistrně vyzdobil svým znakem skládajícím se z několika propletených elips. Ti na věžích měli navíc kuše, vylepšené magickými krystaly. Oděni byli všichni v černé kroužkové zbroji se stříbrným Kabraxisovým znakem na prsou. Všechno to byli drsní chlapi, jenž postupně prošli po Černé cestě, jak Cestu snů nazývali novici, a byli tak obdařeni větší silou a rychlostí než obyčejní lidé.

Tucet akolytů se dotklo svými loučemi různých míst na zdi, na níž byl Cholikův balkón. Ten klidně sledoval, jak se po kanálcích naplněných velrybím tukem rozběhly plameny a zamířily přímo k němu.

Plameny obklopily balkón a vytvořily hořící hlavu ohromného hada částečně zahalenou v kápi, jenž byla mistrně vyrobena z černých a bílých kamenů. Oheň chvíli tančil po těch černých a nakonec zapálil otvory v hadových očích.

Publikum ztichlo v očekávání, co se stane dál. Cholik však cítil napětí a agresi, jež každou chvíli hrozila, že v davu propukne. Stráže se poněkud přeskupily a daly tak každému najevo, že tam jsou.

„Jsem mistr Sayes,“ řekl Cholik do ticha, které na chvíli v chrámu zavládlo. „Jsem hledač Cesty, vyvolený samotným Dien-Ap-Stenem, prorokem Světla.“

Cholikova první slova vystřídal uctivý potlesk, vzduch však stále houstl očekáváním. Přestože si tihle lidé říkali věřící, čekali jako hyeny na hostinu s vědomím, že čím dřív velcí dravci opustí scénu, tím víc zůstane na ně.

Cholik kolem sebe rozsypal prášek, který se okamžitě vzňal ve spršce zelených, rudých, fialových a modrých plamenů, které zhasly těsně před nejblíže stojícími farníky. Katedrálu naplnila vůně skořice a levandule. Pak promluvil a zrušil kouzlo, jenž až dosud drželo bránu zavřenou.

Hadí hlava v kápi se odlepila od zdi, otvírala ústa a typickým hadím pohybem se kývala nad užaslým davem. Cholik stál na balkóně položeném přímo mezi hadovýma očima. Hadí tlama byla vstupní bránou na Černou cestu vlnící se stejně jako hadí tělo, plné smyček a záhybů nalevo, napravo,ale i nahoru a dolů, aby nakonec šťastného poutníka, obdařeného Kabraxisovými dary, přivedla zpět do hadovy tlamy.

„Nechť vás Cesta snů zavede tam, kam chcete jít,“ řekl Cholik.

„Nechť vás Cesta snů zavede tam, kam chcete jít,“ burácel dav jako ohromná ozvěna.

Skrytý pod kapucí své róby se Cholik usmíval. Bylo to tak příjemné stát tady jako pán toho všeho, tak mocný. „A nyní,“ řekl a viděl, jak mu všichni doslova visí na rtech, „kdo z vás je hoden?“

Tohle byla výzva. Cholik to věděla vychutnával si ji. Obecenstvo začalo bouřit. Lidé ječeli a jeden přes druhého řvali své potřeby a touhy. Dav se změnil v rozběsněnou divokou šelmu tahající vší silou za řetěz, jímž je spoutaná. Lidé v chrámu i umírali. Stávali se obětí svých přátel a sousedů a mramorová podlaha žíznivě pila jejich krev, která se pod ní měnila v kořeny. Kabraxis je Cholikovi jednou ukázal. Vypadaly jako rampouchy z roztékajících se rubínů, které nikdy neztuhnou, ale namísto toho se zvětšují s každou další kapkou, co prosákne shora.

Ohnivý had se zavlnila zamířil i s Cholikem nad rozvášněný dav. Pomalu se pohyboval, řadu po řadě a lidé zvedali nad hlavy své nemocné děti a vzývali Dien-Ap-Stena, aby jim požehnal a vyléčil je. Ti majetnější si najímali vysoké urostlé bojovníky, kterým vylezli na ramena, aby se dostali co možná nejblíže vstupu na Černou cestu.

Had vyplázl svůj rozeklaný jazyk, černý jak uhel a zároveň průsvitný, a zvolil.

Cholik hleděl na dítě, které jeho otec držel nad hlavou a uvědomil si, že to jsou vlastně dvě nějak srostlé v jedno. Dohromady měly jen dvě ruce a dvě nohy vyrostlé z jednoho a půl těla a dvě hlavy. Nemohly být starší než tři roky.

„Zrůdy!“ vykřikl nějaký muž.

„Neměli dopustit, aby zůstaly naživu!“ přidal se jiný. „Zplozenci Pekla,“ ozvalo se z druhé strany.

Tucet akolytů s loučemi vyrazilo vpřed. Válečníci jim razili cestu až k vyvolenému.

To musí být nějaký omyl, pomyslel si Cholik, zatímco stále nevěřícně zíral na nebohé děti s propletenými kostmi s svaly. Nedokázal se zbavit pocitu, že ho Kabraxis zradil, přestože ho nenapadalo, proč by to démon dělal.

Takhle zdeformované děti obvykle umíraly během prvních dnů po narození stejně jako ženy, které je porodily. Děti, jenž nezemřely samy, byly zabity jejich vlastními otci nebo kněžími. Cholik sám několik takových popravil a pak je pohřbil v posvěcené půdě na zakarumském hřbitově. Některá těla zdeformovaných dětí se prodávala čarodějům a obchodníkům prodávajícím na černém trhu démonické zboží.

Akolyté obklopili otce i srostlé děti a jejich okolí zalilo světlo loučí. Stráže v kroužkové zbroji zatlačily dav zpět a trochu uvolnily místo kolem.

Cholik na muže pohlédl a musel se přinutit promluvit. „Projdou tví synové po Černé cestě?“

Po otcově tváře stékaly slzy. „Mí synové nedokáží sami jít, mistře Sayesi, hledači Cesty.“

„Musí,“ řekl Cholik a napadlo ho, že tohle je možná příležitost k záchraně. Někteří z těch, kdo byli vybráni, aby šli po Černé cestě, se na poslední chvíli zalekli a nešli. Příležitost kráčet po ní však nikdy nepřicházela dvakrát.

Hadův jazyk se najednou, aniž by mu Cholik rozkázal, obtočil kolem obou dětí. Bez viditelnější námahy je obě vtáhl do rozevřené tlamy. Obě zakřičely strachem, když procházely ohnivou krajkou, která zdobila hadovu hlavu.

Cholik stál na balkóně mezi hadovýma očima a díval se, jak obě děti mizí v ohni. Čekal, ne zcela jistý si tím, co bude následovat. Bál se, že ztratí vše, čemu obětoval život.

Meridor stála po boku své matky a dívala se, jak ohromný kamenný had pozřel její dva bratříčky. Mikel a Dannis byli na chvíli tak blízko ohni, že plameny ozářily jejich tváře a ona byla přesvědčená, že se oba musí tím žárem upéct.

Strýček Ramais jí vyprávěl příběhy o dětech, které si démoni upekli a snědli. Někdy si z nich prý dokonce dělali koláče. Vždycky se snažila přijít na to, jak asi koláč z dítěte vypadá, ale kdykoli se zeptala matky, odpověděla jí jen, že se má držet od strýčka a jeho šílených historek dál. Ale strýček Ramais byl námořníkem ve Westmarchském námořnictvu a jeho historky byly vždycky nejlepší. Byla už dost stará na to, aby věděla, že mu nemůže všechno věřit, ale bylo docela zábavné to předstírat.

Meridor by opravdu nechtěla, aby se její bratříčci upekli nebo byť třeba jen trochu popálili. V devíti letech byla nejmladší dívkou z osmi dětí a i proto byla tou, která se o Mikela a Dannise nejvíc starala, dávala na ně pozor a myla je. Někdy už jich měla taky plné zuby, protože byli často hodně protivní. Tatínek říkal, že je to proto, že oba se cítili v jednom těle úplně svázaní. Meridor kolikrát napadlo, kde asi můžou být jejich druhé ruce a nohy.

Ale i když byli tak často protivní a měla s nimi spoustu práce, nechtěla, aby je někdo snědl.

Přesto nemohla dělat nic jiného než zírat na ohromnou kamennou hadí hlavu, v níž oba zmizeli. Protože ji nikdo neposlouchal, modlila se způsobem, jak se to naučila, když byla malá, v obyčejném zakarumském kostele. Měla výčitky svědomí, protože tatínek jí říkal, že ten nový prorok je jediná naděje, kterou její bráškové mají. Každým dnem byli slabší a už si začínali všímat, že nejsou jako všichni ostatní. Začínalo jim vadit, že nemůžou chodit ani lézt, kam chtěli. Napadlo ji, že to musí být strašné. Dva bráškové, kteří spolu nemůžou být šťastni.

„Cesta snů! Cesta snů!“ křičeli lidé kolem ní a máchali pěstmi ve vzduchu.

Meridor ten křik nikdy nedělal dobře. Lidé vždy zněli jakoby rozzlobení a zároveň vystrašení. Tatínek ji uklidňoval, že to tak není, že jsou jen příliš zoufalí. Meridor nechápala, proč někdo chce dobrovolně vejít do hadova břicha. Ale právě tam byla Cesta snů, a ta – podle tatínka – dokázala všechny zázraky na světě. Několik už jich sama viděla, ale moc ji nezajímaly. Dien-Ap-Sten nikdy nevybral nikoho, koho by znala.

Někdy večer, když se rodina sesedla kolem skromného stolu, mluvili všichni o tom, co by si přáli, kdyby měli šanci projít Cestou snů. Meridor se tehdy moc neúčastnila, protože nevěděla, čím chce být, až vyroste.

Meridořini bratři ležící na hadově jazyku plakali a křičeli strachem. Viděla jejich tvářičky, slzy třpytící se v záři plamenů jako diamanty.

Maridor se podívala nahoru na matku. „Maminko.“

„Pšššt,“ odpověděla matka a utírala si zpocené dlaně do svátečních šatů, jež si nechala ušít speciálně na obřady v kostele Proroka Světla. Do obyčejného zakarumského kostela nikdy takhle oblečená nechodila a vždy tvrdila, že být chudý není nic špatného. Ale teď tatínek i maminka trvali na tom, aby se všichni večer před obřadem vykoupali a ráno čistě oblékli.

Vystrašená a nervózní Meridor zmlkla a už nic neříkala. Dál sledovala, jak se Mikel a Dannis v hadově tlamě kutálejí směrem k Cestě snů, jenž začínala v jeho chřtánu. Během těch měsíců, co sem chodili, viděla už mnoho lidí vejít do hadova krku a znovu vyjít ven, živé a hlavně zdravé. Ale jak by Dien-Ap-Sten mohl dokázat vyléčit její bratříčky?

Hadova tlama se zavřela. Nad ní, mezi hadovýma plamennýma očima, začal mistr Sayes modlitbu. Katedrálou se rozléhal nářek obou chlapců. Meridor sevřela ručičky v pěst a přitiskla je na svou dětskou hruď. Nevědomky udělala krok zpět a narazila do muže stojícího za ní.

Okamžitě se otočila, aby se omluvila, neboť mnoho lidí v chrámu nemělo s dětmi moc trpělivosti. Dien-Ap-Sten si děti často vybíral, aby je vyléčil, a většina dospělých si myslela, že si to nezaslouží.

„Promiňte,“ řekla Meridor a podívala se nad sebe. Když uviděla znetvořenou tvář, úplně ztuhla.

Ten muž byl vysoký a mohutný, celý byl však zahalen v prostém vlněném cestovním plášti. Šaty pod ním měl obnošené a zalátané, pokryté špínou a prachem z cesty. Roztřepaný šátek měl pod krkem uvázaný námořnickým uzlem, který jí připomněl strýčka Ramaise. Stál mezi ostatními jako ohromný stín.

Nejhorší na něm však byla jeho tvář. Byla spálená na uhel a seškvařená kůže na mnoha místech popraskala. Z mnoha jemných prasklin vytékaly kapičky krve a stékaly mu po tváři jako pot. Většinu popálenin měl na levé tváři, která připomínala zatmění měsíce. Jedno bylo také tu noc, co se narodili Mikel s Dannisem.

„Nic se nestalo, holčičko,“ řekl muž chraplavým hlasem.

„Bolí to?“ zeptala se Meridor. Rychle si však přikryla rukou ústa, když si uvědomila, že většina dospělých nemá rádo, když se jich na něco ptá, obzvláště na věci, o kterých nechtějí mluvit.

Cizincovy popraskané rty plné malých puchýřků vyloudily téměř neznatelný úsměv. Na spálené tváři vyrašily další krůpěje krve a v očích mu bylo možno číst bolest. „Pořád,“ odpověděl.

„Doufáte, že vás vyléčí?“ zeptala se Meridor, protože se zdálo, že se nijak nenaštval.

„Ne.“ Muž zavrtěl hlavou a kapuce jeho cestovního pláště se tím pohybem trochu odsunula z čela a odhalila chomáč spálených vlasů na zčernalém čele.

„Tak proč j ste tady?“

„Přišel jsem se podívat na tu Cestu snů, o které jsem tolik slyšel.“

„Ta už je tu dlouho. Vy jste tu ještě nebyl?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Popálený muž se k ní sklonil. „Ty jsi ale zvědavé děvčátko.“

„Ano. Promiňte. Nemám se ptát, že?“

„Radši ne.“ Zaduněly bubny, zařinčely činely, rozezněly se flétny a muž zvedl hlavu zpět ke kamennému hadu. „To jsou tví bráškové?“

„Ano. Mikel a Dannis. Jsou srostlí.“ Meridor nad tím slovem trochu zaváhala. Nešlo jí z úst. I po těch letech, co ho musela používat, když ostatním vysvětlovala osud svých sourozenců, měla problém ho vyslovit.

„Věříš ostatním, když říkají, že jsou to zrůdy?“

„Ne.“ Povzdychla si Meridor. „Jsou jenom nešťastní a bolí je to.“

Katedrálou se znovu rozlehl nářek obou chlapců. Mistr Sayes stojící na hadově hlavě však nevypadal, že by měl v úmyslu obřad předčasně ukončit.

„Zní to, jako by je to nyní opravdu bolelo.“

„Ano.“ Meridor si dělala o brášky starosti, stejně jako vždy, když je neměla na očích. Strávila s nimi tolik času, bylo normální, že o ně měla strach.

„Už jsi viděla, jak se tu někdo vyléčil?“

„Ano. Spoustu lidí.“ Meridor si prohlížela záhyby hadího těla. Kde asi teď byli Mikel a Dannis‘? Šli po Cestě snů nebo byli jen polapeni někde uvnitř a děly se jim strašlivé věci? „Co jsi viděla?“ zeptal se cizinec.

„Viděla jsem, jak mrzáci zase mohli chodit, slepí zase viděli a moc nemocní lidé se úplně uzdravili.“

„Říkali mi, že Dien-Ap-Sten si většinou vybírá jen děti.“

„Meridor přikývla.

„Spoustě dospělých se to nelíbí,“ řekl popálený muž. „Slyšel jsem je, když se o tom bavili v hospodě ve městě i na lodi, která mě sem přivezla.“

Meridor znovu přikývla. Už viděla, jak se chlapi kvůli podobným hádkám v Bramwellu poprali. Rozhodla se, že nevysloví myšlenku, že nemocných dětí je všude kolem taky hodně.

„Proč si myslíš, že si Dien-Ap-Sten vybírá většinou děti?“ zeptal se muž.

„Nevím.“ Popálený muž se pohledem vrátil ke kamennému hadovi a ušklíbl se. Z horního rtu mu vyšla kapka krve a stékala po bílých zubech. „Protože je snadnější je okouzlit a jsou důvěřivější než dospělí, děvče. Ukaž dospělákovi zázrak a on okamžitě přijde na logické vysvětlení, proč a jak se stal. Ale srdce dítěte… u Světla, srdce dítěte můžeš získat navždy.“

Meridor úplně nechápala, o čem ten muž mluví, ale nijak se tím netrápila. Už zjistila, že dospělí říkají spoustu věcí, kterým nerozumí a ani nemá rozumět stejně jako spoustu věcí, kterým rozumí, ale musí dělat, že ne.

Mistr Sayes najednou rozkázal všem, aby ztichli. Hudba v mžiku přestala hrát a rovněž výkřiky z davu utichly. Meridor si vzpomněla, že jednou skupina výtržníků neposlechla příkaz mistra Seyese, aby ztichli. Byli opilí a měli chuť se hádat, takže církev hnusně uráželi. Válečníci mistra Seyese se prodrali davem a všechny je zabili. Někdo říkal, že zabili i dva nevinné muže, ale na příštím shromáždění už si na to nikdo ani nevzpomněl.

V ohromném chrámu se rozhostilo ticho a malá Meridor se cítila ještě menší než kdy jindy. Sepjala ruce a znovu si začala dělat starosti o své bratříčky. Neutrhne Cesta snů prostě jednomu z nich hlavu a neudělá ze dvou jednoho a druhého tím zabije? To byla hrozná myšlenka a Meridor si přála, aby jí zmizela z hlavy. Ale mohlo by to být ještě horší, napadlo, ji, kdyby se jí nebo tatínka s maminkou zeptala, které má nechat žít a které zemře.

Pak katedrálu naplnila moc.

Meridor to poznala, protože něco podobného zažila už několikrát před tím. Doslova vibrovala celým jejím tělem, roztřásly se jí i zuby a celá byla najednou zmatená a tak zvláštně vzrušená.

Popálený muž zvedl paži, tu, jenž měl stejně do černa spálenou jako polovinu obličeje. Když pohnul prsty, objevily se na popraskané kůži krvavé nitky. U jednoho z kloubů větší prasklina odhalila růžové maso a bílou kost pod ním.

Meridor s úžasem sledovala, jak se ruka začíná hojit. Praskliny na kůži se pokryly strupy, ty během okamžiku znovu zmizely a odhalily zahojené rány. Nicméně kůže na ruce dál zůstávala sežehnutá a černá. Zvedla hlavu a uviděla, že stejně tak se částečně zhojila i mužova tvář.

Muž si ruku se zaujetím prohlížel, jakoby nevěřil vlastním očím. „U Světla,“ zašeptal.

„Dien-Ap-Sten by vás dokázal vyléčit,“ řekla Meridor. Líbil se jí pocit, že může někomu nabídnout naději. Tatínek vždycky říkal, že naděje je to nejlepší, co si člověk může přát, když musí čelit smůle a zlému osudu. „Měl byste sem začít chodit. Třeba si vás taky někdy vybere.“

Popálený muž se usmál a zavrtěl hlavou stále skrytou pod kapucí. „Nedovolili by, abych tu prosil o pomoc, holčičko.“ Částečně zahojené rány se znovu otevřely a na několika místech se v jeho tváři objevily kapky krve. „Ve skutečnosti se celkem divím, že mě nezabili hned, jak jsem vstoupil.“

To znělo nějak podivně. Meridor tu ještě nikdy nikoho neslyšela takhle mluvit.

Ozvalo se zasyčení, které znělo, jako měchy, co je kdysi slyšela v kovárně, a hadova dolní čelist se otevřela. Z jeho břicha se vyvalil kouř a žhavý popel.

Meridor stála na špičkách a nervózně vyhlížela. Než had Mikela a Dannise spolkl, nenapadlo ji, že už by je nemusela nikdy vidět. Nebo že už třeba neuvidí jednoho z nich.

Z hadovy tlamy vyšel na dvou zdravých nohách chlapec. Vystrašeně se rozhlédl po okolním davu a marně se snažil někam schovat.

Dannis! Meridořino srdce poskočilo radostí, ale hned se opět skoro zastavilo, když si uvědomila, že Mikel, ten malý Mikel, který měl tak rád její divadelní představení s herci z ponožek, je pryč. Než jí stačily z očí vyhrknout slzy, uviděla, jak za Dannisem vyšel její druhý bráška. Mikel! Oni oba žijí! A oba jsou celí!

Otec zavýskal radostí, matka vykřikla a děkovala Dien-Ap-Stenovi tak, aby ji všichni slyšeli. Dav propukl v nadšení, ale Meridor měla pocit, že je to proto, že návrat Mikela a Dannise znamenal další volbu pro Cestu snů.

Otec se prodral dopředu a vzal oba chlapce z hadovy ohnivé tlamy. Meridor se dívala, jak se šťastně objali a stejně tak maminka, ale i přesto její pozornosti neušel pohyb popáleného muže.

Všechno se najednou jakoby zpomalilo. Slyšela, jak jí tluče srdce. Muž ze sebe shodil cestovní plášť a v jeho ruce se objevila kuše. Nádherně vyřezávaná zbraň nebyla větší než její předloktí. Celou dobu ji držel ve zdravé ruce, teď ji zvedl a napjal tětivu. Vylétla střela a zamířila někam na druhou stranu katedrály.

Merridor se podívala tím směrem právě ve chvíli, kdy šíp zasáhl mistra Sayese do hrudi takovou silou, že se zapotácel. Hledač Cesty se zřítil z hadovy hlavy a ztratil se jí z dohledu. V okamžiku, kdy se její smysly vrátily do normálu a vše nabralo tu správnou rychlost, ozvaly se katedrálou zoufalé výkřiky.

„Někdo zabil mistra Sayese!“ řval nějaký muž. „Najděte ho!“ volal další.

Meridor nevěřícně stála jako přikovaná. Strážní i akolyté se okamžitě vrhli do davu a tasenými zbraněmi a loučemi si dělali místo. Otočila se na popáleného cizince, ale už vedle ní nebyl. Zmizel hned, jak vypukl zmatek, a proklouzl mezi lidmi, kteří si patrně až nyní uvědomovali, co vlastně udělal.

Přestože stráže byly rychlé, bylo uvnitř příliš mnoho lidí, než aby bylo možno zorganizovat nějaké systematické pronásledování.

Jeden z akolytů se prodral až k Meridor. Zdviženou loučí si kolem sebe udělal prostor. Jak se lidé rozestoupili, ukázalo se, že na zemi leží kuše.

„Tady!“ volal akolyta. „Tady je zbraň.“ Stráže k němu rychle přispěchaly.

„Kdo ho viděl?“ ptal se obrovský válečník.

„Byl to muž,“ řekla žena stojící hned vedle Meridor. „Cizinec. Mluvil s touhlectou holkou.“ Ukázala na Meridor.

Strážný upřel na Meridor přísný pohled. „Ty znáš toho člověka, kdo to udělal?“

Meridor chtěla něco říct, ale nemohla.

Tatínek už mířil k ní, aby ji chránil. Věděla, že by to udělal, ale jiný strážný ho udeřil jílcem meče do žaludku, až se ohnul v pase a klesl na kolena. Strážný ho chytil za vlasy, trhnul mu hlavou dozadu a odhalil tak krk, ke kterému výhružně přiložil nůž.

„Mluv holka,“ řekl hromotluk.

Meridor věděla, že tihle muži byli rozzlobení a zároveň se báli. Třeba se jim Dien-Ap-Sten bude chtít pomstít, že dovolili, aby se mitru Sayesovi stala ta strašná věc.

„Znáš toho člověka, co to udělal?“ opakoval obr. Meridor zavrtěla hlavou a odpověděla: „Ne. Jen se mnou mluvil.“

„Ale prohlídla sis ho?“

„Ano. Měl spálený obličej. Bál se sem jít. Říkal, že Dien-Ap-Sten ho možná pozná, ale stejně sem přišel.“

„Proč?“

„Nevím.“ K velkému strážnému přiběhl druhý. „Mistr Sayes žije,“ hlásil.

„Díky Dien-Ap-Stenovi,“ řekl obr. „Nechtěl bych se poroučet tam, kam by mě zavedla Cesta snů, kdyby mistr Sayes zemřel.“ Dal ostatním popis vraha a dodal, že najít muže s popálenou tváří by neměl být problém. Pak se obrátil zpět k Meridor. Celou dobu ji pevně držel za ruku. „Pojď, holka. Jdeš se mnou. Promluvíme sis mistrem Sayesem.“

Meridor se pokusila vytrhnout z jeho sevření. Poslední věc, na kterou měla chuť, bylo mluvit s mistrem Sayesem. Ale strážný ji držel příliš pevně a táhl ji davem pryč.

Šestnáct

„Říkám ti, že jsem to viděl na vlastní voči, fakt,“ řekl starý Sahyir a tvářil se nesmírně uraženě. Bylo mu šedesát, štíhlé, ale stále šlachovité postavy s hedvábně bílými vousy a vlasy vzadu staženými do culíku. Z obou uší mu visely náušnice z mušlí. Na tvářích, pažích i na rukách měl spoustu jizev. Na sobě měl krátké černé kalhoty a volnou košili, vlhkou od drobných kapiček mořské vody, jak se vlny tříštily o jednoduché molo.

Darrick seděl na bedně, jež byla součástí nákladu, který měl vyložit z lodi do skladiště kousek od doků v Nalezeném Přístavu. Byla to první relativně dobře placená práce, kterou za poslední tři dny sehnal. Už si myslel, že se bude muset nechat najmout na nějakou loď, aby měl aspoň něco do žaludku a střechu nad hlavou. Ta představa ho však nijak nelákala. Moře s sebou přinášelo příliš mnoho vzpomínek. Sáhl do odřené kožené torny a vytáhl kus sýra a dvě jablka.

„Fakt mám problém uvěřit té části, kde kamenný had polyká lidi,“ připustil Darrick. Malým nožem krájel kusy sýra a měsíčky jablek a zručně vykrajoval jádra. Jeden kus sýra a rozkrájené jablko podal Sahyirovi. Zbytky shrnul do vody, což přivábilo hejno malých rybek, které se živilo odpadky z kotvících lodí a městské stoky. Rybky hladově rejdily tlamkami po hladině.

„Viděl jsem to, Darricku,“ trval na svém stařec. „Viděl jsem chlapa, co nemohl hejbat nohama, jak se rumama vyšplhal do tý hadí tlamy a za chvilku vodtamtaď vyšel normálně po svejch. Zdravej jak ryba. To bys musel vidět.“

Darrick žvýkal sýr a kroutil hlavou. „To umí i léčitelé. Lektvary. Dokonce jsem už viděl magické zbraně, co ti pomohly se rychleji uzdravit. Na léčení není nic tak zvláštního. Zakarumská církev občas dělá něco podobného.“

„Ale za todle všecko se platí,“ oponoval Sahyir. „Léčitelé a lektvary a kouzelný zbraně, to je všecko dobrý pro chlapa, co má dost zlata nebo síly, aby si je moh pořídit. A církev? Nechtěj mě rozesmát. Ty léčej akorát ty, co jim dávaj tučný příspěvky nebo ty, co sou na tom dobře u krále. Církev se tak akorát stará o ruce, který je krmí. Ale co normální lidi jako ty a já? Kdo se postará vo nás?“

Darrick obrátil hlavu směrem k malé vesnici, která jakoby šplhala po skále v zátoce. Cítil, jak mu vlasy čechrá vítr a jak mu jeho chlad prochází roztrhanými šaty a zalézá za kůži. „My se o sebe postaráme sami,“ řekl. „Stejně jako vždycky.“ Se starcem už byli měsíce přátelé.

Nalezený Přístav bylo malé městečko na jih od teritorií barbarských kmenů. V minulosti sloužilo jako místo, kde si velrybáři, obchodníci a lovci cestující ze severu doplňovali zásoby. Ani ne před sto lety sem jeden cech obchodníků poslal malou armádu, aby zlikvidovala nájezdnické hordy barbarských pirátů, jenž tu mohli řádit bez strachu z Westmarchského námořnictva. Na hlavy barbarů byla vypsána odměna a na nějaký čas zde žoldácká armáda velmi dobře prosperovala.

Pak se několik barbarských kmenů spojilo a vesnici oblehly. Obchodnický cech nebyl schopen doplnit zásoby ani dostat žoldáky pryč. Během jediné zimy byli všichni žoldáci i ostatní lidé do posledního zabiti. Trvalo dalších čtyřicet let, než se tu usadili obchodníci s kožešinami a teprve pak, protože s barbary ochotně obchodovali a dováželi jim zboží, které si sami nemohli obstarat, nastal relativní klid.

Hory lemující malou zátoku byly posety domy. Na některých místech byly stále ještě kusy nedotčeného lesa a skal. Vesničané se je však postupně snažili odlesnit a dřevo zároveň využívali na stavbu i topení. Často vak zjistili, že stromy rostly přímo na skále, na které nebylo možno nic postavit.

„Proč jsi nezůstal v Bramwellu?“ zeptal se Darrick. Zakousl se do jablka. Bylo sladké a šťavnaté.

Sahyir mávl rukou. „Á, ani před tím, než tam začalo to šílenství, to nebylo nic pro takový, jako sem já.“

„Proč?“ Sahyir zakašlal a řekl: „Je tam moc lidí. Člověk chodí po ulicích –všude samej hukot, všichni do tebe strkaj a přitom máš pocit, že seš tam úplně sám.“

Nehledě na melancholickou náladu, která ho poslední dobou skoro neopouštěla, se Darrick usmál. Bramwell byl o dost větší než Nalezený Přístav, ale ve srovnání s Westmarchem to nebylo nic. „Tys nikdy nebyl ve Westmarchi, že ne?“

„Jednou,“ odpověděl Sahyir. „Jenom jednou. Udělal sem chybu a nechal sem se najmout na nákladní loď, co potřebovala lidi. Byl sem takový mladý ucho jako ty, ale ničeho sem se nebál. Tak sem se nechal najmout. Přistáli sme ve westmarchským přístavu a já sem se na to Diablovo doupě z paluby podíval. Šest dnů sme tam kotvili. Ani jednou sem nevlez na pevninu.“

„Ne? Proč?“

„Protože sem si uvědomil, že bych nikdy nenašel cestu zpátky na loď.“

Darrick se zasmál.

Sahyir se na něj zamračil a vypadal dotčeně. „To nebyla sranda, ty škodolibá kryso. Víš kolik chlapů tam šlo a nevrátilo se?“

„Nemyslel jsem to špatně,“ řekl Darrick. „Jenom, že když si uvědomím tu štreku do Westmarche tím strašným počasím, co v Zálivu je skoro pořád, nedokážu si představit, že by někdo nešel na pevninu.“

„Jenom kousek do hospody pro měch s vínem a něco do žaludku,“ řekl Sahyir. „Ale já začal mluvit vo Bramwellu, protože sem včera potkal jednoho chlapa a říkal sem si, že by tě mohlo zajímat, co říkal.“

Darrick pozoroval bárky připlouvající do přístavu. Dneska tu bylo rušno. Přístavní dělníci měli obvykle druhé zaměstnání ve vesnici, protože v přístavu nebylo dost práce, aby uživili rodiny. Dokonce i lidé, co se jinak živili řemeslem nebo uměním, museli jít občas lovit nebo chytat ryby, když byla nouze. Někdy dokonce na čas za prací cestovali po okolních městech na bramwellském pobřeží. „Co by mě mělo zajímat?“ zeptal se Darrick.

„Ty symboly, co tě Earl vidím kreslit.“ Sahyir vzal láhev s vodou a podal ji Darrickovi.

Darrick se napil a celkem si vychutnával kovovou příchuť zdejší vody. V okolí bylo i několik dolů, ale žádný nebyl natolik výnosný, aby se nějakému obchodníkovi vyplatilo do něj investovat a riskovat, že přijde o všechno kvůli nenadálému nájezdu barbarů.

„Já vím, že vo těch symbolech nerad mluvíš,“ řekl Sahyir, „a nezlob se, že vo nich mluvím já, když mi to vlastně může bejt putna, ale já vidím, že na ně Earl myslíš a asi tě dost žerou.“

Za tu dobu, co starce znal, se Darrick nikdy nezmínil, odkud těch několik vzájemně propojených elips s čarou uprostřed zná. Snažil se na to všechno zapomenout. Před rokem, když zemřel ten hazardní hráč, co ho měl hlídat, propadl Darrick pití úplně. Už předtím ho sžíral pocit viny za Matovu smrt a teď měl na svědomí další. Navíc se mu stále silněji vracel strašák dětství v Hillsfaru.

Darrick si nepamatoval, jak se do Nalezeného Přístavu dostal. Byl tak opilý, že ho tu kapitán vyhodil z lodi a odmítl ho vzít zpět. Sahyir Darricka našel na písku na čáře přílivu, slabého a s horečkou. Starý námořník zavolal na pomoc pár přátel a spolu ho vynesli do jeho chatrče na kopci nad vesnicí. Staral se o Darricka a během měsíce ho dostal znovu na nohy. Během té doby byl několikrát přesvědčený, že Darrick podlehne buď nemoci nebo vině, která ho zabíjela zevnitř.

Ani teď si ještě Darrick nebyl jistý, co všechno starci řekl, ale Sahyir mu tvrdil, že celou dobu stále kreslil jeden symbol. Darrick si na to nepamatoval, ale cáry papíru s jeho vlastnoručními kresbami byly nezvratný důkaz.

Sahyir vypadal nesvůj.

„Tak se na to vykašli,“ řekl Darrick. „Stejně to nic není.“

Sahyir se poškrábal svraštělou rukou ve vousech a řekl: „No, ten chlap, co sem s ním včera mluvil, říkal něco jinýho.“

„Co říkal?“ zeptal se Danrrick. Jedna z bárek už byla těsně u břehu a veslaři zvedli vesla, aby si odpočinuli a nechali za sebe chvíli pracovat příliv. Jen kormidelník zručně řídil loď mezi ostatní.

„Ten symbol ho strašně zajímal,“ řekl stařec. „Proto sem ti dneska ráno říkal vo tom novým chrámu a Prorokovi Světla.

Darrick se nad tím na chvíli zamyslel. „Nechápu.“

„Trochu sem se bál ti vo tom říct, abys nenadával, že strkám nos do tvejch záležitostí,“ řekl Sahyir. „Už sme ňákou dobu kámoši, ale mi je jasný, že mi vo tom symbolu prostě nechceš říct, ani co s ním máš vůbec společnýho.“

Darricka zalil pocit viny. „Já jsem se na to snažil zapomenout, Sahyire. Nebylo to kvůli tomu, že bych před tebou chtěl něco skrývat.“

Oči starého námořníka se na něj upřely. „Každej něco schovává, ty štěně. Takový prostě lidi sou. Všichni máme ňáký slabý místo, ve kterým nechcem, aby se nám někdo rejpal.“

Zabil jsem svého nejlepšího kamaráda, pomyslel si Darrick. Když ti to řeknu, zůstaneme přáteli? Nevěřil, že by toho byl Sahyir schopen a to ho bolelo. Ten staroch byl ryzí muž. Stál za svými přáteli jako skála. A stejně se postavil dokonce i za polomrtvého cizince, který se nebyl schopen sám o sebe postarat.

„No, ať už tě na tom symbolu láká cokoli,“ řekl Sahyir, „ je to tvoje věc. Jenom sem ti chtěl říct vo tom chlapovi, protože to vypadá, že tu chce pár dnů zůstat.“

„On není z města?“

„Kdyby byl,“ řekl Sahyir a ušklíbl se, „asi už bych s ním někdy mluvil, nemyslíš?“

Darrick se usmál. Skutečně se zdálo, že v Nalezeném Přístavu nebyl nikdo, koho by Sahyir neznal. „Asi jo,“ řekl Darrick. „Tak co je to za chlapa?“

„Mudrc,“ odpověděl Sahyir, „aspoň to říkal.“

„Věříš mu?“

„Jo, věřím. Kdybych mu nevěřil a nemyslel sem si vo něm, že by ti moh pomoct, proč bych ti vo něm asi říkal?“

Darrick přikývl.

„Podle toho, co včera večer vykládal,“ řekl Sahyir, „Bude dneska spát v Modrý Lucerně.“

„Co o mně ví?“

„Nic.“ Sahyir se zamračil. „Za koho mě máš, ty štěně? Jakýkoli tajemství je u mě jak v hrobě.“

„A tenhle člověk ví, co ten symbol znamená?“

„Něco vo něm ví. Ale spíš vypadal celkem zvědavej, co vo něm vím já. Jasně, že sem mu nemoh nic říct, protože nic nevím. Ale říkal sem si, že byste si mohli pomoct navzájem.“

Darrick o té možnosti chvíli přemýšlel, zatímco bárka se už připravovala zakotvit. „Proč jsi mi vykládal o tom Prorokovi Světla?“

„No kvůli tomu symbolu. Ten mudrc si myslí, že má něco společnýho s tím vším, co se teď v Bramwellu děje. A s tou novou církví. Von si myslí, že by v tom mohla bejt schovaná nějaká špatnost.“

Darrickovi se ze starcových slov sevřel žaludek. Neměl pochyb, že ten symbol je z podstaty zlý, ale nebyl si jistý, jestli s tím chce mít něco společného. Ale na druhou stranu se nechtěl vzdát naděje na Matovu pomstu.

„Jestli tohodle mudrce tak moc zajímá, co se děje v Bramwellu, co dělá tady?“ zeptal se Darrick.

„Je tu kvůli Shonninýmu denníku. Přišel sem, aby si přečet Shonnin deník.“

Buyard Cholik ležel natažený na lůžku v místnosti v zadní části chrámu Proroka Světla a věděl, že umírá. Měl pocit, jako by mu něco drtilo hruď a nemohl se nadechnout. Plíce se mu plnily krví. Dělal, co mohl, ale nedokázal se rozpomenout na tvář toho muže – nebo to byla žena? – který ho tak smrtelně zranil.

V první chvíli měl pocit, že mu někdo do hrudi zarazil doruda rozžhavený kůl a ne obyčejný šíp. Když začala bolest ustupovat, mylně se domníval, že je to proto, že zranění není až tak vážné, jak si zprvu myslel. Pak si uvědomil, že se to nelepší. Bolest ustupovala, protože umíral. Přicházející smrt ho obírala o všechny smysly.

Tiše proklel zakarumskou církev a Světlo, jenž se jako dítě naučil milovat i bát se ho. Ať již bylo kdekoli, byl přesvědčený, ze se mu teď směje. Konečně měl zpět své mládí a pak přijde nějaký neznámý vrah a je konec. Proklel Světlo za to, že ho opustilo a nechalo zestárnout, když mohl zemřít dřív, než se v něm usídlil strach ze stáří a senility, a proklel ho za to, že ho nechalo tak slabým, aby musel vyhledat pomoc u Kabraxise. To Světlo ho zavedlo přímo do démonovy náruče a znovu ho zradilo.

Někdo tě nezradil, Buyarde Choliku, řekl mu Kabraxisův klidný hlas. Ty si myslíš, že tě nechám zemřít?

Cholik tomu skutečně věřil. Koneckonců, všude byla spousta kněžích nebo akolytů, kteří by ochotně nastoupili na jeho místo.

Nezemřeš, řekl Kabraxis. Ještě máme spoustu práce, ty i já. Nech vyklidit místnost, abych mohl vstoupit. Nemám tolik síly, abych udržel iluzy neviditelnosti a zároveň tě léčil.

Cholik se sípavě nadechl. Projel jím strach, jako když ještěrka vyplázne svůj rozeklaný jazyk. Od minulého nadechnutí se mu do plic vešlo zase míň vzduchu. Plíce se mu plnily krví, ale bolest už téměř necítil.

Rychle. Jestli chceš žít, Buyarde Choliku, tak si pospěš. Cholik zakašlal, znovu zalapal po dechu a přinutil se zvednout neuvěřitelně těžká víčka. Vysoký strop jeho soukromé komnaty byl rozmazaný. Okraje jeho zorného pole už halila temnota a kradla se stále dál. Věděl, že nebude trvat dlouho a pohltí ho.

Pospěš! U Cholika seděli kněží a snažili se zastavit krvácení z rány. Šipka vystřelená kuší už byla venku a ležela zkrvavená na stole. V pozadí stáli akolyté a dveře hlídaly stráže. Místnost byla vybavena ručně vyřezávaným nábytkem a spoustou závěsů z nejjemnějšího hedvábí. Uprostřed kamenné podlahy ležel ručně tkaný koberec přivezený až z Kurastu.

Cholik otevřel ústa, ale místo slov z něj vyšel jen chrapot doprovázený jemnými kapkami krve.

„Co se děje, mistře Sayesi?“ ptal se kněz stojící vedle postele.

„Ven,“ zasípal Cholik. „Vypadněte! Hned!“ Úsilí s jakým se přinutil mluvit z něj vyždímalo poslední kapky energie.

„Ale mistře,“ protestoval kněz. „Vaše zranění…“

„Ven jsem řekl.“ Cholik se pokusil zvednout a samotného ho překvapilo, že k tomu ještě našel sílu.

Jsem s tebou, řekl Kabraxis a Cholik se opět cítil poněkud silnější.

Kněží i akolyté ustoupili, jako by viděli vstávat někoho z mrtvých. Na tvářích žoldáků se objevil zmatek, ale zároveň i úleva. Mrtvý zaměstnavatel znamenal když už nic jiného tak problém a každopádně už žádný žold.

„Jděte,“ zasípal Cholik. „Hned. Hned, zatraceně, nebo se postarám, abyste zmizeli v jedné z těch pekelných děr, co jsou kolem Černé cesty.“

Kněží se otočili a nařídili akolytům a žoldákům, aby opustili komnatu. Zavřeli za sebou masivní dubové dveře, takže byl konečně sám.

Cholik se postavil vedle postele, kde se ještě před chvílí potácel na hranici života a smrti a sevřel rukou malý stojan, na kterém stála nádherná skleněná váza. Ve skle byli polapeni motýli a květiny, dokonale zachovaní díky nepatrnému kouzlu, jenž je ochránilo před žárem, zatímco byli zaléváni roztaveným sklem.

