RICHARD A. KNAAK

Diablo

Pavoučí měsíc

1

Většinu severní části hor halily husté šedé mraky. Mrazivý vítr se zabodával do těl všech členů družiny vyjma vyzáblé postavy v tenkém černém cestovním plášti, která ji vedla. V téhle výšce už bylo možno najít i zbytky sněhu, a obzvláště námrazy. Mráz tu již ovládl vše a dodával borovicovému lesu, kterým se prodírali, mrtvolně bledou zář.

Lord Aldric Jitan kráčející dva kroky za vůdcem si přitáhl huňatý kožešinový kabát ke krku. Zpod kapuce hnědobílého kožichu a hřívy rudých vlasů vykukovaly šlechticovy šikmé oči – jedno tmavě hnědé, druhé ledově modré – a zkoumavě kmitaly hned tu, hned zase tam. Vystouplé čelisti měl sevřené netrpělivostí.

„Jak daleko ještě, čaroději?“ zabručel a jeho slova doprovázely husté bílé obláčky páry.

„Vůbec ne daleko, můj pane,“ odvětila klidně černě oděná postava. Na rozdíl od šlechtice a pěti urostlých po zuby ozbrojených mužů kráčel po nerovné stezce, jako by byl na příjemné odpolední procházce. Jeho hlas byl překvapivě hluboký na někoho takto hubeného, dokonce hlubší než Jitanův. Obrátil se na aristokrata – muže s postavou srovnatelnou s muži, kteří mu sloužili – a odhalil tak šedé vlasy a kousek ostře řezané tváře s očima tak šikmýma, že Aldrikovy proti nim byly úplně kulaté. Jeho pleť měla tmavší, poněkud nažloutlý nádech, téměř jako by trpěl žloutenkou. „Vlastně si troufám tvrdit, že brzy spatříme první stopy.“

„Nic necítím.“

„Vaše schopnosti v tomhle oboru nejsou tak věhlasné jako mé, můj pane, ale to se brzy změní, že?“

Aldric zavrčel: „Kvůli tomu to všechno děláme, nebo ne, čaroději?“

Muž v čele se znovu otočil dopředu a ukázal šlechtici zadní část kapuce. „Ano, můj pane.“

Znovu se rozhostilo ticho. Pět sluhů za Aldrikem bojovalo s tíhou nákladu. Mimo zásob jídla a dek nesli i krumpáče, ohromná kladiva a lopaty. Každý muž měl rovněž za pasem meč. Jakkoli se tenhle les mohl zdát opuštěný, skrýval mnohá nebezpečí, obzvláště od wendigů. Tihle obrovští zvířecí lidé byli celkem vzácní – a lovit se je vypravil skutečně jen hlupák – ale když už jste na ně narazili, museli jste je zabít rychle. Wendigové se živili masem, a to i lidským. Legendy říkaly, že nebyli vždy tak obludní, ale nikdo v Západních královstvích na legendy moc nedal. Důležitá byla krví zbrocená fakta. Jediný dobrý wendigo byl mrtvý wendigo.

Koneckonců, jak by mohl potvrdit i lord Aldric Jitan, z kožešin mrtvých se alespoň daly šít krásné teplé kabáty jako ten, co měl na sobě.

Uběhlo několik dalších minut a šlechtic stále nic necítil. Prozkoumal i oblast dál před sebou, avšak zaznamenal jen všudypřítomnou prázdnotu hornaté země. Tahle oblast byla pustá i přesto, že ležela v jihozápadním Westmarchi. Nebylo to tu jako v nížinách, kterým mohl úrodnou půdu a mírné srážky celý zbytek světa jen závidět. I hustý les, kterým se nyní prodírali, byl nehybný, spíše jako duch než živá věc. Lord Jitan zavrčel. A tohle mělo kdysi být srdce starobylého Westmarche? To tady se kdysi rozkládala rozlehlá panství Synů Rakkise, ze kterých vládli prvním vzkvétajícím královstvím v zemi? Polorozpadlé pergameny a popraskané kamenné tabulky, kterými se Aldric měsíce probíral, mluvily o daleko teplejší a vznešenější zemi, o statcích velikosti města, kterým vládlo pět rodových linií, potomků legendárního pána paladinů.