Tajné dveře skryté v rohu místnosti se otevřely. Ve skutečnosti to byla část stěny, která se vytočila do pravého úhlu a odhalila vchod do temného tunelu. Celý chrám byl doslova prošpikovaný podobnými tunely, aby se démon mohl v budově snadněji pohybovat. Přestože byl jeho strop relativně vysoký, bylo slyšet, jak Kabraxisovy rohy škrábou o kámen.

„Rychle,“ zasípal Cholik. Komnata se mu stále víc ztrácela a najednou se vše kolem něj zatočilo. Viděl, jak se k němu blíží kurastský koberec a uvědomil si, že padá, přestože nic podobného necítil.

Než stačil dopadnout na podlahu, Kabraxis ho svýma ohromnýma tříprstýma rukama zachytil.

„Nezemřeš,“ řekl démon, ale jeho slova tentokrát zněla spíš jako příkaz. „Ještě jsme neskončili, ani ty ani já.“ Přestože démon mluvil přímo na něj, Cholik jeho slova téměř neslyšel. Sluch ho opouštěl. Srdce zpomalilo svůj tep, neboť už nemělo sílu vzdorovat krví naplněným plicím. Pokusil se nadechnout, ale vzduch už neměl kam jít. Zmocnila se ho panika, ale vnímal ji jen jako vzdálené tepání krve ve spáncích.

„Ne,“ prohlásil Kabraxis a chytil Cholika pevně za ramena.

Cholikovým tělem projel ohnivý výboj. Vzňal se na začátku páteře, stoupal vzhůru k lebce, až mu nakonec vybuchl přímo za očima. Na malou chvíli zcela oslepl, ale tentokrát mu zrak nezastřela temnota, nýbrž ostré světlo. Znovu ucítil stejnou bolest, jako když se mu do hrudi zabodla střela. Teď však bylo jeho tělo slabé a on téměř bolestí omdlel.

„Dýchej,“ řekl Kabraxis.

Cholik nemohl. Napadlo ho, že si snad nepamatuje jak nebo že k tomu prostě nemá dost sil. Tak či tak, vzduch do plic neproudil. Svět vně jeho těla už téměř neexistoval. Všechno bylo zahalené hedvábným závojem a tak daleko.

Znovu ta bolest v hrudi. Tentokrát přesně cítil, jak se pohybuje stejnou cestou jako střela z kuše přímo k jeho plíci. Šokován tou bolestí se Cholik instinktivně nadechl. Plíce se mu konečně naplnily vzduchem – krev zmizela – a s každým nadechnutím se pomalu dostával ze sevření železných pout bolesti.

Kabraxis ho zavedl ke kraji postele. Teprve nyní si Cholik uvědomil, že povlečení je prosáklé krví. Prudce oddychoval a doslova se opíjel vzduchem. Zároveň se komnata kolem něj opět vrátila do původního stavu. Pocítil vztek a zvedl hlavu k démonovi.

„Tys o tom vrahovi věděl?“ zeptal se Cholik. Napadlo ho, že to byl Kabraxisův nápad nechat ho postřelit, aby si uvědomil, jak moc démona stále potřebuje.

„Ne.“ Kabraxis založil ruce na prsou. Na předloktích u na ramenou mu naběhly svaly.

„Jak jsi o něm mohl nevědět? My jsme to tu postavili. Všude kolem máš magické ochrany.“

„Přesně ve chvíli útoku jsem měl na starosti tvůj zázrak,“ řekl Kabraxis. „Udělal jsem dvě zdravé děti ze siamských dvojčat, a to nebylo snadné. Lidé o tom budou mluvit léta. Ten vrah udeřil přesně.“

„Tys mě před tím šípem nemohl ochránit?“ Cholik nebyl schopen odhadnout démonovy možnosti. Opravdu Černá cesta zaměstnávala Kabraxise natolik, že se stal tak slabým? Tohle zjištění by mohlo být důležité. Ale zároveň v něm vyvolávalo obavy. Cholik s démonem spojil svůj osud a teď se ukázalo, že Kabraxisova síla je omezená.

„Důvěřoval jsem žoldákům, jenž jsi najal. Za zlato, které jsem ti dal k dispozici, by tě před něčím podobným měli chránit oni,“ odpověděl Kabraxis.

„Tu chybu už nikdy nedělej,“ vyštěkl Cholik. Kabraxis zatočil se zkrvavenou střelou, kterou držel v ruce. Svaly v jeho obludném obličeji se napjaly. „A ty už nikdy nedělej tu chybu a nepovažuj se za mně rovného, Buyarde Choliku. Familiárnost plodí opovržení, ale také tě posouvá velmi blízko k hranicím smrti.“

Cholik hleděl na démona a uvědomoval si, že by mu bez problémů mohl vrazit střetu zpět do hrudi. Tentokrát by však jistě zasáhl srdce. Polkl a měl co dělat, aby se mu to vůbec podařilo. „Jistě. Odpusť. Zapomněl jsem se.“

Kabraxis přikývl a rohy málem poškrábal strop. „Chytily stráže toho vraha‘?“ zeptal se Cholik. „Ne.“

„To nezvládly ani tohle? Nedokázaly mne ochránit ani se pomstít na člověku, jenž mě málem zabil‘?“

Démon bez zájmu upustil zkrvavenou střelu na zem. „Potrestej je, jak uznáš za vhodné, ale uvědom si, že z celé té věci něco plyne.“

„A co?“

Kabraxis se Cholikovi podíval do očí. „Stovky lidí tě dnes viděli zemřít. Byli si tím jist. Všude bylo plno nářku.“

Při pomyšlení, že tolik lidí oplakávalo jeho smrt, se Cholik nafouknut. Líbil se mu způsob, jakým se k němu lidé v Bramwellu chovali, když procházel městem, a líbila se mu závist, kterou viděl v jejich pohledech. Všichni si uvědomovali moc, jíž vládl, každý však trochu po svém.

„Tihle lidé si mysleli, že už nikdy nebudou mít šanci jít po Cestě snů, když jsi mrtvý,“ řekl Kabraxis. „Teď tě však budou mít za něco víc než člověka, když tě Dien-Ap-Spen přivedl zpět k životu. Po Bramwellu se ještě víc roznesou zprávy o zázracích, které se zde dějí.“

Cholik se nad tím zamyslel. Přestože by podobného zážitku byl raději ušetřen, démon měl bezpochyby pravdu. Jeho sláva, stejně jako sláva Dien-Ap-Stena, díky tomu vražednému pokusu poroste. Všechny lodě i karavany roznesou zprávu o dvou siamských dvojčatech rozdělených ve dva zdravé chlapce a jeho vstání z mrtvých přes moře i přes pevninu. A jak si je lidé budou předávat, stanou se legendami, jak tomu téměř vždy bývá.

„Přijde více lidí, Buyarde Choliku,“ řekl Kabraxis. „A budou chtít, abys je přesvědčil, že stojí za to věřit. Musíme se na ně připravit.“

Cholik přešel k oknu a prohlížel si Bramwell. Už teď město praskalo ve švech jako výsledek jeho úspěchu. Přístav byl plný lodí a stanových táborů bylo v okolních lesech víc než hub.

„Za zdmi tohoto chrámu čeká armáda věřících a chtějí dovnitř,“ řekl Kabraxis. „Tahle budova je už příliš malá, aby je všechny pojmula.“

„Město,“ řekl Cholik, neboť pochopil. „Dokonce i tohle město bude příliš malé, až všichni přijdou.“

„Již brzy,“ souhlasil Kabraxis, „to tak bude.“

Cholik se otočil k démonovi a řekl: „Nemyslel sis, že to půjde tak rychle.“

Kabraxis na něho upřel sebevědomý pohled. „Věděl jsem to. Byl jsem připraven. Nyní se musíš připravit ty.“

„Jak?“

„Musíš ke mně přivést dalšího člověka, kterého předělám stejně, jako jsem to učinil s tebou.“

Cholika ovládl záchvat žárlivosti. Sdílet svou moc a slávu s dalším člověkem bylo nepřípustné.

„Nebudeš se muset dělit,“ řekl Kabraxis. „Místo toho tvá moc ještě vzroste tím, že ty zvolíš onoho člověka a učiníš z něj služebníka naší moci.“

„Koho?“

„Lorda Darkulana.“

To Cholika zaujalo. Lord Darkulan byl vládce Bamwellu a měl velmi úzký vztah s králem Westmarche. Během problémů v Tristramu byl lord Darkulan jedním s králových nejbližších rádců.

„Lord Darkulan dal lidem na vědomí, že má vůči naší církvi jisté podezření,“ oponoval Cholik. „Ve skutečnosti se jistou dobu mluvilo o tom, že nás postaví mimo zákon. Udělal by to, kdyby se proti tomu tolik lidí nepostavilo a kdyby se mu nenaskytla příležitost uvalit daň na přijíždějící karavany a lodě.“

„Obavy lorda Darkulana byly opodstatněné. Bál se, že veškerá loajalita jeho lidu přejde na nás.“ Kabraxis se usmál. „A přešla. Po dnešním dni je to naprosto nezvratné.“

„Proč jsi si tak jistý?“

„Protože lord Darkulan byl dnes v chrámu při obřadu mezi ostatními.“

Sedmnáct

Když Kabraxis Cholikovi oznámil, že lord Darkulan byl dnes v kostele, úplně ho zamrazilo. Ten člověk tam nikdy předtím nevkročil.

„Lord Darkulan přišel v přestrojení, pokračoval Kabraxis. „Nikdo neví, že tam byl kromě jeho ochranky a mne. A teď to víš ještě ty.“

„To on mohl najmout toho vraha,“ řekl Cholik a cítil, jak v něm začíná vřít krev. Podíval se na svou hruď, viděl krví zmáčené roucho a díru, kde střela prošla skrz. Pod ní prosvítala zcela neporušená kůže.

„Ne.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože ten vrah byl sám,“ řekl Kabraxis. „Kdyby se tě rozhodl zabít lord Darkulan, měl by v chrámu nejméně dva další. Byl bys mrtev dřív, než bys dopadl na zem.“

Cholikovi vyschlo v ústech. Něco ho napadlo. Myšlenka, nad níž dřív neuvažoval, ale ke které byl nyní přitahován stejně jako můra k lampě. „Kdyby mě zabil, dokázal bys mi vrátit život?“

„Kdybych to musel udělat, Buyarde Choliku, nepoznal bys skutečný chlad smrti. Ale už bys také nikdy nepoznal plamennou vášeň skutečného života.“

Nemrtvá věc, uvědomil si Cholik. Z té představy se mu skoro udělalo špatně. Před očima se mu objevily obrazy potácejících se zombií a kostlivců. Jako kněze zakarumské církve ho často volali, aby pomohl vyčistit hřbitovy nebo staré domy od nemrtvých, kteří kdysi bývali lidmi nebo zvířaty. A teď neměl daleko k tomu stát se jedním z nich. Obrátil se mu žaludek a v ústech ucítil kyselou pachuť.

„Nevypadal bys jako tihle,“ řekl Kabraxis. „Dal bych ti skutečný neživot. Zůstaly by ti tvé myšlenky.“

„A mé touhy?“

„Tvé i mé touhy jsou nyní téměř stejné. Bylo by jen málo věcí, které bys skutečně postrádal.“

Cholik tomu nevěřil. Démoni žili jinak než lidé, měli jiné sny i jiné vášně. Neustále však přemýšlel, jestli by se stal horším nebo lepším.

„Snad,“ řekl Kabraxis, „až budeš lépe připraven, dostaneš příležitost to zjistit. Prozatím ses naučil, jak si udržet život takový, jaký ho znáš.“

„Proč tu lord Darkulan tedy vlastně byl?“ zeptal se Cholik.

Démon se usmál a odhalil tesáky. „Lord Darkulan má jednu velmi oblíbenou milenku, která pomalu umírá na jed, který jí včera dala lady Darkulan.“

„Proč?“

„Proč? Aby ji zabila, samozřejmě. Zdá se, že lady Darkulan je žárlivá žena a dozvěděla se teprve nedávno, že jí manžel podvádí.“

„Ženy zabíjely milenky svých mužů odjakživa,“ řekl Cholik. Dokonce i na královském dvoře ve Westmarchi se podobné věci děly celkem často.

„Ano,“ odpověděl Kabraxis, „ale zdá se, že milenka lorda Darkulana je zároveň dcerou hlavy bramwellského cechu obchodníků. Kdyby ta dívka zemřela, postaral by se její otec o pořádný zmatek v bramwellských obchodních smlouvách a využil by svého vlivu u královského dvora ve Westmarchi, aby se vrah jeho dcery dostal před soud.“

„Hodgewell má v úmyslu zažalovat lady Darkulan?“ Cholik nevěřil vlastním uším. Znal obchodníka, o němž Kabraxis hovořil. Ammin Hodgewell nenávistný a pomstychtivý muž, jenž se už od samého začátku stavěl proti církvi Proroka Světla.

„Hodgewell ji má v úmyslu nechat pověsit na náměstí Spravedlnosti. V současné době dělá všechno pro to, aby dostal lady Darkulan před soud.“

„A lord Darkulan to ví?“

„Ano.“

„A proč nezavolá na pomoc nějakého lékaře?“

„Už to udělal,“ řekl Kabraxis. „Vlastně hned několik od chvíle, kdy včera zjistil, že je jeho milenka odsouzena k pomalé smrti. Žádný z léčitelů jí nebyl schopen pomoci. Existuje už jen jediná naděje.“

„Cesta snů,“ vdechl Cholik. Dopad téhle, pro něj jinak zcela nedůležité vraždy, okamžitě v jeho mysli vystřídal všechny myšlenky na jeho vlastní smrt.

„Ano,“ řekl Kabraxis. „Pochopil jsi.“

Cholik upřeně hleděl na démona a ani se neodvažoval doufat. „Jestli za námi přijde lord Darkulan žádat o pomoc, a my zachráníme jeho milenku od smrti jedem, jeho ženu od smrti na šibenici a Bramwell před ekonomickým krachem…“

„Získáme ho pro Černou cestu,“ dokončil démon. „Pak bude lord Darkulan náš navždy. Stane se naším odrazovým můstkem pro vstup do Westmarche.“

Cholik zavrtěl hlavou. „Lord Darkulan není žádný mladý zajíc, aby dal veřejně najevo svůj vztah s Hodgewellovou dcerou.“

„Nemá na vybranou,“ řekl Kabraxis. „Touha mladé ženy po něm byla příliš silná a ani on nedokázal ovládnout ty své.“

Cholik najednou pochopila on užasle zvedl hlavu ke Kabraxisovi. „Ty. To Ty jsi to udělal.“

„Samozřejmě.“

„A co ten jed, který použila lady Darkulan? Nevěřím, že by vládcovi léčitelé nedokázali nalézt protijed.“

„Dal jsem jí ho,“ připustil Kabraxis, „hned, jak jsem jí upozornil na zálety jejího muže. Jakmile ho měla v ruce, neváhala ani okamžik, aby ho použila.“

„Kolik má ještě Hodgewellova dcera času, než ji tvůj jed zabije?“ zeptal se Cholik.

„Do zítřejšího večera.“

„A lord Darkulan to ví?“

„Ano.“

„Pak dnes…“

„Mám zato, že chtěl za námi přijít dnes po obřadu,“ řekl Kabraxis. „Pokus o tvou vraždu zavinil, že ho stráže vyvedly ven. V tom zmatku zemřelo několik našich stráží i členů jeho ochranky, což, bohužel, umožnilo skutečnému vrahovi uniknout.“

„Takže lord Darkulan brzy přijde znovu.“ Řekl Cholik. „Musí,“ souhlasil Kabraxis. „Nemá na vybranou. Tedy pokud nechce, aby jeho milenka zítra za soumraku zemřela a jeho žena jen několik hodin poté.“

„Lord Darkulan by se mohl pokusit s manželkou utéct.“

Kabraxis se ušklíbl. „A nechat tu všechno bohatství a moc? Pro lásku ženy, kterou zradil? Pro ženu, která ho už nikdy nebude milovat tak jako dřív? Ne. Lord Darkulan je raději nechá obě zemřít, než aby se dobrovolně vzdal svého úřadu. Ale ani to ho nezachrání. Jestli tohle všechno vyjde na světlo a obě ženy zemřou…“

„Obzvláště když lidé uvěří, že je mohl obě zachránit tím, že se obrátí k Prorokovi Světla stejně jako všichni ostatní,“ řekl Cholik omráčen dokonalou jednoduchostí Kabraxisova plánu, „přijde lord Darkulan o jejich přízeň.“

„Takže skutečně chápeš,“ řekl Kabraxis.

Cholik zíral na démona. „Proč jsi mi nic z toho neřekl dřív?“

„Řekl jsem ti to v okamžiku, kdy bylo nezbytné, abys to věděl.“

Část Cholikovy mysli, ve které stále zůstávala škola zakarumské církve, mu šeptala: Démoni dokáží manipulovat lidmi, ale jen těmi, kdo chtějí naslouchat. Existovalo tolik možností, kdy mohl Kabraxisův plán selhat. Milenka nemusela lordovi podlehnout. Lord nemusel svou ženu podvést nebo s ní mohl oficiálně rozvázat svazek a přiznat lásku k obchodníkově dceři. A nebo se mohla lady Darkulan pomstít spíš svému manželovi než ženě, se kterou ji podvedl.

A kdyby plán nevyšel, Cholik by se to nikdy nedozvěděl a démonova pýcha by nijak neutrpěla.

„Všechny jsem je pokořil,“ řekl Kabraxis. „A získal jsem vládu nad touto zemí. Ti nejmocnější lidé se stanou našimi spojenci. Lord Darkulan nám bude vděčný za záchranu své milenky stejně jako obchodník Hodgewell za záchranu své dcery.“

Cholik si celý plán ještě jednou v duchu prošel. Byl neskutečně dokonale promyšlený a načasovaný – přesně jak by od démona očekával. „Takže je máme všechny,“ řekl.

„Ano,“ odpověděl démon. „A bude jich ještě víc.“ Někdo zaklepal na dveře komnaty.

„Co je?“ řekl Cholik podrážděně.

„Mistře Sayesi,“ volal jeden z kněžích zpoza dveří, ‚jen jsme chtěli vědět, jestli jste v pořádku.“

„Běž za nimi,“ řekl Karaxis. „Promluvíme si později.“ Rychle přešel k tajným dveřím a zmizel v tmavé chodbě.

Cholik přešel ke dveřím a prudce je otevřel. Kněží, akolyté i žoldáci o krok ustoupili. Jeden z žoldáků držel malou holčičku a rukou jí zakrýval ústa, aby nemohla křičet.

„Mistře,“ řekl vrchní kněz, „prosím o odpuštění. Jen mé obavy o váš život mne donutily vás vyrušit.“

„Jsem v pořádku,“ řekl Cholik, ale věděl, že kněz se pravděpodobně stejně bude dál omlouvat. Tolik se ho všichni báli.

„Ale ten šíp byl tak hluboko,“ řekl kněz. „Na vlastní oči jsem to viděl.“

„Byl jsem vyléčen díky milosti Dien-Ap-Stena.“ Cholik odhalil hruď, aby všichni viděli, že pod zkrvaveným rouchem je jen neporušená kůže. „Velká je moc Proroka Světla.“

„Velká je moc Proroka Světla,“ opakoval kněz. „Nechci I je milost Dien-Ap-Stena věčná.“

Cholik se znovu zahalil do roucha. Podíval se na dívku zmítající se v žoldákově sevření. „Co tu dělá to dítě?“

„Je to sestra těch chlapců, co je Dien-Ap-Sten dne, uzdravil,“ řekl žoldák. „A taky viděla toho vraha.“

„Tomuhle dítěti se to podařilo a vašim mužům ne?“

Cholikův hlas připomínal nesmiřitelné ocelové ostří. „Stála vedle něj, když na vás vystřelil, mistře Sayesi,“ odpověděl žoldák. Vypadal stále víc nesvůj.

Cholik přešel k němu. Kněží i ostatní žoldáci ustoupili, jakoby čekali, že kněz jejich velitele jediným bleskem spálí na popel. Cholik musel připustit, že to byla lákavá myšlenka. Odvrátil pohled od třesoucího se žoldáka směrem k dívence. Její podoba s oběma dvojčaty byla neuvěřitelná.

Z jejích očí se valily proudy slz. Strachem celá zbledla.

„Pusťte ji,“ řekl Cholik.

Žoldák dal neochotně ruku pryč z dívčiných úst. Rychle se zhluboka nadechla. Rozhlížela se kolem sebe ve snaze najít nějakou cestu k útěku a z očí se jí dál řinuly slzy.

„Jsi v pořádku, dítě?“ zeptal se Cholik měkce.

„Chci za tatínkem,“ řekla dívka. „Chci za tatínkem, nic jsem neudělala.“

„Viděla jsi toho muže, co na mě vystřelil?“ zeptal se Cholik.

„Ano.“ Upřela slzami zalité oči na Cholika. „Prosím, mistře Sayesi. Nic jsem neudělala. Zavolala bych, ale byl moc rychlý. Vystřelil, než mě napadlo, co chce udělat. Já bych vám nikdy neublížila. Zachránil jste mé bratříčky. Mikela a Dannise. Zachránil jste je. Nedovolila bych, aby vám někdo ublížil.“

Cholik jí položil ruku na rameno, aby ji uklidnil. Cítil, jak se pod jeho dotykem otřásla strachem. „Upokoj se, děvče. Jenom potřebuji vědět, kdo se mě pokusil zabít. Neublížím ti.“

Podívala se na něj. „Slibujete?“

Její nevinnost Cholika dojala. Dětem se slibovalo snadno. Chtěly věřit.

„Slibuji,“ řekl Cholik.

Dívenka se rozhlédla, jakoby se chtěla ujistit, že ho všichni žoldáci slyšeli.

„Nic ti neudělají,“ řekl Cholik. „Popiš mi toho muže, který na mě vystřelil.“

Hleděla na něj vytřeštěnýma očima a snad až nyní si uvědomila celou skutečnost. „Myslela jsem, že vás zabil.“

„Nemůže,“ řekl Cholik. „Jsem vyvolení Dien-Ap-Stenem.

Žádný smrtelník mě nemůže zabít, dokud jsem v Prorokově přízni.“

Holčička posmrkla, ale už byla téměř klidná. „Byl popálený. Skoro celou pusu měl spálenou. A taky ruce.“

To Cholikovi nijak nepomohlo. „Všimla sis na něm ještě něčeho jiného?“

„Ne.“ Dívka zaváhala. „Copak?“ zeptal se Cholik.

„Myslím, že se bál, že byste ho poznal, kdybyste ho viděl,“ řekla. „Říkal, že se diví, že se vůbec dostal dovnitř.“

„Nikdy jsem neviděl muže tak popáleného, jak popisuješ, který by ještě žil.“

„Možná že nebyl živý,“ řeklo děvče. „A proč si to myslíš?“

„Nevím. Jenom nevím, jestli někdo tam moc popálený, může ještě žít.“

Pronásledován mrtvým mužem? Cholik se tou myšlenkou malou chvíli zaobíral.

Pojď ozval se Kabraxis v jeho mysli. Máme práci. Ten vrah už je pryč.

Cholik sáhl do kapsy svého roucha a vytáhl několik stříbrných mincí. Bylo to dost, aby z toho jedna rodina v Bramwellu dokázala měsíce spokojeně žít. Kdysi pro něj snad peníze něco znamenaly. Nyní to byl jen nástroj. Vložil mince dívce do dlaně a sevřel jí ruku v pěst.

„Vezmi si to,“ řekl, ‚jako důkaz mé vděčnosti.“ Pak se otočil k nejbližšímu žoldákovi. „Postarej se, aby se v pořádku dostala zpátky k rodině.“

Žoldák přikývl a odvedl holčičku pryč. Ani se neohlédla.

Nehledě na skutečnost, že to bylo již více než rok, kdy našel pod Taurukovým přístavem cestu ke Kabraxisovi, vrátil se v duchu do chodeb, odkud pak společně s démonem vyšli. Tu noc mu jeden muž unikl. Westmarchský námořník, jemuž se podařilo setřást kostlivce a nemrtvé, které Kabraxis vyvolal, aby všechny zabili.

Cholik měl pocit, že nikdo z Bramwellu by se neodvážil zaútočit na něj přímo při obřadu. A pokud byl ten muž tak těžce popálen, jak ta holka popsala, někdo by si ho jistě všiml.

Takže to byl cizinec. Někdo, koho ani zdejší obyvatelé neznali. Byl to však někdo, kdo Cholika znal už dřív. Kam asi zmizel ten muž, co unikl z Taurukova přístavu?

Jestli to byl on, a nedávalo smysl, aby to byl někdo jiný, proč čekal tak dlouho, než se ukázal? A proč vůbec na Cholika zaútočil?

Bylo to znepokojující. Obzvláště když si Cholik uvědomil, jak blízko ta střela byla jeho srdci. S hlavou plnou myšlenek se vrátil do své komnaty, aby doladil plán s démonem, kterého před rokem přivedl na tento svět. Vrah měl svou šanci, teď byl pryč. Cholik se už nikdy nenechá znovu překvapit. Tím si byl jistý.

Darricka z celodenního nošení beden bolela záda i ramena. Přesto vešel do Modré Lucerny. V hostinci bylo šero způsobené kouřem i blížící se nocí. Všude bylo plno hluku, jak si muži hlasitě vyprávěli všemožné historky. Na západě, blízko místa, kde Westmarchský záliv hraničil se Zmrzlým mořem, potápělo se právě slunce do nekonečných vod a jeho odraz na malých vlnkách připomínal rozsypané žhavé uhlíky.

Darrick zavřel dveře a nechal za sebou studený severní vítr. Během poslední hodiny se počasí rapidně změnilo, přesně jak zkušení kapitáni a lodníci ráno předpokládali. Počkej ráno, říkal Darrickovi Sahyir, na vodě už možná bude led. Ještě nebude tak silný, aby nepustil lodě z přístavu, ale to taky nebude dlouho trvat.

Jak Darrick kráčel malou místností, zvedaly se k němu obličeje okolo sedících mužů. Někteří ho znali, jiný byli z lodí, jež kotvili v přístavu. Nalezený Přístav nebyl velký, ale když byly doky plné, bylo tu spoustu lidí. A když měl nějaký vesničan chuť na nějakou rvačku, Modrá Lucerna byla skvělé místo.

Nebyl tu žádný volný stůl. Tři muži, které Darrick trochu znal, mu nabízeli místo. Darrick jim poděkoval, ale odmítl a dál procházel místností, až uviděl muže, o kterém Sahyir mluvil.

Mohlo mu být kolem čtyřicítky a ve vousech se mu objevovaly první stříbrné nitky. Měl široká ramena a trochu přes váhu, evidentně tvrdý chlap, který toho hodně zažil. Oblečení z druhé ruky, obnošené, ale jistě pohodlné a dost teplé, aby odolalo chladným severním větrům, jaké dnes přišly. Na nose měl brýle. Darrick by dokázal spočítat na prstech jedné ruky, kolik lidí s touto vymožeností už viděl.

Po své levé ruce měl talíř s chlebem a kusem masa. Pravou rukou cosi psal a co chvíli máčel pero v kalamáři postaveném vedle knihy, na které pracoval. Na stole rovněž stála lampa na velrybí tuk, protože jinak by tu na psaní nebylo dost světla.

Darrick přišel těsně ke stolu, ale nevěděl, co by měl říct.

Mudrc náhle zvedl hlavu a díval se na něj přes kulaté brýle. „Darrick?“

Darricka to zaskočilo, takže nebyl schopen hned odpovědět.

„Říkal mi o vás váš přítel, Sahyir,“ řekl mudrc. „Když jsme spolu včera mluvili, říkal, že se možná zastavíte.“

„Jo,“ řekl Darrick. „Ale musím přiznat, že vlastně nevím, co tu dělám.“

„Jestli jste viděl ten symbol, o kterém si Sahyir myslí, že je to on,“ řekl muž, „tak vás musel poznamenat.“ Ukázal na knihu ležící před ním. „Světlo ví, že jen samotné sbírání informací o něm poznamenalo i mě. K mé škodě, podle mých učitelů a oponentů.“

„Vy jste toho démona viděl?“ zeptal se Darrick.

V mudrcových zelených očích ze zablýskl zájem. „A vy?“ Darrick se zarazil. Měl pocit, že už teď přiznal víc, než měl.

Mudrc se zatvářil otráveně. „Zatraceně, synu. Jestli o tom chceš mluvit, tak si sedni. Už tady dřu několik dní a týdny a měsíce na všech možných jiných místech. Strašně mě unavuje mluvit stále s lidmi a dívat se na ně se zakloněnou hlavou.“ Ukázal perem na židli na druhé straně stolu, zavřel knihu a dal ji kousek stranou.

Darrick, stále ještě ne zcela jistý, že ví, co dělá, si sedl. Jen ze zvyku si na klín položil šavli.

Mudrc propletl prsty a opřel se lokty o stůl. „Už jste dnes jedl?“

„Ne.“ Vykládání a nakládán zboží zabralo Darrickovi celý den. Jedl jen to, co si vzal do přístavu v torně, která už byla několik hodin prázdná.

„A máte hlad?“

„Jo.“

Mudrc mávnul na jednu z dívek, které zde obsluhovaly. Okamžitě přišla, aby si mohl objednat.

„Sahyir mi říkal, že jste námořník,“ řekl mudrc. „Jo.“

„Povězte mi, kde jste viděl toho démona,“ vybídl ho. Darrick byl ve střehu. „Nikdy jsem neřekl, že jsem ho viděl, nebo jo?“

Vrásky na čele vzdělaného muže se prohloubily. „To jste vždycky tak neomalený?“

„Pane,“ prohlásil Darrick klidně, „ani nevím, jak se jmenujete.“

„Taramis,“ odpověděl mudrc. „Taramis Volken.“

„A co vlastně děláte, Taramisi Volkene?“

„Sbírám vědění,“ odpověděl muž. „Obzvláště vše, co se týká démonů.“

„Proč?“

„Protože je nemám rád a znalosti, které dávám dohromady, se většinou dají využít proti nim.“

Servírka se vrátila s talířem skopového, krevet a ryb, čerstvým chlebem a porcí melounu, které dnes přivezli. Pak nabídla víno.

Tím v Darrickovi na malou chvíli vyvolala pokušení. Celý rok se snažil utopit svá trápení i celý život ve víně a tvrdém alkoholu. Nepomohlo to, ale až Sahyirovi se podařilo mu to vysvětlit. Přesně jak mu starý muž řekl, skutečně zachránit se může jen sám.

„Čaj,“ řekl Darrick. „Prosím.“

Dívka přikývla a vrátila se s konvicí neslazeného čaje. „Takže,“ řekl Tiramis, „mluvili jsme o vašem démonovi…“

„Ne o mojem démonovi,“ řekl Darrick.

Na mudrcově tváři se mihl úsměv. „Jak chcete. Kde jste toho démona viděl?“

Darrick tu otázku ignoroval. Namočil prst do tuku v talíři a nakreslil elipsy s čárou uprostřed. Dokonce se mu podařilo vystihnout, kde čára prochází pod a kde nad elipsami.

Mudrc si symbol se zaujetím prohlížel. „Víte, co to je?“

„Ne.“

„Nebo komu patří?“ Darrick zavrtěl hlavou.

„Kde jste to viděl?“ zeptal se mudrc.

„Ne,“ odpověděl Darrick. „Nedostanete ze mě nic, dokud mě nepřesvědčíte, že z toho budu něco mít.“

Mudrc sáhl do odřeného váčku z ještěrčí kůže, kterou měl u pasu. Zamyšleně vyndal dýmku a menší pytlík. Poté, co nacpal dýmku tabákem, zapálil si ji o olejovou lampu. Tiše kouřil a nad hlavou se mu tvořil malý obláček dýmu. Přitom nespouštěl oči z Darricka.

Darrick se ráno holil a od té doby, co se viděl v zrcadle, neviděl plamennější pohled. Dokonce ani důstojníci Westmarchského námořnictva by se za podobný nemuseli stydět. Darrick však nehledě na to jedl dál. Podle měřítek přístavního dělníka, a tudíž i jeho, bylo tohle jídlo přepych. Muselo stát jistě čtvrtinu toho, co dnes vydělal a co by mu mohlo stačit na čtrnáct dní skromného živobytí. Alespoň nebude muset nějaký čas lovit v lese, když má navíc zimu na krku.

Taramis sáhl do torny a vytáhl druhou knihu. Chvíli listoval, pak se na jedné straně zastavil, položil rozevřenou bichli na stůl, otočila přisunul blíž k Darrickovi. Pak mu ještě vedle knihy postavil lampu, aby lépe viděl.

„Ten démon, co jste ho viděl,“ řekl Taramis. „Vypadal nějak takhle?“

Darrick se zadíval na kresbu v knize. Byla ručně malovaná a velice detailní.

Na obrázku byl démon, kterého viděl v Taurukově přístavu. Stejný, jenž vyvolal ty nemrtvé zrůdy zodpovědné za Matovu smrt.

Ne tak úplně zodpovědné, říkal si Darrick a přešla ho chuť k jídlu. Daleko víc byl za smrt svého přítele zodpovědný on. Mechanicky jedl dál s vědomím, že bude možná trvat týdny, než se znovu takhle nají.

„Co víte o tom symbolu?“ zeptal se Darrick, aniž by odpověděl na mudrcovu otázku.

„Ty jsi ale tvrdá palice, že jo?“ konstatoval Taramis. Darrick rozlomil kus chleba a namazal jej medovým máslem. Dál v klidu jedl, zatímco Taramis čekal.

Mudrc to nakonec vzdala odpověděl: „Tenhle symbol je nejdéle ze všech spojován s démonem zvaným Kabraxis. Předpokládá se, že je to strážce Zvrácené cesty snů a stínů.“

„Cesty snů?“ zeptal se Darrick, jenž si okamžitě vzpomněl na to, co mu dnes ráno vyprávěl Sahyir o Bramwellu. „Zajímavé, že ano?“ zeptal se mudrc.

„Sahyir mi říkal, že byl v nějakém chrámu v Bramwellu,“ řekl Darrick. „Patří prý nějaké nové církvi, která uctívá Proroka Světla. Taky cosi povídal o Cestě snů.

Taramis přikývl. „Uctívají proroka, který se tam jmenuje Dien-Ap-Sten.“

„Ne Kabraxis?“

„Bylo by celkem stupidní, aby si démon chodící po tomto světě nechal říkat svým pravým jménem, nemyslíš?“ Taramis se ušklíbl. Darrick s mlčením přešel, že mu mudrc začal tykat. „Chci tím říct, že jeho anonymita má svůj důvod. Většina lidí by asi neuctívala démona. I když pár takových by se našlo.“

Darrick mávl rukou nad téměř prázdným taliři „Opravdu si vážím toho jídla, co jste mi zaplatil musím vám říct, že jestli ta historka nezačne být zajimavější, než dojím, padám odtud.“ I

„Trpělivost není tvojí silnou stránkou, že?“

„Ne.“ Darrick se nestyděl to přiznat.

„Kabraxis je starý a velmi mocný démon,“ řekl Taramis. „Objevuje se, ať již v jakékoli podobě, od počátků zaznamenávané historie. Lidé ho znají pod tucty, snad i pod stovkami jmen.“

Darrick ukázal na symbol nakreslený tukem na stůl. „A tohle je jeho symbol?“

Taramis potáhl z dýmky. Uhlíky na se chvíli rozžhavily do oranžova. „Mám důvod se domnívat, že tohle je jeho primární symbol. Tohle jsi viděl v Bramwellu?“

„V Bramwellu už jsem roky nebyl,“ odpověděl Darrick. Je příliš blízko Westmarche.

„Tak kde jsi toho démona viděl?“ mudrcův zájem stoupal.

„Opakuju, že jsem nikdy nic takového neřekl,“ připomněl mu Darrick.

„Ale váš přítel ano…“

„On vám jenom říkal, že znám ten symbol.“

„Nic jiného jsi mu nikdy neřekl?“

Darrick upil čaje a naprosto ignoroval poslední otázku. Otráveně se vrátil k jídlu. Talíř byl téměř prázdný.

„Znáš význam toho symbolu?“ zeptal se Taramis. „Ne.“

„Má znázorňovat různé vrstvy, které každý člověk má. Zejména ty, na kterých by se démoni mohli přiživit.“

„Nerozumím,“ řekl Darrick.

Mudrc vypadal překvapený. „Ty nemáš žádnou kněžskou školu?“

„Ne.“

„A znáš Kabraxisův nejmocnější symbol? Bez zvláštního vzdělání?“

Darrick nic neříkal a nožem nabodl kus bramboru. Taramis si povzdychl. „Tak dobrá. Dostal jsi mě. Začínáš mě zajímat, a to je jediný důvod, proč teď budu pokračovat.“ Zabodl prst do elips namalovaných na stole. „Tohle jsou vrstvy člověka, jak je rozdělil Kabraxis, Vymítač Světla.“

„Proč se mu říká Vymítač Světla?“ zeptal se Darrick. Zároveň se rozhlédl, aby se ujistil, že si jich nikdo z okolo sedících námořníků a přístavních dělníků moc nevšímá. V určité společnosti stačil samotný rozhovor na téma démoni, aby vás natáhli na skřipec nebo aspoň posadili na židli.

* Mučící nástroj skutečně podobný židli, jež však měla proděrované železné sedadlo, pod kterým bylo ohniště… (pozn. překl.)

„Protože Kabraxisovým hlavním cílem na tomto světě je zničit zakarumuskou církev a nahradit ji jinou. Během Válek Hříchu dělal, co mohl, aby zabránil učedníkovi archanděla Yaeriuse v založení zakarumské církve.“

„A co archanděl Inarius?“ zeptal se Darrick, protože si vzpomněl na staré legendy z Válek Hříchu, které kdysi dávno slyšel. „To Inarius přece postavil první katedrálu Světla.“

„Inarius se stal příliš sebevědomým a zničil Mefistův chrám. Za to byl zotročen a svrhnut Serafem do Pekla, kde bude již navěky trpět. Kabraxis Inariusově pádu dost pomohl.“

„Na to si nepamatuju.“ Řekl Darrick.

„Válka se odehrávala hlavně mezi Mefistem a Inariusem,“ řekl Taramis. „Kabraxisovu roli ve Válkách Hříchu znají jen mudrci nebo lidé s kněžským vzděláním. Vymítač Světla je velmi záludný démon. Kabraxis tiše pracuje schován ve stínu, jenž pomalu přetahuje přes Světlo, aby ho nakonec celé zakryl. Většina z těch, kdo ho za ta staletí uctívali, se nikdy nedozvěděla jeho skutečné jméno.“

„A vy věříte, že je teď v Bramwellu?“ zeptal se Darrick.

„Jako hlava církve Proroka Světla,“ přikývl mudrc. „Ano. Nechává si říkat Dien-Ap-Sten.“

Darrick ukázal prstem na symbol. „A co tohle?“

„Tak znovu,“ řekl Taramis. „Tyhle elipsy znázorňují vrstvy člověka, jak je vnímá Kabraxis. Skrz tyhle vrstvy je schopen dostat se až k lidské duši, zvrátit ji, zlomit a nakonec uchvátit. Není to v žádném případě démon typu Diabla, Mefista nebo Baala. Nevyhledává přímou konfrontaci.“

Darrick zakroutil hlavou. „Nemůžete tady kolem jen tak házet jménama démonů. Nejsou skuteční. Nemůžou být skuteční.“

„Pekelné Mocnosti skutečné jsou.“

Darricka zamrazilo, ale i po tom všem, co viděl – dokonce i po tom všem, co ztratil od setkání s démonem v Taurukově přístavu – bránil se celou svou myslí uvěřit, že svět démonů, Horoucí Pekla, že to všechno je skutečnost a ne jen děsivé historky.

„Už jsi viděl ten chrám Proroka Světla‘?“

„Ne.“

„Je ohromný,“ řekl Taramis. „Za méně než rok z něj udělali nejhonosnější stavbu v Bramwellu.“

„Bramwell není zas až tak velké město,“ řekl Darrick. „Žijou tam hlavně rybáři a farmáři. Westmarch tam nechává jenom malou posádku, a to ještě spíš jenom jako důkaz podpory. Nikoho by nenapadlo zaútočit na Westmarch přes Bramwell. Žádné vojsko by tam po těch napůl zarostlých cestách ani nedošlo.“

„Kabraxis může klidně čekat několik generací,“ řekl Taramis. „Proto z něj začaly mít strach i samotné Pekelné Mocnosti. Tam, kde oni proti smrtelníkům bojují s armádami démonů, Kabraxis jen získává věřící.“

„Skrz ty vrstvy.“

„Ano.“ Mudrc poklepal prstem na nejkrajnější z elips. „První z nich je strach, jenž má každý člověk z démonů. Lidé, kteří se Kabraxise bojí, ho budou uznávat jako vůdce, ale při první možné příležitosti ho zradí.“ Prstem poklepal na druhou elipsu. „Další je chamtivost. Skrze církev Proroka Světla slíbil Kabraxis i jeho nejvyšší kněz známý jako mistr Sayes svým věřícím dary. Štěstí v obchodování, peníze, neočekávané dědictví. Pak se ještě víc přiblíží srdci.“ Ukázal na třetí elipsu. „Dychtivost. Toužíš tajně získat ženu svého souseda? Uctívej Kabraxise a bude zakrátko tvou.“

„Jedině pokud ho tvůj soused neuctívá taky.“

„Ne tak docela.“ Taramis se odmlčel, aby si znovu zapálil vyhaslou dýmku. „Kabraxis soudí všechny, kdo mu slouží, přísným okem. Když bude jeden člověk – mocnější než ostatní – Kabraxisovi lépe sloužit, odmění ho Vymítač Světla štědřeji.“

„A co ten věřící, který přijde o to, co chce ten štědřeji obdarovaný?“

Mudrc nad tou otázkou jen mávl rukou. „Jednoduché. Kabraxis všem řekne, že víra toho, co přišel o půdu nebo manželku, nebyla dost pevná. Že se ke Kabraxisovi – nebo v tomhle případě k Dien-Ap-Stenovi – zachoval nečestně a zasloužil si trest.“

V Darrickovi vřela žluč. V Každém slovu z toho, co ten mudrc říkal, byl kus pravdy.

Taramis přešel k další elipse. „Od tohoto místa hledá Kabraxis lidi s velkými obavami. Nemoc v rodině‘? Přijďte do kostela a budete vyléčeni. Tvůj otec senilní? Přijď do kostela a rozum se mu vrátí.“

„To Kabraxis dokáže‘?“

„Ano,“ řekl Taramis. „A ještě daleko víc. Démoni mají spoustu schopností a velkou moc. Svým způsobem nabízejí spásu těm, kdo jim budou sloužit. Už jsi jistě slyšel o darech, jenž Diablo, Mefisto nebo Baal v minulosti propůjčili svým hrdinům. Magická zbroj, mystické zbraně, moc vyvolat armády nemrtvých. Pekelné Mocnosti vládnou strachem a zkázou s cílem zotročit vše na tomto světě.“

„A Kabraxisovi jde o něco jiného?“

„Jistě že ne,“ řekl Taramis. „Je to, koneckonců, taky démon. Dokonce i archandělé chtějí, aby se jich ti, kdo je uctívají, trochu báli. Proč by na sebe jinak brali tak úžasně děsivou podobu a chovali se, jak se chovají‘?“

Darrick se nad tím zamyslel a musel přiznat, že má mudrc pravdu. Stále měl však pocit, že všechny tyhle řeči o démonech se ho nijak netýkají, že s tím nechce mít nic společného. Na druhou stranu mu cosi říkalo, že nemá na vybranou.

„Archandělé děsí lidi tím, že budou navěky zažívat muka v Horoucích Peklech a slibují pomstu všem, kdo by uctívali démony a pomáhal jim.“ Taramis zavrtěl hlavou. „Archandělé jsou jen válečníci, stejně jako démoni.“

„Ale mají daleko šlechetnější pohled na to, jak by měl člověk strávit život.“

„To však,“ řekl mudrc, „záleží na tvé víře, nebo ne?“ Darrick neodpovídal.

„Jsou lidé, kteří věří, že by tento svět měl být očištěn od démonů i andělů. Že by nemělo být Světlo ani Temnota a lidé by si měli žít podle svého.“

„A vy věříte čemu?“ zeptal se Darrick.

„Věřím ve Světlo,“ odpověděl Taramis. „Proto lovím démony a ukazuji lidem, co jsou zač. Během posledních dvaceti let jsem zabil osm nižších démonů. Žádný z nich se však nepodobal ani jednomu z Pekelných Mocností.“

To bylo Darrickovi jasné, ale viděl zatím jediného démona a nedá se říct, že by nebyl strašlivý. „Co chcete dělat s Kabraxisem?“

„Zabít ho, jestli toho budu schopen,“ prohlásil mudrc. „Jestli ne, alespoň se pokusím odhalit lidem, co je ve skutečnosti zač, zabít jeho nejvyššího kněze a srovnat jeho chrám se zemí.“

Ta slova Darricka nadchla. Měl úžasný pocit, že Taramis je něčeho takového schopen.

„Tobě ten démon někoho vzal,“ zašeptal Taramis. Darrick sebou bezděčně trhl.

„Nesnaž se to popřít,“ řekl mudrc. „Vidím ti to na očích. Pro někoho, kdo zažil to co ty, to máš napsané na čele.“ Odmlčel se a uhnul pohledem. „Mně vzal jeden démon rodinu. Před dvaceti třemi lety. Byl jsem kněz. Něco takového se mi nemělo stát. Ale démonův spár mi vyrval manželku i děti přímo z náručí.“

Lampa na stole neklidně poblikávala.

„Byl jsem ještě mladý a plně oddán studiím na Vizjereie. Učil jsem v jedné zapadlé škole, kousek od místa, kde jsem se narodil. Jednou k našim dveřím přišel nějaký cizinec. Bydlel jsem se svou rodinou v budově školy. Ten člověk říkal, že nemá kde spát a dva dny nejedl. Byl jsem hlupák zaslepený svou novou rolí a pustil jsem ho dál. V noci zabil celou mou rodinu. Jediný já jsem přežil, i když nechápu jak.“ Vyhrnul si rukávy a odhalil dlouhé a hluboké jizvy. „Všude po těle mám spoustu takových.“ Zaklonil hlavu, aby si Darrick mohl prohlédnout jizvu, jenž se táhla téměř přes půl krku. „Kněz, který mě zachránil, mě vlastně musel znovu sešit po kouskách k sobě. Všichni léčitelé mi pak řekli, že jsem byl v podstatě mrtvý. Světlo ví, že jsem chtěl.“

„Ale přežil jste,“ zašeptal Darrick zaujatý strašlivým příběhem.

„Ano.“ Taramis vyklepal popel z dýmky. „Nějaký čas jsem měl k životu odpor. Pak jsem si uvědomil, že by možná ještě mohl mít smysl. Ten démon, co zabil mou rodinu, to udělá znovu. Dal jsem se psychicky i fyzicky dohromady. Trvalo mi to tři roky, než jsem se úplně uzdravil a dalších devět, než jsem toho démona vystopoval. Mezitím jsem už zabil jiné dva a odhalil další čtyři.“

„A teď honíte Kabraxise?“

„Ano. Když vznikla církev Proroka Světla, pojal jsem určité podezření. Začal jsem ji detailněji zkoumat a přišel jsem na tolik souvislostí mezi uzdravováním a změnami ve způsobu myšlení věřících, ze jsem došel k závěru, že za tím vším musí být Kabraxis.“

„A proč jste tady?“ zeptal se Darrick.

„Protože,“ odpověděl mudrc, „Kabraxis už tu jednou byl. Nějaký čas ho uctívaly barbarské kmeny, které válčily s jižními zeměmi. Tehdy si nechal říkat Ledospár Nemilosrdný. Podařilo se mu spojit některé z nejvýznamnějších barbarských kmenů a vytvořit ohromnou armádu, jež ovládala země mezi Dvojmořím, Velkým oceánem a Zmrzlým mořem.“

Darrick přemýšlel, co to znamená. Legendy o barbarské armádě byly tak staré, že se s nimi dnes už jenom strašily děti. Barbaři v nich byli strašní kanibalové, kteří si cpali břicha mrtvými těly žen a dětí. „Než přišel Hauklin se svým mečem Bouřiběsem a zabil Ledospára během bitvy, která trvala šest dní.“

Taramis se ušklíbl. „Takže jste ty historky slyšel.“

„Jo,“ odpověděl Darriek. „Ale pořád nechápu, co to má společného s tím, že jste v Nalezeném Přístavu.“

„Bouřiběs je pořád tady,“ odpověděl mudrc. „Přišel jsem si pro ten meč, protože to je jediná věc schopná Kabraxise zabít.“

„Ale tehdy ho nezabil,“ poznamenal Darrick.

„Texty, které jsem četl, říkají, že Kabraxis před zničující silou Bouřiběsu utekl. To jen v lidských příbězích démon nakonec umírá. Já však mám důvod se domnívat, že ten meč má skutečně moc Kabraxise zabít.“

„Když tohle všechno víte, proč vůbec ztrácíte čas se mnou?“

Mudrc se na Darricka zkoumavě zadíval. „Protože jsem sám, Darricku Langu, a už nejsem tak mladý, jako kdysi.“ * Twin Seas – záliv rozdělený na dvě části spojené jen nízkým průlivem. Začíná Ostrovy Amazonek a zařezává se hluboko mezi Aranoch a Kehjistan.

** V originále Stormfury. Podle oficiální informace od firmy Blizzard Ent. se ve hře nevyskytuje ani jako Unigue, ani jako Set item. Škoda… (pozn. překl.)

„Vy víte, jak se jmenuju?“

„Samozřejmě.“ Taramis ukázal rukou na knihy rozložené po stole. „Jsem sečtělý muž. A už víc než před rokem, když jsem byl ve Westmarchi, jsem slyšel o objevení démona v Taurukově přístavu. Také jsem slyšel o mladém lodním důstojníkovi, který přišel o svého nejlepšího přítele během záchrany králova synovce.“

„Ta proč všechny ty vytáčky a triky?“

„Abych tě získal pro svou věc,“ řekl Taramis přívětivě, „a snad i naplnil tvůj osud.“

„Jaký osud?“ Darrick se cítil jako v pasti.

„Jsi s celou tou věcí nějak zvláštně spojený,“ řekl mudrc. „Snad proto, že ti něco vzal. Nebo je mezi tebou a tím démonem ještě nějaké jiné pouto.“

„Já už s ním ale nechci mít nic společného,“ řekl Darrick. Sám si však nebyl tak jistý, že je to pravda a navíc pocítil strach.

„Skutečně? Tak proč jsi tady? Na místě, kde odpočívá zbraň, jež Kabraxise zabije?“

„Protože jsem byl za poslední rok většinu času v lihu,“ řekl Darrick. „Přišel jsem o místo ve Westmarchském námořnictvu. Ožralý a bez peněz jsem se prostě nechal unášet proudem. Z města do města. Vždycky najít nějakou práci, abych vůbec přežil, a hlavně se nevracet do Westmarche. Ani jsem nevěděl, že tu jsem, než jsem se málem úplně zmrzlý probudil. A o tom meči jsem neměl ani tušení, dokud jste mi o něm neřekl. Já žádného démona nehledám.“

„Ne?“ Taramis sklopil oči k symbolu nakreslenému mastnotou na dřevěný stůl. „Tak co děláš tady? Teda, pokud ses nepřišel jenom zadarmo najíst?“

„Nevím,“ připustil Darrick.

„Věděl jsi, komu ten symbol patří, než jsi se mnou mluvil,“ řekl Taramis. „Teď, když víš, že ten démon je v Bramwellu a skrývá se za církví Proroka Světla, dokážeš z toho vycouvat? Zapomenout?“

V Darrickově hlavě se jakoby ve zpomaleném záznamu znovu odehrála scéna, kdy Mat padal z útesu. Bolest, během posledního roku utápěná v alkoholu, se znovu ozvala, jakoby byla úplně čerstvá. Pocítil ohromný vztek, ale nějak se mu podařilo ho ovládnout.

„To Světlo tě přivedlo až sem, Darricku,“ řekl mudrc tiše. „Přivedlo tě sem přesně v tenhle čas, abychom se my dva mohli setkat, poněvadž je to tvůj osud. Protože ty máš moc to změnit. Já se jen ptám, jestli jsi připraven jít do bitvy, jíž se stejně nevyhneš.“

Darrick zaváhala uvědomil si, že ať již odpoví jakkoli nebo i když neodpoví vůbec, bude ztracen.

„Fakt věříte, že ten meč Kabraxise dokáže zabít?“ zašeptal Darrick chraplavě.

„Ano.“ odpověděl Taramis. „Ale jen zde, v poslední vrstvě,“ poklepal prstem na eliptický symbol. „Ještě zbývají dvě, o kterých jsme nemluvili. Ta nejkrajnější je místem, kde z tebe Kabraxis začne z dělat víc než člověka. Tady musí lidé překonat strach ze světa démonů a projít po Zvrácené cestě snů a stínů – po Černé cestě.“

„Černá cesta?“ zeptal se Darrick.

„Tak jí říká Kabraxis. Během jeho několika pobytů na tomto světě už pro ni vymyslel různá jména, ale její skutečný název je Zvrácená cesta snů a stínů. V okamžiku, kdy se Kabraxisův vyvolený postaví tváří v tvář světu démonů, musí se mu odevzdat, myslí tělem i duší. Navždy. Spousta lidí v tomto okamžiku zklame a je svrhnuta do Horoucích Pekel, aby v bolestech umírala do konce věků.“

„Jakým způsobem ty lidi změní?“

„Stanou se rychlejšími a silnějšími než obyčejní lidé,“

odpověděl mudrc. „Je nesmírně obtížené je zabít. Někteří dokonce ovládnou základy démonické magie.“

„To vypadá, že dostat se ke Kabraxisovi bude nemožné.“

„Ne s Bouřiběsem,“ řekl Taramis. „A já taky nejsem úplný čarodějný analfabet.“

„Co když se rozhodnu nejít?“

„Pak půjdu sám.“ Mudrc se usmál. „Ale ty tohle nemůžeš odmítnout. Je to až příliš hluboko v tobě. Před rokem bys snad byl ještě schopen obrátit se ke mně zády a odejít, ale teď už ne. Snažil ses nějak přežít, co se stalo tvému příteli i tobě. Málem tě to zničilo.“ Odmlčel se. „Teď musíš najít sílu se tomu postavit.“

Darrick sklopil oči k symbolu. „Co je ta poslední vrstva?“

Taramis váhavě zakroutil hlavou. „Nevím. V žádném z textů o Kabraxisovi se o ní nic nepíše. Jen že je to vrstva největšího strachu, ale nemám tušení, co se za ní může skrývat.“

„Možná by nebylo špatné to vědět.“

„Třeba na to přijdem spolu,“ nadhodil mudrc.

Darrick se mu zadíval do očí a přál si, aby měl dost sil říct ne. Ale nedokázal to. Byl příliš unavený žít napůl a snažit se utéct před pocitem viny. Měl zemřít s Matem. Snad byla jediná cesta, jak z toho ven, zemřít teď.

„Dobře,“ zašeptal Darrick. „Jdu s tebou.“

Osmnáct

Buyard Cholik stál na balkóně mezi hadovýma očima a očekával příchod svého hosta. Jak shlížel na prázdné lavice pod sebou, naplnilo ho očekávání. Dnes dopoledne byla místnost plná lidí. Každý obřad byl vždy větší než ten předešlý. Už ani nebylo dost místa k sezení pro všechny, kdo přišli. Přestože najatí stavebníci dělali, co mohli, nedokázali přistavovat tak rychle, aby udrželi krok s rostoucím počtem věřících.

A přesto tu byl dnes večer jen jediný člověk a Cholikova euforie byla větší než kdy jindy. Dál však beze slova stál, i když se lord Darkulan zastavil v ohromných vstupních dveřích.

Ozbrojené stráže s tasenými zbraněmi seřazené kolem něj mu svítily na cestu. Světlo luceren se odráželo od naleštěných zbrojí a nabroušených mečů. Ozval se šepot a Cholik z něj vycítil strach a nenávist.

Lord Darkulan byl mladý muž, něco kolem třicítky. Jeho královské držení těla dávalo tušit, že je zvyklý stát v čele svých vojáků jako jejich velitel. Jeho hubená, skoro až ptačí tvář byla zasazena do helmy bez hledí a s planoucími rohy po stranách. Nad tenkou linkou rtů mu rostl pečlivě zastřižený knír. Na sobě měl zelený plášť, který v šeru splýval s černými kalhotami a tunikou. Přestože ji Cholik neviděl, byl přesvědčený, že pod tunikou je skrytá magická kroužková zbroj.

Lord Darkulan netrpělivě mávnul na jednoho ze svých válečníků.

Muž přikývla vstoupil do hlavní síně katedrály. Jeho okované boty na kamenné podlaze ve večerním tichu doslova zvonily.

Cholik promluvil. Zvýšil hlas, přestože věděl, že chrám byl postaven tak, aby ho bylo bez problémů slyšet kdekoli uvnitř. „Lorde Darkulane, Tohle setkání je vyhrazeno jen tobě. Nikdo jiný nesmí vstoupit.“

Darkulanovi muži okamžitě namířili lucerny směrem, odkud se ozval Cholikův hlas. Některé z nich byly ze tří strany zakryté, takže vrhaly světlo jen přímo na kněze.

Cholik proti oslnivému světlu přimhouřil oči, ale nezvedl ruku, aby si je zakryl.

„Jsou to jenom mí osobní strážci,“ odpověděl lord Darkulan. „Nejsou pro vás žádnou hrozbou. Ve skutečnosti jsem myslel, že po dnešní události jejich přítomnost spíše uvítáte.“

„Ne,“ řekl Cholik. „Vy jste si toto setkání vyžádal a já jsem na něj přistoupil. Bude se odehrávat jen mezi čtyřma očima.“

„A pokud budu trvat na svém?“ zeptal se lord Darkulan.

Cholik vymrštil ruce před sebe a vyřkl slova plná síly. Z konečků prstů mu vyšlehly plameny a zažehly olejem naplněné kanálky kolem hadovy hlavy. Had znovu ožil, jeho hlava se odlepila z kamenné stěny a zamířila směrem k vojákovi.

Ten, aniž by nějak zpanikařil, otočil se a běžel zpět k ostatním. Od okovaných bot mu odletovaly jiskry.

Bojovníci uzavřeli formaci kolem lorda Darkulana ve snaze dostat ho do bezpečí. Jejich lucerny se ve tmě u vchodu míhaly jak roj světlušek.

„Necháš svou milenku zemřít?“ zeptal se Cholik z pomalu se komíhající hadovy hlavy. „Necháš svou paní zemřít na šibenici? Dopustíš, aby tvé jméno bylo vláčeno bahnem tohoto města? Když já tohle všechno můžu změnit?“

Lord Darkulan se obořil na své muže a snažil se je setřást. Ti velmi neochotně všichni o krok ustoupili. Velitel rychle lordovi cosi vysvětloval. Snažil se mu zřejmě vysvětlit příčinu jejich obav.

Lord se po několika krocích zastavil a zíral na Cholika stojícího na hadově hlavě. Oheň se právě dostal až k hadovým čelistím a Darkulana napadlo, že ze středu katedrály to musí být strašlivý pohled.

„Říká se, že jste byl dnes ráno zavražděn,“ řekl lord Darkulan.

Cholik roztáhl paže a vychutnával si pozici, v níž teď byl. „Vypadám jako mrtvý, lorde Darkulane?“

„Spíš jako ňákej zombí,“ zabručel jeden z vojáků. „Nejsem zombí,“ řekl Cholik. „Pojď blíž, lorde Darkulane, aby sis mohl poslechnout, jak mi tluče srdce. Kdybys snad ani pak nevěřil, dovolím ti, abys mne do krve zranil. Zombí ani jiní nemrtví nekrvácejí.“

„Proč nemohou jít mí muži se mnou?“ zeptal se lord Darkulan.

„Protože jestli mám zachránit lidi, které si přeješ, abych zachránil – jestli mám zachránit tebe, lorde Darkulane musíš mi věřit.“ Cholik čekal a snažil se nevzbudit dojem, že je na lordově rozhodnutí tak závislý, jak ve skutečnosti byl. Napadlo ho, jestli se Kabraxis dívá, a pak si uvědomil, že to není správně formulovaná otázka. Raději by měl přemýšlet, odkud se démon dívá.

Lord Darkulan si od jednoho ze svých mužů vzal lucernu, chvíli ještě váhal a pak se rázným krokem vydal hlouběji do katedrály. „Jak to, že víte tolik o mně i o událostech kolem mne?“ zeptal se.

„Jsem hledač Cesty,“ prohlásil Cholik. „Vyvolený samotným Dien-Ap-Stenem. Jak bych mohl nevědět?“

„Několik lidí z mého okolí napadlo, jestli nejste vy a vaše církev nějak zodpovědní za příkoří, které mě postihlo.“

„A ty tomu věříš, lorde Darkulane?“ zeptal se Cholik. Lord zaváhal. „Nevím.“

„Dnes ráno jsi mne viděl zemřít střelou z kuše úkladného vraha. Přesto nyní stojím před tebou. Jsem živý a zdravý a připraven ti pomoci, protože mne potřebuješ, můj pane. Nebo bych se snad měl od tebe odvrátit, jako ses ty odvrátil od Dien-Ap-Stena a tohoto chrámu, když jsme ho začali stavět?“ Cholik se odmlčel. „To bych mohl a ty to víš. Někteří z mých lidí jsou přesvědčeni, že to ty jsi najal vraha, jenž se mne dnes pokusil zabít, protože žárlíš na mou moc.

„To jsou lži,“ odpověděl lord Darkulan. „Nikdy jsem se nemusel za někoho ani před nikým schovávat.“

„A myslí si to i lady Darkulan?“ zeptal se Cholik tím nejpřívětivějším hlasem.

Ruka lorda Darkulana sjela k jílci šavle. „Nepokoušej osud, knězi.“

„Dnes dopoledne jsem stál tváří v tvář smrti, lorde Darkulane. Tvé hrozby na mne nepůsobí. Kráčím ruku v ruce s Dien-Ap-Stenem.“

„Mohl bych tě nechat odsud vyhnat,“ řekl lord Darkulan zlostně.

„V Bramwellu i jeho okolí je víc tvých poddaných, kteří by ti něco takového nedovolili, než kolik máš vojáků, které bys na to potřeboval.“

„Nevíš…“

„Ne,“ skočil mu Cholik do řeči a přesunul se i s hadovou hlavou přímo nad lorda. „Ty nevíš, s kým mluvíš!“

Had otevřel čelisti a vychrlil proud ohně na kamennou zem přímo před houf vojáků, kteří se rychle stáhli oněkolik metrů zpět.

„Potřebuješ mě,“ řekl Cholik. „A potřebuješ spásu, kterou ti Dien-Ap-Sten může dát. Pokud zachrání tvou milenku, bude zachráněna i tvá žena. A pokud to přežijí tyhle dvě, tobě zůstane tvá moc.“

„Byla chyba, že jsem tě tu nechal se usadit,“ řekl lord Darkulan. „Měl jsem tě dát vyhnat hned.“

„Po první noci zázraků,“ řekl Cholik, „by to už stejně nebylo možné. Dien-Ap-Sten a Cesta snů přináší lidem moc. Bohatství a postavení. Stačí si pro ně přijít. Zdraví pro nemocné a umírající.“ Pak beze slova rozkázal hadovi, aby položil hadu na zem.

Lord Darkulan ustoupil, ale za ním stále ještě hořely plameny, které před okamžikem vyšly z hadovy tlamy. Byl odříznutý od svých mužů, ale Cholik si byl vědom, že někteří z nich mají luky a nože, jimiž se dalo zaútočit i na dálku.

„Tím, že jsi sem dnes večer přišel, jsi jen udělal jedinou věc, která ti zbývala,“ řekl Cholik. Pomalu sestoupil z balkónu po schodech točících se kolem hadova krku.

Had ležel klidně a nehybně, ale jeho planoucí oči sledovaly vše kolem. Co chvíli vystřeloval rozeklaný jazyk, z něhož vystupoval kouř a pára a naplňovaly vzduch podivným zápachem. Nehybným tichem katedrály zavířily žhavé jiskry a hned zase zhasly. Z hada sálal žár.

Cholik se postavil přímo před hada s vědomím, že má za sebou děsivou kulisu, proti které se zdál být temným stínem tyčícím se před plamenným monstrem.

„Asi si myslíš, že tohle je tvůj konec, lorde Darkulane,“ řekl Cholik mírně.

Lord nic neříkal. Strach mu vyryl do tváře hluboké stíny, nehledě na světlo vycházející z jeho lucerny i z hada. „Ujišťuji tě,“ řekl Cholik, „že opak je pravdou. Zajistil sis budoucnost.“ Pokynul rukou hadovi a ucítil žár vycházející z jeho otevřené tlamy. „Pojď se mnou, lorde Darkulane. Odevzdej své starosti a obavy Dien-Ap-Stenovi a on je nechá navždy zmizet.“

Lord Darkulan se ani nepohnul.

„Dopoledne jsi tu byl,“ řekl Cholik. „Byl jsi svědkem zázraku, který Dien-Ap-Sten seslal pomocí Černé cesty, když rozdělil ty dva chlapce srostlé v jedno tělo. Už jsi někdy před tím viděl něco podobného?“

„Ne,“ odpověděl lord roztřeseným hlasem. „Už jsi o něčem podobném slyšel?“

„Nikdy.“

„S Dien-Ap-Stenem po svém boku,“ sliboval Cholik, „může člověk kráčející po Cestě snů dokázat cokoli.“ Kněz napřáhl paže směrem k němu. „Pojď se mnou, abych ti mohl ukázat ještě daleko více zázraků.“

Na tváři lorda Darkulana bylo vidět, že váhá.

„Ráno,“ řekl Cholik, „už bude příliš pozdě. Tvá milenka padne za oběť smrtícímu jedu. A její otec bude na oplátku žádat život tvé ženy.“

„A jak jim pomůžu tím, že teď půjdu s tebou?“

„Na Cestě snů,“ řekl Cholik, „není nic nemožné. Pojď.“

Lord Darkulan se snahou nedat na sobě znát strach udělal krok vpřed a nechal Cholika, aby ho vedl za ruku.

„Buď statečný, lorde Darkulane,“ radil Cholik. „Uzříš divy zřídka určené lidským očím. Vstup do hadovy tlamy a pokud uvěříš, tvůj strach zmizí.“

Lord Darkulan šel krok za Cholikem. Prošli kolem ostrých zubů a kráčeli po černé stužce jazyka dál do hadových útrob, kde se jazyk změnil v černou stezku vedoucí hluboko do jakési chodby.

„Kde jsme?“ zeptal se lord Darkulan.

„Na Cestě snů,“ odpověděl Cholik. „Jdeme za tvým osudem. Když chce člověk následovat Dien-Ap-Stena, musí být silný. Ty se staneš ještě silnějším.“

Chodba se několikrát rozšířila a změnila směr, ale pod nohama měli stále stejnou černou stezku. Mluvil už s několika věřícími, kteří po ní prošli, aby se uzdravili nebo byli jinak obdarováni, a každý z nich ji popsal jinak. Někteří tvrdili, že procházeli dobře známými chodbami, zatímco jiné Cesta zavedla na místa, kde nikdy nebyli a doufali, že nikdy neuvidí.“

Před nimi vycházelo zelené slunce a chodba kolem nich najednou zmizela. Černá cesta nyní vedla nahoru na útes. Byli tak vysoko, že pod sebou viděli mraky. Okolní hory se však zdály být ještě vyšší. Na jejich vrcholcích se třpytil sníh.

Lord Darkulan se zastavil. „Chci se vrátit.“

„Nemůžeš,“ odpověděl Cholik. „Podívej.“ Otočil se a ukázal směrem, odkud přišli.

Černou cestu pohlcovaly plameny, třikrát tak vysoké než dospělý muž.

„Jediná cesta vede vpřed,“ řekl Cholik. „Udělal jsem chybu,“ prohlásil lord Darkulan. „Nebyla první,“ odpověděl Cholik.

Lord Darkulan se prudce otočil, tasil meč a namířil ho jen centimetry od Cholikova odhaleného krku. „Dostaneš mě odsud nebo ti useknu hlavu.“

Cholik s jistotou, že na něj Kabraxis dohlíží, sevřel ostří meče v dlani. Nabroušená ocel se mu zařízla do ruky.

Po čepeli stékala krev a dopadala na Černou cestu, kde se měnila v plamínky o velikostí mužské pěsti.

„Ne,“ řekl Cholik, „neusekneš.“ Ucítil, jak jím proudí moc a čepel meče se v sekundě rozžhavila do červem. Lord Darkulan zavyl bolestí, pustil zbraň a ucouvl.

Nevěřícně hleděl na spálenou ruku.

Cholik ignoroval bolest ve své vlastní spálené dlani, ignoroval puch spáleného masa i kouř vycházející z jeho ruky. Už se mu staly horší věci, když ho tudy vedl Kabraxis. Ještě stále si živě pamatoval a téměř cítil, jak mu mozek svírají démonovy pařáty a drápy skřípou o jeho lebku.

Cholik se otočil na patě a hodil lordův meč z útesu. Pak zvedl spálenou a pořezanou ruku, aby zjistil, jak je na tom.

„Jsi šílený,“ řekl nevěřícně lord Darkulan.

„Ne,“ prohlásil klidně Cholik. „Věřím v Dien-Ap-Stena a moc Cesty snů.“ Obrátil ruku směrem k lordovi. Řezné rány se začaly zacelovat a popáleniny mizely přímo před očima. V několika okamžicích nebylo po žádném zranění ani památky. „I ty můžeš uvěřit. Zvedni ruku a přijmi, co ti nabízím.“

Lord Darkulan zvedl třesoucí se popálenou dlaň. „Věř,“ řekl Cholik mírně. „Věř a bude ti dána moc zbavit se zranění i utrpení.“

Lord Darkulan se soustředil. Na čele mu vyrazil pot. „Nemůžu,“ zašeptal chraptivě. „Žádám tě, prosím, ať ta bolest zmizí.“

„To nemůžu,“ řekl Cholik. „To musíš udělat sám. Jen se otevři Dien-Ap-Stenovi. Chce to jen trochu víry. Věř.“

A Darkulanova ruka za začala pomalu hojit. Popáleniny se pokryly strupem, který okamžitě znovu zmizel a tam, kde ještě před několika sekundami byl černý škraloup, objevila se neporušená kůže.

„Dokázal jsem to.“ Zíral nevěřícně lord Darkulan na zahojenou ruku. Prsty se mu stále ještě třásly.

„Ano,“ řekl Cholik. „Ale to nejhorší teprve přijde.“ Stezka pod nimi se bez varování rozpadla a oni začali padat do nekonečné propasti.

Lord Darkulan zařval.

Cholik svůj strach dokonale ovládal. Nyní byl na Černé cestě on. Vojáci a kněží, kteří se stali součástí jeho úzkého kruhu nejvěrnějších, zažili daleko horší situace, než byla tahle. Všichni, kdo se dostali až sem, museli prožít ten nejhorší sen, který měli všichni uložený hluboko ve svém nevědomí.

Na konci strašlivého pádu bílými mraky nebyl náraz na rozeklané skály, jak Cholik čekal. Místo toho přistál měkce jako pírko doprostřed měsícem zalitého močálu. Nad hlavou mu svítily hvězdy.

Lord Darkulan se zřítil s ohromným cáknutím do bahna, a to se nad ním okamžitě zavřelo.

Cholik už si téměř začal dělat starosti, že se něco zvrtlo. Stávalo se, že novicově na Černé cestě umírali, ale byl to většinou Kabraxis, kdo sám vybíral ty, kdo přežijí.

„Je v pořádku,“ řekl démon. „Dej mu ještě chvíli. Našel jsem tohle místo i událost hluboko v jeho mysli, kam už snad ani nezná cestu. Dávej pozor.“

Cholik čekal a žasnul, že bez problémů stojí na hlubokém močálu, aniž by se byt jen o centimetr zabořil do bahna. Pak se vynořila paže lorda Darkulana, a zachytila se napůl rozpadlého kmene, jenž sem musel spadnout nesmírně dávno. Na hlavě i na tváři měl smradlavé bahno. Ten tam byl jeho královský vzhled, teď z něj byl obyčejný vystrašený muž.

Lord Darkulan se natáhl směrem k Cholikovi. „Pomoz mi! Rychle!“

„Čeho se bojí?“ zeptal se Cholik Kabraxise. Ani jeden z nich se nepohnul, aby lordovi pomohl. „Ten močál není tak hluboký, aby se utopil.“

„Bojí se minulosti,“ řekl démon. „A má proč.“

Lord Darkulan se vyděšeně ohlédl přes rameno. Z bahna tam trčely mrtvé stromy bez listí. Břeh močálu lemovaly rozkládající se větvě pokryté zaschlým bahnem. Napůl potopené mezi nimi ležely kostry různých zvířat, některé ještě relativně čerstvé, takže z nich ještě vlály cáry kůže. Z holých větví viseli vzhůru nohama mrtví ptáci a na hladině plavaly břichem vzhůru žáby.

„Zemře tam?“ zeptal se Cholik.

„Ano,“ odpověděl Kabraxis, „pokud ho nezachráním. Nedokáže s tím bojovat. Je to na něj příliš silné.“

Zoufalý muž znovu vytáhl z bahna ruku, nahmatal kmen a dokázal se vytáhnout do pasu.

V tu chvíli mu na záda skočilo něco příšerného.

Za ta léta rozkladu v bahně kůže na obličeji mrtvé ženy zrohovatěla a přilepila se na lebku. Cholika napadlo, že asi kdysi musela být krásná, to však už bylo dávno pryč. Šaty z jemné světle modré látky, které před lety jistě nádherně zdůrazňovaly všechny ženské křivky, jen splihle visely na zrůdě, která se jako klíště držela na Darkulanových zádech. Mrtvá žena se nahnula blíž k lordovi a v napůl rozpadlých ústech se objevily ostré tesáky. Vyplázla dlouhý vysušený jazyk a téměř vášnivě jím zkoumala lordovo ucho. Pak ho zase schovala za zčernalé zuby. Když se zakousla do ušní chrupavky, vystříkla krev.

Lord Darkulan zařval bolestí a zoufale se snažil ze sebe ženu setřást a dostat se celým tělem na kmen.

„Pomozte mi!“ volal lord.

„Kdo je ta žena?“ zeptal se Cholik.

„Kdysi,“ odpověděl Kabraxis, „to byla jeho milenka.

Dávno, ještě před tím, než se oženil. Byla to obyčejná dívka. Jmenovala se Azyka, dcera nějakého prodavače. Těsně před svatbou řekla lordovi Darkulanovi, že s ním čeká dítě. Lord Darkulan věděl, že něco takového by ho zničilo. Zabil ji a její tělo utopil v močálu za Barmwellem.

„A nikdo ji nikdy nenašel?“ zeptal se Cholik. „Ne.“

Cholik sledoval, jak se vyděšený lord snaží udržet se mechem pokrytého kmene. Váha mrtvé ženy ho stahovala zpět do bažiny. Cholika Kabraxisův příběh nijak nedojal. Jako kněz zakarumské církve mu zvláštní privilegia vyčleněná pro ty nejvýše postavené, nebyla cizí. V historii Westmarche se už zapomnělo na spousty vražd, většinou právě za velké pomoci církve.

„Pomozte mi!“ křičel lord Darkulan.

Kabraxis vykročil. Jeho ohromná chodidla zanechávala na černé vodě pokrývající bahno jen nepatrné vlnky a ani trochu se nenamočila. „Lorde Darkulane,“ zavolal démon.

Lord se podíval směrem, odkud zaslechl hlas, a poprvé uviděl démona. Na okamžik zcela znehybněl, ale mrtvá žena stále zakousnutá do jeho ucha, z něhož už zbyly jen krvavé cáry, ho přinutila vrátit se do reality. Bojoval s ní, ale nakonec se přeci jen nedokázal udržet padlého stromu a zapadl do bažiny až po prsa. Vlasy mrtvé ženy teď plavaly na hladině.

„Lorde Darkulane,“ zavolal démon. „Jsem Dien-Ap-Sten. Jsem tvá spása.“

„Ty nejsi spása,“ vykřikl Darkulan. „Jsi démon!“

„A ty jsi topící se člověk, prohlásil Kabraxis. „Přijmi mne nebo zemři.“

„Nenechám se ošálit nějakou tvou iluzí…“

Mrtvá žena zapletla své kostlivé prsty do Darkulanových vlasů. Když zatáhla, lord Darkulan zmizel v černém bahně močálu.

Kabraxis trpělivě čekal.

Cholik už na chvíli uvěřil, že je konec a že lord zemřel v bažině v objetí své zavražděné milenky. Chlad močálu jím otřásla on alespoň založil ruce na prsou, aby se trochu zahřál. Už tolikrát šel po Černé cestě a stále si na to nezvykl. Pokaždé to bylo jiné a něčím výjimečné.

Nad hladinou se objevila ruka lorda Darkulana a Kabraxis ji rychle zachytil. Bez jakékoli námahy vytáhl démon lorda z bahna i se ženou stále přilepenou na jeho záda.

„Zemřít nebo žít,“ prohlásil klidně Kabraxis. „Máš možnost volby.“

Lord Darkulan váhal skutečně jen okamžik. „Žít. Ať mi Světlo odpustí, chci žít.“

Na Kabraxisově příšerné tváři se objevil krutý úsměv. „7á ti odpouštím,“ zasmál se a vytáhl lorda celého z močálu. Mrtvá žena se mu nyní snažila vyškrábat volnou rukou oči.

Kabraxis ji jedinou ranou odmrštil. V tom okamžiku si Cholik uvědomil, že opět stojí na pevné zemi Černé cesty vinoucí se vysokými skalami. Po močálu nebylo ani stopy.

Lord Darkulan se nedokázal ubránit strachu a při pohledu na démona se roztřásl. „Nezabíjej mě,“ prosil.

„Nezabiju tě,“ řekl Kabraxis a přinutil lorda kleknout., aby ho ponížil. „Daruji ti život.“

Lord Darkulan se klepal, ale jinak se neodvažoval pohnout.

„Jsi slabý.“ Kabraxisův hlas potemněl. „Já budu tvou silou.“ Démon uchopil jednou rukou lorda Darkulana za hlavu. „Jsi ztracený. Ukáži ti cestu.“ Jeho prsty se najednou proměnily v ostré jehlice. „Vlastní vinou a kvůli tělesné touze jsi ztratil sám sebe. Učiním z tebe opět člověka, vůdce lidí.“ Jediným rychlým pohybem zápěstí zabodl démon jehlice hluboko do lordovy lebky. Po Darkulanově tváři stékala krev a mísila se s černým bahnem. „Myslí, tělem i duší jsi můj!“

Na temném nebi nad horami za zablýsklo a všechny ostatní zvuky přehlušil hrom zesílený odrazem od skal. Černá cesta se Cholikovi zatřásla pod nohama a on si na chvíli myslel, že se celé pohoří zhroutí.

Pak však hrom i jeho ozvěna dozněly a Kabraxis vytáhl své prsty z Darkulanovy lebky.

„Vstaň,“ rozkázal démon, „a začni žít nový život, jenž jsem ti dal.“

Lord Darkulan vstal a v tu chvíli z něj zmizelo všechno bláto i krev. Stál vzpřímeně a v očích měl klid. „Slyším a poslouchám.“

„Zbývá ještě jedna věc,“ řekl Kabraxis. „Musíš na sobě nést mé znamení, abych nad tebou mohl bdít.“

Lord Darkulan bez váhání rozhalil svou tuniku, sundal drátěnou košili a odhalil hruď. „Tady. Přímo na srdce, abych tě měl blízko u sebe.“

Kabraxis položil Darkulanovi na hruď dlaň. Když ji znovu odtáhl, objevilo se na lordově kůži tetování.

„Jsi v mých službách,“ řekl démon.

„Až do konce svých dnů,“ řekl lord Darkulan.

„Jdi tedy, lorde Darkulane, a věz, že máš moc vyléčit svou milenku a zabránit tak smrti své ženy. Vezmi trochu své krve, smíchej ji s vínem a dej jí ho vypít. Vyléčí se.“

Lord Darkulan přikývl a ještě jednou vyjádřil démonovi nekonečnou oddanost. Pak pokračoval po Černé cestě a vyšel hadovými ústy ven. Skrz ně bylo znovu vidět vnitřek katedrály.

„A teď je tvůj,“ řekl Cholik, zatímco sledoval, jak se lord vrací ke svým vojákům.

„Je náš,“ souhlasil Kabraxis.

Cholik se na démona podíval, překvapen, že nezněl až tolik spokojeně. „Děje se něco?“

„Dozvěděl jsem se o jednom muži,“ řekl démon. „Taramis Volkem lovec démonů, je mi na stopě.“

„Jak to?“

„Na tom nezáleží. Po dnešní noci mne již nebude zajímat. Nicméně po tom vražedném útoku, jenž jsem nezaregistroval, bys měl asi zesílit ostrahu kolem chrámu.“ Kabraxis se odmlčel. „Lord Darkulan ti asi velmi rád pomůže.“

„Neexistuje způsob, jak chrám zajistit kompletně,“ namítnul Cholik. „Přijímáme příliš mnoho lidí a mnoho z nich neznáme ani je nemůžeme nijak prověřit.“

„Tak to dělejte důkladněji,“ odsekl Kabraxis.

„Jistě,“ řekl Cholik a se skloněnou hlavou sledoval, jak démon mizí. Cholik měl hlavu plnou myšlenek, které se draly na povrch jedna přes druhou. Kdo byl ten lovec, kterého se Kabraxis tolik bál? Za ten rok, co byli spolu, Cholik démona nikdy neviděl se něčím nechat tak znepokojit. Celá ta záležitost byla matoucí a víc než jen trochu znepokojivá, i přes Kabraxisovo ujištění, že je o všechno postaráno.

Ale jak se asi Kabraxis mohl postarat o muže, který ho lovil.

Devatenáct

Přestože Darrick už v minulosti několikrát na koni jel, když pracoval pro obchodnické karavany, stále si ještě nemohl na jeho pohyb zvyknout. I paluba lodi zmítající se na rozbouřeném moři byla daleko jistější než tohle zvíře, na jehož hřbetě sjížděl po lesní stezce.