O původu krále Rakkise, zakladatele a prvního vládce Westmarche, dnes něco vědělo jen velmi málo lidí a většina z nich, včetně Aldrika, chápala jen to, že přišel odněkud z východu, snad ze země za kehjistanskými džunglemi. Jako člověk, který se považoval za jednoho z lordových potomků, viděl Aldric důkaz takového tvrzení ve svých šikmých očích.

Co se stalo s poslední z Rakkisových linií, bylo předmětem dohadů, přestože ty nebyly příliš časté, neboť dnes již bylo královo dědictví téměř zapomenuto. Lord Jitan z toho mála, co bylo možno dohledat, dal dohromady, že někde daleko v minulosti propukl mezi jednotlivými frakcemi boj o vlastnictví nějakého mocného artefaktu. Ve skutečnosti k němu všichni cítili něco víc než jen úctu, a to v Aldrikovi probudilo touhu vydat se ho hledat. Než však narazil na cizince, který nyní vedl jejich družinu, nacházel šlechtic jen samé slepé uličky.

A slepé uličky Aldric nepotřeboval. Jeho sny byly každou noc horší. Mučily ho a sváděly zároveň. Ukazovaly nepřátele hledající jeho slabiny, přízračné postavy, jež Aldrikovi připadaly naprosto skutečné, přestože neměly tváře ani konkrétní hlasy. Každou noc byli fantómové blíž k tomu, aby se ho zmocnili, a společně s tím každou noc rostl jeho strach. Často se budil zalitý potem a jistý si tím, že jeho řev musel být slyšet po celém panství.

Tyhle sny ho však zároveň přivedly na první stopu, na tu, která vedla k historii lorda Rakkise a nakonec až k tomuto výstupu do mrazivých hor. Pokaždé, když se Aldrika málem zmocnili strašliví nepřátelé bez tváří, něco ho zachránilo. Nejprve to byl jen neurčitý předmět, který se mu magicky zhmotnil v dlaních. V dalších snech však již měl konkrétnější podobu a pomalu se z něj stávala koule, ohromná perla s podivnými, a přesto povědomými rytinami. Zároveň se objevil náznak spojení s Rakkisem – staré plesnivé prapory s netknutým symbolem rodu, temné katakomby s vrčícím vlkem vytesaným do skály a další.

Většina lidí by si jednoduše myslela, že je posedlo šílenství, ale tihle lidé nebyli lordem Aldrikem Jitanem. Ještě než odhalil, že v něm koluje krev Synů Rakkise, věděl Al-dric, že je jedním z vyvolených. Koneckonců, měl nadání i pro magii. Jeho schopnosti nebyly nijak ohromující, ale ve snu, když se dotkl gigantické perly, mnohonásobně vzrostly. To byl ve skutečnosti jediný důvod, proč jeho snové já nakonec vždy přežilo.

A jestli má lord Jitan přežít i ve světě bdících, dávalo smysl, aby našel, k čemu jeho podvědomí neustále směřovalo. Copak všechny sny a výzkum neměly mít vrchol v nalezení toho, čemu ten ďábel z východu říkal…

„Pavoučí měsíc…“

Aldric stál, jako by náhle zmrzl stejně jako okolní stromy. Dychtivě se zahleděl před sebe, ale viděl stále jen černou tmu.