Naštěstí kůň jel poslušně za klisnou Taramise Volkem a nevyžadoval od něj žádné zvláštní vedení. Darrick si jen přál, aby mohl v sedle spát stejně, jako to dokázali někteří z mužů, kteří je doprovázeli.

Včera v noci by Darricka ani ve snu nenapadlo, že Taramis má s sebou malou armádu, jenž tábořila kousek za Nalezeným Přístavem. Když však nyní viděl jejich odhodlání a profesionalitu, nepřekvapovalo ho, že bez větších problémů ušli pozornosti obyvatel města.

Všichni válečníci jeli v zástupu. Dva koně bez jezdců dávali tušit, že před družinou se pěšky pohybují dva zvědové. Bylo až neuvěřitelné, že všichni jeli téměř naprosto neslyšně, i díky tomu, že měli všechno vybavení bezpečně připevněno, aby je neprozradilo všelijaké cinkání nebo řinčení. Vypadali jako smečka vlků na lovu. K tomu dojmu přispívala i zatažená obloha a studený severní vítr.

Darrick se narovnal v sedle a pokusil se najít pohodlnější pozici. Od chvíle, kdy včera večer opustili Modrou lucernu, jeli bez přestávky celou noc. Několikrát už jeho vyčerpání překonalo strach z pádu a on se na několik okamžiků poddal spánku, ale téměř okamžitě ho probudil pocit, že klouže z koně dolů.

V jinak naprosto tichém lese se ozvalo ptačí volání. Darrickův bystrý sluch okamžitě rozeznal, že nebylo skutečné, neboť už ho slyšel několikrát před tím. Přicházelo od jednoho ze zvědů před nimi. Během noci používali nejčastěji soví houkání, ale tentokrát napodobovali malého střízlíka s ostře červeným krkem, jaké si někdy námořníci brávali s sebou na moře, aby měli společnost.

Z lesa vyšel zvěd a chvíli běžel po boku Taramisova koně. Evidentně mu nedělalo potíže vyrovnat se jeho lehkému klusu. Prohodili mezi sebou s mudrcem několik slov a pak zvěd znovu zmizel.

Taramis vypadal klidně, a tak se i Darrick snažil uvolnit. Svaly měl napjaté a bolavé z celodenního vykládání a noční jízdy. Nepřál si nic jiného, než aby místo úmorné cesty v sedle zůstal v Nalezeném Přístavu. Neměl s těmito muži nic společného. Všichni se zdáli být ostřílenými bojovníky a těch pár slov, co Darrick pochytil z jejich rozhovoru, bylo o bojích s démony, přestože žádný z nich asi nebyl tak silný jako Kabraxis.

Darrick vydechl a sledoval, jak se mu před ústy tvoří pára. Neměl ponětí, proč ho Taramis požádal, aby jel s ním, když měl kolem sebe tolik válečníků.

O kousek dál je stezka, po které jeli, zavedla na mýtinu. Obklopen pařezy tam stál malý dům s doškovou střechou. Země na jižní straně domu byla obdělaná a něčím osazená. Vypadalo to na cibuli a mrkev, ale vedle byly tyče, po kterých se v létě jistě plazila vinná réva. Za zahradou byl malý kopec, do něhož vedly dveře, pravděpodobně sklípek. Mezi domem a stodolou byla studna.

Ze stodoly vyšel starý muž s chlapcem. Byli si tak podobní, že Darrickovi bylo jasné, že musí být rodina, s největší pravděpodobností dědeček a vnuk.

Starý muž nesl vidle a džber na dojení.Podal vědro chlapci a mávnutím ruky ho poslal zpět do stodoly. Stařec byl holohlavý s dlouhými šedivými vousy. Na sobě měl kazajku z jelenice, z pod které vyčuhovala fialová blůza.

„Ať vám Světlo žehná,“ řekl stařec a oběma rukama se opřel o vidle. V očích měl obavy, ale způsob, jakým držel vidle, dával tušit, že byl připraven na všechno.

„Ať žehná i vám,“ řekl Taramis a zastavil koně v uctivé vzdálenosti od starce. „Jmenuji se Taramis Volken a jestli se nepletu, vy jste Ellig Barrows.“

„Jo,“ řekl starý muž. Na svůj věk stál vzpřímeně pevně. Jeho jasné modré oči si jednoho po druhém prohlížely všechny válečníky včetně Darricka. „A jestli jste ten, za kterého se vydáváte, už jsem o vás slyšel.“

„Jsem,“ řekl Taramis a elegantně seskočil z koně. „Mám dokumenty, které to dokazují.“ Sáhl do své blůzy. „Je na nich královská pečeť.“

Stařec natáhl ruku. Taramise obklopila safirová záře. Na chvíli se pod ní objevila rudá, jakoby se snažila tu safirovou držet od mudrce pryč, pak však zmizela.

„Promiňte,“ omlouval se Taramis. „Wooten mi říkal, že jste velmi opatrný.“

„Nejste démon,“ řekl Ellig Barrows.

„Ne,“ souhlasil Taramis. „Kéž by je Světlo oslepilo, spoutalo a smažilo navždy.“ Odplivl si.

„Jste vítáni v mém domě,“ řekl Ellig. „Pokud jste vy ani vaši muži ještě nejedli, můžu vám nabídnout jednoduchou snídani.“

„Nechceme obtěžovat,“ řekl Taramis.

„To nic není,“ ujistil ho stařec. „Jak jste si asi cestou všimli, moc lidí k nám nechodí.“

„Měl byste vědět ještě něco,“ řekl Taramis.

Ellig se na něj zadíval. „Přišel jste si pro ten meč. Vím to z dopisu, který jste mi poslal. Pojďte dál, promluvíme si. Pak uvidíme, jestli ho dostanete nebo ne.“

Taramis dal mužům pokyn sesednout a Darrick se k nim ochotně přidal. Vysoko ve větvích stromů šuměl vítr.

Cholik našel Kabraxise v jedné z visutých zahrad. Démon hleděl směrem k severu, ruce založené na prsou. Díky iluzi, kterou udržoval, ho zespod nikdo nemohl vidět.

Cholik se zastavil vedle něj, pohlédl dolů a uviděl proud věřících valící se do chrámu.

„Poslal jsi pro mě?“ zeptal se Cholik. Bylo to tak, protože Kabraxis nebyl schopen promluvit Cholikovi přímo do mysli, když se připravoval na dopolední obřad.

„Ano,“ řekl Kabraxis. „Zjistil jsem zajímavou skutečnost týkající se muže, o němž jsem se dozvěděl.“

„Toho Taramise Volkem?“ zeptal se Cholik. Pamatoval si jméno lovce démonů z včerejšího rozhovoru.

„Ano. Ale v jeho družině poznávám ještě jednoho muže. Chtěl jsem, aby ses na něj podíval.“

„Jistě.“ Kabraxis se otočila přešel k jednomu z malých jezírek. Udělal nad ním rukou gesto a o krok ustoupil. „Pohleď.“

Cholik přešel k němu, klekl si a nahnul se nad hladinu. Ta se zčeřila a znovu uklidnila. Na malý okamžik viděl kněz jen modrou oblohu.

Pak se mu před očima začal vytvářet obraz malého domku zastrčeného někde v lese mezi vysokými jedlemi a duby. Před domem seděli válečníci, všichni na pohled drsní chlapi, kteří toho už hodně zažili. Cholikovi bylo ihned jasné, že je jich příliš mnoho, než aby to byli obyvatelé domu. Museli to být jen hosté, netušil však kde přesně jsou, protože ten dům viděl poprvé v životě.

„Vidíš ho‘?“ ptal se Kabraxis.

„Vidím spoustu mužů,“ odpověděl Cholik. „Tady,“ ukázal Kabraxis netrpělivě.

Obraz v jezírku se na chvíli zamlžil. Po několika okamžicích se v něm objevil mladý muž s vlasy poněkud do zrzava staženými vzadu-do culíku po vzoru mnoha námořníků. Seděl pod mohutným dubem s šavlí položenou na klíně a zdálo se, že opřen o kmen spí. Nad jedním obočím měl ošklivou jizvu.

„Poznáváš ho?“ zeptal se Kabraxis.

„Ano,“ odpověděl Cholik neboť ho nyní skutečně poznal. „Byl v Taurukově přístavu.“

„A nyní jede s Taramisem Volkenem,“ prohlásil Kabraxis zamyšleně.

„Oni se znají?“

„Nemám ponětí. Vím jenom, že se Taramis Volken a ten muž, Darrick Lang, potkali včera večer v Nelezeném Přístavu.“

„Ty máš na toho lovce démonů nasazeného nějakého špeha?“ zeptal se Cholik.

„Pokud ho nesleduji sám, pak samozřejmě ano. Taramis Volken je nebezpečný člověk a poslání, jenž si nyní sám zvolil, má za cíl zničit nás. Pokud v tomto domě dostane, pro co si tam přišel, jeho další kroky povedou přímo sem.“

„A co tam hledá?“

„Bouřiběs,“ odpověděl Kabraxis.

„Ten mystický meč, který před stovkami let porazil barbarské kmeny?“ zeptal se Cholik. V duchu přemýšlel nad důvodem, proč by Kabraxise ten meč mohl zajímat a proč si myslí, že ten lovec démonů půjde po nich.

„Přesně ten.“ Démonova odporná tvář se zkřivila do ještě strašlivější grimasy.

Cholika napadlo, že se Kabraxis možná bojí toho meče a jeho moci, ale neodvažoval se zeptat. Zoufale se snažil dostat tu myšlenku z hlavy, než ji démon zaregistruje.

„Ten meč by skutečně mohl být problém,“ řekl Kabraxis, „ale mí služebníci se již přibližují k Taramisovi a jeho bandě. Neuniknou a jestli je meč skutečně tam, mí věrní ho pro mne získají.“

Cholik usilovně přemýšlel a co možná nejopatrněji volil slova. „Jak nám ten meč může uškodit?“

„Je to mocná zbraň,“ řekl Kabraxis. „Ukoval ho před stovkami let kovář obdařený silou Světla, aby mohl zničit barbarské kmeny i temnou moc, jíž uctívali.“

Cholik konečně pochopil. „Oni uctívali tebe. To ty jsi byl Ledospár.“

„Ano. A lidé použili ten meč, aby mne vyhnali z tohoto světa.“

„Mohl by ho někdo proti tobě použít znovu?“ zeptal se Cholik.

„Jsem mocnější, než jsem tehdy býval,“ řekl Kabraxis. „Přesto se postarám, aby byl dnešním dnem zničen navždy.“ Démon se odmlčel. „Znepokojuje mne však přítomnost toho muže.“

„Proč?“

„Několikrát jsem se díval do budoucnosti, abych viděl následky toho, co jsme udělali lordu Darkulanovi,“ řekl Kabraxis. „Ten muž se v nich objevoval.“

Cholik se nad tím zamyslel. Špehové, které nasadil do lordova sídla už přinesli zprávy, že Darkulanově milence se daří lépe a brzy se úplně uzdraví. Lord Darkulan ji navštívil okamžitě, když včera večer odešel z chrámu.“

„Kdy jsi toho muže poprvé viděl od doby, kdy uprchl z Taurukova přístavu?“ zeptal se Cholik.

„Před chvílí,“ řekl Kabraxis. „Když jsem vyvolal své věrné a poslal je za Taramisem a jeho hrdlořezy. Musel jsem se přenést přímo nad ně, abych své miláčky navedl podle pachu.“

Cholik se otřásl, když si Kabraxisovy miláčky představil. O podobných stvořeních si i on vždy myslel, že jsou to jen stvůry z legend a mýtů.

Podle příběhů, které slyšel, byli lezanti vytvořeni spojením mužského a ženského těla, čerstvě zabitého vlka a ještěrky. Výsledkem byla neuvěřitelně rychlá a krvelačná příšera s neuvěřitelnými zvířecími instinkty, částečně lidskou myslí a schopností vydržet ohromná zranění. Dokonce jim dorůstaly useknuté končetiny.

„Jestli jsi ho viděl teď poprvé, jak jsi mohl vědět, že v těch vidinách to byl rovněž on?“ divil se Cholik. „Pochybuješ o mých schopnostech, Buyarde Choliku?“ tázal se démon.

„Ne,“ odpověděl Cholik rychle. Nechtěl riskovat, že by se Kabraxis poddal hněvu, jenž v něm narůstal. „Jen jsem si říkal, jak jsi ho rozlišil od ostatních lidí Taramise Volkem?“

„Neboť tohle dokážu,“ odpověděl démon. „Stejně jako jsem vzal zpět léta tvého života a vrátil ti mládí.“

Cholik hleděl do jezírka a zkoumal klidnou mužovu tvář. Přemýšlel, jak se tam ten mladík dostal, víc než rok od událostí v Taurukově přístavu.

„Dělá mi starosti magie použitá na otevření brány,“ řekl Kabraxis. „Když z Horoucích Pekel přišli démoni, s nimi přišly i zárodky jejich možného zániku. Říká se tomu rovnováha mezi Světlem a Temnotou. Ale stejně tak neexistuje žádný bojovník Světla bez slabostí, kterých by bylo možno využít. Je na něm, jestli dokáže využít svých předností tak, aby příliš neodkryl své slabé stránky. * Musí to být skutečně výhradně Kabraxisovi miláčci, protože ve hře se nevyskytují. (pozn. překl.)

A stejně tak je na každém démonovi, aby se sám ubránil proti moci, která by ho mohla svrhnout pryč z tohoto světa do Horoucích Pekel.“

„A ty si myslíš, že tenhle muž má takovou moc, protože tam byl tu noc, co jsi přišel bránou na tento svět?“ zeptal se Cholik.

„Ne.“ Tenhle člověk žádnou zvláštní moc nemá. A v jeho duši je mnoho Temnoty.“ Démon se usmál. „ Ve skutečnosti, kdybychom ho dostali sem, možná bychom ho dokázali přesvědčit, aby mi sloužil. Je v něm tolik síly jako i slabostí. Cítím, že by nebyl problém nechat slabost zvítězit.“

„Tak proč ty obavy?“

„Jen porovnání všech možností,“ řekl Kabraxis. „Už to, že Taramis Volken našel Bouřiběs, je dost zlé, ale objevil se až příliš brzy poté, co se tě ten popálený muž pokusil zabít, takže zvažuji, jak vážná naše situace může být. Rovnováha mezi Světlem a Temnotou byla odjakživa udržována, takže s tím, jak roste má síla, musí se někde objevit skutečná hrozba. A já ji musím včas odhalit.“

Cholik dál hleděl na obraz v jezírku, který se nyní posunul a vzdálil, takže bylo možno vidět slizké postavy lezantů plížících se k domu. Lezanti stáli shrbení na dvou zadních nohách připomínající koňské s chodidly opatřenými strašlivými drápy. Tělo měli pokryté ještěrčí kůží, která měnila barvu stejně rychle jako kůže chameleóna a umožňovala jim snadno splynout s prostředím. Na ramenou, kolem špičatých uší a na zadku, ze kterého vyrůstal ještěrčí ocas, měli chomáče špinavých chlupů. Z tlamy jim trčely ostré tesáky.

Zazvonily kostelní zvony a oznamovaly začátek obřadu.

Cholik se postavil a čekal na Kabraxisův pokyn vrátit se do chrámu. „Máš to vše pod kontrolou,“ řekl. „Lezanti nenechají nikoho naživu.“

„Snad,“ řekl Kabraxis. Máchl rukou směrem k jezírku. Ve vodním obraze se lezanti tiše blížili k bojovníkům sedícím před malým domkem uprostřed lesa. Cholik byl jimi doslova hypnotizován. Věděl, čeho jsou tahle stvoření schopna, a chtěl to vidět na vlastní oči. Mezitím se katedrála plnila věřícími.

Darrick seděl pod rozložitým dubem kousek od domu a v rukou držel hluboký dřevěný talíř, který dostal. Pomyslel si, že by to tu bylo ještě lepší, kdyby ten dům byl větší nebo kdyby kolem bylo méně lidí. Z šedého kouře vycházejícího z komína poznal, že někdo uvnitř rozdělal oheň. Nebylo mu úplně zima, ale příležitost posedět na chvíli u ohně a trochu se ohřát by rozhodně uvítal.

Pohostinnost Elliga Barrowse, s jakou přivítal nezvané a nečekané hosty, byla úžasná. Už tak bylo skvělé, že se chtěl co nejlépe postarat o tak velkou družinu cizinců, ale on to navíc celkem bez potíží zvládal. K snídani dostali vajíčka, srnčí maso, šťouchané brambory, všechno v husté omáčce a k tomu chleba, kdyby někdo chtěl. A to všechno s přátelským úsměvem na tváři.

Ukázalo se, že oba Taramisovi zvědové ulovili v lese jelena a přinesli ho starci, aby mu vynahradili škodu, kterou s nimi měl. Chléb mu však vrátit nemohli a Darrick tipoval, že starcova manželka stráví několik dní pečením, aby doplnila ve spižírně to, co oni snědli za jediné ráno.

Darrick vytřel posledním kusem chleba zbytek omáčky a napil se vody. Odložil talíř a vychutnával si pocit být dosyta najezený a nemuset sedět v sedle. Z vaku vytáhl přikrývku a přehodil si ji přes ramena.

Zima se blížila mílovými kroky. Už brzy budou rána tak mrazivá, že člověka budou bolet kosti. Darrick zůstával sám a díval se, jak se ostatní válečníci dělí na menší skupinky a hovoří spolu. Během jídla stáhli i hlídky rozestavěné v lese, aby se všichni měli možnost nasytit a odpočinout si.

Ellig Barrows a Taramis Volken seděli na zastřešené terase před domem zabráni do rozhovoru. Zdálo se, že jeden druhého odhadují. Taramis měl na sobě oranžové roucho se stříbrnými ornamenty. Darrick během svých cest už slyšel o vizjereiských róbách, ale nikdy předtím je neviděl. Byly magické a chránily majitele před různými kouzly i netvory.

Darrick věděl, že Taramis se snaží přesvědčit starce, aby mu dal Bouřiběs. Přestože jako námořník zažil a viděl spoustu věcí i předtím, než se v Taurukově přístavu setkal s démonem, nikdy se ještě nesetkal s něčím tak legendárním, jako byl tento meč. V duchu si pohrával s myšlenkou, jak asi může vypadat a jakou moc může mít. Ale myšlenkami se stále vracel k tomu, proč si Taramis myslí, že on, Darrick, má být součástí této výpravy.

„Darricku,“ zavolal na něj Taramis o několik minut později.

Darrick už skoro dřímal a neměl tu nejmenší chuť se vůbec pohnout, když se tak dobře uvelebil pod stromem. Jen zvedl hlavu směrem k mudrci.

„Pojď s námi,“ požádal ho Taramis, který mezitím vstal a šel za starým mužem někam na druhou stranu dvora. Darrick se neochotně zvedl a odnesl talíř na verandu, kde ho starcův vnuk spolu s ostatními sebral. Darrick šel za Taramisem a Elligem Barrowsem do sklípku.

Stařec vzal ze stěny lucernu, zapálil ji uhlíkem, který si přinesl z domu a sešel po krátkých schodech dolů. Darrick ve dveřích zaváhal. Nos mu naplnil zápach vlhké hlíny, brambor, cibule a nějakého koření. Nelíbila se mu ani tma ani stísněný pocit, který měl z polic plných zavařeného jídla a lahví vína. Na dům uprostřed ničeho u pobřeží Zmrzlého moře, si Ellig Barrows a jeho rodina určitě nežili špatně.

„Pojď; ‚ řekl Taramis a následoval starce.

Darrick se vydal za nimi po nerovné hliněné podlaze občas zakryté větším plochým kamenem. Strop byl tak nízký, že musel jít shrbený a i tak několikrát hlavou narazil.

Na konci sklepa byla chodba přehrazena masivním kusem skály. Ellig Barrows došel až k ní a lucerna v jeho ruce několikrát ťukla o studený kámen.

„Můj dědeček mi svěřil meč,“ řekl stařec a otočil se na Taramise, „spolu s mocí o něj dbát, stejně jako on jej dostal od svého dědy. Já nyní učím vše potřebné svého vnuka. Už stovky let je Bouřiběs v držení mé rodiny a čeká, až démon znovu povstane a lidé meč budou znovu potřebovat.“

„Meče už několikrát potřeba bylo,“ řekl Taramis trpce. „Ale Kabraxis je vychytralý a nikdy neužívá stejné jméno dvakrát. Kdyby nebylo Darricka, který se s ním víc než před rokem setkal v Taurukově přístavu, nevěděli bychom o něm ani teď.“

„Ledospár byl krvelačné a zkažené monstrum,“ řekl stařec. „Staré legendy vypráví o jeho vraždách a zvěrstvech, které spáchal na tomto světě.“

„Kabraxis byl na tomto světě ještě nejméně dvakrát,“ řekl Taramis. „Pokaždé ho Diablo se svými bratry vyhledal a vrátil ho do Horoucích Pekel. My proti němu máme jen ten meč.“

„Moc dobře víte, proč meč nikdy neopustil toto místo,“ řekl Ellig Barrows. Světlo lucerny jen zdůraznilo jeho už tak zapadlé oči, takže vypadal jako by byl několik dní mrtvý. Darrick se při té myšlence zatřásl.

„Meč se nikdy vzít nenechal,“ řekl Taramis.

„Dva králové už při pokusu vzít si ho zemřeli,“ přikývl stařec.

To Darrick nevěděl. Pohlédl na Taramise a v matném světle zkoumal jeho výraz.

„Zemřeli,“ řekl mudrc, „protože nepochopili skutečnou podstatu meče.“

„To říkáte vy,“ odpověděl Ellig Barrows. „Ten meč má tajemství, které neznám ani já. Neznal je ani můj děda, ani ten jeho. A vy si sem přijdete a chcete mi tvrdit, že víte, co oni ne?“

„Ukažte mi ten meč,“ řekl Taramis. „Přesvědčíte se na vlastní oči.“

„Tak dlouho jsme za něj byli zodpovědní. Nebylo to lehké břímě.“

„To určitě ne,“ souhlasil Taramis. Pohlédl starci do očí. „Prosím.“

Stařec vzdychla otočil se ke kamenné stěně. „Máte své životy ve vlastních rukou,“ varoval je. Prsty ve vzduchu nakreslil magické symboly. V okamžiky, kdy dokončil poslední, všechny krátce zaplály a vpily se do kamene.

Darrick se podíval na Taramise s úmyslem zeptat se, proč je tu on místo některého z válečníků, kteří se s ním vydali na tuto cestu. Už otvíral pusu, ale v tu chvíli se kamenná stěna zavlnila a zprůhledněla.

Ellig Barrows zvedl lucernu a její světlo nyní procházelo průhlednou stěnou do místnosti za ní. Stěna jiskřila magickou energií.

Za ní, hluboko ve stínu tajné místnosti, ležel ve výklenku vytesaném přímo do skály mrtvý muž. Sněhově bílé vousy mu sahaly až na hruď a přes kroužkovou zbroj měl přehozených několik kožešin. Část seschlé tváře zakrývala helma s hledím. Paže měl zkřížené na prsou a jeho bledé ruce – dokonce bylo možno rozeznat přes průsvitnou kůži bílé klouby prstů – svíraly jílec dlouhého meče.

Dvacet

Darrick stál v tajné místnosti sklepa Elliga Barrowse a prohlížel si meč, kvůli kterému Taramis Volken přišel celou tu dlouhou cestu až sem. Musel přiznat, že zbraň neměla nic společného s tím, co si představoval od chvíle, kdy mu o ní mudrc řekl. Meč byl naprosto obyčejný, bez ozdob, vykován z ocele s dokonalostí řemeslníka, který však neměl sebemenší smysl pro uměleckou práci. Na první pohled to byla zbraň, jakou má za pasem každý pěšák, žádný magický meč, co má nahánět démonům strach.

„Zklamaný?“ zeptal se Ellig Barrows a podíval se na Darricka.

Ten zaváhal. Nechtěl starce nijak urazit. „Asi jsem jen čekal něco víc.“

„Zbraň zdobenou drahokamy?“ zeptal se stařec. „Takovou, jakou by se vám pokusil ukrást každý lupič, kterého byste potkal? Zbraň tak nápadnou, že by si ji každý okamžitě zapamatoval a věděl by, k čemu je určená?“

„Takhle jsem o tom nepřemýšlel,“ připustil Darrick. Ale napadlo ho taky, jestli ten pravý meč někdo už dávno neukradl a nenechal tu tenhle obyčejný místo něj. Okamžitě se však za tu myšlenku zastyděl, protože to by znamenalo, že by stařec i jeho předci prožili své životy zbytečně.

Ellig Barrows prošel průhlednou stěnou. „Kovář, který tuto zbraň vykoval, na tohle všechno myslel. Bouřiběs snad není žádný honosný meč, ale nikde byste nenašli lepší. Poznáte to však, jen když se vám podaří si ho vzít.“

Taramis prošel zdí za starcem.

Po chvíli se k nim přidal i Darrick. Když procházel skrz, ucítil chlad a měl pocit, že se prodírá hustým lesním podrostem s nutností prosekat si každý krok.

„Meč je před vetřelci dobře chráněn,“ řekl Ellig Barrows. „Pokud Kabraxis není na tomto světě, nikdo se ho nesmí dotknout.“

„A kdyby to někdo zkusil?“ zeptal se Darrick. „Nedokázal by ho vzít,“ řekl stařec.

„A ti králové, kteří zemřeli?“

„Jeden zabil mou rodinu,“ řekl Ellig Barrows. „Zemřel i se svými vojáky hned další den. Světlo není tak zlé jako démoni, ale umí se spravedlivě mstít těm, kdo se proti němu proviní. Ten druhý se pokusil odnést celé Hauklinovo tělo z místa jeho věčného odpočinku. Hauklin tehdy povstal a všechny je zabil.“

Darricka ve stísněné kryptě vytesané do skály přepadl nepříjemný pocit. Přestože jeskyně pod Taurukovým přístavem byly rozlehlejší a masivní brána hrozivější, mrtvý muž s mečem v rukou se zdál stejně tak smrtelně nebezpečný. Darrick by nejraději z hrobky okamžitě zmizel a už nikdy neviděl nic magického.

Podíval se na Taramise. „Proč jste mě sem vzal?“

„Protože jsi s tím vším spojený,“ řekl mudrc. „Od chvíle, kdy jsi byl svědkem Kabraxisova návratu na tento svět.“ Sklonil hlavu k mrtvému muži. „Mám zato, že ty jsi ten muž, jemuž je souzeno vzít Hauklinův meč a obrátit jej proti démonovi.“

„A proč ne vy?“ divil se Darrick. Na chvíli ho napadlo, jestli ho mudrc jen nevyužívá, aby riskoval život místo něj při pokusu o získání meče.

Taramis se otočil a sáhl pro meč. Jeho ruka se sama od sebe zastavila jen několik centimetrů od zbraně a roztřásla se. Svaly na paži se mu napjaly, jak se snažil přetlačit neviditelnou sílu. Na tváři mu byla vidět bolest. Nakonec znechuceně stáhl ruku zpět.

„Nemůžu ho vzít, řekl mudrc. „Nejsem ten pravý.“ Otočil se k Darrickovi. „Ale věřím, že ty ano.“

„Proč?“

„Protože Světlo a Temnota jsou v rovnováze,“ řekl Taramis. „Kdykoli na tento svět přijde síla ze strany Světla nebo Temnoty, musí se vyvážit. Když sem přijdou démoni, přichází s nimi i způsob, jak je zničit. Kdyby se Světlo pokusilo vytvořit předmět, jenž by měl moc zničit armády Temnoty, síla Temnoty vzroste, aby byla udržena rovnováha. Ale skutečná moc narušit nebo naopak udržet rovnováhu, když síly Světla nebo Temnoty vzrostou, je na nás, na lidech. Přesně jako když se na tomto světě objevily samotné Pekelné Mocnosti. V době, kterou známe jako Temné vyhnanství, shromáždil archanděl Tyrael čaroděje, válečníky i učence z východu a vytvořil Horadrimovo Bratrstvo. Tihle lidé by se jinak v tak velkém počtu nikdy nedali dohromady, kdyby se na tento svět nedostali ti nejmocnější démoni. A kdyby se Tyrael pokusil o něco podobného před tím, než sem Pekelné Mocnosti přišly, Temnota by našla způsob, jak vrátit svět do rovnováhy.“

„To ale nevysvětluje, proč si myslíte, že bych já měl být schopen vzít ten meč,“ řekl Darrick. Dál nehybně stál a ani nezkoušel se k meči přiblížit.

„Slyšel jsem o tobě, když jsem připlul do Westmarche,“ řekl Taramis. „A začal jsem tě hledat. Odjel jsi přesně

* Dark Exile (pozn. překl.)

v okamžiku, kdy jsem já přijel. Našel jsem tvou loď, ale nikdo nevěděl, kde jsi. Nemohl jsem moc rozhlašovat, že tě hledám, protože to by mohlo na tebe upozornit Kabraxisovy patolízaly a tvůj život by byl v nebezpečí.“ Odmlčel se a jeho pohled se střetl s Darrickovým. „Co se toho meče týká, možná se mýlím. Pokud ano, nepodaří se ti ho vzít. Nemáš co ztratit.“

Darrick se podíval na Elliga Barowse.

„Za ty roky, co byl meč ukryt tady,“ řekl stařec, „se jej pokusilo získat spousta mužů, stejně jako Taramis. Když v jejich srdcích nebylo skutečné zlo, jen se jim nepodařilo ho zvednout.“

Darrick se otočil k mrtvému tělu a meči. „Už ho vůbec někdy někdo vzal?“

„Nikdy,“ řekl Ellig Barows. „Ani jednou jej nepustil z ruky. Dokonce ani já to nedokážu. Jsem jen strážce. Stejně jako po mně bude můj vnuk.“

„Zkus to,“ vybídl Darricka Taramis. „Když se ti ho nepodaří vzít, vydal jsem se na bláznivou výpravu a odkryl jsem tajemství, která měla zůstat skryta.“

„Ano,“ řekl Ellig Barrows. „Za mého života si pro meč nikdo nepřišel. Už jsem si myslel, že na něj svět zapomněl. Nebo že byl démon Kabraxis natrvalo vypuzen z tohoto světa.“

Taramis položil Darrickovi ruku na rameno. „Ale démon je zpátky,“ řekl mudrc. „A my to víme, že? Démon je zpět a meč by tím pádem měl opustit tohle místo.“

„Ale jsem tím vyvoleným?“ zeptal se Darrick a hlas mu přeskočil.

„Musíš jím být,“ řekl Taramis. „Nedokážu si představit nikoho jiného. Tvůj přítel tam zemřel. Musí být důvod, proč ty jsi byl ušetřen. To je právě ta rovnováha, Darricku. Potřeby Světla se musí vyrovnat moci Temnoty.“

Darrick upřeně hleděl na meč. Znenadání se mu do mysli vrátil smrad otcovy stodoly. Nikdy z tebe nic nebude! křičel na něj otec. Seš tupý a nic neumíš a stejně tak umřeš! Darrickovou hlavou proběhly dny, týdny a roky. Tělem mu znovu otřásla bolest a připomněla mu bičování, které jen zázrakem pokaždé přežil. Otcův hlas ho za poslední rok často strašil a on se ho pokoušel utopit v alkoholu, těžké dřině a zklamání.

A ve vině za smrt Mata Hu-Ringa.

Copak už netrpěl dost? Darrick hleděl na obyčejný meč v rukou mrtvého bojovníka.

„A když se mi nepodaří ho vzít?“ zeptal se Darrick chraplavým hlasem.

„Pak budu muset najít to skutečné tajemství,“ řekl Taramis. „Nebo najdu jiný způsob, jak s Kabraxisem a jeho zvrácenou církví Proroka Světla bojovat.“

Ale mudrc mu věřil a Darrick to věděl. Bylo to téměř nesnesitelné břímě.

Darrick odhodil stranou svůj strach ze smrti i z otce a přistoupil k mrtvému muži. Vztáhl ruku po meči. Centimetry od jeho jílce jeho ruka najednou ztuhla a on nebyl schopen s ní pohnout dál.

„Nemůžu,“ řekl Darrick, odmítal to však ještě vzdát. Zoufale chtěl meč vzít a dokázat, že je skutečně hoden, i když třeba jen sám sobě.

„Snaž se,“ naléhal Taramis.

Darrick viděl, jak se mu ruka třese úsilím. Měl pocit, jako by tlačil proti nějaké zdi. Kdesi uvnitř cítil bolest, ale ta neměla s mečem nic společného.

Seš blbe] jak trnky, a líný jak veš. Nestojíš ani za to jídlo, kterým tě živím.

Darrick bojoval a snažil se protlačit ruku neviditelnou bariérou. Tlačil celým tělem a pomáhal si jeho váhou.

„Nech toho,“ řekl Taramis. „Ne,“ protestoval Darrick.

„No tak, chlapče,“ řekl Ellig Borrows. „Zkrátka to tak nemá být.“

Darrick se natahoval po meči. Kdyby se dostal aspoň o centimetr blíž. Měl pocit, že mu kosti z prstů vylezou pod nehty ven. Ruka mu trnula bolestí, ale on jen zatnul zuby.

Měl jsem tě kopnout do hlavy hned jak ses narodil, kluku. Aspoň bych se nedožil takové ostudy.

Darrick znovu zatlačil, nyní už téměř v agónii. „Vzdej to,“ řekl Taramis.

„Ne!“ Darrick už téměř křičel.

Mudrc ho chytil za rameno a snažil se ho odtáhnout pryč. „Ještě si ublížíš, hochu,“ řekl Ellig Borrows. „Tohle nejde zlomit silou.“

Ale Darrickův sluch byl otupen bolestí. Před očima měl znovu obraz Mata padajícího z útesu. Ucítil vinu zesílenou pocitem méněcennosti, který v něm vyvolala otcova slova. Na chvíli měl pocit, že ho ta bolest zabije a on se namístě rozplyne. Byl uvězněn ve snaze získat ten meč. Nedokázal by stáhnout ruku, ani kdyby chtěl.

Kam by šel, kdyby mu tohle nevyšlo? Nevěděl.

Pak se mu v hlavě ozval klidný hlas. Zněl téměř vesele. Vem ten meč, veliteli.

„Mate?“ řekl Darrick nahlas. Překvapený Matovým hlasem si nejprve ani neuvědomil, že spadl přes mrtvé tělo a odřel si kolena o kamennou zem. Vlastně jen instinktivně sevřel v ruce jílec meče a rozhlížel se kolem sebe, jestli Mata neuvidí.

Ale stál tam jen Taramis a Ellig Barrows.

„U Světla,“ zašeptal stařec. „On má ten meč.“

Taramis se vítězoslavně usmál. „Říkal jsem ti, že se mu to povede.“

Darrick sjel pohledem na mrtvého muže ležícího pod ním. Jeho tělo bylo nepřirozeně chladné.

„Zvedni ten meč, Darricku,“ pobízel ho mudrc.

Velmi pomalu, stále ještě zmatený, jestli skutečně slyšel Matův hlas nebo jestli to byla jen součást kouzla, které zrušilo ochrannou bariéru kolem magické zbraně, a nebo jen jeho vlastní halucinace, vytáhl Darrick meč zpod mrtvého bojovníka. Přes svou délku a pro Darricka nezvyklý tvar mu výborně padl do ruky. Darrick vstal a držel ho před sebou.

Na odřené a stářím zašlé čepeli se něco stříbrně zablýsklo, jak se v ní odrazilo světlo Elligovy lucerny.

Taramis váhavě vztáhl po meči ruku, ale ta se zastavila několik centimetrů od něj. „Stále se ho nemůžu dotknout.“

„Stařec se pokusil o totéž, ale se stejným výsledkem. „Ani já ne. Nikdo z mé rodiny se ho nikdy nemohl dotknout. Kdykoli jsme jej přemisťovali, museli jsme ho vzít i s Hauklinovým tělem.“ V jeho hlase byly stopy lítosti.

Darrick si poprvé uvědomil, že bez meče stařec ani jeho potomci nebudou mít co strážit. Darrick se na starce podíval. „Je mi to líto,“ zašeptal.

Ellig Barrows přikývl. „Všichni, kdo jsme meč strážili, jsme se modlili za tento okamžik. Za den, kdy se zbavíme svého břemene. Ale být toho svědkem…“ Hlas ho zklamal.

„Taramisi!“ volal jeden z mužů venku.

Zároveň s tím, jak mudrc vyrazil k magickým dveřím, ozvalo se z vrchu nelidské vřeštění a vrčení.

Darrick běžel za ním, hnal se kolem polic se sklenicemi, následován Elligem Barrowsem s lucernou. Matné denní světlo vycházející ze dveří nahoře bylo čím dál blíž.

K Darrickovým uším doléhaly zvuky bojujících mužů, jejich kletby a křik stejně jako vrčení a vytí netvorů, kteří byli evidentně tím, s čím bojovali. Darrick se vyřítil po schodech nahoru. V okamžiku, kdy vyběhli ze dveří, byl už těsně za Taramisem.

Mýtina kolem domu, ještě před chvílí mírumilovné a klidné místo, se proměnila v bojiště. Taramisovi válečníci se narychlo zformovali do řady a čelili krvežíznivým zrůdám, které se na ně hnali z okolního lesa.

„Lezanti,“ vydechl Taramis. „U Světla, Kabraxis nás našel.“

Darrick tyhle netvory znal, ale jen z vyprávění, která slyšel na lodích nebo v hostincích. Ani za léta cestování se s žádnou z nich nesetkal.

Lezanti byli asi metr a půl vysocí. Postavou se podobali lidem, ale jejich kolena byla obrácena opačně, jako například u zadních nohou koně. Jinak však jejich končetiny připomínaly vlka a celé tělo, až na pár osrstěných míst, bylo pokryto ještěrčí kůží. Stejně tak hlava měla ještěrčí tvar s protáhlou tlamou plnou zahnutých zubů a ohnivými nozdrami. Oči měli posazené pod chomáčem špinavých chlupů a byly překvapivě lidské. Ruce i nohy byly v porovnání s tělem obrovské a zakončené ostrými drápy. Za tělem jim neustále kmital na konci zašpičatělý ještěrčí ocas.

„Lučištníci!“ zařval Taramis, zatímco on sám se zastavil a rukama vytvářel ve vzduchu symboly, okamžitě se měnící v plameny.

Čtyři válečníci vzali luky, postavili se za muže s meči a nasadili šípy na tětivy. Každému z nich se podařilo vystřelit dvakrát, než se k nim dostala první vlna lezantů. Jejich druhové se je pokusili zadržet štíty, ale pod silou a váhou rozběhnutých netvorů zavrávorali. Na mýtině bylo slyšet zvuky těl narážejících na ocel.

„Darricku,“ řekl Taramis aniž by přestal kreslit rukama ve vzduchu. „Drž dveře do domu. Uvnitř jsou ženy a děti. Rychle.“

Darrick se rozběhl směrem k domku a doufal, že mu válečníci alespoň na čas zvládnou krýt záda.

Taramis vyvolal vlnu chvějící se síly, jež prorazila smečku lezantů přímo uprostřed. Zároveň těla zasažených příšer zachvátily plameny. Několik doutnajících těl zůstalo viset na stromech, jiní o zlomek sekundy později dopadli na zem a těžké žuchnutí doprovázelo praskání kostí. Jen několika z nich se podařilo vstát. Lučištníci s naprostým klidem nasadili na tětivy další šípy a znovu vystřelili. Něco podobného Darrick nikdy u žádné posádky nebo vojska neviděl. Šípy se zabodly do očí a krků nepřátel, kteří se okamžitě káceli k zemi. Válečníci však ani tak nebyli v záviděníhodném postavení. Bylo jich dvacet šest, včetně Darricka, a lezantů stále ještě kolem osmdesáti.

Umřeme, pomyslel si Darrick, ale ani jednou ho nenapadlo, že by z utekl. Uklidňoval ho Hauklinův meč, s nímž se, přes jeho nezvyklou délku, cítil neobyčejně jistě.

Pak Darrickovu pozornost upoutal nějaký šramot. Otočil se právě včas, aby zahlédl, jak na něj ze střechy skáče lezant s drápy připravenými ho rozpárat.

Darrick se sehnutím vyhnul jeho vražednému útoku a v okamžiku, kdy zrůda dopadla na zem, už opět stál. Lezant však neváhal ani sekundu a se zavrčením znovu zaútočil. Nepřirozeně protáhlá tlama mířila přímo na Darrickovu hlavu. Tomu se podařilo útok zblokovat mečem a zároveň zasáhnout lezanta botou do břicha.

Aniž by se na okamžik zastavil, udělal Darrick úkrok stranou a sekl mečem, jenž nyní třímal v obou rukách. K jeho překvapení přesekl meč lezanta bez větších problémů na dvě půlky, které se poroučely každá na jinou stranu. Pár okamžiků sebou ještě škubaly ve smrtelných křečích až nakonec znehybněly. Čepel meče modře zaplála a všechna krev se z ní vypařila, takže zbraň byla znovu naprosto neposkvrněná.

Mezitím na mýtině dál bojovali Taramisovi válečníci a snažili se zadržet strašlivou smečku. Darrick viděl, že dva z nich už leží, zřejmě mrtví, na zemi a mnoho ostatních bylo zraněno. Taramis vyvolal další výboj energie a dva lezanti se okamžitě pokryli ledem, namístě zmrzli a jediná rána mečem stačila, aby se roztříštili se na tisíc kousků.

Darrick vběhl do domu a rychle přelétl očima malou místnost plnou rytin a knih. Žena Elliga Barrowse, stejně šedivá a vychrtlá jako její muž, stála s rukama na prsou uprostřed.

Darrick zkontroloval pohledem okna. Bylo jich až příliš mnoho. Nikdy se mu nemůže podařit je všechna uhlídat. Elligův vnuk zatáhl na těžký koberec pokrývající velkou část podlahy. „Pomozte mi!“ vykřikl. „Dole je skrýš.“ Darrick pochopil, chytil roh koberce a zatáhl. Objevily se padací dveře. Spousta domů podél hranice, kde často řádily barbarské kmeny, byla stavěna tak, že měla tajné skrýše. Rodiny se v nich mohly zamknout a díky zásobám vody i jídla vydržet třeba několik dní.

Chlapcovy šikovné prsty nahmataly skrytou západku a padací dveře kousek povyskočily. Darrick pod okraj zasunul meč a zvedl je. Dolů vedl malý žebřík.

Chlapec vzal z podlahy lucernu a podal ruku stařeně. „Pojď, babičko.“

„Elligu,“ zašeptala stará žena.

„Určitě by si přál, abyste byla v bezpečí,“ ujistil ji Darrick. „Ať už to dopadne jakkoli.“

Stařena se neochotně nechala vnukem odvést do podzemního úkrytu.

Darrick počkal, až budou oba uvnitř, zavřel poklop a přetáhl přes něj koberec. Za sebou uslyšel zvuk rozbitého skla. S mečem v ruce vstala postavil se lezantovi, který se dral dovnitř rozbitým oknem.

V domě bylo málo místa na manévrování. Darrick si přehodil meč tak, že jej nyní držel pravou rukou za jílec a čepel mu směřovala přes předloktí směrem do podpaží. Levou ruku držel připravenou před sebou.

Lezant se na něj vrhl. Darrick máchl mečem, ale dával pozor, aby se příliš neodkryl. Meč hezky u těla, jak ho to učil Maldrin, jeden z nejlepších lidí na hospodské šarvátky, jakého Darrick zažil.

Darrick zasáhl jílcem čelisti lezanta, prudce se otočil a plynulým pohybem mu rozsekl odpornou tlamu. Lezant zavrávoral, zařval a tlapou si držel rozšklebenou ránu vedoucí přes oko. Darrick udělal krok vpřed a znovu sekl po obludné tlamě. Hlava odlétla od těla a on přemýšlel, jestli vůbec cítil, že přesekl páteř.

Useknutá hlava se ještě ani nedokutálela do rohu, když dveře prorazil další lezant. Zároveň se jiný objevil v okně.

Darrick těžce dýchal, ale jinak se cítil klidný a vyrovnaný. Odrazil kopí, jímž se první z nestvůr překvapivě zručně oháněla, zachytil ho pod levou paží a levou rukou. Tak se mu podařilo na chvíli zadržet lezanta, který nehodlal kopí pustit. Darrick vyhodil meč do vzduchu a znovu ho chytil, tentokrát klasickým způsobem, a usekl ruku druhému lezantovi, jenž se právě chystal zaútočit.

První lezant zatlačil na kopí s úmyslem shodit Darricka přes lavici za ním. Darrick však namířil jeho hrot bokem, takže se zabodlo do stěny. Pustil kopí, udělal rychlý krok dopředu s vědomím, že jednoruký lezant se k němu znovu zezadu blíží. Jediným seknutím shora rozpůlil toho před sebou tak, že mu rozťal hlavu a usekl rameno. Stále ještě v pohybu si znovu přehodil meč v ruce a bodl jím za sebe přesně do hrudi druhého lezanta.

Na čepeli meče se znovu objevila modrá záře. Než stihl Darrick kopnutím sundat lezanta z meče, vyšlehly z něj modré plameny a v jediném okamžiku proměnily ohavné tělo v hromádku popela. Darrick nevěřil vlastním očím.

Než se však měl čas vzpamatovat, prolezl druhým oknem směrem od stodoly další. Darrick jen tak tak uhnul před cvaknutím ostrých čelistí, ale zakopl a klopýtal směrem ke dveřím. Neschopen získat zpět rovnováhu propadl rozbitými dveřmi na verandu. Okamžitě vyskočil na nohy, protože lezant znovu zaútočil. Darrick se ohnul a sekl po stehnech. K jeho úžasu meč přeťal obě lezantovy nohy a zbytek těla se s žuchnutím poroučel na zaprášená prkna.

„Jdou po tom meči, Darricku! volal na něj Taramis. „Běž!“

Přestože si Darrick uvědomil, že mudrc má pravdu, nemohl utéct. Potom, co ztratil v Taurukově přístavu Mata a na rok vlastně i sám sebe, už nedokázal utíkat.

„Ne,“ řekl Darrick a vstal. „Už nebudu utíkat.“ Upravil si jílec meče v dlani a cítil, jak jím prudí nová energie. Na okamžik z něj zmizela všechna nejistota a obavy.

Několika lezantům se podařilo prodrat se přes mohutná těla válečníků, kteří jim zastoupili cestu. Téměř polovina Taramisovy družiny už ležela na zemi. Darrick si byl jistý, že většina z nich už nevstane.

Darrick si na útočící stvůry počkal, meč v obou rukou nad hlavou. Hnalo se jich na něj sedm a navzájem se pletli jeden druhému do cesty. Čepel meče jiskřila modravou energií. V okamžiku, kdy se zrůdy přiblížily na dosah, Darrick sekl a rychle ustoupil. Vzduch byl plný popela, jenž zbyl ze tří mrtvých těl. Zbývali však ještě čtyři.

Darrick měl pocit, jakoby s Bouřiběsem cvičil celý život. Znovu ťal do klubka lezantů a jen sledoval, jak na zem spadla jedna hlava, dvě ruce a noha. Dva z lezantů, kteří stáli nejblíž u sebe se s další ránou doprovázenou modrým plamenem proměnili v popel. Otočil se k posledním dvěma zbývajícím. Dva výpady pokaždé zasáhly srdce a odporná těla rovněž vybuchla v plamenech, které je okamžitě pohltily.

Válečníci povzbuzeni Darrickovým úspěchem se vrhli do boje s novou silou a odvahou. Cena byla vysoká, neboť mnoho mužů padlo, ale lezanti umírali rychleji. Kouzla Taramise a Elliga si rovněž mezi útočníky vybírala své oběti a spalovala, je, mrazila nebo měnila ve změť masa a kostí.

I Darrick se znovu vrhl do boje doslova spalován žízní po krvi. Byl to skvělý pocit být si znovu tolik jistý tím, co dělá, co musí udělat. Blokoval, sekal a probodával lezanty, kteří se, jak se zdálo, skutečně zaměřili hlavně na něj.

Periferním viděním zahlédl, jak se ze strany k nic netušícímu Elligu Barrowsovi blíží lezant. Darrickovi bylo jasné, že nikdy nebude schopen zastavit stvůru včas. Přehodil si meč v ruce, uchopil ho jako oštěp a hodil dřív, než si uvědomil, co vlastně dělá, jako by něco podobného už dělal tisíckrát.

Meč ve vzduchu zazářil a zabodl se lezantovi do hrudi. Zůstal vězet v lezantově těle a chvíli se chvěl. Pak netvorovo tělo pohltily plameny a proměnilo se v hromádku popela. Meč se hrotem zabodl do země.

Darrick intuitivně natáhl ruku směrem k meči. Zbraň se znovu rozkývala a pak sama přilétla Darrickovi přímo do nastavené dlaně.

„Jak jsi věděl, že to máš udělat?“ zeptal se Taramis. Darrick byl sám šokován a jen zakroutil hlavou. „Nevěděl. Prostě… se to stalo.“

„U Světla,“ řekl Ellig Barrows, „ty jsi opravdu vyvolený.“

Darrick si však vzpomněl na Matův hlas. Byl si jistý, že nebýt jeho, nikdy by se mu nepodařilo meč získat. Otočil se a rozhlédl se po bitevním poli. Nedokázal pochopit, že celý ten masakr přežil bez jediného škrábnutí.

„Pojďte,“ řekl Taramis a zamířil pomoct raněným. „Tady nemůžeme zůstat. Kabraxis nás našel. Musíme zmizet hned, jak jen to bude možné.“

„A pak‘?“ zeptal se Darrick, zasunul meč za opasek a vzal váček s léky, jenž mu Taramis hodil.

„Jdeme do Bramwellu,“ odpověděl Taramis a jeho slova téměř zanikala v nářku raněných. „Kabraxis už ví, že máme Bouřiběs a já jsem nikdy nebyl typ, co se schovává. Mimoto, teď, když máme ten meč, má démon skutečný důvod se nás bát.“

Přestože Darrick věděl, že ho mudrcova slova měla povzbudit a přes moc ukrytou v meči, která mu dodávala jistoty, bylo jasné, že tahle cesta může pro všechny skončit smrtí. Válečníci dnes padlí toho byli smutným důkazem. Otevřel váček s léky a pokusil se pomoci těm, kdo přežili.

V hlavě se mu však honily zmatené myšlenky. Jestlí jsem byl vyvolený, abych vzal Hauklinův meč, proč jsem ho nemohl vzít hned? A odkud se vzal Matův hlas? Cítil, že to jsou důležité otázky, ale neměl ponětí, kde najít odpovědi. Dal se znovu do práce a snažil se na ně zapomenout a zároveň ani nemyslet na to, co bude.

Dvacet jedna

Darrick seděl na kopci, na jehož jižním úpatí ležel Bramwell a shlížel dolů na chrám Proroka Světla. Díky dalekohledu, který se mu podařilo uchránit i během tohoto, ne příliš vydařeného roku, mohl obdivovat tu úžasnou stavbu, nyní asi půl kilometru vzdálenou. Chrám byl osvětlen nesčetnými lampami, lucernami a loučemi, stejně jako cesta k němu, po které kráčely davy věřících.

Několik lodí kousek dál v přístavu zůstávalo rovněž osvětlených. Spolu s množstvím věřících, kteří sem proudili, aby zkusili štěstí, jestli nebudou vybráni pro Cestu snů, se v Bramwellu poslední dobou vyrojily doslova houfy pašeráků a lupičů, kteří se hodlali přiživit na šílenství, jenž se města zmocnilo. Na lodích tak zůstávaly po celou noc hlídky, a i tak nebylo neobvyklé, že některou přímo v přístavu přepadli piráti. V ulicích města pak číhali kapsáři, kteří měli v davech lidí valících se do chrámu usnadněnou práci.

Bramwell se rychle stával jedním z nejnebezpečnějších přístavů ve Westmarchském zálivu.

Darrick sklonil dalekohled a protřel si unavené oči. Družině trvalo téměř tři týdny, než se ze severu dostali až sem. A celou cestu měli pocit, že je jim zima v patách.

Při útoku lezantů u domu Elliga Barrowse zemřelo sedm mužů a dva byli navždy zmrzačeni, takže s nimi nemohli jít dál. Z Taramisovy družiny lovců démonů tak zůstalo sedmnáct válečníků.

Sedmnáct, uvažoval Darrick, zatímco z lesa znovu začal vát ledový vítr, proti stovkám nebo snad tisícům, které má Kabraxis k dispozici v chrámu. Zdálo se, že jejich šance na úspěch prakticky neexistují. Tady by snad neměla šanci ani celá armáda.

Ani tak se však Darrick nedokázal vrátit. Už necítil žádný strach, ale ani naději. Za ty poslední tři týdny mu otcův hlas prakticky nezmizel z hlavy – ať už byl vzhůru nebo spal –a neustále mu připomínal, jak je k ničemu. Každý jeho sen byla jen noční můra poskládaná z děsivých útržků zážitků ze stodoly za řeznictvím. Ze všeho nejhorší byly vzpomínky na Mata, jenž mu nosil jídlo, ošetřoval ho a připomínal mu, že není úplně sám.

Za Darrickem se něco pohnulo. Trochu se nahrbil a ruka mu nenápadně sjela k jílci meče, který mu ležel na klíně. Jeho nádherné odhalené ostří se pomalu ztrácelo ve stínech nadcházející noci.

Na západě právě slunce změnilo svou barvu na tmavý jantar a pomalu klesalo za obzor. Poslední zbytky dne ještě vrhaly mdlé světlo na přístav a lodě v něm nyní vypadaly jako ploché stíny na vodě. Světlo už však nemělo sílu dostat se přes město až k chrámu Proroka Světla.

Darrick vydechnul tak tiše, aby ho nebylo slyšet, a úplně vyprázdnil plíce pro případ, že by se musel prudce nadechnout a reagovat na případný útok. Lovci démonů tábořili v lese nad městem už dva dny a zatím je tu nikdo neobjevil. Tady, v poněkud vyšších polohách, kde bylo citelně chladněji, mohli v klidu lovit zvěř, která utíkala před lidmi z táborů, kterých byly v lesech těsně kolem Bramwellu spousty.

Snad to byl jen jelen, pomyslel si Darrick. Pak tu možnost zavrhl. Ten zvuk byl příliš tichý, jakoby se někdo snažil pohybovat velmi tiše.

„Darricku,“ volal Rhambal. „Jo,“ odpověděl Darrick tiše.

Rhambal šel po sluchu a tiše se připlížil k Darrickovi. Byl to pořádný kus chlapa, ale dokázal se pohybovat stejně neslyšně jako kterékoli lesní zvíře. Širokou tvář mu z části zakrývaly nakrátko střižené vousy a přes nos a pod okem se mu táhla hluboká rána způsobená drápem jednoho z lezantů, jenž se ještě nestihla pořádně zahojit. Zapříčinilo to drsné počasí i neschopnost si dostatečně odpočinout. Několik dalších bojovníků mělo podobná zranění.

„Přišel jsem pro tebe,“ řekl Rhambal. „Raději bych zůstal tady,“ řekl Darrick. Hromotluk zaváhal.

Nehledě na skutečnost, že Darrick byl mezi nimi jediný, kdo mohl vzít do ruky Hauklinův magický meč, dívali se na něj členové družiny skrz prsty. Důvod byl i ten, že neprojevoval nejmenší zájem se s ostatními nějak blíž seznámit. Nebýt Taramise Volkem, asi by ho při nejbližší příležitosti opustili.

Bez Taramise Volkem by však neexistoval ani cíl téhle cesty, dostat se do chrámu Proroka Světla. Bylo to právě jen Taramisovo charisma a odhodlání, co je drželo pohromadě.

„Taramis se vrátil z města,“ řekl Rhambal. „Chce, abychom se všichni sešli a promluvili si. Myslí si, že zná způsob, jak se dostat do chrámu.“

Darrick věděl, že se lovec démonů vrátil. Sledoval Taramise, jak šplhá nahoru do kopce asi před hodinou. „Kdy vyrazíme?“ zeptal se Darrick.

„Dneska v noci.“

To Darricka nijak nepřekvapilo.

„A co se mě týče, jsem už celý žhavý,“ řekl Rhambal. „Po té štrece, co jsme ušli, a všech těch nočních můrách, už to chci mít za sebou, ať už to skončí jakkoli.“

Darrick neodpovídal. Noční můry je trápily všechny. Přestože Ellig Barrows a Taramis kolem družiny vytvořili magickou ochranu, aby je Kabraxis nemohl tak snadno vypátrat, všem bylo jasné, že když neuspějí, jejich životy budou zmařeny. Démon už věděl, kdo jsou. Během těch tří týdnů několikrát jen tak tak unikli hlídkám a smečkám démonických stvoření, které na ně číhaly.

Uniknout nočním můrám se jim však nepodařilo. Taramis si byl jistý, že musí být způsobené nějakým kouzlem, které on není schopen ani zjistit. V družině nebylo jediného muže, který by je neměl. Všechny ty bezesné noci a soukromá pekla si vybraly svou daň. Někteří bojovníci dokonce tvrdili, že jsou prokletí a že se těch nočních můr nezbaví až do smrti.

Palat Shires, jeden ze starších v družině, se dokonce pokusil utéct. Nebyl schopen dál snést pocit, že ho něco pronásleduje. Darrick slyšel chlapy šeptat, že Palat byl kdysi pirátem a zabijákem, jakého se všichni báli potkat. Pak z něj Taramis vyhnal nižšího démona, jenž se mu z prokleté zbraně dostal až do mysli a neustále v něm vzbuzoval touhu po krvi, takže chudák nakonec málem zešílel. Přestože Palat věděl, že za všechny hrůzy, které spáchal, mohl démon, nebyl nikdy schopen sám sobě odpustit ani jednou z těch brutálních vražd. Aby trochu ulehčil svému svědomí, přidal se k Taramisovi.

Tři dny poté, co opustil družinu, se Palat vrátil. Z toho, jak zuboženě vypadal, bylo všem jasné, že se mu nepodařilo před strašnými sny utéct. O dva dny později si pár hodin před úsvitem prořízl žíly na zápěstí. Zachránil ho jeden z jeho druhů, který nemohl spát. Taramis starého válečníka zahojil, jak jen mohl, ale trvalo další čtyři dny, než se Palat dal znovu trochu dohromady.

„Pojď,“ řekl Rhambal. „V kotlíku je ještě nějaké maso a Taramis donesl chleba a medové máslo. Měl nějakou dobrou náladu, protože donesl i pár jabkových koláčů.“ Válečníkova tvář se rozzářila upřímným úsměvem, který však nedokázal skrýt jeho únavu.

„A co hlídka?“ zeptal se Darrick.

„Už jsme tu dvě noci,“ řekl Rhambal. „Za tu dobu se tu nikdo ani neukázal. Myslím, že se nemusíš bát, že by se za tu hodinu něco stalo.“

„My vyrážíme už za hodinu?“

Rhambal přikývl a zamžoural směrem k zapadajícímu slunci. „Hned jak se setmí a pokud možno dřív, než začne svítit měsíc. V takové zimě by byl dneska v noci venku jenom blázen.“

Darrick se jen velmi neochotně zvedl, protože jít s Rhambalem znamenalo sedět s ostatními a dívat se, jaké stopy na nich zanechal boj s lezanty, tahle náročná cesta i nedostatek spánku. Přesto se pomalu prodíral lesem směrem nahoru do kopce.

Tábor rozbili na západním svahu, blízko vrcholu, kde bylo místo napůl skryté pod rozeklanou skálou.

Vlastně to ani nebylo skutečné tábořiště, neboť chybělo to hlavní – pořádný oheň. Žádná plápolající hranice ze dřeva, u které by se muži mohli alespoň trochu ohřát. Místo toho v šedém popelu zůstávalo pár oranžově žhavých uhlíků, na kterých byl položený kotlík s vařeným králičím masem.

Kolem seděli bojovníci, ale spíš proto, že nikde jinde nebylo místo, než že by doufali, že se ohřejí. Koně stáli kousek hlouběji v kaňonu, od huby jim šla pára a na koncích ocasů a hřív mrzla padající mlha. Zvířata klidně přežvykovala trávu, kterou jim muži odpoledne natrhali.

Taramis seděl se zkříženýma nohama nejblíže ohništi. Mdlá oranžová záře žhavých uhlíků mu zespoda osvětlovala tvář, takže vypadal téměř děsivě. Jeho pohled se střetl s Darrickovým a oba muži kývli hlavou na pozdrav.

Mudrc natáhl ruce nad uhlíky a řekl: „Nemohu vám zaručit úspěch, ale musím vám říct, že když už nic jiného, je Bramwellu tepleji než tady.“

Muži se zasmáli, ale spíš ze zdvořilosti, než že by je skutečně pobavil.

Rhambal se posadil vedle Darricka a z chudé hromádky nádobí u ohniště vzal dvě misky. Pak nabral do obou z kotlíku polévku, kterou připravili ze zeleniny a koření, co našli v lese, a tří neopatrných králíků. Rhambal utřel prstem okraje misek a prst strčil do pusy.

Nehledě na únavu a pocit falešného klidu před bouří Darrick s děkovným přikývnutím přijal nabízené jídlo. Miska v rukou příjemně hřála. Chvíli ji jen tak držel a vychutnával si pocit tepla a pak začal jíst, protože jídlo rychle chladlo. Kusy králičího masa v polévce byly tuhé a plné šlach.

„Objevil jsem cestu do chrámu,“ prohlásil Taramis. „Taky kolos musí byt děravy jak moje fusekle,“ zavrčel Palat. Aby demonstroval svá slova, zvedl do výšky jednu z ponožek, které si sušil na tyči nad ohništěm. Skutečně byla plná děr.

„Chrám skutečně je děravý,“ souhlasil Taramis. „Když mistr Sayes před rokem přijel, založil svou církev Černé cesty z dostavníku. Systém budov, jenž nyní tvoří chrám, byl stavěn po částech, nicméně velmi dobře. Chrám je prošpikovaný tajnými průchody, které používá mistr Sayes se svými akolyty stejně jako stráže. Všechny vchody i východy jsou navíc velmi bedlivě střeženy.“

„A co odpad?“ zeptal se Rhambal. „Bavili jsme se o tom, že by se tam dalo dostat odpadním kanálem.“

„Vstup do kanálu hlídají žoldáci,“ odpověděl Taramis. „Stejně tak podzemní zásobovací šachty.“

„Tak gde je ta cesta kecu si našel?“ zeptal se Palat. Taramis vytáhl z ohniště ohořelo větev. „Postavili chrám příliš rychle, příliš velký a neuvědomili si, že na jaře přijdou záplavy. Všechny budovy jsou příliš blízko břehu, včetně studní, které zásobují vodou jezírka v zahradách, a to je jejich problém.“

Mudrc nakreslil dvě nepravidelné linky, představující řeku a vedle nich velký obdélník. Pak přidal jeden menší čtverec, který zasahoval do řeky.

„Tady, kde chrám sahá až k řece,“ pokračoval Taramis, „a kde jsou ohromné terasy, na kterých mohou věřící čekat na obřad a zároveň se kochat vyhlídkou na město i chrám, podemlela řeka břeh a nebezpečně oslabila základy.“

Darrick si vzal Rhambalem nabízený chléb namazaný medovým máslem, mechanicky jedl a bedlivě Taramise poslouchal. Mysl měl zcela upřenou na plán, který mudrc kreslil do prachu na zemi, a hlavou se mu honily všechny možné detaily, na něž by třeba Taramis mohl zapomenout.

„Jeden z problémů, který měli, když stavěli terasy, byla jejich neskutečná pýcha,“ pokračoval Taramis. „Pilíře, co je drží, postavili tak, aby se vyhnuli staré kanalizaci, kterou chrám svou velikostí přerostl. Před kostelem to tedy vypadá skvostně, ale pod ním je v podstatě močál. Proto tam nikdo dřív nechtěl stavět.“

„A co jako?“ zeptal se Palat.

Taramis sklonil hlavu k náčrtu matně osvětlenému vyhasínajícími uhlíky. „Myslím, že s trochou štěstí a jednou lodí bychom dnes v noci měli šanci dostat se dovnitř.“

„Dneska v noci?“ zeptal se Rhambal.

Mudrc přikývl, zvedl hlavu a podíval se postupně na všechny kolem. „Ten muž, se kterým jsem dnes ve městě v hostinci mluvil, říkal, že obřady trvají hodiny, dokonce i po západu slunce.

„To se hned tak nevidí,“ řekl Corrigor. „Člověk, co maká na poli nebo na moři, se chce večer v klidu ohřát doma u večeře a ne lítat po kostelech.“

„Ve většině kostelů ale nenabízí zdarma zázraky, léčení, lásku, bohatství a moc,“ řekl Taramis.

„To je fakt,“ řekl Corrigor.

„Takže jdeme dnes v noci,“ řekl Taramis. „Pokud tedy někdo nechce čekat další bezesnou noc.“ Při těch slovech se otočil na Darricka.

Darrick zavrtěl hlavou a všichni ostatní stejně tak. Nikoho už nebavilo čekat.

„Odpočívali jsme včera,“ řekl Rhambal. „Jestli budu odpočívat ještě chvilku, zcvoknu.“

„Dobře.“ Taramis se ledově usmál. Nebyla na něm vidět radost z toho, že se jejich úkol blíží ke konci, spíš trochu strach. Nehledě na to, že mudrc obětoval celý život lovení démonů, zůstal dost člověkem na to, aby se bál toho, co mají před sebou.

Klidným hlasem jim pak Taramis sdělil detaily svého plánu.

Nad řekou se převalovala řídká mlha, ale lucerny a louče podél břehů a na palubách lodí kotvících před skladišti vypalovaly do té studené šedi kousky žlutého tepla. Vítr přinášel hlasy mužů smíchané se skřípáním stěžňů. Někde ve tmě kdosi zpíval a z druhé strany se ozýval smích a útržky vtipů.

Oba břehy řeky na dvou místech spojovaly kamenné mosty. Oba byly plné lidí mířících za jídlem nebo pitím. Někteří z nich byli jen turisté zabíjející čas do dalšího obřadu. Jiní byli zloději, obchodníci nebo stráže. Nejhlasitěji se ozývaly prostitutky, které se nabízely námořníkům a rybářům na palubách lodí.

Darrick šel po břehu za Taramisem směrem k nákladní lodi, kterou si mudrc vyhlédl. Modrý vánek byla zavalitá téměř obludná nákladní loď, ze které vycházel pach velrybího tuku. Darrick věděl, že na podobného smraďocha by se nenalodil žádný námořník, který si sám sebe trochu vážil, ale to na druhou stranu znamenalo, že na palubě nebude mnoho lidí.

Ve skutečnosti tam zůstali tři. Kapitán se zbytkem posádky odešli na pevninu do hostinců rozesetých podél Nábřežní ulice. Při bližším prozkoumání bylo zřejmé, že i ti tři na palubě mají před sebou otevřenou láhev.

Žádný zloděj nebo pašerák v Bramwellu by o páchnoucí náklad, jaký měl Modrý vánek na palubě, nestál. Sudy s velrybím tukem byly příliš těžké, než aby je bylo možno odnést nebo s nimi dokonce zmizet z přístavu.

Taramis se ani na chvíli nezastavil a přešel rovnou k prknu, jenž spojovalo palubu lodi s pevninou. Darrick se držel za ním, srdce mu bušilo a těžké boty na prkně duněly.

Všichni tři námořníci na palubě se okamžitě otočili. Jeden z nich vzal z bedny lucernu, aby si příchozí prohlédl. „Kdo je tam?“ zeptal se námořník s lampou.

Druzí dva tasili meče a postavili se do střehu.

„Orloff,“ řekl Taramis a bez zaváhání kráčel dál směrem k mužům.

Darrick se od mudrce oddělil a rychle zkoumal lanoví. Zkušeným okem během sekundy odhadl, kterou plachtu použít a jak ji co nejrychleji odvázat. Jen čtyři další muži z Taramisovy družiny měli nějaké námořnické zkušenosti, nikdo z nich však ne takové jako Darrick.

„Žádnýho Orliffa neznám,“ řekl námořník s lucernou. „Esli sis třeba nesplet loď, kámo.“

„Jsem na správné lodi,“ ujistil ho Taramis a naprosto sebevědomě kráčel dál. „Kapitán Rihard mě požádal, abych sem doručil jeden balíček.“ Zvedl ruku s lahví zabalenou do kůže. „Říkal, že budete dneska v noci potřebovat něco na zahřátí.“

„Neznám ani žádnýho kapitána Riharda,“ řekl námořník. „Ste na špatný lodi. Bejt váma, tak račí zmizím.“

To už však stál Taramis těsně u nich. Rychle ve vzduchu namaloval magický symbol. Ten zeleně zazářil a pak zmizel stejně rychle jako se objevil.

Dřív než stačila jeho poslední část zhasnout, explodovala ve vzduchu stěna síly a smetla všechny tři námořníky přes zábradlí jako smítka prachu. Námořník s lucernou ani neměl čas ji pustit, takže na tu chvíli, než s hlasitým šplouchnutím spadl do vody, připomínal kometu.

Zároveň s kouzlem, jenž posloužilo i jako signál, zapálil Rhambal jeden ze skladů na jižní straně řeky, aby odlákal pozornost. Po olejem napuštěném dřevě budovy se okamžitě začaly rozlézat plameny a vzbureovaly lidi bydlící v okolí. V několika sekundách se ulice na obou březích naplnily křikem.

Když se tři námořníci znovu objevili na hladině, nikdo si jich příliš nevšímal. Palat přiskočil k Taramisovi a poslal za nimi jeden varovný šíp z kuše, který zajel pod hladinu jen pár decimetrů od námořníků. Ti pochopili a plavali ke břehu.

„Napněte plachty,“ rozkázal Darrick. Teď, když se celá akce rozjela a nebylo cesty zpět, krev mu začala vřít v žilách. Ta jeho část, kterou se celý rok snažil zabít, se probudila k životu. Vybavila se mu minulost, kdy s Matem vybíhali na palubu, aby se připravili na bitvu nebo se bránili nenadálému útoku.

Čtyři válečníci s námořnickými zkušenostmi se rozdělili. Jeden běžel na záď, aby se chopil kormidla, ostatní rychle šplhali do lanoví.

Darrick šplhal s nimi se zručností opice. Všechny dávno naučené pohyby se mu znovu automaticky vybavovaly, přestože to už byly měsíce, co byl naposled na lodi. Jak šplhal, narážel mu do stehna Hauklinův magický meč. Šavle, na kterou byl zvyklý, byla dostatečně krátká, takže v podobných situacích držela pěkně u boku, ale tenhle meč by asi bylo přirozenější nosit na zádech.

Jak šplhal výš ke skasaným plachtám, přeřezával nožem příliš pevně uvázaná lana. Jeho námořnický cit plakal při každé ztrátě pěkného provazu, jakých na moři nikdy nebylo dost, ale bylo mu jasné, že oni už pro ně další použití mít nebudou a času bylo málo. To ho zároveň přivedlo na myšlenku, co má vlastně Taramis s touhle lodí v úmyslu a zabolelo ho u srdce. Ztráta malého člunu nebyla důležitá, ale tahle loď by mohla ještě dlouhá léta brázdit otevřené moře.

Když byl Darrick konečně na vrcholu stěžně a všechny plachty pod ním rozvinuty, podíval se dolů na palubu. Zbývajících jedenáct válečníků – Rhambal by se k nim měl přidat každou chvíli – bylo plně zaměstnáno taháním sudů s velrybím olejem z podpalubí. Modrý vánek naštěstí přepravoval malé soudky stejně jako velké barely, na které by ale potřebovali kladku.

Darrick sjel lanovím dolů. „Přivažte ty plachty. Rychle.“ Pak přelétl pohledem řeku.

Tři námořníci, které Taramis srazil přes palubu, už volali na nejbližší stráže. Naštěstí si jich zatím nikdo nevšímal. Oheň ve skladišti byl daleko důležitější, protože kdyby se rozšířil, mohl by ohrozit celé město.

Darrick pozoroval oheň, jazyky téměř olizující černou oblohu a uvědomil si, že by nemohl vydat rozkaz k založení takového požáru, jak to udělal Taramis. Lidé, kterým sklad patřil, nic zlého neudělali, stejně jako lidé, kteří ve skladišti měli své zboží.

Ale bylo to nutné zlo, jak jim mudrc vysvětlil. A nikdo z jeho mužů nijak neprotestoval.

„Darricku,“ volal Taramis ze zádi. Už si sundal plášť a odhalil tak oranžovou vizjereiskou róbu s magickými symboly.

„Jo,“ odpovídal Darrick. „Jsou plachty připravené?“

„Jo,“ volal Darrick, který zrovna uvazoval poslední uzel a rozhlížel se po ostatních, kteří stáli u lan. Byli pomalejší než on, ale také už končili. „Můžeš.“ Znovu se rozhlédl po ostatních. „Bacha, chlapi. Tohle bude fičák, jestli se to povede.“

Taramis promluvil a slova, která použil, zněla jak zavrčení. Tohle kouzlo nebylo určeno pro lidská ústa a Darrick si byl jistý, že je to jedno z těch, které Vizjereie naučili za starých časů démoni. Někteří čarodějové věřili, že magie byla čistší, když se používala ve starém jazyce, ve kterém vznikla.

V mírně zvlněné hladině řeky se zrcadlil hořící sklad. Na obou březích se objevilo velké množství malých světel, která se rovněž odrážela ve vodě. Ještě víc jich bylo srovnáno do řady za druhým mostem stojícím mezi lodí a chrámem. U hořícího skladu už fungoval lidský řetěz s vědry naplněnými vodou.

Přestože byl Darrick připravený, Taramisovo kouzlo ho málem srazilo na kolena. Ze západu se totiž přihnal neuvěřitelně silný vítr. Lana se napjala a dřevo zaskřípalo, jak se vítr opřel do plachet. Ty jej zachytily a loď vyrazila kupředu razíce si cestu proti proudu.

Dvacet dva

Hnán náhlým poryvem větru se Modrý vánek zabořil přídí do vody. Tři z válečníků na palubě se neudrželi na nohou. Sudy s olejem se převrátily a kutálely směrem k zádi, což na chvíli, než se příď lodi zase zvedla, ohrozilo ty stojící v jejich cestě. Jeden z mužů se málem skutálel z paluby v místě, kde nebylo zábradlí, ale podařilo se mu zachytit se okraje.

„Držte se, čeho můžete!“ křičel Darrick přes hučící vítr na muže u plachet. Sám se pověsil na jedno z lan, aby udržel plachtu co nejlépe proti větru. Nebylo to však ani třeba, neboť Taramisův magický vítr přesně držel směr proti proudu řeky.

Ostatní ledě kotvící u břehu se ve větru zmítaly a některé menší, používané zejména k dopravě po řece, ležely převrácené s plachtami ve vodě.

„Kormidlo!“ volal Darrick, když si všiml, že se Modrý vánek ohromnou rychlostí blíží k jedné bárce.

„Rozkaz,“ volal v odpověď Farranan.

Loď se okamžitě naklonila, pravobokem se otřela o bárku, až prkna zapraskala. Darrick doufal, že většina toho praskání přicházela z oné bárky.

Darrick, stále visící na laně sledoval, jak se roh bárky dostal pod jejich loď a její záď se naopak zvedla do výšky.

Z paluby se sypaly bedny, sudy i lidé. Do vody se poroučely i dvě lampy, které okamžitě se zasyčením zhasly.

Nakonec to vypadalo, že se dostali za ni a dál volně pokračují středem řeky směrem k chrámu. Ostatní lodě kolem břehu byly tak blízko sebe, že by bylo nemožné mezi nimi proplout. Darrick viděl překvapené obličeje několika námořníků, kteří z větších lodí zírali na nákladní loď plující ohromnou rychlostí kolem nich.

„Rozbijte ty sudy,“ rozkázal Taramis.

Válečníci sekyrami rozbili sudy s velrybím tukem a tmavá tekutina se vylila na palubu. Velrybí olej byl hustý a tekl pomalu jako krev z člověka, jenž už téměř vykrvácel.

Když loď proplouvala pod mostem, který zároveň tvořil hranici přístaviště, zvedl Darrick hlavu právě včas, aby uviděl, jak z mostu skáče Rhambal. Válečník se zoufale pokusil zachytit lanoví, což se mu podařilo jen částečně. Svezl se po síti, odrazil se přímo do jedné z plachet a přistál na palubě. Dopadl přímo na zadek.

„Jsi v pořádku?“ ptal se Darrick a nabízel bojovníkovi ruku. Vítr kolem nich doslova burácel a paluba se zuřivě houpala.

„Zraněná je jen má pýcha,“ řekl Rhambal a přijal nabízenou pomoc. Válečník se postavil na nohy a trhl sebou. „A možná taky prdel.“ Otočil se na hořící sklad. „Tomu říkám odlákat pozornost.“

„Už to trvá dost dlouho,“ odpověděl Darrick a stočil pohled k husté tekutině rozlévající se po palubě. „Doufejme, že se nám podaří dostat se pod ty sloupy, co o nich mluvil Taramis,“ řekl Rhambal.

„Dostanem se tam,“ řekl Darrick. Zvýšil hlas. „Ostře na pravobok!“

„Ostře na pravobok!“ odpovídal Farranan ze zádě.

Darrick ucítil, jak se Modrý vánek naklonil a přídí zamířil k severnímu břehu, kde stál impozantní chrám Proroka Světla. Ani ne tři sta metrů před nimi byla nad řekou ohromná terasa a rychle se přibližovala. Terasu držely sedm metrů nad hladinou dva hranaté sloupy, které v případě jarních povodní dovolovaly řece, aby tekla pod ní.

Na obou stranách řeky svítily Modrému vánku na cestu řady loučí. Tam stály městské stráže. Chrámové stráže stály na terase. Několik z nich mělo kuše a vzduch se naplnil jejich kletbami. Terasa byla nyní asi sto metrů od nich.

„Kryte sa!“ křičel Palat a sám se sehnutím skryl za hromadu beden uprostřed paluby. Kolem něj na prkna dopadla sprška šípů.

Darrick slyšel, jak střely sviští centimetry kolem něj. Schoval se za hlavní stěžeň a věřil, že magický vítr je požene přímo mezi oba sloupy. Další salva šípů mu přímo nad hlavou potrhala plachty.

„Drž kormidlo!“ rozkázal Darrick a otočil se na záď. Farranan se rovněž sehnul a zoufale se snažil krýt. Na malý okamžik pustil kormidlo a loď se stočila přídí zpět do středu řeky.

Darrick se odlepil od stěžně a vyrazil na záď. Jak běžel, podvědomě stáhl všechny svaly na zádech a ramenou v očekávání nesmiřitelného bodnutí ocelového hrotu šípu. Oběma rukama se chytil zábradlí u schůdků na můstek a vyskočil nahoru tak prudce, že málem přepadl přes skrčeného Farranana.

Taramis se postavil a zařval: „Vypadni odtamtud!“ Darrick chytil kormidlo a ostře zahnul na pravobok, čímž dostal loď zpátky do správného kurzu. Vítr neustával a dál napínal plachty a rval plátno tam, kde ho protrhly šípy. Kolo kormidla se Darrickovi škubalo v rukách, jak kormidlo bojovalo s proudem a magickým větrem.

Taramis nakreslil ve vzduchu sedmihranný symbol a vyslovil zaklínadlo. Symbol proletěl palubou a zapálil rozlitý velrybí tuk. Tmavá tekutina okamžitě vzplála a palubu pohltily žlutozelené plameny.

Darricka ovanula vlna horkého vzduchu, až zalapal po dechu. Na chvíli zpanikařil, když si uvědomil, že přes hustý kouř nevidí terasu. Oheň přeskočil do ráhnoví, zmocnil se první plachty a šplhal dál po hlavním stěžni. Vždy se na chvíli zastavil, aby si vychutnal další získané patro tvořené jednou plachtou a pokračoval směrem vzhůru.

Darrick zvedl hlavu k obloze. Na malou chvíli dostal šílený nápad navigovat podle hvězd.

Místo toho však uviděl vysokou zvonici, nejvyšší bod chrámu Proroka Světla. Zamířil přídí přímo na ni, neboť si uvědomil, že stojí přímo za terasou.

„Držte se!“ křičel Taramis. Darrick s úšklebkem přikývl.

Na palubu dál dopadaly šípy a zarývaly se hluboko do dřeva. Jeden se zabodl do kormidla kousek od Darrickových prstů a druhý mu projel levým bokem. Když Darrick ucítil ostrou bolest, na chvíli ho napadlo, že mu chytlo oblečení. Pak se však podíval dolů a uviděl šíp zabodnutý těsně pod posledním žebrem.

Zatočila se mu hlava při pomyšlení, že má probodnutý žaludek nebo jiný životně důležitý orgán. Pak si však všiml, že šíp se jen otřel o žebro, ale neprobodl mu dokonce ani sval, jen roztrhl kůži. Nebýt tlustého kabátu pravděpodobně by proletěl dál.

Darrick šíp vytrhl a odhodil stranou. Na prstech měl vlastní krev.

„Bacha!“ zařval Palat.

Na zlomek sekundy, který se zdál být věčností, uviděl Darrick před sebou jeden ze sloupů držící terasu. Jsme moc vysoko, napadlo ho, když si uvědomil, že paluba lodi je oproti celé stavbě výš, než si původně mysleli. Ten náraz nás odhodí bokem.

Zapomněl však na váhu lodi, jenž magický vítr hnal ohromnou rychlostí. Žádné lodi nebyli po naložení tak těžké jako ty, co převážely tuk. Modrý vánek byl naložený až po okraj.

Loď narazila do pilířů a strašlivou silou je oba vytrhla ze základů, takže se zřítily do vody následovány terasou. Zvedl se ohromný sloupec vody, jehož se okamžitě zmocnil magický vítr a zaplavil okolí hotovou smrští. Modrý vánek přišel o příď, kterou mu urazil ohromný kus terasy. Loď po celé délce na několika místech praskla, jako by do ní udeřil nějaký gigantický kovář kladivem. Ale stejně tak byl Modrý vánek kovadlinou, nepoddajnou a nekompromisní. Po palubě, která byla nyní silně nakloněná, jak příď najela na břeh, se valily kusy kamene.

Spolu s terasou se zřítily i stráže. Darrick viděl, jak někteří z nich spadli do zpěněné vody, jiní dopadli na palubu následováni hromadou suti a kamení. Dva strážní se zachytili v hořícím ráhnoví. S příšerným řevem se jako dvě pochodně vrhli do řeky.

Darrick pustil kormidlo a s vědomím, že s každou další sekundou na palubě riskuje smrtelný úraz, šplhal do lanoví. Tam se pevně zachytil a chvíli bojoval s větrem. Pak se mu podařilo dostat se na ráhno směřující k zádi. Chytil se ho a zamířil na pravobok.