„Čaroději!“ vyštěkl šlechtic. „Proč jste to u lordů říkal? Nic tu není!“

Jeho průvodce se ani neotočil. „Vaše smysly nejsou dostatečně citlivé, můj pane. Nevidíte, co je zde možno vidět, ale přísahám vám, zeje to přímo před námi.“ Natáhl hubenou zažloutlou ruku za sebe a pokynul Aldrikovi, aby přišel blíž. „Postavte se sem a já vám ukážu chuť toho, čemu toužíte vládnout.“

Lorda Jitana nemusel pobízet. Poháněn vlastními démony si prodral cestu nahoru k místu, kde na něj hubený muž čekal. Pět sluhů nesoucích daleko těžší náklad se ze všech sil drápalo za pánem.

„Kde? Kde to je, sakra?“ Před sebou viděl jen hromady kamene a ledu a nekonečný les.

Zažloutlá průvodcova ruka se náhle vymrštila, uchopila ho a stiskla takovou silou, že Aldric zasténal. „Podívejte…“

A šlechtic poslechl.

Všechno bylo jako dřív, a přesto nyní Aldric viděl detaily, kterých si při prvním letmém pohledu nevšiml. Hromady kamene a ledu měly tvar, když jste se podívali bedlivěji. Tvar, jaký nebylo v silách přírody vytvořit.

Lord Jitan hleděl na úbočí hory a dokonale chápal, co tyhle detaily znamenají.

„Už to cítíte?“ zeptal se ho společník, když mu pustil ruku.

Aldric přikývl. Jak by to mohl nevidět? A vůbec, jak to mohl před chvílí necítit?

Pevnost posledního ze Synů Rakkise…

Před ním leželo to, co by pro neznalého vypadalo jen jako velká oválná rokle mezi dvěma vrcholy. Jistě, oba vrcholy byly až příliš stejné a pro Aldrikovy probuzené smysly už to byly zdi s vchodem do daleko větší stavby, která se tyčila několik pater nad nimi. Rakkisové si postavili sídlo přímo ve skále. Tam, kde bylo třeba, je vytesali přímo do hory, jinde naopak cosi dostavěli. Aldric nyní konečně viděl město, které postavili, a zašlou slávu a luxus každého patra. Viděl malé terasovitě stavěné vily, upravené chodníky, vše zahalené ve staletích mrazu. Nejvýše se tyčila věž, z níž sám vládce shlížel na království. Aldric přimhouřil oči a všiml si, že co se prve zdálo být skalním výstupkem, byla ve skutečnosti natažená paže obrovské sochy, která mohla docela dobře ztělesňovat samotného Rakkise.

Šlechtic se zazubil a opájel se pravdou. Pohřbena pod sněhem, ledem a kamením byla stavba, která překonávala vše, co zatím viděl nebo o čem slyšel, obzvláště ve Westmarchi.

Ozbrojení muži za ním si mezi sebou cosi vzrušeně mumlali. Bezpochyby mysleli na poklad. Aldric si jich nevšímal. Už věděl, že všechno, co pro ně mělo nějakou hodnotu, zmizelo brzy po pádu lordů. Ti ubožáci se budou muset spokojit s tím, co jim tak šlechetně zaplatil. Ovšem poklad, který čekal na něj… Oči mu přitáhla proláklina u paty ruin. Lord Jitan k ní zamířil a zastavil se u vrstvy země a ledu, o níž byl přesvědčen, že je tím posledním, co ho dělí od cíle. Obrátil se zpět ke sluhům a vyštěkl: „Tak co je? Shoďte to a pojďte kopat!“

Okamžitě se pustili do práce, neboť se oprávněně báli lordova hněvu. Zatímco se jinak tichým místem rozléhalo řinčení krumpáčů a lopat, Aldric se nedokázal ubránit myšlenkám na to, zda rámus nějak nemůže probudit prastaré vládce. Zvláštní bylo, že ho ta představa spíše fascinovala, než že by měl strach. Vědělo se o nich tak málo a Aldric, jako zřejmě jeden z jejich následníků, cítil, že jejich historie je i jeho. Kdyby se dějiny odvíjely jinak, třeba by v té vysoké věži nyní seděl on jako pán celého Westmarche a všeho pod ním. Pán všeho…

Aristokrata napadlo, že to třeba mohli být oni, kdo k němu promluvil z nekonečné propasti smrti, aby mu dal klíč k budoucnosti. S ním by smetl všechny nepřátele, známé i neznámé. A pak…

Podsaditý sluha s plavými vlasy a krumpáčem v rukou náhle zařval. On i jeho nástroj propadli prasklinou, která se zničehonic objevila ve vrstvě ledu a kamení, a okamžitě je hladově pohltila temnota. Ostatní dělníci raději uskočili, než aby se ho marně pokoušeli zachraňovat.