Modrý vánek se konečně zastavil na hromadě suti. Darrick slyšel, jak trup dře o kameny, jako by se nějaké gigantické zuby snažily ohlodat holou kost. Otřásl se, když si uvědomil, jak loď poškodili a kolik dá asi práce, než se lidem podaří ji znovu dostat na moře, jestli vůbec. Rozhlédl se po palubě, aby zjistil, jestli se jim vůbec podařilo dosáhnout toho, co chtěli.

Hromadu suti a bahna halil stín. Darrick zkoumal břeh, ale nikde neviděl systém podzemních kanálů, který Taramis objevil. Přesto necítil strach. Jediné, co cítil, byla zvědavost, očekávání a naděje, že to zoufalé šílenství z viny, které se za poslední rok nedokázal zbavit, brzy skončí. Kabraxisovy stráže je asi nenechají žít dlouho.

K Darrickovi se v lanoví přidal Taramis. Mudrc řekl slovo a ukázal na louč, kterou držel. Louč okamžitě vzplála a osvětlila bok lodi.

„Ta louč nás prozradí střelcům,“ řekl Farranan, který k nim právě dorazil.

„Tady stejně nemůžeme zůstat,“ řekl Rhambal.

Modrý vánek pomalu sjížděl po mramoru zpět do řeky. „Ani ta loď tu dlouho nezůstane,“ řekl Darrick. Poprvé si všiml ticha, které zbylo po větrné smršti, jež nyní utichla. „Proud nás stáhne pryč.“

Tarramis si posvítil loučí přes palubu a zkoumal břeh. Z terasy stále ještě odpadávaly kusy kamene.

„Maji na vodě loď,“ varoval Palat.

Darrick se ohlédl přes zábradlí na zádi a uviděl, jak se k nim blíží člun s dalšími strážemi. Na zádi člunu vlála osvícená loučemi vlajka lorda Darkulana.

„Ta louč nestačí,“ řekl Taramis. „Ale musí to být tady dole.“ Zamával pochodní a snažil se dosáhnout, jak nejhlouběji mohl, ale zbytečně. Světlo až na břeh nedosáhlo.

Tas meč, řekl Mat Hu-Ring v Darrickově mysli. „Mate?“ zašeptal Darrick. Vina se vrátila s rychlostí bouře a zničila všechen mír, který si myslel, že cítí, když zjistil, že není úniku. Přijmout vlastní smrt bylo snadnější než přijmout Matovu.

Vvtas ten meč, opakoval Mat a zněl, jakoby byl strašně daleko.

Darrick se otočil, přestože věděl, že svého přítele nikdo kolem neuvidí. Viděl jen válečníky shromaždující se na zádi a čekající na další Taramisův pokyn.

Tem meč ty zatracenej blboune! řekl Mat. Vytas ten meč. Pomůže tobě aji jim.

Darrick sáhl přes rameno, kam meč přemístil, a ucítil bolest v místě, kde mu šíp rozřízl bok. Uchopil pevně jílec Hauklinova meče. Rukou mu projelo zvláštní zabrnění a meč se mu jakoby sám přizpůsobil. Držel zbraň před sebou – ohromný kus ostré ocele poznamenaný šrámy z bitev.

Taramis s ostatními drželi lucerny a louče, které posbírali z paluby, a snažili se proniknout světlem temnotou halící břeh.

„Třeba kdyby někdo slezl dolů,“ navrhl Rhambal.

„Jak někdo sleze dolu, už se nedostane zpatky,“ řekl Palat. „Kdybychom nahodu chtěli pryč, musíme zůstat na tu te stare skořapce.“

„To bych spíš raději zkusil štěstí ve městě,“ řekl Rhambal. „I kdyby se nám podařilo dostat se do přístavu, rychle by nás tam chytili. Loď je skoro zničená a my nemáme zkušenou posádku.“

Zavolej jméno toho meče, rozkázal Mat.

„Mate,“ zašeptal Darrick a u srdce ho zabolelo, jakoby jeho přítel zemřel právě teď. On si Matův hlas nepředstavoval. Byl skutečný. Byl skutečný a byl v jeho hlavě.

Vyslov jméno toho meče, ty pařeze nahluchlej, přikazoval mu Mat znovu.

„Co tady děláš?“ zeptal se Darrick.

To samý, co ly, odpověděl Mat, Jenom mám pocit, že sem v tom vo dost lepší než ty. A teď přivolej sílu toho párátka než sklouznete z těch šutrů přímo do rukou těch strážnejch za váma. Máme dneska eště hodně práce.

„A jak mám přivolat sílu meče?“ zeptal se Darrick. Zakřič jeho jméno.

„Ale jak se jmenuje?“ Ve všem tom zmatku si Darrick najednou nemohl vzpomenout.

Bouřžběs, odpověděl Mat. „Jsi živý?“ zeptal se Darrick.

Nemáme čas to tedka rozebírat. Už tak ste v pěkný bryndě, a to na vás eště čeká Kabraxis.

Loď se znovu svezla po suti níž, tentokrát prudčeji než prve. Darrick si na chvíli myslel, že už skončí ve vodě. „Bouřiběs!“ zvolal Darrick s jílcem nyní v obou rukách, aniž by věděl, co má čekat. Rukama mu znovu projelo to zvláštní zabrnění.

V okamžiku se kolem čepele rozzářilo modré světlo. Co mu chybělo na teple, vynahrazovalo si intenzitou a zářilo tak jasně, že z toho až bolely oči.

Magické světlo z meče lehce prolétlo temnotou a osvítilo celý břeh. Uviděli vodu proudící z tři metry širokého kanálu, který vedl pod chrám. Náraz lodi strhl terasu i nánosy bahna a odhalil vchod do stoky.

„Támhle je to,“ řekl Taramis. Darrick zašeptal: „Mate.“

Nikdo neodpovídal, jen nyní už obyčejný vítr se proháněl potrhanými plachtami.

Loď sebou znovu trhla a sjela další metr nebo dva, takže nechybělo mnoho, aby skončila zpět v řece.

„Všichni z lodi,“ řekl Taramis. „Dělejte! Hned!“ Překročil zábradlí a skočil dolů.

Běž! Zašeptal Mat v Darrickově mysli, ale zněl jakoby ještě z větší dálky než dřív.

Darrick byl zmatený. Chtěl vědět, jak je možné, že s ním Mat mluví. Napadlo ho, jestli skutečně není někde naživu. Zároveň však rovněž přelezl zábradlí a v okamžiku, kdy se loď znovu sesunula, takže j i tentokrát už zachytil proud, skočil na břeh.

Darrick přistál v blátě a zabořil se až po kotníky. Ztratil rovnováhu, sklouzl a skončil tváří ve studeném bahně. Aby toho nebylo málo, převalila se přes něj vlna, způsobená tím, jak loď sklouzla do vody, a promočila ho na kost. V kontrastu s chladem, jenž ho okamžitě přepadl, rána v boku pálela, jako by ho někdo mučil rozžhaveným železem.

Ostatní válečníci už rovněž seskákali dolů a většinou také skončili v blátě. Jen několik posledních dopadlo do vody a proud by je máte odnesl, kdyby jim ostatní nepomohli. Na tu chvíli, než se stačili znovu dát dohromady, posloužil jim Modrý vánek jako hradby. Z člunu strážců vylétaly šípy, které však jen bezmocně narážely do dřevěného trupu nákladní lodi.

V dalším okamžiku se hořící loď stočila směrem po proudu, který ji odnesl s sebou. Člun plný stráží se jen tak tak ohromné plovoucí pochodni vyhnul, ale prudký manévr je málem převrátil. Nakonec se jim však podařilo dostat člun zpět pod kontrolu. Mezitím už hořící neovladatelná nákladní loď mířila do přístavu, kde pravděpodobně způsobí další škody.

„Do kelu,“ zaklel Palat. „Myto cele město podpalíme, místo abychom ho zachranili.“

„Jestli ano,“ řekl Taramis, „bude daleko lepší, když ho znovu postaví lidé a ne démoni.“

Darrick následoval mudrce do tunelu. Nohy mu v blátě podkluzovaly. Teprve nyní si všiml, že meč už zhasl a jejich jediným světlem byly znovu louče, které Taramis s ostatními nesli.

Stoka dokonale odpovídala Taramisovu popisu, který dostal v hostinci v Bramwellu. Náraz lodi přesně podle plánu způsobil zřícení terasy, jež s sebou strhla i zeď, za kterou byl tunel ukryt. Škody však byly daleko rozsáhle] ší, než si Darrick dokázal představit. Cihlové stěny tunelu byly popraskané a spárami, do kterých by se daly bez problému vsunout prsty, valila voda a rychle zvedala hladinu ve stoce, která už tak byla asi do pasu. Na stěnách bylo plno mechu a slizu a pod vodou páchnoucí zatuchlinou byla vrstva kluzkého bahna.

Taramis se zastavil na prvním rozcestí a rozhlédl se nalevo i napravo.

„Kama?“ zeptal se Palat a rukou si z obličeje otíral vodu a bláto. Moc si nepomohl a jen všechno rozmazal, čímž jeho vrásčitá tvář získala děsivý vzhled.

„Doleva,“ řekl Taramis a zamířil tím směrem. Doprava, řekl Mat v Darrickově uchu. Esli pudete doleva, tak vás chytěj.

Taramis dál kráčel zvoleným směrem. Řekni jim to!

Darrick zaváhal. Nebyl si jistý, jestli k němu Mat skutečně mluví nebo jestli se třeba nezbláznil. Pak však řekl: „Jdeme špatně.“

Taramis se zastavil. Voda už mu sahala po hruď. Užasle se na Darricka podíval. „Jak to víš?“ zeptal se mudrc. Darrick neodpovídal.

Řekni jim to. Řekl Mat. Řekni jim o mně.

Od řeky sem dolehl křik zesílený ozvěnou v tunelu. U vchodu se objevily louče a Darrickovi bylo jasné, že nebude trvat dlouho, než stráže zaútočí.

„Protože mi Mat říká, kudy máme jít,“ řekl Darrick. „Jaký Mat?“ ptal se Taramis nevěřícně. „Ten tvůj přítel, který zemřel v Taurukově přístavu?“

„Jo,“ odpověděl Darrick a uvědomil si, že ani on sám by podobnému vysvětlení nevěřil, kdyby byl na Taramisově místě. Vlastně tomu stále nevěřil ani teď.

„Jak?“ zeptal se Taramis.

„Nevím,“ připustil Darrick. „Ale byl to on, kdo mi poradil, jak vyvolat moc meče, aby nám ukázal cestu do stoky.“ Válečníci se mezitím shromáždili kolem Taramise.

Všichni promočení s výrazem plným pochybností.

„Co myslíš?“ zeptal se Taramise Palat a nenápadně se postavil mezi mudrce a Darricka.

Darrick si byl vědom válečníkova preventivního opatření, ale nijak nereagoval. Chápal to. Taky by si myslel, že se zbláznil, kdyby neslyšel Matův hlas na vlastní uši.

Taramis zvedl louč výš. Plameny olizovaly kamenný strop, až mech a lišejníky na nich zčernaly. „Pokaždé, když se do světa lidí dostane démon,“ prohlásil, „musí se něčím napravit rovnováha. Člověk dostane prostředek, jak svět démona znovu zbavit.“ Usmál se, ale jeho výraz byl nesmírně křečovitý. „Jsi si tím jistý, Darricku?“

„Ano.“ Rhambal ukázal lucernou na zeď. „Musíme se pohnout. Ty zatracené stráže tu budou co nevidět. Většina z nich jsou určitě čestní chlapi, co dostávají plat za to, že je kolem klid. Určitě s nima nechci bojovat, když se tomu můžu vyhnout.“

Taramis přikývl. „Dobře, doprava.“ Šel první, louči vysoko nad sebou.

Kanál se nyní plynule zvedal. Darrick si to uvědomoval zejména díky slabému proudu, proti kterému šli. Svah i proud činily postup velmi obtížným. Hladina však postupně klesala. Najednou se světlo Taramisovy louče odrazilo od stovek párů očí.

„Krysy,“ řekl Rhambal a zaklel.

Po obou stranách stoky se pohybovala ohromná masa hlodavců. Lezly jedna přes druhou, a jejich holé ocasy připomínaly na šedých špinavých kožiších odporné červy.

Jak se nárazem zvedla hladina, dostalo se několik klubek krys z pevného břehu do koryta uprostřed a nyní mířily přímo proti družině.

V několika okamžicích byly u nich a zaútočily.

Buyard Cholik jel na hadí hlavě zpět ke stěně, zatímco davem procházely stráže. Ohromné množství šeptajících hlasů vytvářelo v katedrále nepříjemný hluk, který navíc znemožňoval účinný projev.

Někdo napadl chrám.

Cholik neměl v hlavě nic jiného. Netušil, kdo se mohl něčeho takového opovážit. Během posledního měsíce byl jejich vztah s lordem Darkulanem čím dál lepší. Už existovalo několik dohod, jež se měly stát základem pro výstavbu chrámu ve Westmarchi. Zakarumská církev se snažila všemi možnými politickými prostředky zakázat působení církve Proroka Světla v hlavním městě, ale Cholik věděl, že je to jen otázka času, kdy překoná i tuhle poslední překážku. Král se díky lordu Darkulanovi a jeho vlivným přátelům, které Cholik za poslední měsíc v chrámu přivítal, dozvěděl, kolik peněz přichází každý týden do Bramwellu spolu s poutníky.

Ale nehledě na bohatství, které by s novou církví do Westmarche bezpochyby začalo proudit, nebyla nezanedbatelná ani role zázraků, jenž se v chrámu děly. A stejně tak muže, který je měl na svědomí. Jak rostlo množství lidí přicházejících do chrámu, zvýšil Cholik počet obřadů. Nyní se obřad konal šestkrát od svítání do západu slunce a často i déle. Cholik věděl, že normální člověk by padl vyčerpáním. On si však vychutnával každý okamžik a dalo se říct, že mu naopak obřady dodávaly sílu. Nejvíc síly mu však dodával Kabraxis, který dbal na to, aby jeho nejvyšší kněz byl v nejlepším pořádku.

Přicházely další a další zázraky, všechny určené pro ty, kdo měli to štěstí a byli vybráni pro Cestu snů. I jejich počet rostl přímo úměrně s tím, jak se zvyšoval počet obřadů. Nemocní byli uzdravováni. Pokřivené končetiny srovnávány. Chudí získali bohatství. Osamělí lásku. Manželé a synové, ztracení v bitvách, vycházeli živí a zdraví z ohnivé hadovy tlamy přivoláni zpět, ať již byli kdekoli. Nikdo z nich si nepamatoval, kde byli až do okamžiku, než se ocitli v hadově tlamě uprostřed katedrály.

Dokonce už třem lidem bylo navráceno mládí.

Zkazky o podobných zázracích se rychle šířily po všech městech na pobřeží Westmarchského zálivu, jak je námořníci a cestovatelé vyprávěli od přístavu k přístavu. Z přístavů je vezly karavany dál na východ, do Lut Gholeinu a snad až přes Dvojmoří do Kurastu a dál.

Cholik věděl, že vrátit mládí těm třem mužům bylo to nejobtížnější ze všeho a vyžadovalo to velkou oběť. Kabraxis ji byl ochoten dát, on sám však vlastně neplatil nic. Místo toho bral v noci z města malé děti a obětoval je Černé cestě. Jejich mládí pak dával těm vyvoleným věřícím, kterým se rozhodl prodloužit život. Všichni tři byli samozřejmě vysoce postavení lidé, kteří mohli pomoci dalšímu růstu církve Proroka Světla a zároveň donést jeho slávu až k samotnému králi.

Byl to čas zázraků. Všichni v Bramwellu mluvili jen o církvi Proroka Světla. Zdraví, bohatství, láska a návrat mládí – nebylo nic, co by církev člověku nedokázala splnit. Ale někdo se odvážil chrám napadnout.

V Cholikovi vřel temný hněv, zatímco se bedlivě rozhlížel po zaplněné katedrále. Jeden z nižších kněžích vyšel z davu na osvětlené místo pod ním.

„Bratři a sestry,“ řekl kněz, „milovaní Dien-Ap-stem, přidejte se nyní k mé modlitbě za našeho blahoslaveného Proroka. Hledač Cesty Sayes za vás bude nyní Proroka prosit, aby, než tento obřad skončí, vykonal ještě pár zázraků.“

Jeho slova, zesílená úžasnou akustikou stavby, se doslova převalila přes šumící dav a utišila šepot, jenž byl výsledkem rychle se šířící zprávy o útoku na chrám.

Postraš je, že přijdou o šanci na zázrak, a máš okamžitě pozornost všech, dumal Cholik.

Kněz v modlitbě oslavoval Dien-Ap-Stena a zpíval o jeho dobrotě, laskavosti a velkorysosti.

V okamžiku, kdy se hadova hlava vrátila na své místo na stěně a znehybněla, plameny kolem ní zhasly a část katedrály potemněla. V tu chvíli mnoho věřících vyvolávalo jméno Dien-Ap-Stena a prosilo ho, aby se vrátil a seslal jim ještě jeden zázrak.

Cholik vystoupil z plošiny na hadově hlavě na balkón ve třetím patře. Stráž schovaná ve stínu odhrnula těžký závěs a otevřela mu dveře. Za závěsem neustále stáli muži s připravenými kušemi. Odpočinout si mohli jednou za hodinu, mezi jednotlivými obřady.

Cholik prošel dveřmi do chodby za nimi, kde na něj čekal tucet mužů z jeho osobní stráže. Kromě něj tuto chodbu nikdo nepoužíval. Vedla přímo do systému tajných chodeb, kterými byl chrám doslova provrtán. Před sebou měli lucerny a svítili Cholikovi na cestu.

„Co se děje?“ Cholik se zastavil a dožadoval se vysvětlení.

„Chrám byl napaden, mistře,“ hlásil kapitán Rhellik. Byl to muž s drsnou tváří, zvyklý velet žoldákům, vést malé, těžce vybojované bitvy a pronásledovat lupiče a bandity.

„To vím,“ vyštěkl Cholik. „Kdo se něčeho takového opovážil?“

Rhellik zavrtěl hlavou. „Ještě to nevíme, mistře. Z toho, co mi řekli, vím, že do terasy nad řekou na jižní straně chrámu narazila loď.“

„Nehoda?“

„Ne, mistře. Byl to připravený a cílený útok.“

„Proč zaútočili na terasu? O co jim šlo?“

„Nemám zdání, mistře.“

Cholik kapitánovi žoldáků věřil. Když do chrámu před rokem Rhellika přinesli, byl to umírající chromý muž, ochrnutý od krku dolů poté, co mu při jedné bitvě s bandity šlápl na krk kůň. Jeho muži ho přivázali na provizorní nosítka a přinesli ho tři sta kilometrů až sem, aby ho Cholik vyléčil.

Cholik pro něj nejprve neviděl žádné využití, ale Kabraxis trval na tom, aby ho sledovali. Po několik týdnů navštěvoval Rhellik každý obřad. Jeho muži ho krmili a koupali v řece, zatímco zpívali písně věnované Dien-Ap-Stenovi. Pak ho jednoho dne hadí hlava vyzvedla z davu a spolkla. O pár minut později vyšel kapitán z Cesty snů naprosto zdravý a přísahal, že bude věčně sloužit Dien-Ap-Stenovi a mistru Sayesovi.

„To nedává smysl,“ řekl Cholik a vyrazil chodbou dál. „Ne, mistře,“ souhlasil Rhellik. Zvedl lucernu výš, aby svému pánovi lépe posvítil. V druhé ruce měl připravený meč.

„Nikoho z těch lidí jste nepoznali?“

„Ne.“

„Jak velká byla jejich síla?“ ptal se Cholik.

„Ne víc než pár tuctů válečníků,“ řekl Rhellik. „Městské i naše stráže se je pokusily odklonit z kurzu střelbou.“

„Ta loď připlula proti proudu, jen aby narazila do terasy.“ Cholik zahnul do chodby po své pravé ruce, a chvíli stoupal po schodech nahoru. Znal v chrámu každou chodbu. Jak spěchal, jeho roucho šustilo. „Nemohla plout příliš rychle. Proč ji stráže nezastavily?“

„Loď byla poháněna magickým větrem, mistře. Neměli vůbec šanci ji zadržet.“

„A my nevíme, kdo byl na palubě?“

„Bohužel ne, mistře, nevíme. Jakmile se to dozvím, dám vám vědět.“

Po několika krocích nahmatal Cholik otvírací mechanismus tajných dveří vedoucích do jedné z hlavních chodeb ve čtvrtém paře. Otevřel a vstoupil.

Chodba byla prázdná. Návštěvníci měli vstup do jiných pater než prvního a druhého, kde pro ně byla vyhrazena místa k sezení, zakázaný. A nikdo z personálu, pro který bylo tohle patro určeno, zde nebyl, protože všichni byli dole na obřadu. Čtvrté patro jižního křídla bylo rezervováno pro akolyty, kteří byli v církvi déme než šest měsíců. Bylo překvapivé, jak rychle se ty malé pokoje naplnily.

Cholik zahnul doleva a přešel k balkónu umístěnému přímo nad terasou, jež se stala cílem útoku.

„Mistře,“ řekl Rhellik nejistě. „Co?“ vyštěkl Cholik.

„Snad by bylo lepší, kdybyste nám dovolil vás ochránit.“

„Ochránit mne?“

„Tím, že vás odvedeme do jedné z místností dole, které se snadněji brání.“

„Máte v úmyslu mne schovat?“ zeptal se Cholik podrážděně. „Čekáte, že se ve chvíli, kdy je můj chrám napaden, schovám jako nějaký zbabělec?“

„Omlouvám se, mistře, ale bylo by to bezpečnější.“ Žoldákova slova ležela Cholikovi v hlavě. Pokusil se v duchu vyhledat Kabraxise, ale démon zřejmě nikde poblíž nebyl. To ho ještě víc rozzlobilo a zároveň vystrašilo. Ať byl chrám jakkoli velký, před útokem družiny zabijáků se zde nebylo kam schovat.

„Ne,“ řekl Cholik. „Nade mnou bdí láska Dien-Ap-Stena. Ta bude mým štítem i brněním.“

„Ano, mistře. Omlouvám se, že jsem pochyboval.“

„Pochybovači se příliš dlouho v přízni Proroka Světla neudrží, milý kapitáne. Být vámi si to zapamatuji.“

„Jistě, mistře.“

Cholik energicky vyšel těch několik schodů, které ho dělily od balkónu. Do tváře se mu opřel studený noční vítr.

Po nějakém magickém větru, o kterém kapitán mluvil, však nebylo ani památky. Cholikovy oči však zachytily hořící loď bezvládně unášenou proudem směrem do přístavu.

Celou palubu už zachvátily plameny. Kroutily se, zmítaly a šplhaly k nebesům. Z vrcholku stěžně a ráhnoví odlétávaly žhavé uhlíky a jiskry a umíraly v sebevražedném pokusu dostat se v ledovém větru až k noční obloze. Pak loď narazila do jedné z kotvících fregat a obě lodi se na sebe bokem přilepily.

Plameny přeskočily, ale horší bylo, že z obou lodí odletovaly kusy hořících plachet a žhavých uhlíků, které ohrožovaly ostatní plavidla v přístavu. Cholik viděl, jak se na břehu i na palubách vyrojilo množství loučí a luceren, zmateně se pohybujících sem a tam. Námořníci se zoufale snažili zachránit své lodě a zároveň uhasit obě hořící. Všechna plavidla byla tak blízko u sebe, že by je jinak do jedné oheň zachvátil během několika okamžiků.

Cholik se podíval na opačnou stranu a všiml si stráží, které právě vyskakovaly ze člunu v blízkostí zborcené terasy. Zpočátku měl pocit, že jen tak zmateně pobíhají po břehu, ale pak se všichni muži vydali k jednomu místu a on konečně uviděl ústí podzemní stoky.

„Jsou ve stoce pod chrámem,“ řekl Cholik.

Rhellik přikývl. „Už jsem poslal několik mužů, aby je zastavili. Máme mapy celého systému.“ Voják sevřel rty do tenké čárky. „Ochráníme vás, mistře. Nemusíte mít strach.“

„Nemám strach,“ řekl Cholik a otočil se, aby mluvil přímo ke kapitánovi. „Jsem vyvolený Dien-Ap-Stenem. Jsem hledač Cesty snů, kde se dějí všechny zázraky. Ti muži, kteří se dobývají do mého chrámu, jsou mrtví, i když to ještě možná neví. Pokud nezemřou rukama stráží nebo mými, zemřou rukou Dien-Ap-Stena. Stejně jako je velkorysý ke svým věřícím, je i nemilosrdný ke svým nepřátelům.“

Stráže se nahrnuly do odkrytého tunelu. V rudém světle jejich loučí připomínal vchod zanícenou ránu, kterou zachvátila infekce.

„Dejte svým mužům adekvátní rozkazy, kapitáne,“ řekl Cholik. „Chci, aby dávali pozor, jestli se neobjeví popálený muž, který mne minulý měsíc napadl.“

„Ano, mistře. Jen se modlím, aby sem dnes nepřišel podobně postižený věřící. Místo vyléčení by ho čekala smrt.“

Cholik se zahleděl přes černou řeku. Na obou březích svítily řady světel. Další byly na obou mostech, které spojovaly jižní a severní část města.

Jakmile útočníky chytí, a Cholik nepochyboval, že se to brzy podaří, okamžitě zemřou. Nechá jejich hlavy nabodnout na kůly a vystavit před chrámem. Pak vyhlásí, že to tak chtěl Dien-Ap-Sten, aby ukázal všem nepřátelům církve Proroka Světla, že umí být stejně nesmiřitelný a krutý jako šlechetný. Posílí to víru těch, kdo již věří a zároveň to přiláká ty, kdo snad ještě váhají.

Buyarde Choliku.

Cholika démonův hlas překvapil, takže hned nahlas odpověděl: „Ano, Dien-Ap-Stene?“

Kapitán dal znamení svým mužům, aby Cholika nechali o samotě a sám o dva kroky ustoupil. Dotkl se hrotem meče tetování, které měl na hrudi od doby, kdy přísahal loajalitu církvi. Ze rtů mu vyklouzla tichá modlitba za bezpečnou a osvícenou cestu, po které se moc a moudrost Dien-Ap-Stena rozšíří do celého světa.

Vrať se na obřad, řekl Kabraxis. Nenechám se jimi rozrušit. Lidé nesmí nabýt dojmu, že jsem.slabý nebo že jim nechci vyjít vstříc. Démonův hlas zněl jakoby z dálky. „Kdo zaútočil na chrám?“ zeptal se Cholik.

Taramis irolken a jeho banda lovců démonů, řekl Kabraxis.

Cholik ucítil na srdci ledové kleště strachu. Přestože s Kabraxisem o lovci démonů nemluvil, hodně o něm četl. Taramis Volken byl už léta obávanou zbraní Světla proti Temnotě. Cholik si vzpomněl, že o něm četl, už když studoval v zakarumské církvi. Taramis Volken byl podle všeho velmi neústupný muž, jenž se nikdy nevzdával. To už dokázal, když před několika týdny získal Hauklinův meč. Od té doby však jakoby zmizel ze světa.

Jen se skrývali, řekl Kabraxis. Nyní je mám opět v hrsti.

Než tomu Cholik dokázal zabránit, napadlo ho, jestli tentokrát nemá v hrsti Taramis Volken je. Celá studia v zakarumské církvi mu vtloukali do hlavy, že démon se nikdy neobjeví na tomto světě, aniž by narušil rovnováhu Světla a Temnoty. Taramis Volken už několikrát dokázal, že dokáže rovnováhu znovu nastolit.

Taramis Yolken zemře ve stoce, zavrčel Kabraxis v Cholikově mysli. Ještě chvíli o mně pochybuj, Buyarde Choliku, a budeš litovat. I když jsi vyvolený.

„Nepochybuji o tobě, Dien-Ap-Stene,“ řekl Cholik. Pak běž. S Taramisem Volkenem si poradím.

„Jak si přeješ, můj proroku.“ Cholik se na rozloučenou dotkl rukou čela a ze zašustěním svého roucha se otočil na patě.

„Mistře,“ řekl Rhellik a zvedl hlavu, „návrat do katedrály možná není úplně bezpečný.“

„Je to nejbezpečnější místo, jaké tu je,“ řekl Cholik, „když jdeš s požehnáním Dien-Ap-Stena.“ Nejít tam by teprve bylo nebezpečné. Hned však litoval, že si to vůbec pomyslel.

Nejnebezpečnější místo nyní bylo ve stoce pod chrámem Proroka Světla.

Dvacet tři

Kroutící se holé ocasy, škrábání ostrých zubů. Hejno krys se zuřivě hnalo na Darricka, Taramise Volkem a jeho muže. Bledé světlo jejich lamp a loučí se míhalo na mokrých tělech krys, které se jedna přes druhou snažily co nejrychleji dostat podél kamenných stěn, nebo plavaly v páchnoucí vodě stoky, jež se pomalu začínala smíchávat s vodou z řeky.

Darrickovi na malou chvíli ztuhla krev v žilách, když si představil, jak jeho tělo pokrývají desítky odporných hlodavců, koušou a stahují ho pod vodu. Ostatní válečníci nadávali a vzývali na pomoc Světlo a zároveň se v rámci možností úzkého tunelu rozestupovali a stavěli se do obranných pozic.

Rhambal stál pevně včele družiny. Ranou štítem odrazil asi tucet krys, které na něj skočily z úzké římsy u stěny. Tupý náraz těl hlodavců na těžký štít se rozlehl celou stokou.

„Stát,“ rozkázal Taramis. „Udržte je na chvíli ode mě.“ Obrovské krysy začaly ve velkém počtu skákat na válečníky. Jejich drápky skřípaly po helmách a brnění a hledaly krev.

Darrick po jedné z nich sekl a přeťal ji Hauklinovým mečem od hlavy k ocasu. Krev krysy ho celého postříkala a on na chvíli musel zavřít oči. Než si z nich stačil utřít krev, skočily na něj další tři krysy tak těžké, že ho svou váhou málem shodily do vody. Zachytily se jeho oblečení a vyrazily směrem k obličeji. Od vyceněných zubů se odráželo mihotavé světlo loučí. Darrick zaklel a setřásl je ze sebe. Spadly do vody a na chvíli zmizely pod hladinou.

Nehledě na zoufalou snahu krysy zadržet, museli válečníci ustupovat. Vzduchem se míhaly meče a válečná kladiva a hrozilo, že zasáhnou někoho ze spolubojovníků. Krev hlodavců se mísila s tmavou vodou ve stoce a čistou vodou z řeky.

Spodní proud, který vznikl probořením hráze pod terasou málem způsobil, že Darrick ztratil stabilitu, už tak značně oslabenou kluzkým bahnem na dně tunelu. Nepřestával však kolem sebe sekat mečem a pokaždé znovu žasl, jak lehce se zbraň v jeho rukou pohybovala. Mrtvé krysy, respektive jejích části, kolem něho jen létaly, přesto se mnoha dalším úspěšně dařilo dostat se mu až na tělo. Ostrými zuby se mu zakusovaly do paží i do nohou tam, kde ho nechránila drátěná košile.

Taramis neváhal a rychle ve vzduchu rukama nakreslil magické symboly. Při každém pohybu zůstávala po jeho prstech zelená zářivá stopa a když nyní celý obrazec dokončil, záře prudce nabrala na intenzitě. Jediným dalším pohybem ruky poslal mudrc planoucí symbol proti krysám.

Obrazec vybuchl jen o několik metrů dál v prudkém záblesku bílého světla. Jednu krysu po druhé probodávaly světelné střely a spalovaly je tak, že během okamžiku z nich zůstávaly jen bílé kostřičky.

Darrick na chvíli uvěřil, že nebezpečí je zažehnáno. Kousnutí ho pálela, ale nebylo to tak vážné, aby ho to mělo zpomalit. Mohl se bát jen infekce, ale to pouze v případě, že vůbec přežijí následující minuty nebo hodiny.

„Taramisi,“ řekl Palat podpírající jednoho z válečníků. Dvěma prsty se snažil ucpat ránu na mužově krku. „Jedna z těch mrch prohryzla Clavynovi tepnu. Jak to krvacení nezastavíme, tak umře.“

Taramis se přebrodil stoupající vodou k oběma válečníkům, ale jen zavrtěl hlavou. „Nemůžu nic dělat,“ zašeptal chraptivě. Během cesty nikde nesehnali léčivé lektvary a i kdyby, stejně by na ně neměli peníze.

Palatovy rysy ztvrdly, zatímco mu mezi prsty dál prosakovala přítelova krev. „Ja ho tu přece, kurva, nenecham umřít,“ řekl šedovlasý válečník. „Nepřišel sem tu dívat se, jak mi kamaradi umiraju.“

Taramis zavrtěl hlavou a řekl: „Nemůžu nic dělat a ty taky ne.“

Darricka zalil studený pot. Kdyby Clavyn zemřel rychle, museli by jeho tělo nechat tady – krysám. Ale jestli bude umírat pomalu, bude muset umírat sám, protože oni si nemohou dovolit tu s ním zůstat.

Od chvíle, kdy vstoupili do tunelu, ukryl se však Darrick na své tajné místo v sobě, které si vytvořil proti otcově bití a nadávkám. Ani Clavynova smrt tam za ním nemohla.

Ne, zašeptal Mat. Nemusí umřít, Darricku. Použij ten meč. Použij Haukíinův meč.

„Jak?“ zeptal se Darrick. Jeho hlas se v tunelu rozléhal a odrážel se od kamenných stěn i od vodní hladiny. Ostřím,odpověděl Mat. Musíš mu na ten krk přiložřt čepel meče.

Darrick byl zoufalý. Přeci jenom tu Clavyna nechtěl nechat takhle zemřít. Zvedl meč a brodil se směrem k raněnému muži. V tom okamžiku čepel znovu modře zaplála.

Palat se otočil a postavil se mezi raněného a Darricka. „Ne,“ řekl Palat. „Nenecham tě ho zabit.“

„Nehodlám ho zabít,“ řekl Darrick. „Chci mu zachránit život.“

Starý válečník se však odmítal pohnout.

V tu chvíli si Darrick uvědomil, že nikdy nebyla ani nebude jedním z nich. Ti muži s ním cestovali, jedli, bojovali, ale přesto k nim nepatřil. Poutala je k němu jen jeho schopnost vládnout Hauklinovým mečem. Zachvátil ho vztek.

Darricku, řekl Mat. Už to na tebe zas leze, nepoddávej se tomu. Nejseš sám.

Ale Darrick věděl, že to není pravda. Byl sám celý život. Nakonec ho opustil i Mat.

Ne, oponoval Mat. Není to tak, jak to cejtíš, Darricku. To dělá ten démon. Dělá to Kabraxis. Je tady dole s náma. Ví o nás. Z druhý strany k vám míře] jeho vojáci, ale jeho myšlenky sou přímo ve vás. Snažím se ho udržet mimo, ale von cejti tvoji slabost. Nesmíš ho nechat, aby tě s těma chlapama rozeštval. Potřebujou tě.

Darrick ucítil na spáncích prudkou bolest, kterou vystřídalo zuřivé tepání krve, jenž ho málem srazilo na kolena do studené vody. Před očima se mu dělaly mžitky.

Použij ten meč, Darricku, nehodlal se Mat vzdát. Může vás všechny zachránit.

„Co mám dělat?“ zeptal se Darrick. Věř, odpověděl Mat.

Darrick se zoufale pokoušel najít klíč k magické moci meče. Bylo by to daleko snazší, kdyby stačilo nějako heslo nebo kouzelné slovo. Pamatoval si jen, jak se meč choval v domě Elliga Barrowse a co udělal na břehu řeky, když jim před několika okamžiky posvítil na cestu sem. Darrick věděl, že to nic z toho nemělo nic společného s vírou. Prostě to tak bylo.

Meč se zachvěla znovu se rozzářil. Tunel naplnilo příjemné uklidňující teplo a vpilo se Darrickovi do těla a až do kostí. Vzduch se zároveň naplnil podivným hučením. Všichni jen užasle sledovali, jak z Clavynova krku přestala vytékat krev.

Palat dal váhavě prsty pryč z poraněné tepny a objevila se rozšklebená rána. Ta se však v zápětí začala zacelovat, až po ní nezbylo víc než tenká jizva.

Hučení i teplo kolem nezmizelo. Naopak trochu nabralo na intenzitě a Darrick v modrém světle meče sledoval, jak se hojí i rány ostatních válečníků včetně jeho rány v boku způsobené šípem u kormidla na lodi. Ani ne za minutu byli všichni zcela vyléčeni.

„Požehnáni Světlem,“ řekl Rhambal s téměř dětským úsměvem na drsné tváři. „Dostali jsme požehnání od Světla.“

„Ale jenom na chvilu,“ zavrčel Palat, „ jak tu budem eště dluho stat a držkovat.“

Darrick v duchu hledal Mata. Chtěl slyšet jeho hlas. Musiš zůstat silnej, řekl Mat. To nejhorší teprv příjde. Todle je jenom ticho před bouřkou.

„Kurva,“ zaklel Palat a ukázal směrem, odkud přišli. „Ty straže už su za nama.“

Darrick se prudce otočil a ucítil, jak mu v hlavě stále hučí.

V temnotě za nimi už bylo možno rozeznat mihotavé světlo loučí. Důkaz, že stráže z lodi, která je pronásledovala, už jsou u vchodu. V náhlém tichu bylo dokonce slyšet, jak se brodí tunelem.

„Jdem,“ nařídil Taramis, zvedl lucernu nad hlavu a vyrazil. Družina za ním, zoufale bojující s proudem a kluzkým dnem. Temnota před nimi ustupovala světlu jejich loučí. Několik zbylých krys ještě na římse u stěny odporně pištělo, ale žádná z nich je už nenapadla.

Něco se dotklo Darrickova boku a zaujalo jeho pozornost. Podíval se a uviděl vybělenou kost. Nejprve si myslel, že kost patří nějakému stvoření s tvrdým krunýřem, pak si však uvědomil, že patří jedné z krys, které zabilo Taramisovo kouzlo.

„Hele,“ volal Rhambal a vytáhl z vody malou krysí lebku. „To jsou kosti těch krys.“

Než stačil něco vtipného dodat, vyskočila mu lebka z ruky a zahryzla se mu do tváře. Máchl po ní pěstí v kovové rukavici, ale to už byla lebka pryč, zpátky ve vodě.

„Stůjte,“ řekl Taramis, vzal si od jednoho z válečníků lépe svítící lucernu a zvedl ji nad hlavu. Světlo proniklo temnotou, odrazilo se od hladiny a vytvořilo na stropě a na stěnách mihotavé stíny.

A vtom světle uviděli stovky zeleně světélkujících krysích kostí pohybovat se vodou.

„To robí ten démon,“ zavrčel Palat. „On vi, že sme tu.“ V další chvíli se z vody vynořila hrůzná postava. Válečníci stojící nejblíž vylekaně ustoupili.

Nestvůra byla celá z krysích kostí, tři metry vysoká, s mohutným opičím hrudníkem. Stála na prohnutých nohou, které se bělaly v tmavé vodě. Místo dvou ruk, měla zrůda čtyři pařáty delší než lidská noha. Kostlivec sepjal ruce a ze dvou pěstí mu najednou vyrostly ostny z krysích žeber a zubů, zatímco z druhých dvou rohy, na pohled nesmírně ostré, jistě smrtelně nebezpečné jak bodnutím tak seknutím. Dokonce i tvář démona byla tvořena krysími kůstkami a jejich úlomky.

„To je kostěný golem,“ řekl Taramis. „Vaše zbraně mu moc neublíží.

Golemova ústa, tvořená roztříštěnými kostmi tak těsně propletenými, že s nimi mohl pohybovat stejně jako by byla lidská, se zašklebila a otevřela. Démon promluvil hlasem, * Bone golem (pozn. překl.)

který zněl jako kvílení severního větru na opuštěném nočním hřbitově: „Pojďte si pro smrt, hlupáci.“

Taramis napsal volnou rukou do vzduchu magickou značku. Symbol se okamžitě proměnil v ohnivou kouli velikostí i barvy dýně a udeřil do kostěné stvůry.

Náraz ohnivé koule málem kostlivce převrátil. Zplozenec Pekla zavrávoral a v prázdných místech mezi krysími kostmi hořely plameny. Zdálo se, že žár spaluje démona i zevnitř. Všude kolem něj bylo plno kouře, ale jinak to nevypadalo, že by byl nějak vážněji poškozen.

Golem znovu otevřel ústa a zakvílel. Tentokrát byl ten děsivý zvuk doprovázen plameny šlehajícími z jeho hrdla. To sténání zesílené nespočetnými odrazy od kamenných stěn úzkého tunelu bylo téměř ohlušující. Několik válečníků si zakrylo uši a křičelo bolestí.

Darrick však jejich řev přes kvílení démona neslyšel. Slyšel však Matův klidný hlas. Ten kostěnej golem je všecky zabije. Zraní ho jenom Hauklinův kouzelnej meč.

„Nejsem žádný hrdina,“ zašeptal Darrick a vyděšeně stvůru pozoroval.

Asi ne, řekl Mat, ale stejně nemáš kam utýct.

Darrick se ohlédl přes rameno a uviděl, jak se tunel za nimi plní strážemi. Obrátit se zpět znamenalo nevyhnutelnou bitvu s tímto oddílem a s největší pravděpodobností setkání s dalšími u východu ze stoky a v přístavu.

Ostatní členové družiny se stáhli až k Darrickovi. Evidentně dávali přednost utkání s lidskými protivníky než s kostěným golemem. Darrick si zrůdu prohlížel a bojoval s vlastním strachem. Jiná cesta ven však nebyla.

Netvor se k němu pomalu blížil a Darrick zaujal obrannou pozici. Náhle po něm sekla jedna z pěstí se všemi těmi bodci připomínající palcát. Darrick se sehnutím úderu * Fireball (pozn. překl.)

vyhnul a sekl mečem nad sebe. Snažil se mířit na loketní kloub, ale minul a čepel meče sjela po loketní kosti.

Darrick spíš vycítil netvorův pohyb, než že by ho skutečně viděl, a vykryl ránu druhé pěsti směřující na jeho hlavu. Třetí démonova ruka s ostrým bodcem mu prošla pláštěm a se šplouchnutím zajela do vody.

Než stačil golem ruku stáhnout zpět, ťal Darrick znovu magickým mečem. Tentokrát čepel prošla paží a roztříštila ji na tisíc malých kostiček, jež spadly do vody se zvukem připomínajícím hrst štěrku hozenou do rybníka. Kostěný golem máchl pravou pěstí. Ten úder by Darrickovi urazil hlavu, kdyby dopadl.

Darrick se zoufale vrhl vzad. Jako břitva ostré hroty pěsti hladce projely jeho drátěnou košilí na hrudi a roztrhly kůži pod ní. Zachvátil ho strach a napadlo ho, že nemá nejmenší naději, ale Hauklinův meč mu do ruk okamžitě vrátil jistotu a klid. Vykryl další golemovu ránu a odklonil ohromnou pěst mimo původní směr. Zároveň o krok ustoupil. Kostěná pěst dopadla do vody a stvůra se setrvačností a vlastní váhou ohnula v pase. Darrick udělal otočku a jeho meč zasáhl golemovu hruď pod spodní levou rukou. Na všechny strany se rozlétly úlomky kostí, ale netvor zůstal celý.

Darrick ustoupil. Zatím se mu překvapivě dařilo držet na kluzkém dně rovnováhu. Střídavě se kryl a útočil. Z roztržené hrudi mu do mokrých šatů prosakovala krev. Pak uklouzl a spadl.

Kostěný golem okamžitě zaútočil. Ohromná pěst mířila na Darrickův obličej.

V tom okamžiku přiskočil Rhambal a zblokoval ránu štítem. Jako břitva ostré hroty, kterými byla pěst poseta, roztrhly válečníkův štít a prolétly Darrickovi ani ne třicet centimetrů před tváří. Darrick se znovu postavil. Mezitím však netvorova druhá ruka s ostrým bodcem projela

Rhambalovým štítem a zasáhla ruku, která ho držela. Golem trhl bodcem zpět a z rány vystříkl proud krve.

Rhambal v agónii ustoupil, klesl na kolena, zraněnou ruku přitisknutou na hruď a hlavu zcela nekrytou. Darricka zasáhl pocit viny, daleko bolestivější než rány na hrudi. Za to můžu já, říkal si. Kdybych nevzal Hauklinův meč, nikdy bychom tu nebyli.

Ne, řekl Mat. Voni by sem šli, Darricku. 1 bez tebe a toho meče. To se zas vozval ten démon. To sou jeho myšlenky. Snaží se tě voslabit. Ty seš totiž ten rozhodujici článek v celý týhle záležitosti, kvůli který sem se vrátil i já. A teď pohni zadkem!

Kostěný golem nemarnil čas a vrhl se na novou oběť, kterou měl nyní přímo před sebou. Darrick sevřel magický meč oběma rukama a sekl. Meč dopadl na démonovu ruku a rozdrtil ji.

Kostěný golem vztekem zařval a otočil se zpět k Darrickovi, obě zbylé paže napřažené k útoku. Darrick jednu ránu odrazil a vyhnul se druhé.

Taramis a Palat vyrazili vpřed, chytili Rhumbalapodpaží a odtáhli ho z golemova dosahu.

Darrick zblokoval další ránu a ucítil, jak náraz úplně otřásl jeho zápěstím a ramenem. Téměř pustil meč, ale hned ho znovu pevně stiskl. Brodil se ke stěně nalevo s vědomím, že pokud klopýtne, golem ho rozdrtí. Pak Darrick vyskočil a odrazil se botama plnými vody od zdi. Voda vystříkla.

Seš moje potupa, kluku, zahřměl mu v hlavě otcův hlas. Stydim se za tebe. U Světla, nenávidím ten tvůj odporný ksicht. Nikdy se mnou neměl nic společného. A ty tvoje zrzavé vlasy v mojí rodině nikdy nebyly. A ani v rodině tvé matky, na to dám krk.

Ta slova se Darrickovi rozléhala v mysli a narušila jeho koncentraci přesně v okamžiku, kdy pokrčil kolena a chtěl se odrazit od kamenné zdi.

Neposlouchej ho, řekl Mat. To říká ten zatracenej démon. Říkám ti, že hledá tvý slabý místa. Vykašli se na něho, je to tvoje věc, ne jeho.

Ale Darrick věděl, že ta slova nepřichází jen od démona. Přicházela zároveň z malého přístřešku za řeznickým krámkem jeho otce. Přicházela odtamtud roky spolu s chladnou nenávistí, kterou jako dítě nechápal. I už jako mladý muž byl Darrick proti otcovým slovům bezmocný. Jeho otec se sice naučil nepoužívat tak moc ruce, když se Darrick začal bránit, ale ubránit se proti jeho slovním útokům nebylo možné. A matka jen všechno ignorovala.

Darrick využil své rychlosti, která mu umožnila odrazit se dřív, než ho gravitace stáhla zpět k zemi, a po hlavě zajel zpět do vody přímo proti golemovi. Na poslední chvíli ještě uviděl, jak netvor udeřil pěstí do stěny v místě, kde ještě před chvílí byl.

Golemova pěst narazila na kámen, který praskl a jeho úlomky spadly spolu s uvolněnou maltou do vody. Darrick dostal otcova slova z hlavy, vynořil se za golemem, zhluboka se nadechl a uchopil meč oběma rukama. Kostlivec se k němu právě začínal otáčet. Darrick ještě zahlédl, jak na druhé straně zrůdy stojí Taramis a ostatní válečníci. Za nimi čekaly na svou příležitost chrámové stráže. Z jejich kuší vylétla sprška šípů, ale ty se jen neškodně zabodly do připravených štítů válečníků stojících v první řadě.

Dělej! zařval Mat v Darrickově hlavě.

Meč modře zaplál. Skutečnou modrou barvou, jakou má moře v místě, než se hlubina promění v téměř černou. Darrick vší silou sekl a ucítil, jak magická zbraň rozdrtila golemovu hruď a zastavila se o páteř.

Kostěný golem zavyl bolestí, ale v jeho hlase byly i stopy smíchu. „A teď zemřeš, hmyze.“

„Ne,“ řekl Darrick a ucítil sílu procházející mečem. „Vrať se do Pekel, démone.“

Po celé délce čepele vyšlehly modré plameny a obtočily se kolem démonovy páteře. Oheň rychle rostl, celého ho pohltil a spaloval všechna magická pouta, která držela krysí kůstky pohromadě. Hořící kosti a jejich úlomky se syčením padaly do vody.

Všichni – včetně Darricka – na chvíli nevěřícně stáli jako přimražení.

Běž! zařval Mat.

Darrick se otočila běžel. Po několika krocích voda překvapivě klesla a nyní sahala ani ne po kolena. Meč stále modře plál a zaháněl stíny, které halily tunel před ním. Taramis se svými muži ho rychle následovali.

Ani ne po padesáti metrech narazil na křižovatku ve tvaru T. Meč okamžitě táhl Darricka doprava. Běžel za ním. Na kůži kapky vlastního potu, který se mu řinul ze všech pórů, a k tomu ještě vysráženou vlhkost ze stoky. Pomalu se mu nedostávalo vzduchu a přísahal by, že se mu puch toho místa doslova vpíjí do těla.

Po chvíli však tunel bez varování končil. Pravděpodobně už kdysi dávno se strop zřítil. Meč modře zářil a osvětloval hromadu suti, která přehradila cestu dál. Po hromadě, napůl skryté ve stínech, lezly stovky krys. S odporným pištěním se plazily jedna přes druhou.

Nad hromadou kamení byla ve stropě vidět okrouhlá díra. Když už strop nedržela kamenná stěna, propadl se, ale nezřítil se úplně. Nebylo možné říct, kolik centimetrů nebo metrů země je dělí od povrchu.

„Slepa ulica,“ zavrčel Palat. „Ten zatraceny meč nas přechcal, Taramisi Za chvilu tu su ty straže a my nemame kam zdrhnut.“ Taramis se podíval na Darricka. „Co to má znamenat?“

„Nevím,“ musel Darrick připustit.

Dvacet čtyři

Šplouchání vody pod nohama blížících se strážných bylo čím dál hlasitější. V této části tunelu byla hladina vody něco pod kolena a proud byl velmi slabý.

Darrick se cítil zrazen. Hlas, o kterém si myslel, že patří Matoví, byl jen další démonův trik. Hleděl na meč a uvědomil si, že sedl na lep.

Ne, řekl Mat. Jste tam, kde ste měli bejt. Drže se vody a věci samy vyplavou na povrch.

„Jaké věci?“ ptal se Darrick.

Taramis s ostatními se na něj užasle podívali. Čvachtání stráží se blížilo.

Tehdy v té jeskyni, když Kabraxis přišel na tento svět, sme byli tři,odpověděl Mat. Magie, kterou Buyard Cholik uvolnil, když otíral bránu do Horoucích Pekel, nás poznamenala. Ty pochybnosti,co máš v hlavě, to se tě jenom Kabraxis snaží rozhodit. Drž se kurzu.

„Tři?“ opakoval Darrick. „Nebyli jsme tři.“ Pokud ovšem Mat nepočítal Buyarda Cholika.

Byl tam eště někdo, trval na svém Mat. Pšichni sme tu noc vo něco přišli, Darricku, a teď musíme bejt spolu, abychom to dostali zpátky. Démoni nikdy nevkročej na tendle svět, aniž by si s sebou nepřinesli zárodek vlastní zkázy. Ale lidi ten zárodek musej najít. Já? Já sem byl celkem dlouho ztracenej, a vrátil sem se k sobě i tobě, teprv až si našel ten Hauklinův meč.

Darrick zavrtěl hlavou. Nedokázal tomu uvěřit.

Seš k ničemu, kluku, řekl hlas jeho otce. Nestojíš ani za to, abych tě zabil. Asi prostě počkám, až budeš trochu větší, stáhnu tě z kůže jako prase a řeknu všem, žes utek.

Darricka ovládl léta starý strach. Měl téměř pocit, že ve stínech před sebou vidí otcovu tvář.

„Darricku,“ volal Taramis.

Přestože Darrick Taramise jasně slyšel, nedokázal odpovědět. Byl chycen ve vzpomínkách a strachu. V nose už znovu cítil pach vlhkého sena a obraz kolemstojících mužů mu připadal spíš jako sen.

No tak, Darricku! volal Mat. Dávej sakra pozor! Todle je přesně, vo čem mluvím. Já sem byl kvůli tomu zatracenýmu démonovi někde, kde nebylo vůbec nic, a asi bych tam byl eště ted, kdybychom tak nějak spolu nenašli ten meč.

Darrick si uvědomil meč, který stále držel v ruce, ale ihned ho proklel, že je zavedl do slepé uličky. Mat možná stále ještě věřil, že je to symbol moci, jenž jim pomůže v boji proti démonovi, ale Darrick už ne. Byla to prokletá zbraň, stejně jako všechno ostatní, co mělo s démonem něco společného. Palat by mohl o prokletých zbraních vyprávět. Moc dobře věděl, co říká, když na Hauklinův meč nadával.

Darricku, to je zase ten démon, řekl Mat. Buď silnej. „Nemůžu,“ zašeptal Darrick prázdně. Díval se, jak se na druhém konci tunelu objevují první louče přicházejících stráží.

„Co nemůžeš?“ zeptal se ho Taramis.

„Nemůžu uvěřit,“ řekl Darrick. Celý svůj život se učil nevěřit. Nevěřil, že ho otec nesnáší. Nevěřil, že je to otcova vina, že je bit. Naučil se věřit, že když neležel zmlácený ve stodole, byl krásný den.

Ale utekls tomu, řekl Mat.

„Utíkal jsem,“ zašeptal Darrick, „ale neutekl jsem tomu, co se mělo stát.“

Ale ano.

„Ne,“ řekl Darrick a díval se na stráže.

„Čekají,“ řekl Palat. „Došlo jim, že nas je moc a že by se jim mohlo něco zlýho stat. Zablokuju nas a počkaju, až přidu další lučištnici. Pak nas sejmu.“

Taramis přišel až k Darrickovi. „Jsi v pořádku?“ Darrick neodpovídal. Naplnila ho beznaděj a on se s ní marně snažil bojovat. Usadila se mu na hrudi a na ramenou, takže téměř nemohl dýchat. Během minulého roku utopil svůj život stokrát v láhvi laciného vína v jedné z hospod v neznámém městě, kterým zrovna projížděl. Pak udělal tu chybu a dal se dohromady s vírou, že jeho život má ještě smysl.

Pocit, že by na tomto světě nikomu nechyběl byl nyní silnější, než kdy jindy.

K ničemu, ozval se otcův hlas.

Tak proč se nakonec zachránil? Aby nakonec chcípl ve stoce jako nějaká krysa? Darrickovi se chtělo smát i brečet zároveň.

Darricku, volal Mat.

„Ne, Mate,“ řekl Darrick. „Už jsem došel dost daleko. Je na čase to skončit.“

Taramis přistoupil k Darrickovi ještě blíž, podržel lucernu těsně vedle jeho tváře a hleděl mu do očí. „Darricku.“

„Přišli jsme sem umřít,“ řekl Darrick k Matoví stejně jako k Taramisovi.

„Nepřišli jsme sem umřít,“ řekl Taramis. „Přišli jme sem zničit démona a odhalit jeho podstatu lidem. V okamžiku, kdy jeho věřící zjistí, koho uctívají, osvobodí se.“

Sebelítost, která se Darricka zmocnila, byla však tak silná, že jen matně vnímal mudrcova slova.

To dělá ten démon, řekl Mat.

„Mluvíš se svým přítelem?“ zeptal se Taramis.

„Mat je mrtvý,“ řekl Darrick šeptem a hlas mu přeskočil. „Viděl jsem ho umřít. Zabil jsem ho.“

„Je tady s námi?“ zeptal se Taramis.

Darrick zavrtěl hlavou, ale připadalo mu to, jako by s jeho tělem pohyboval někdo jiný. „Ne, je mrtvý.“

„Ale mluví s tebou,“ řekl mudrc. „To je lež,“ odpověděl Darrick.

Není to lež, ta zatracenej blboune! vybuchl Mat. Ty tupohlavej vorvani. Víš jakej byl problém přesvědčit tě vo něčem, cos neviděl na vlastni voči nebo čeho ses nemoh dotknout. Ale esli mě ted nebudeš poslouchat, hudu lítat někde v zemř duchů navěky. Nepoznám odpočinku, nikdy. To bys mi chtěl udělat?

„Ne,“ řekl Darrick.

„Co říká?“ zeptal se Taramis. „Jsme na tom správném místě‘“

„Je to trik,“ řekl Darrick. „Mat říká, že démon je v mé hlavě a snaží se mě oslabit. A zároveň tvrdí, že on sám démon není.“

„Věříš mu?“ zeptal se Taramis.

„Věřím tomu, že mám v hlavě démona,“ řekl Darrick. „Nějakým způsobem jsem vás všechny zradil, Taramisi. Omlouvám se.“

„Ne,“ řekl Taramis. „Meč je skutečný. Přišel k tobě.“

„To byl jenom další trik toho démona.“

Mudrc zavrtěl hlavou. „Žádný démon, ani Kabraxis, není schopen ovládnout Hauklinův meč.“

Ale Darrick si vzpomněl, jak se mu meč vzpíral, jak k němu nejprve vůbec nechtěl jít.

Ten meč nejdřív nemohl jít vzít, řekl Mat. Nešlo to, protože musel počkat na mě. Museli jsme na to být voba, chápeš? Proto jsem po smrti byl jen v království duchů, zaseknutej mezi ničím a ničím. Jsem součástí toho všeho. A ten třetí chlap je vaše cesta ven.

„Ten třetí chlap je naše cesta ven,“ opakoval Darrick. Taramis ho bedlivě zkoumal, lucernu přímo před Darrickovýma očima.

Nehledě na podráždění, které v něm tak blízké světlo způsobovalo, nebyl Darrick schopen se pohnout, aby ho odstrčil.

Nejsi můj syn, křičel mu otec v hlavě. Chlapi, co se na tebe podívají, by neřekli ani popel, kdybych tvou matku zabil. Ale nemůžu. Nějak mě očarovala.

Darrick ucítil ve tváři bolest. Byla to však bolest ze vzpomínek ne z přítomnosti. Chlapec, kterým byl, přistál na hromadě vlhké slámy. Jeho otec se blížil a znovu a znovu ho mlátil, takže strávil několik dní v horečkách se zlomenou rukou.

„Proč jsem tehdy nezemřel?“ zeptal se Darrick. Všechno by bylo tolik jednodušší.

Mat by stále žil v Hillsfaru se svou rodinou.

Byla to moje volba vodejít, řekl Mat. Vybral sem si jit se svým přítelem. A stejně, kdybych z Hillsfaru nevypadl s tebou, šel bych sám. Hillsfar nebyl místo pro lidi jako ty a já. Můj tatík to věděl, stejně jako věděl, že du s tebou.

„Zabil jsem tě,“ řekl Darrick.

A kdyby nebylo tebe, kolikrát už bych byl mrtvej před tím? Než sme se vůbec dostali do Taurukova přístavu?

Darrick v duchu uviděl Mata padajícího z útesu. Viděl, jak hlavou narazil do skály, kostlivec přilepený na jeho noze jako klíště.

Kolikrát nám kapitáni, co sme s nima pluli, říkali, že život námořníka ve Westmarchský flotile nemá cenu? Dřina, málo prachů a eště kratší život, nic jinýho nás nečekalo. Jediná věc, kvůli který to stálo za to, byli tví kamarádi a holky, co se v hospodě za tebou votáčely, jako bys byl ňákej hrdina.

Darrick si vzpomněl, jak se kdysi podobně bavili. Mat se vždycky ve všem snažil vidět to dobré. A vždycky se mu dařilo využít toho, čím byl. Měl nejlepší holky i nejvíc přátel.

A esli mi trochu toho štěstí zbylo i teď, řekl Mat, tak tuhle prácičku doděláme. Seber ten meč, Darricku, a připrav se. Ten třetí chlap už de.

Malá část Darrickových chmur z něj spadla. Až teď si uvědomil, že ho Taramis drží za košili a třese s ním. „Darricku,“ křičel mudrc. „Darricku!“

„Slyším vás.“ Darrick rovněž slyšel, jak šípy narážejí do kovových štítů válečníků, kteří se zatím drželi. Chrámové stráže se ale evidentně osmělily a rozhodli se trochu zmenšit počet protivníků. Zatím se válečníkům dařilo držet štíty tak, že žádný z šípů neproletěl skrz.

„Jaký třetí muž?“ dožadoval se Taramis odpovědi. „Nevím.“

„Je tu nějaká cesta ven?“

„Nevím.“

Na mudrcově tváři se objevil výraz zoufalství. „Tak použij ten meč.“

„Nevím jak.“ Čekáte, řekl Mat.

„Čekáme,“ odpověděl Darrick nepřítomně. Byl tak uzavřený v sobě, že ho nic kolem nezajímalo. Hlas jeho otce zněl nyní jakoby z dálky. Snad se Matovi podařilo najít způsob, jak ho utišit, ale kdyby uvěřil tomuhle, znamenalo to, že Mat skutečně není démon. A Darrick si byl zatím celkem jistý, že Matův hlas patří rovněž démonovi.

„Du jim posily,“ oznámil Palat.

Bez varování se ozval zvuk kamene posunujícího se po kameni.

Taramis se zadíval Darrickovi přes rameno. „Podívej,“ řekl Mudrc. „Třeba měl tvůj přítel pravdu.“

Darrick se jakoby bez zájmu otočila uviděl obdélníkový otvor, který se otevřel ve stropě nad hromadou suti. Když se zadíval pozorněji, uvědomil si, že to nejsou žádné dveře, ale spíš jen velký kus kamene, který někdo odsunul stranou. Na suť a vodu nyní shora dopadalo světlo.

V otvoru se objevila mužská hlava. „Darricku Langu,“ zavolal ten muž.

Taramis pohnul lucernou a posvítil směrem nahoru. Darrick zprvu jen zíral na škraloup sežehnuté kůže v mužově tváři, než si uvědomil, že pomoc právě dorazila.

„Darricku Langu,“ zavolal popálený muž znovu.

„On tě zná,“ řekl Taramis stojící vedle Darricka. „Kdo to je?“

Darrick zavrtěl hlavou. V matném světle lampy nebyl schopen toho muže poznat. „Nevím,“ řekl.

Ale viš, řekl Mat. Je to kapitán Raithen. Šéf těch pirátů v Taurukově přístavu. Bojoval si s ním na jedný z těch lodí.

Darrick užasl, když si náhle uvědomil, že Mat má pravdu. „Ale ten zemřel.“

„Vypadá jako že jo,“ souhlasil Taramis tiše, „ale nabízí nám cestu ven z téměř jisté smrti. Asi je v tom dobrý.“

„Tudy,“ řekl Raithen. „Jestli chcete žít, tak rychle. Ten zatracený démon za váma poslal další lidi. Už mě viděli, takže jim nebude dlouho trvat, než si prohlídnou mapy a zjistí, jak jsem se sem dostal.“

„Běž,“ řekl Taramis a vzal Darricka za paži.

„Je to trik,“ protestoval Darriek.

Ne, řekl Mat. Jsme propojení, všichni tři. Spojení ve svým úsilí.

„Zůstanem tady a chcípnem jak ryby v sudu,“ řekl Taramis. Postrčil bránícího se Darricka dopředu.

Když se přiblížili hromadě suti, krysy se rozprchly a do kamenů i do několika hlodavců dopadla sprška šípů. Válečníkům se však jako zázrakem všechny vyhnuly.

Raithen natáhl k Darrickovi ruku. „Dej mi ten meč,“ řekl bývalý kapitán pirátů. „Pomůžu ti nahoru.“

Než Darrick stačil s mečem pohnout, Raithen si ho vzal. V okamžiku, kdy se jeho prsty dotkly ostří, zasyčelo to. Raithen syknul a cukl rukou zpět. Z popálených prstů se mu kouřilo. Zaklel a odvalil další dva kameny, čímž zvětšil průchod, aby lovci démonů mohli snáze vylézt nahoru. Taramis šel první a mrštně se vyhoupl do uvolněného otvoru. Darrick ho jen velmi neochotně následoval a dával pozor, aby nepustil magickým meč.

Taramis se otočil a podával pomocnou ruku.

Raithen ji však nepřijal a místo toho pohlédl na Darricka. „Mluvil s tebou tvůj mrtvý přítel?“ ptal se kapitán. Darrick si ho prohlížel, nehodlal však odpovědět. Kdyby se cokoli stalo, byl Darrick připravený probodnout pirátovo srdce Hauklinovým mečem.

Raihenovy rty vyloudily chladný úsměv. Na popálené tváři se objevily praskliny a z nich vytékaly kapky krve. „Nemusíš odpovídat,“ řekl pirát. „Kdyby s tebou tvůj všetečný kamarád nemluvil, neměli byste šanci se sem dostat.“

Takže všetečný kamarád, jo? ozval se Mat. Kdybych tak jenom mohl vzít do ruky pořádnej meč, hned bych ti ukázal, zač je toho loket, ty škvarku.

„Vidím, že je stále s námi,“ řekl Raithen.

Darrick se překvapeně zeptal: „Ty ho slyšíš?“

„Když je dost blízko, tak jo. Furt něco mele. Děkuju Světlu, že ho musím poslouchat jenom těch několik týdnů.“ Raithenův pohled padl na meč v Darrickově ruce. „Říkal, že přineseš mocný Hauklinův meč. To je on?“

„Jo,“ odpověděl Darrick.

Kolem nich se míhali ostatní válečníci a spěchali do otvoru ve stropě. Taramis vydal několik tichých rozkazů a rozestavěl muže po obou stranách otvoru v tunelu, který, jak se ukázalo, byl nahoře.

„A tohle Kabraxise zabije?“ ptal se Raithen.

„Tak mi to řekli,“ odpověděl Darrick. „Nebo ho to aspoň pošle zpátky do Horoucích Pekel.“

Raithen si odplivl a řekl: „Radši bych ho svázal a hodil žralokům. Pak bychom se dívali, jak ho kousek po kousku žerou.“

„Straže su tu,“ řekl palat. „Rači bysme měli jit.“

„Aby nás mohli pronásledovat dalším tunelem?“ zeptal se Raithen. Ušklíbl se a krvavé praskliny na tváři mu dávaly šílený zjev.

On je šílenej, řekl Mat. To, co mu Kabraxis proved, ho málem připravilo vo rozum.

„Co tu děláš?“ zeptal se Darrick Raithena.

Kapitán se usmál a po tváři mu stekly další kapky krve. „To co ty, předpokládám. Přišel jsem se zbavit toho démona. Přestože mám pocit, že v porovnání se mnou a smrtí tvého přítele, jsi z nás na tom asi nejlíp.“

Darrick neodpověděl.

Ze spodního tunelu se ozvalo šplouchání vody.

„Řekl bych, že ty straže nebudu čekat, až vy dva dodřystate,“ řekl Palat.

Raithen ustoupil od otvoru v podlaze a začal k němu sunout těžký sud. Jak napjal svaly, kůže na jeho popálených rukou popraskala a začala krvácet. Darrick s Palatem mu přiskočili na pomoc a ruce jim potřísnila Raithenova krev. Pirát odsunul víko. Objevila se hladina tmavého hustého oleje.

„Lijem,“ zavelel Raithen.

Společnými silami vylili obsah sudu do stoky pod nimi. Olej pomalu stékal po kamenech do zatuchlé vody. Krysy se všemožně snažily dostat se z tmavé tekutiny a stráže ostražitě zvedli louče co nejvýš.

Otvorem v podlaze prolétly dva šípy z kuše. Jeden se zabodl do prázdného sudu a druhý projel Raithenovým pravým lýtkem. Pirát zaklel, vzal ze stěny za sebou louči a hodil ji dolů.

Darrick se opatrně nahnul přes okraj a sledoval, jak olej okamžitě chytl. Hromadu suti olizovaly plameny a vyháněly krysy z jejich skrýší přímo proti strážím. Stejně tak se vzňal i olej na hladině. Spolu s pomalým proudem se tak plameny pohybovaly směrem k pronásledovatelům, kteří se rychle stahovali zpět.

„Tím bychom mohli získat nějaký čas,“ řekl Raithen. Otočil se doleva a vyrazil do tunelu.

„Kam nás vedete?“ zeptal se Taramis.

„K démonovi,“ řekl Raithen. „Tam přece chcete jít, ne?“ Běžel tunelem a zastavil se jen na chvíli, aby vzal ze stěny další louči.

Tahle chodba byla užší než stoka, kterou přišli, maximálně pro tři muže běžící vedle sebe. Darrick, poháněn nově nabytou energií, rychle předehnat ostatní válečníky a přidal se k Palatovi a Taramisovi.

„Kdo je ten člověk?“ zeptal se Taramis, oči upřené na muže běžícího před nimi.

„Raithen,“ odpověděl Darrick, „Je to…“ Byl, opravil ho Mat.

„..byl,“ pokračoval Darrick, „kapitán pirátů řádících ve Westmarchském zálivu. Asi před rokem spolupracoval s Buyardem Cholikem.“

„Tím zakarumským knězem, který otevřel bránu pro Kabraxise?“

„Jo.“

„Co se mu stalo?“

„Démon ho zabil v Taurukově přístavu,“ řekl Darrick a uvědomil si, jak zvláštně to musí znít, když ten člověk právě běží před nimi.

„No, mi si moc mrtvy nezda,“ řekl Palat.

Přesně v okamžiku, kdy byl Raithen zabit, řekl Mat, seslal Kabraxis kouzlo, kterým voživil zombí a kostlivce, kteří se pak hnali za náma. To kouzlo zasáhlo i Raithenovo tělo a von zase vobživl. Káyž si vzal ten meč, přitáhlo mě to k němu. Zjistil sem, že s ním můžu mluvit stejně jako s tebou. My tři sme spojený, Darricku, a dohromady máme moc skoncovat s Kabraxisovou vládou na zemi.

„Je mrtvý,“ vysvětloval Darrick a přidal detaily, které mu právě sdělil Mat.

„Hauklinovo proroctví,“ řekl Taramis.

„Jaké proroctví?“ zeptal se Darrick. Stále spěchali za Raithenem, jenž nyní proběhl zatáčkou, kterou tu tunel tvořil.

„Bylo předpovězeno, že Hauklinův meč nebude vyzvednut z jeho hrobky, dokud se Trojice nespojí,“ řekl mudrc.

„Jaká Trojice?“ zeptal se Darrick.

Dvacet pět

„Jeden ztracen ve smrti, jeden v životě a jeden sám v sobě,“ řekl Taramis. „Jeden chycen v minulosti, jeden v přítomnosti a jeden v budoucnosti.“

Darrick se otřásl.

„Tvůj přítel Mat musí být tím ztraceným ve smrti, která ho zadržela v minulosti. Raithen bude ten lapeným v životě, neschopným zemřít a odsouzen trpět každou další sekundou přítomnosti.“ Podíval se na Darricka. „Zbýváš ty.“

„Proč jste mi o tom neřekl dřív?“ zeptal se Darrick. „Protože ne všechna proroctví jsou pravdivá,“ odpověděl mudrc. „Všechny zbraně a magické předměty doprovází nějaký příběh, to však neznamená, že všechny jsou skutečné. Když jsi vzal Hauklinův meč, myslel jsem, že tohle je jedno z těch vymyšlených.“

Taramisova slova Darrickem doslova otřásla.

Jo, ozval se Mat v jeho hlavě, ty seš ten ztracenej v sobě. Ale ty smutný časy už máš za sebou. Přesně jako Hillsfar a tu smradlavou stodolu. Hezky si to pamatuj a budeš v pohodě. Nevopustím tě.

„Proroctví ještě pokračuje,“ řekl Taramis. „Jeden pozvedne meč, jeden ukáže cestu a jeden se utká s démonem.“ Mudrc se zadíval na Darricka. „Zpočátku jsi nemohl meč vzít, protože tvůj přítel s tebou ještě nebyl. Dokázal jsi to, teprve až když jsi uslyšel Matův hlas.“

Darrick si uvědomil, že je to pravda a že to svým způsobem zapadalo do všeho, co se od té doby stalo.

„A on nám ukazuje cestu,“ řekl Taramis a prstem ukázal na Raithena běžícího před nimi. „To znamená, že ty se utkáš s démonem.“

„Po mudrcově boku,“ vyprskl Palat posměšně. Darrickova tvář zahořela studem. Bylo mu jasné, že válečník nevěří, že byl měl dost síly nebo odvahy utkat se s démonem sám, přestože měl Hauklinův magický meč. Po pravdě řečeno, ani on sám tomu nevěřil.

K ničemu, ozval se otcův hlas.

Darrick se zděsil a přepadl ho zoufalá touha vyhnout se tomu, co ho čeká. Nebyl žádný hrdina. V nejlepším případě stačil na post námořního důstojníka, snad-ale opravdu snad – by zvládl i kapitána.

Ale hrdina?

Ne. To Darrick nemohl. Ale jestli uteče před střetem, kterým se sám může zachránit, co z něj zbude? Uvědomil si to a málem se mu podlomila kolena. Jestli z blížící se bitvy vycouvá, bude z něj přesně to, co o něm vždy tvrdil jeho otec.

Pak by byl ztracen mezi životem a smrtí stejně jako Raithen a Mat.

V tom je vysvobození pro všechny tři, řekl Mat.

I když se ze mě stane mučedník? Přemýšlel Darrick. „Máme za sebou chlapy,“ volal zezadu Clavyn.

„To jsou stráže,“ řekl Raithen. „Říkal jsem vám, že nás najdou. Tohle je jeden z novějších tunelů. Používají ho k zásobování chrámu. Celá budova je prošpikovaná tajnými chodbami a tunely. Během posledních několika týdnů se mi podařilo téměř všechny projít.“

„Kam nás vedeš?“ zeptal se Taramis.

„Do hlavní katedrály,“ odpověděl Raithen. „Jestli se chcete s Kabraxisem utkat, najdete ho i s Cholikem tam.“ Jen o několik metrů dál se strop prudce svažoval. V šikmině byly vsazeny dveře.

„Tady někdy čekají stráže,“ řekl Raithen. „Ale teď tu nejsou. Šli dolů, aby vás chytili ve stoce. Netušili, že se teňhle tunel se stokou v jednom místě kříží. Já jo.“ Prostrčil hlavu malým světlíkem vedle dveří a zíral skrz něj.

Darrick se k němu s mečem v ruce přidal. Taramis se postavil z druhé strany.

Uviděli Buyarda Cholika stojícího na plošině na hlavě ohromného hada s planoucí tlamou. Had se kýval ve vzduchu nad ohromným davem lidí. Ze způsobu, jakým ti lidé volali na hada a muže stojícího na jeho hlavě, se Darrickovi zvedl žaludek. Bylo mu jasné, že většina z těchhle věřících nemá ani ponětí, k jakému zlu se modlí. Byli nevinní. Modlili se za zázraky a Světlo a netušili, jaký démon se pase na jejich utrpení.

„Su ich tam stovky, možna tisíce,“ řekl Palat užasle, když se prodral ke dveřím. „Jak tam vlezem, ušlapu nas.“

„Ten dav by nám mohl poskytnou příležitost k útěku,“ řekl Taramis. „Chrámové stráže nebudou schopné zajistit všechny východy a zabránit panice. Jakmile zabijeme Buyarda Cholika, měl by vypuknout zmatek, který nám umožní stáhnout se. Pak rozšíříme pravdu o Karaxisovi po celém městě.“

„Buyarda Cholika nejde zabít,“ řekl Raithen.

Darrick se na kapitána pirátů otočil. Zároveň zaslechl ozvěnu těžkých bot dopadajících na kamennou podlahu a uvědomil si, že nemají moc času.

„Co tím myslíte?“ zeptal se Taramis.

„Zkusil jsem toho bastarda zabít,“ řekl Raithen. „Před několika týdny. Byl jsem mezi lidma. Propašoval jsem přes stráže ruční kuši a prostřelil mu srdce. Jsem si tím jistý. Pár hodin potom byl Buyard Cholik na dalším obřadu. Jenom jsem ho tím pokusem ještě víc proslavil.“

To udělal Kabraxis, řekl Mat. Ten démon ho musel zachránit. Ale ani on ho nedokáže zachránit před Hauklinovým mečem.

„Nemužem tu zustat,“ řekl Palat. „A vratit se je taky blbost.“

Darrick přehlédl očima lovce démonů a už poněkolikáté žasnul nad tou malou družinou, která zcela neohroženě došla až sem, přestože jejich šance na úspěch byly téměř mizivé. Kdyby něco podobného chtěli po něm a neexistovala by skutečnost, že právě on je vyvolený pozvednout Hauklinův meč a po boku má svého mrtvého přítele, asi by s nimi vůbec nešel. On tu byl, protože neměl na vybranou, oni ano.

Mohl sis vybrat, řekl Mat. Klidně si z toho mohls vycouvat.

Kolem Darricka zavířil teplý vlhký vzduch páchnoucí po zatuchlé slámě. Téměř cítil horko, přicházející z venku stejně jako pocit stísněnosti v malém prostoru mezi trámy. Tam lehával, když čekal, jestli umře nebo přežije, aby ho otec mohl znovu zmlátit.

Ne, řekl si Darrick. Neměl jsem na vybranou. K ničemu, zavrčel otcův hlas.

Darrick se zhluboka nadechl. Cítil, jak mu energie z čerstvého vzduchu prostupuje všechny svaly a snažil se ten hlas ignorovat.

„Co je nad náma?“ zeptal se Darrick.

Těžké kroky blížících se stráží duněly tunelem čím dál hlasitěji.

„Schody,“ řekl Raithen. „Ale jsou automatické. Jakmile odemknu, zvednou se.“

Darrick se podíval na Taramise a ten zase na své muže. „Jak zustanem tu,“ řekl Palat, „umřem. Tam venku, i s tym kamennym hadem, mame šanci.“

Taramis souhlasil. „Dohodnuto.“

„Pokusíme se zabít Cholika,“ řekl Taramis, „a pak zmizet, jak nejrychleji to půjde. Budeme doufat, že se démon ukáže. Jestli ne, rozmyslíme se co dál.“ Pak se podíval na Darricka. „Hauklinův meč je naše největší šance dostat Kabraxise z úkrytu.“

„Jo,“ řekl Darrick a sevřel jílec meče oběma rukama. Znovu pohlédl do katedrály a všiml si, jak moc celý prostor s hadem a lidmi připomíná nějakou arénu. Plameny kolem hadovy tlamy zlověstně plály. Na plošině stál zcela klidný a sebejistý Buyard Cholik.

„Spusťte to,“ nařídil Taramis Raithenovi.

Pirát vytáhl ze svého pláště malou kuši. Jak ji sevřel, černá neškvařená kůže na ruce popraskala a uronila několik kapek krve. Bývalý kapitán sáhl na malou páku nad nimi a na rtech se mu objevil téměř šílený úšklebek. Podíval se na Darricka. „Nezklam mě, námořníku. Už jsme spolu zkřížili meče na Barrakudě. Buď stejně dobrý jako tehdy. A buď vším, co tvůj mrtvý přítelíček říká, že dokážeš.“

Než mohl Darrick odpovědět, zatáhl Raithen za páku. Lehce a naprosto tiše se před nimi otevřely dveře vedoucí přímo na schody. Do tunelu vniklo světlo z katedrály.

Taramis šel první a jeho oranžová róba šustila, jak stoupal po schodech nahoru.

Darrick šel za mudrcem. Téměř ho omámila nádherná kakofonie zvuků, jenž naplňovaly ohromnou katedrálu. Tisíce hlasů vzývaly Dien-Ap-Stena, Proroka Světla.

Na vyvýšeném prostranství po pravé straně stály chrámové stráže. Všichni do jednoho okamžitě zaregistrovali otevírající se tajné dveře. Jeden z žoldáků zvedl kuši. Než však mohl pořádně zamířit, zvedl Raithen svou kuši a okamžitě vystřelil. Malá střela z Raithenovy zbraně zasáhla žoldákův ohryzek. Voják se zřítil z plošiny přímo doprostřed davu. Okamžitě se ozvaly zděšené výkřiky, které se jako vlna šířily od místa, kam dopadl.

Stráže okamžitě seskákaly z plošiny a lovci démonů vyrazili vpřed, aby se s nimi utkali. Ocel zazvonila o ocel. Darrick byl přímo uprostřed.

Buyard Cholik stojící na hadově hlavě ji znehybnil, přestože ohromná tlama právě spolkla malého chlapce v rukou jeho otce.

Připrav se, řekl Mat v Darrickově mysli. Bude hůř. „Neudržíme sa,“ řekl Palat. Po tváři mu stékala krev, ale většina z ní nebyla jeho. „Musíme zmizet.“

Útěk nic neřeší, řekl Mat. Máš moc, Darricku. My máme moc. Dostali sme tě s Raithenem až sem, ale zbytek už je na tobě.

„Věrní Dien-Ap-Stena,“ zahřměl hlas Buyarda Cholika. „Máte před sebou bezvěrce, muže, kteří by nejraději viděli tento chrám v troskách, aby Prorok Světla už nikdy nikoho nemohl nechat kráčet po Cestě snů.“

Katedrálu naplnily výkřiky strachu a vzteku zároveň. Darrick bojoval o život. Stáli proti přesile a skutečně to bude čím dál tím horší. Zblokoval, pohotově zaútočil, jednou ranou rozbil kryt žoldáka před sebou a druhou mu probodl srdce. Pak ho kopnutím shodil na další tři, kteří spěchali na jeho místo.

Taramis s úžasnou grácií a zároveň neuvěřitelně rychle kreslil ve vzduchu magické symboly. Ty se zároveň s jeho nesrozumitelnými slovy vydaly směrem ke střeše katedrály.

Kousek pod stropem se zhmotnil černý mrak. Darrick však neměl čas ho pozorovat, neboť měl dost práce, aby zblokoval další výpad. Oba meče se do sebe zasekly a Darrick pohotově loktem zasáhl žoldáka, který nebezpečně dotíral na Rhambala, jenž byl kvůli zraněné ruce ve značné nevýhodě. Strážný pod Darrickovým úderem klesl na kolena.

„Dík,“ zasípal válečník. Jeho tvář byla smrtelně bledá. Ale přestože se Darrickovi jen před sekundou podařilo vypořádat s jedním protivníkem, na jeho místě už byli další. Jeden z nich sekl po Darrickově tváři právě v okamžiku, kdy se z černého mraku u stropu zablýsklo. Darrick ránu vykryl, otočil se a kopnutím odhodil žoldáka mezi věřící.

Darrick se zhluboka nadechl a ucítil chlad. Zoufale se rozhlédl po katedrále. Několik věřících už mířilo s tasenými noži k ním.

Jsou nevinni, řekl Mat v Darrickově hlavě. Ne všichni jsou zlí. Jenom je to celý pohltilo.

„Kde je ten démon?“ zeptal se Darrick.

V hadovi, řekl Mat. Na Černé cestě. Kabraxis se vrátil na místo, kde je jeho moc největší. Moc dobře ví, že máš Hauklinův meč.

Darrick se kryl, ještě jednou, výpad a probodnuté žoldákovo hrdlo. Voják zavrávoral, v krku mu zabublalo, pustil meč a oběma rukama se chytil za strašlivou ránu v zoufalém pokusu zastavit krev.

Z mraku, který Taramis vytvořil, se zvedl prudký vítr. Byl mrazivý a jeho náporem se plameny v hadově tlamě zmítaly, až jakoby chvílemi téměř zhasly. Kamennou tlamu pokryl led, ale jak se plameny znovu objevily, rychle zmizel. Kolem Cholika stojícího na hadově hlavě stoupala pára.

Had otočil hlavu a zaměřil se na družinu lovů démonů. V očích mu tančily zlověstné plameny.

Buyard Cholikje první, řekl Mat. Musí zemřít, Darricku, protože von drží Kabraxise na tomhle světě.

Katedrálu najednou naplnil blizard přinášející ohromné vločky sněhu a bičující každý její kout. Bílá clona téměř znemožňovala výhled a tam, kde sněhové vločky dopadaly na holou kůži, pálily jako kyselina.

Kamenný had udeřil. Hlava prudce vyrazila vpřed a kolem ostrých zubů šlehaly plameny.

„Bacha!“ vykřikl Palat a odstrčil Rhambala hadovi z cesty.

Lovci démonů se okamžitě rozprchli, ne již tak všechny stráže. Tři z nich náraz kamenné hlavy proměnil v krvavou kaši. Kromě několika kusů kamene, které se odlomily z jeho spodní čelisti, nedoznal had žádné újmy.

Darrick sebral všechnu odvahu, v jediném okamžiku dostal z hlavy všechny pochybnosti a rozběhl se k hadovi. Ten se zavlnil a otočil se přímo proti Darrickovi, krvavé kusy těl tří strážných mezi zuby. Darrick prudce zahnul doprava, skočil na zem a několikrát se překulil, čímž se dostal pod hadovo tělo.

Volnou rukou se zachytil mistrně tesaných stupňů. Hadova hlava zaduněla o podlahu, až několik mramorových dlaždic vylétlo do vzduchu. Darrickovi se podařilo udržet se a nyní šplhal po stupních nahoru. Asi uprostřed se odrazil a skočil na ohromnou plošinu tvořenou hadovou tlamou. Had zasyčel, rozevřel čelisti a vychrlil plamen v podobě rozeklaného jazyka.

Plamen sežehl Darrickovy vlasy. Nevšímal si toho a běžel směrem k plošině, na které stál Buyard Cholik. Tím, že had otevřel tlamu, měl to poněkud jednodušší, protože běžel vlastně z kopce.

Cholik náhle pochopil, o co Darrickovi jde a zvedl ruce, aby mohl co nejrychleji seslat smrtící kouzlo. Bylo však pozdě. Než stihl magický symbol dokončit, držel ho Darrick za roucho. Jediným Cholikovým štěstím bylo, že se Darrickovi nepodařilo vyskočit na plošinu vedle něj.

Darrick věděl, že by se mu s největší pravděpodobností nepodařilo vyskočit až k Cholikovi, a tak se jen odrazil a zachytil volnou rukou knězova roucha. Jak padal zpět, strhl Cholika vlastní váhou na železné zábradlí. Darrick se nepouštěl. Uvědomoval si, že had se každým okamžikem pokusí ho prudkým pohybem shodit. Vší silou se pokusil přitáhnout nahoru k Cholikovi.

Blizard kolem nich neustával a sníh je téměř oslepoval. Darrick cítil, jak ho štípe tvář i ty části těla, které měl odhalené. Zatímco se jednou rukou zoufale držel spodku Cholikova roucha, obrátil si v druhé ruce meč a hodil jím jako kopím.

Hauklinův magický meč jakoby nedotčen strašlivým větrem proklál Cholikovo srdce. Kněz zavrávoral a zakopl o róbu, kterou z něj Darrick svou váhou stahoval.

„Ne,“ řekl Cholik a oběma rukama uchopil meč zabodnutý téměř až po jílec. V okamžiku, kdy se dotkly meče, vzplály jeho ruce modrým plamenem. Zdálo se, že není v jeho moci vytáhnout meč z těla ven.

Darrick využil Cholikovy neschopnosti mu v tom zabránit a vyšplhal se po železném zábradlí na plošinu. Cholik před ním ustoupil a zhroutil se přes zábradlí na druhé straně.

Meč! Vykřikl Mat v Darrickově hlavě. Eště máš před sebou Kabraxise!

Darrick skočil k zábradlí. Periferním viděním vnímal, jak se hadova hlava zmítá ve sněhové bouři. Jednou rukou se zachytil zábradlí, naklonil se dolů a natáhl druhou ruku, jakoby chtěl meč zachytit. Přál si, aby se k němu meč vrátil přesně jako při souboji s lezanty před Elligovým domem.

Darrick viděl, jak Cholikovo tělo padá na popraskanou mramorovou podlahu a cítil, jak ohromná moc ho poutá k meči. Magická zbraň lehce vyklouzla z knězova těla a letěla mu do ruky přesně v okamžiku, kdy sebou had prudce škubnul a odrazil meč pryč.

Darrick vyletěl do vzduchu tak vysoko, že málem narazil hlavou do stropu. Neschopen ovládat svůj pohyb zahlédl, jak se had rychle stáhl k zemi a otevřel ohromnou tlamu. Kolem hadova krku i z jeho tlamy vyšlehly plameny dávající tušit, jaká smrt Darricka čeká.

Vem ten meč! řval Mat. Když nemáš ten meč, nemáš nic! Darrick se zaměřil na meč, ale nedokázal z mysli dostat obraz hadovy tlamy pod sebou. Už dosáhl vrcholu stoupání a začal padat. I kdyby ho had náhodou minul, pád z takové výšky by stejně nepřežil.

Ten meč! volal zoufale Mat. Když ho budeš mít, nic se ti nestane! A já ti skrz jeho magii můžu pomoct.

Darrick z hlavy vypudil myšlenky na smrt. Jestli zemře, bude to znamenat jen konec bolesti, která ho během posledního roku stejně pomalu zabíjela. I konec bolesti, kterou cítil celý život.

Soustředil se na Hauklinův meč, na pouto, které ho k němu vázalo. Cholikovo tělo mezitím dopadlo na mramor vedle hadovy rozevřené tlamy. Magický meč, jenž padal kousek za tělem, se však otočil a letěl vstříc Darrickově nastavené ruce. Drž ten meč, ať ti můžu pomoct!

Darrick, neschopen změnit směr svého pádu, padal přímo do ohnivé hadovy tlamy. Obklopily ho plameny a na malý okamžik si myslel, že shoří. Ucítil strašlivý žár a málem ztratil smysly.

Klid, ozval se Mat. Jeho hlas, přestože si byl Darrick jistý, že vychází z jeho hlavy, zněl strašně vzdáleně. Tohle bude nejhorší, Darricku, ale jinak to nejde.

Darrick nevěřil, že není mrtev. Už samotný pád do hadovy kamenné hlavy ho měl zabít. Všechny ty plameny pak činily šanci na přežití nulovou.

Přesto…

Přežil. Byl si tím tak jistý proto, jak se cítil. Poznal to podle bolesti, kterou cítil snad v každé kosti a svalu a podle prvního bolestivého nadechnutí.

Tady nemůžeš ležet, řekl Mat a jeho hlas zněl slabě a vzdáleně. Todlencto je Černá cesta. Zvrácená cesta stínů. Tady vládne Kabraxis. Nebo leda, aspoň si to myslí. Zabije tě, esli tu tak budeš ležet. Vstávej…

„Vstávej,“ rozkázal přísný hlas.“ Vstávej, ty ničemnej parchante.“

Darrick ten hlas znal. Patřil jeho otci. Otevřel oči a uviděl vnitřek známé stodoly za otcovým řeznictvím. Ležel na vlhké zatuchlé slámě mezi trámy pod střechou.

„To tě nenapadlo, že tě chytnu, jak tady chrápeš, co?“ prohlásil vítězoslavně otec.

Darrick se instinktivně stočil do klubíčka ve snaze se chránit. Tělo ho ještě bolelo z výprasku, který dostal předešlého dne. Nebo to snad bylo dnes ráno? Darrick se někdy po otcových ránách měl problémy orientovat v čase. Často zůstal v bezvědomí a neměl ponětí, jak dlouho.

„Vstávej, zatraceně.“ Otec ho nakopl, až mu vyrazil dech a snad i zlomil žebro.

Darrick se vystrašeně před otcem postavil na nohy. V jeho ruce se něco houpalo, ale když se podíval, nic neviděl. Asi měl zase zlomenou ruku. Tentokrát mu to však připadalo jiné než prve.

Měl pocit, že slyší Matův hlas, ale věděl, že by se jeho přítel neodvážil ukázat, dokud byl nablízku Darrickův otec v jedné ze svých nálad. To by se sem neodvážil ani Matův otec.

„Řek sem vstávej!“ zahřměl otec. Byl to obrovský chlap se širokými rameny a velkým břichem. Ruce měl svalnaté a plné mozolů od těžké práce a hospodských rvaček. Jeho husté kudrnaté vousy měly stejnou hnědou barvu jako jeho vlasy.

„Já přece nemůžu být tady,“ řekl Darrick užasle. „Byl jsem námořník. A pak jsem byl v tom chrámu.“

„Blbej ničemnej parchante,“ zařval otec, chytil ho za ruku a třásl s ním. „Kdo by z něčeho jako seš ty, udělal námořníka?“ vysmíval se Darrickovi do tváře. „Zases měl jeden z těch svých snů, co se ti honí v hlavě, když seš tady nahoře, co?“

Darrick hořel studem a sklonil hlavu. Byl chlapec, ne starší než osm nebo devět. Fyzicky neznamenal pro svého otce žádnou hrozbu. Přesto se k němu otec choval jako k největšímu nepříteli, proti kterému kdy stál.

Dostal ránu a hlava mu zabrněla bolestí.

„Dívej se na mě, když s tebou mluvím, kluku,“ přikázal otec. „I kdybych tě nic jiného nenaučil, budeš si vážit těch, co sou lepší než ty.“

Darrickovi stékaly po tvářích slzy. Cítil, jak ho pálí na líci a když dorazily k jeho rtům, chutnaly slaně.

„Zbabělče usmrkanej,“ hřměl otec a znovu se rozpřáhl. „Nemáš v hlavě ani tolik rozumu, abys utekl před deštěm.“

Další rána do zátylku a s Darrickem se na chvíli zatočil svět. Vzpomněl si, jak minulý týden viděl otce zmlátit tři hlídače karavany v blátě před hospodou U Chromé husy. Jako řezník snad ještě konkurenci měl, jako rváči se mu rovnal jen málokdo.

„Už si nakrmil dobytek, jak sem ti říkal, kluku?“ ptal se otec.

Darrick se podíval přes okraj půdy a dopředu věděl, co uvidí. Všechna koryta byla prázdná. „Ne,“ řekl. „Správně.“ Přikývl otec. „Nenakrmil. Chci toho po tobě tak málo, protože vím, že od debila, jako seš ty, nic jinýho chtít nemůžu. Že nezvládneš ani nakrmit krávy mě ale nenapadlo.“

Darrick se v duchu skrčil. Věděl, že když má otec jednu z těchhle nálad, není šance ho o ničem přesvědčit. I kdyby dobytek nakrmil, našel by si na tom něco špatného. Buď by dal žrádla moc nebo málo. Darrickův žaludek se sevřel, jakoby byl na rozbouřeném moři.

Jak ale mohl vědět, že by se na moři takhle cítil? Jedině z nějaké z těch historek, co občas slýchával před hospodou. Otec se vždy snažil nechat ho doma, ale matka tam byla večer jen málokdy a Darrick se bál být v domě sám.

Takže tajně sledoval svého otce do hospody. Nebyl problém zůstat neviděn a neslyšen, protože otec byl opilý, už když odcházel z domu. Ať byl otec, jaký byl, stal se středem Darrickova života, protože matka v něm téměř nefigurovala.… tam nejs…

Darrick se snažil dýchat co možná nejtišeji. Byl si jistý, že zaslechl Matův hlas. To ale nebylo možné, nebo ano? Mat byl mrtvý. Zemřel… zemřel…

Ale kde zemřel?

Darrick si nedokázal vzpomenout. Ve skutečnosti si ani vzpomenout nechtěl. Mat zemřel někde daleko od rodiny a byla to Darrickova chyba.

Seš na Černý cestě, řekl Mat. Tohle jsou triky toho démona. Nevzdávej…

Matův hlas znovu zmizel.

Na konci Darrickovy ruky bylo něco těžkého.

„Co to máš, kluku?“ otočil Darricka otec prudce a vzal do ruky lano se smyčkou na konci. „S tímhle si hraješ?“ Darrick neodpovídal. Nemohl. Udělal si tu smyčku teprve před pár dny. Naučil se to od Mata, který to uměl od svého strýce, námořníka. Lano bylo jedno z těch, co na něm farmáři přiváděli zvířata na porážku.

Těch pár dnů Darrick přemýšlel, jestli se nemá oběsit a skoncovat se vším.

„To bys nezvlád, že ne, kluku?“ provokoval ho otec. Zahoupal lanem před Darrickem tak, že měl smyčku přímo před očima.

Darrick vykřikl a rozklepal se. Ucpal se mu nos a on si uvědomoval, jak musí znít směšně. Kdyby zkusil něco říct, otec by se mu jen vysmál a praštil by ho, aby mluvil líp. Tentokrát by se asi nezastavil, dokud by Darrick nebyl skoro v bezvědomí. Ještě několik dní potom by cítil v ústech krev z rozbitého rtu a tváří.

Tentokrát však otce napadlo něco jiného. Přehodil lano přes trám a znovu chytil smyčku do ruky.

„Říkal sem si, jak dlouho ti asi bude trvat, než tě něco takového napadne,“ řekl otec. Podíval se přes okraj půdy a spustil smyčku trochu níž. „Chceš se jenom oběsit, kluku, nebo si chceš pádem zlomit vaz?“

Darrick nedokázal odpovědět.

Takhle to nebylo, řekl Mat. To lano sem našel já. Ne tvůj fotr. Sebral sem ti ho a tys musel přísahat, že už tě nic podobnýho nenapadne.

Darrick měl pocit, že už si skoro vzpomíná, ale pak mu paměť opět selhala.

Otec mu nasadil oprátku a zašklebil se. Jeho dech byl cítit po kyselém vínu. „Zlomit si vaz je podle mě srabárna. Ani můj nevlastní bastard jako ty se nebude bát umírání. Hezky se k tomu postavíš jako chlap.“

To ten démon! křičel Mat, ale jeho hlas zněl, jakoby se snažil překřičet silný vítr. Backa, Darricku! Tady fakt můžeš umřít a esli umřeš na Černý cestě, patří tvoje duše navěky Kabraxisovi!

Darrick věděl, že by měl mít strach, ale neměl. Umírání bude snadné. To život byl těžký se všemi jeho chybami, bolestí a strachem. Smrt – ať už rychlá nebo pomalá – bude vítanou úlevou.

Otec mu přitáhl uzel na smyčce těsně ke krku. „Je čas,“ zavrčel. „Aspoň až se to dostane ven, bude se říkat, žes odešel s odvahou svého otce.“

Darrick stál na kraj i půdy. Když mu otec položil ohromnou ruku na prsa, neexistoval už způsob, jak zabránit pádu.

A pak ho otec strčil.

Darrick rozpřáhl paže – drž se meče, křičela nějaká část jeho mysli – a padal. Když se však provaz napjal, jeho vaz vydržel. Pravá ruka mu visela podél těla, zatímco levou se snažil vší silou přitáhnout, aby se mohl nadechnout.

„Pusť se,“ škádlil ho otec. „Není to problém, umřeš za pár minut.“

On lže, řekl Mat. Zatraceně, Darricku, uvědom si to! Todle se nikdy nestalo! Nikdy bychom se nedostali na moře, kdyby todle byla skutečnost!

Darrick zíral na otce. Ten muž klečel na kraji půdy, na tváři šílený úšklebek a jeho oči plály očekáváním.

Podívej se za něho! vykřikl Mat. Podívej se na ten stín na stěně za ním!

Darrickův zrak už slábl a okraje jeho zorného pole pomalu tmavly. Dokázal však ještě rozeznat stín na stěně. Ten stín však nepatřil jeho otci. Ať již stín vrhalo cokoli, nebyl to člověk. Pak si Darrick vzpomněl na katedrálu v Bramwellu a na kamenného hada s rozevřenou hořící tlamou.

Darrick si okamžitě uvědomil, že už je dospělý a visí napůl oběšený na laně.

„Už je pozdě, „řekl démon. Jeho podoba se najednou změnila. Už to nebyl Darrickův otec ale skutečné stvoření Pekel. „Zemřeš tady a tvá duše bude má. Buyarda Cholika si sice zabil, ale já se nyní připoutám na tento svět s tvou pomocí.“

Darricka ovládl vztek. Nebránil se mu, naopak, nechal ho proudit celým svým tělem, aby mu dodal potřebnou sílu.

Zvedl meč, přesekl lano, na kterém visel a spadl do hromady slámy pod sebou.

Už to však nebyla hromada slámy na podlaze stodoly za řeznictvím. Byla to tenká černá stužka vinoucí se uprostřed ničeho.

Kabraxis dopadl na Černou cestu přímo před Darricka. Bez jediného slova se na něj s planoucími drápy a odhalenými tesáky vrhl.

Darrick měl stále na krku staženou smyčku. Nedostávalo se mu vzduchu a před očima se mu dělaly mžitky. Darrick bojoval. Meč v jeho rukou byl jako živý, pohyboval se s nadlidskou rychlostí a přesností. Stačilo to však pouze na to, aby nedovolil svému protivníkovi zabít ho.

Kabraxis sekl po Darrickovi ocasem, ale Darrick včas vykryl úder mečem a přeťal ocas v půli. Démon zařval bolestí i vztekem a máchl oběma rukama, jakoby prudce sevřel dvě ostří nůžek. „Mě nemůžeš porazit, ničemný člověče.“

Darrick se sehnutím vyhnul obrovským spárům, proklouzl démonovi pod nohama, ale uklouzl na krvi valící se z démonova useknutého ocasu. Hned se však znovu postavil na nohy. Nyní stál démonovi za zády. Darrick vyskočil a zároveň nadobro odhodil stranou všechny pochybnosti o sobě i strach z případného neúspěchu a smrti na Černé cestě. Přistál démonovi na zádech.

Kabraxis se pokusil Darricka setřást, ale najednou ztuhnul. To ve chvíli, kdy ho Darrick chytil jednou rukou za hlavu a pod krk mu přitiskl ostří Hauklinova meče.

„Zadrž,“ řekl Kabraxis. „Jestli mne zabiješ, bude tě to něco stát. Nejsi čistý stejně jako byl Hauklin. Máš v sobě strach, jenž tě bude navždy sžírat. A k němu se přidá něco ze mě, co tě bude pronásledovat do konce života. Všechno něco stojí.“

Darrick se zastavil opravdu jen na okamžik. „Zaplatím… cokoli…“ zašeptal chraptivým hlasem. Zařízl magický meč do démonova krku a zatímco temnotu kolem nich pročísly blesky, ucítil, jak ostří zaskřípalo o kost a pak projelo skrz.

Darrickův zrak naplnila oslňující záře a na chvíli ho oslepila.

Když znovu otevřel oči, stál uprostřed katedrály. Na podlaze ležel sníh. V ruce měl Kabraxisovu hlavu, kterou držel za jeden z ohromných rohů.

Kamenný had se stále ještě vlnil nad tělem Buyarda Cholika.

Taramis s ostatními lovci démonů čelili útoku chrámových stráží a čtyři z nich leželi mrtvi nebo smrtelně zraněni na podlaze.

Kamenný had se stočil do klubíčka a pak náhle zaútočil na Darricka.

„Ne,“ řekl Darrick, který zároveň uctil nějakou cizí moc, která ho naplnila ohromnou silou. Zabodl Hauklinův meč do kamenné podlahy.

Ke střeše katedrály vyšlehly chladné modré blesky, zaryly se do kamenného hada a roztrhaly ho na jednotlivé cihly a kusy malty, které ještě chvíli držely původní tvar. Plameny v hadově tlamě i v jeho očích se zazmítaly a zhasly.

Všichni v katedrále ztuhli, když se k nim Darrick otočil.

Zvedl démonovu hlavu a zvolal: „Je konec! Démon je mrtev! Falešný prorok je mrtev!“

Stráže sklonily zbraně a ustoupily. Taramis se svými válečníky se obezřetně otočili k Darrickovi.

„Běžte domů,“ řekl Darrick věřícím. „Je konec.“ Věděl však, že to není pravda. Ještě musel zaplatit cenu a teprve teď začínal chápat, jaká bude.

Epilog

Na východní obloze se objevilo chladné a vzdálené slunce a zbarvilo bílé mraky do ruda, jako když rozbijete oplodněné vejce příliš pozdě a v žloutku už je krev. Nehledě na zimu přicházející z hor, odehnaly sluneční paprsky noční stíny a zaplavily Bramwell i moře.

Darrick Lang stál na visuté zahradě na střeše chrámu Proroka Světla, stejně jako celou dlouhou noc. Na sobě měl hrubý plášť, ale ledový vítr se přes něj dokázal dostat a on téměř mrznul. Přesto nehodlal jít dovnitř. Hlas jeho otce mu hřměl v hlavě už několik hodin a teprve před chvílí se začal ztrácet. Darrick neslyšel Matův hlas a nevěděl, jestli se dál trmácí světem duchů uprostřed nicoty nebo jestli po závěrečném střetnutí s démonem skutečně zemřel. Ta nevědomost Darricka tížila.

Několik málo žoldáků Buyarda Cholika vyhrožovalo bojem, ale vzhledem k tomu, že byl jejich zaměstnavatel mrtev, byla jich skutečně jen hrstka. Palat vyplivl krev a oznámil jim, že jsou blázni, protože už přišli o práci a chtějí přijít ještě o víc. Pokud však chtějí bojovat, dodal, mohou klidně začít s ním. Nikdo z žoldáků se ani nepohnul. Rovněž Raithen zmizel během nastanuvšího zmatku neznámo kam.

Taramís shromáždil svou družinu pro případ, že by se část ohromeného davu rozhodla pomstít Cholikovu smrt. Zpočátku to skutečně vypadalo, že se věřící na lovce démonů vrhnou nehledě na skutečnost, že Darrick stále ještě držel v ruce démonovu hlavu, aby všem dokázal, že se stali obětí lží. Přišli, aby se stali svědky zázraků a místo toho viděli jen konec svých nadějí. Někteří zůstávali sedět na dřevěných lavicích ještě hodiny poté v bláhové naději, že se Prorok Světla i hledač Cesty vrátí pro ty, kdo skutečně věří.

Na střeše se ozvaly kroky.

Darrick se otočil, Hauklinův magický meč stále pevně sevřený v ruce. Přestože byl na straně Taramise a ostatních lovců démonů a zabil Buyarda Cholika i Kabraxise, věděl, že mu stále ještě nedůvěřují. Jeho cesta byla jiná než jejich. Nikdy by s nimi nenasedl na loď a neodplul vstříc dalšímu souboji s jiným démonem.

Jiný démon. Darrick se krátce hořce zasmál. Ještě neskončil ani s tím posledním. Ani s těmi, které mu do mysli nasadil jeho otec.

Zahradou přicházel Taraims Volken. Mudrc měl stále na svém oranžovém rouchu stopy boje-krev, zčásti svou zčásti svých druhů i protivníků, a saze. Přes pokročilé svítání halil jeho tvář stín a Darrickovi najednou připadal starší.

„Říkal jsem si, jestli tu ještě budeš,“ řekl Mudrc.

„Ne, věděl jste to,“ řekl Darrick. „Nechal jste Rhambala hlídat vchod na střechu.“

Taramis váhal jen chvíli. „Jistě, máš pravdu.“ Darrick neodpověděl.

Mudrc přešel k okraji střechy a podíval se dolů. Jeho oranžové roucho se zavlnilo ve větru. „Spousta věřících neodchází.“

Darrick se zdráhavě připojil ke starci a rovněž shlédl pod sebe. Ulice před chrámem byly plné postávajících lidí nehledě na úsilí stráží přimět je k odchodu. Asi z půl tuctu hořících budov stoupal dým.

„Ještě nepřestali věřit,“ řekl Taramis.

„Protože Cholik a Kabraxis jim dali, po čem toužili,“ řekl Darrick.

„Některým,“ opravil ho Taramis. „A cena za to byla příliš vysoká. Stačilo to však na to, aby sem přicházeli ostatní v naději, že příště se štěstí usměje i na ně.“ Podíval se na Darricka. „To, co démon udělal, bylo strašlivé.“

Darrick neodpovídal. Severní vítr nebyl o mnoho studenější než mudrcova slova.

„Městské stráže bojují s rozzuřenými skupinkami věřících přímo ve městě,“ řekl Taramis. „Spousta lidí protestuje proti tomu, co se tu dnes v noci stalo. Tvrdí, že Cholik i Prorok Světla byli zabiti na příkaz lorda Darkulana, který žárlil na jejich moc, a že žádný démon nikdy neexistoval.“

„Démon je pryč,“ řekl Darrick. „To, že někdo nebude věřit, že Kabraxis skutečně byl démon, ho zpátky nevrátí.“

„Ne, ale lidé si chtějí vylít vztek na městu. Bramwell bude rád, když stráže dostanou situaci pod kontrolu dřív, než shoří víc než pár domů.“

Darrick si uvědomil svůj vlastní hněv. Jeho emoce byly nyní jen zbytkem toho, co mu otec udělal. Na druhou stranu moc dobře věděl, že tenhle zbytek je nesmazatelný a zůstane v něm už navždy.

„Říká se,“ promluvil Taramis, „že když se člověk utká s démonem, pozná sám sebe z té stránky, o které do té doby nevěděl. Ty, Darricku, jsi byl Kabraxisovi nejblíž ze všech lidí, co znám.“

„Vy jste přece taky bojoval s démony,“ opáčil Darrick. Taramis se opřel o zábradlí na okraji střechy a založil si ruce na prsou. „Ale nikdy jsem je nepronásledoval do Horoucích Pekel jako ty.“

„A udělal byste to?“

„Kdybych musel, ano.“ V mudrcově hlase nezazněla ani stopa nějakého zaváhání. „Ale stále se musím sám sebe ptát, proč jsi to udělal ty.“

„Nebylo to dobrovolně,“ připomněl mu Darrick. „Ten had mě prostě spolknul.“

„Had tě spolkl, protože Kabraxis byl přesvědčen, že tě na Černé cestě dokáže porazit. Stejně tak se domníval, že tam překoná i moc Bouřiběsu. A já se musím ptát, co ho k tomu vedlo?“

Darrick dlouho neodpovídal, ale pak si uvědomil, že mudrc nehodlá odejít. „To kvůli té vině, která mě tíží,“ řekl nakonec.

„Kvůli tvému příteli Matovi?“

„A kvůli spoustě jiných věcí,“ připustil Darrick. A pak dřív, než v tom sám sobě dokázal zabránit, začal mudrci vyprávět o svém otci, o ponižování a bití, které musel snést v jeho řeznickém krámku v Hillsfaru. „Trvalo mi dost dlouho, než jsem si dal dohromady, že moje matka mu byla nevěrná a že svého skutečného otce vlastně neznám. Ani teď.“

„A chtěl jsi to někdy zjistit?“

„Byly chvíle, kdy jsem to chtěl vědět,“ přiznal Darrick. „Ale Světlo ví, kolik potíží by to bývalo přineslo a já už jich měl už tak dost.“

„Kabraxis si myslel, že tě oslabí, když se znovu střetneš s otcovým hněvem.“

Skoro se mu to povedlo,“ řekl Darrick, „nebýt Mata. Tehdy, když mě otec zmlátil, byl pak Mat vždycky se mnou. Na Černé cestě byl se mnou zas.“

„A pomohl ti uvědomit si Kabraxisovu léčku.“

„Jo.“ Darrick se na mudrce podíval. „Ale nakonec jsem zas až tak úplně nezvítězil.“

Taramis na něj udiveně pohlédl.

„Porazil jsem Kabraxise v Horoucích Peklech,“ řekl Darrick, „ale kousek z něj jsem si přinesl zpátky sem.“ Jediným rychlým pohybem zabodl Bouřiběs do jednoho ze záhonů. Podobnou věc by si s normálním mečem nikdy nedovolil, neboť by hrozilo, že jej ztupí a vlhkost by mu taky neprospěla. Moc dobře však věděl, že téhle magické zbrani se nic nestane. Nechal meč v hlíně a natáhl ruku. „Ten prokletý démon mě nějak poznamenal.“

Darrickova ruka se zatřásla a pak se začala měnit. Ztratila lidský tvar a přetvořila se v odporný démonický pařát.

„U Světla,“ zašeptal Taramis.

„Zničil jsem Buyarda Cholika a tím i Kabraxisovu cestu na tento svět,“ řekl Darrick, „ale stalo se ze mě tohle.“ Z prstů pokrytých chlupatou zelenočernou kůží mu trčely dlouhé drápy.

„Kdy se to stalo?“

„Když jsem byl na Černé cestě,“ řekl Darrick. „A řeknu vám ještě něco. Kabraxis není mrtvý. Nevím, jestli si vezme nějaké další tělo, aby se vrátil na tento svět, ale v Horoucích Peklech je pořád živý. Každou chvíli ho slyším šeptat. Vysmívá se mi. On čeká, chápete? Čeká, až to vzdám a umřu nebo až se opiju tak, že mu bude jedno, jestli jsem živý nebo mrtvý.“ Uchopil jílec Hauklinova meče, vytáhl ho ze země a sledoval, jak se jeho ruka opět mění v lidskou. „Hauklinův meč tě chrání,“ řekl Taramis.

„Jo,“ řekl Darrick. „A taky ve mně drží člověka.“

„Kabraxis tě proklel.“

Darrick zastrčil meč do pochvy u pasu. „Kabraxisova cesta z Horoucích Pekel už není ukrytá v ruinách Taurukova přístavu. Ta cesta jsem teď já.“

„A když tě někdo zabije?“

Darrick zavrtěl hlavou. „Nevím. Kdyby bylo moje tělo úplně zničeno, asi by se Kabraxis nemohl vrátit.“ Usmál se, ale byl to ledový a hořký úsměv. „Mám pocit, že tím, že jsem vám to řekl, riskuju život.“

Taramis chvíli nic neříkal. „Jsou lidé, kteří by cítili nutkání raději tě zabít, než riskovat démonův návrat.“

„A vy?“

„Kdybych něco takového udělal, nebyl bych o moc lepší než ty zrůdy, které lovím,“ odpověděl mudrc. „Ne, ode mne se nemusíš ničeho bát. Ale jestli nad tebou Kabraxis získá moc, najdu tě a zabiju.“

„To zní fér,“ souhlasil Darrick. Věděl, že nic víc nemůže od lovce démonů čekat.

„Bude nezbytné, abys měl Hauklinův meč stále u sebe,“ řekl Taramis. „Vysvětlím to Elligu Barrowsovi, ale on i jeho rodina dají asi od celé záležitosti ruce pryč.“

Darrick přikývl.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Taramis. „Kam půjdeš?“

„Nevím.“

„Mohl bys jet s námi.“

„Oba víme, že tam pro mě není místo,“ odpověděl Darrick. „I když by asi pro vás bylo lepší mít mě na očích.“

Na Taramisově tváři se objevil hořký úsměv. „To je pravda.“

„Ale já jsem z démonovy smrti získal ještě něco,“ řekl Darrick. Přešel těsně k mudrci. „Jste zraněn. Ukažte.“ Taramis váhavě odhrnul roucho a odhalil hlubokou ránu v boku. Někdo mu ji provizorně zavázal, ale skrz obvaz stále prosakovala krev.

Darrick na ránu přiložil ruku, až sebou mudrc trhnul. Darrickovým tělem projela vlna síly a on na tu chvíli, co působila skrz jeho ruku, slyšel Kabraxisův šepot hlasitěji než obyčejně. Pak ruku odtáhl. „Podívejte se.“

Taramis nevěřícně odmotal obvaz a zkoumal ránu. „Je to zahojené.“

„Jo,“ řekl Darrick. „Stejně jako moje zranění z minulé noci. Ale něco mě to stojí. Zatímco léčím, Kabraxis má ke mně blíž. Jedině Hauklinův meč mě drží při smyslech a díky němu jsem ještě člověkem.“

„Vyléčil jsi mě rychleji a dokonaleji než kterýkoli léčitel nebo lektvar,“ řekl Taramis. „Mohl bys zachránit spousty lidí.“

„Ale jakých lidí?“ zeptal se Darrick. „A za jakou cenu? Třeba mi dal Kabraxis takovou moc schválně, abych ji používal a otvíral mu svou mysl čím dál víc.“

„A co budeš dělat?“

„Nevím,“ odpověděl Darrick. „Jediné, co vím, je, že se musím dostat co možná nejdál odsud. Potřebuji na nějaký čas moře, Taramisi. Musím si vyčistit hlavu. Potřebuju dobrou, poctivou práci, tvrdý námořnický život, abych neměl moc čas přemýšlet.“

„Věř Světlu,“ řekl Taramis. „Světlo ti vždycky ukáže cestu, i v těch nejtemnějších časech.“

O několik hodin později, zatímco slunce na západě klesalo do oceánu, stál Darrick v Bramwellských docích. Taramis i ostatní lovci démonů stáli poblíž. Dohodli se, že alespoň tuhle část cesty absolvují společně.

Doky byly přecpané lidmi, hemžícími se kolem jako stádo ovcí nakládané na nákladní loď. Vlny posílaly lodě na kamenné molo, a duté zvuky dřeva narážejícího o kámen byly ještě zesílené odrazem o vodní hladinu.

Do toho se najednou bez varování ozval ženský výkřik.

Darrick kráčející po prknu na palubu lodi, na kterou si koupil lístek, se otočil.

Nějací muži táhli z vody mladou dívenku v dlouhých šatech. Její tělo bylo celé podřené.

Když j i vynesli na břeh a bezvládnou položili na kamenné molo, sklonila se nad ní starší žena, pravděpodobně její matka. „Prosím,“ volala zoufale. „Pomůže někdo mojí holčičce? Je tu někde léčitel?“

„Tý už žádnej léčitel nepomůže,“ řekl starý námořník stojící vedle Darricka. „Chudák holka spadla mezi loď a molo. Úplně ji to rozdrtilo. Tý už nikdo nepomůže. Je mrtvá. To už v ní cukaj jenom nervy“

Darrick se na holčičku podíval. Byla mokrá, mrtvolně bledá a zkroucená ve strašlivých bolestech.

„Darricku,“ řekl Taramis.

Jen na malý okamžik zůstal Darrick vyděšeně stát. Co když pád toho dítěte nebyla náhoda? Co když se ho Kabraxis snaží vyprovokovat, aby použil své léčící schopnosti. A co když někdo z davu, Vizjerei nebo nějaký jiný čaroděj, pozná, že Darrickova moc nepochází od Světla ale od démona z Horoucích Pekel?

Pak se Darrick pohnul. Seskočil z prkna a zamířil k dívence. Odstrčil z cesty několik čumilů a ucítil, jak v něm vře starý hněv. O chvíli později už klečel skloněný nad dívkou.

Její matka na něj pohlédla a ve tváři zalité slzami bezmocnosti měla strach. „Pomůžete jí? Prosím, pomůžete jív«

Holčičce nebylo víc než šest nebo sedm let. Určitě nebyla starší než jedna z Matových sester, když ji Darrick naposledy viděl.

„To není dobrý,“ zašeptal vedle stojící muž. „Už jsem viděl lidi, co je to takhle zmáčklo. Ta holka je dočista mrtvá, věřte mi.“

Darrick beze slova položil ruce na dětské tělo. Cítil, jak se v něm rovnají zpřelámané kosti. Prosím, pomyslel si a snažil se ignorovat Kabraxisovo šeptání, jenž mu nyní naplnilo mysl. Nedovolí, aby se k němu démonova slova dostala, nesmí připustit, aby jim rozuměl.“

Ohromná síla z Darrickových rukou proudila do zmrzačeného těla malé dívenky. Několik sekund se nic nedělo, pak se celá křečovitě napjala a přestala dýchat. V tu chvíli byl Darrick přesvědčen, že ho Kabraxis zradil, že místo, aby holčičku vyléčil, zabil ji.

Pak dívka otevřela oči, nejmodřejší oči, jaké kdy Darrick viděl. Zavolala mámu a vztáhla k ní ruce. Žena vzala dítě do náručí a se slzami v očích je silně objala.

„Léčitel,“ zašeptal někdo.“

„To není jenom léčitel,“ řekl jiný muž. „On ji znova oživil, byla už mrtvá. Z tý holky zbylo už jen zmrzačený tělo a von ji přived zpátky jako by to nic nebylo.“

Darrick se zvedl, zčistajasna obklopen lidmi, kteří se na něj zvědavě dívali. Položil obě ruce na meč a jen tak tak odolal pokušení použít ho, aby si mezi nimi prorazil cestu. Kdesi hluboko v mysli slyšel démonův smích.

Najednou vedle něj stál Taramis s Rambalem a Palatem. „Pojď,“ naléhal mudrc.

„To je Prorok Světla,“ vykřikl někdo. „Vrátil se!“

„Ne,“ řekl kdosi jiný. „To jsou ti chlapi, co zabili mistra Cholika a zničili Cestu snů. Pověste je!“

„Musíme jít,“ řekl Taramis.

Tak tohle Kabraxis chtěl? uvažoval Darrick. Vrátila by jeho smrt uprostřed rozvášněného davu démonových věřících démona zpět na tento svět? Darrick neměl ponětí.

Matka vstala, dítě v náručí a postavila se před Darricka, aby ho bránila. „Neopovažte se ho ani dotknout. Vrátil mi Jeníčku. Jestli je to on, kdo zabil mistra Cholika, tak k tomu měl asi dobrý důvod. Tenhle muž je vyvolený Světlem. Dokázal zázrak!“

„Hledač Cesty vás vedl do spárů démona,“ řekl Taramis. „Kdyby ten sluha falešného Proroka Světla nebyl zabit, přivedl by vás přímo do Horoucích Pekel.“

Darrickovi se sevřel žaludek. Nebyl žádný hrdina ani světec. Přinutil se pustit jílec Bouřiběsu.

Z davu se pomalu vytrácela chuť ho zlynčovat. Po tom všem, co se odehrálo v chrámu Proroka Světla, ti lidé zoufale potřebovali něčemu věřit.

Darrick s úžasem sledoval, jak se k němu davem prodírají zranění a nemocní, aby je vyléčil. Otočil se k Taramisovi. „Co mám dělat?“

Mudrc se na něj podíval. „Volba je na tobě. Můžeš nasednout na loď a starat se sám o sebe, jak nejlépe dovedeš, nebo tady teď můžeš zůstat a starat se o ostatní.“

Darrick se otočil zpět k rozrůstajícímu se davu. „Ale jich je tolik.“

Na molu už ležely téměř dva tucty umírajících mužů a žen. Všichni k němu prosebně zvedali ruce.

„Ale ta moc, co mám, není od Světla,“ řekl Darrick. „Ne,“ souhlasil Taramis. „Ale poslouchej mě. Jak můžeš vědět, že Světlo s tebou přesně tohle nemělo v úmyslu?“

„Ale já jsem prokletý démonem.“

„Ale máš také démonovu moc a můžeš s ní vykonat mnoho dobrého, když budeš chtít.“

„A co když jejím použitím ztratím sám sebe?“ zeptal se Darrick.

„Život je o rovnováze,“ řekl Taramis. „O rovnováze mezi Světlem a Temnotou. Nebyl bych schopen vykonávat vůli Světla s takovým odhodláním a silou, kdybych se před tím nesetkal s Temnotou, která mě chtěla pohltit. Stejně jako se musí kalit ocel, Darricku, musí sílit i člověk. Ušel jsi dlouhou cestu. Tvá současnost je rovnováhou mezi tvou minulostí a sny, které jsi měl. Stojíš mezi Světlem a Temnotou jako Kabraxisova brána na tento svět, ale je na tobě, jestli ji otevřeš nebo ne. Jen ty se můžeš rozhodnout, jestli skryješ svou moc nebo ji použiješ. Můžeš se jí bát nebo ji pevně sevřít v rukou a použít. Tak či tak už na věky změnila tvůj život.“

Darrick se beze slova znovu podíval na dav, který na něj tak zoufale čekal. V hlavě se mu honily myšlenky a kdesi hluboko za nimi slyšel démonův šepot. Pak se zhluboka nadechl a vykročil vstříc své budoucnosti. Se vztyčenou hlavou, už ne nechtěné dítě, ale muž plný odhodlání a soucitu. Šel vstříc raněným a umírajícím a léčil je, zatímco hluboko v jeho mysli řval démon.