Lord Jitan se dostal k díře právě včas, aby zaslechl smrtelný náraz. Nešťastník ho však nezajímal, místo toho dychtivě zkoumal tmu.

„Světlo! Potřebuju světlo!“ rozkázal.

Téměř okamžitě se vedle něj objevila bledá záře barvy vybělené kosti. Vycházela z předmětu, který držel v ruce muž v kápi. Široké rukávy jeho pláště jej skrývaly před Aldrikovýma očima, ale šlechtice nyní zajímalo jen to, že má způsob, jak prozkoumat, co leží na dně díry.

Dvě patra popraskaných schodů točících se doprava. Polámané tělo ubohého dělníka leželo vedle posledního schodu a na samé hranici světla pak jeho krumpáč.

„Sestoupíme, můj pane?“ zeptal se čaroděj stále celý skrytý v rozměrném plášti.

Lord Jitan odpověděl tak, že se ihned vydal po schodech dolů. Muž vedle něj se zasmál a následoval ho.

Družina sestupovala níž a podivné světlo, které Aldrikův průvodce vytvořil, vrhalo v kamenné síni děsivé stíny. Ze stěn jako by se na ně vrhala krvelačná vlčí stvoření… ve skutečnosti jen kamenné chrliče různě ztvárňující vlčí motiv prastarých pánů. Hlava každého z nich byla nejméně třikrát tak velká jako lidská a ohromné tlamy plné zubů byly otevřené, jako by byly připraveny zardousit každého, kdo by se odvážil přiblížit. Za každou hladce opracovanou hlavou se rýsovala mohutná hruď a pod ní trčely ze stěny vražedné spáry.

Vše bylo tak pozoruhodně detailní, že lord Jitan dokonce rozeznával chlupy na hlavách. Náhle ho přepadlo nutkání jedné se dotknout, zkusit, jaká je na omak, když však udělal krok k té právě nejbližší, naplnil ho varovný pocit. Šlechtic se zamračil a ihned zase ustoupil.

Jeho druh v kápi šel dál a nyní osvětloval další část dlouhé síně. Aldrikovu pozornost okamžitě upoutalo rychlé hlasité nadechnutí, první zjevné vyvedení z míry, kterého si u čaroděje všiml.

„Co se…“ Dál se nedostal, protože slov již nebylo třeba. Sarkofág.

Byl vysoký a oválný. Nejméně stejně vysoký jako dospělý muž a třikrát tak dlouhý. Vyroben z materiálu, který Aldric nepoznával. Nebyl to kámen, neboť žádný z těch, které kdy viděl, ani ten nejbělejší mramor, se nedal srovnat s tímhle hladce vyleštěným zářivým předmětem. Ve skutečnosti, když oba přistoupili blíž, zdálo se, že se v mdlém světle mihotá, téměř jako by byl živý.

Perla. Tohle to Aldrikovi připomínalo. Perla hrající všemi barvami. Bylo to, jako by věc před ním byla vytvořena z jediné gigantické perly.

Kamkoli se podíval, neviděl žádnou známku opracování. Avšak jedna věc byla ještě podivnější. Aldric Jitan začal zkoumat rytiny, zvláštní ornamenty. Čím déle na ně hleděl, tím více jako by samy o sobě zářily.

„Tohle nepatří Synům Rakkise… nemělo by to tu být!“

Druhý muž zavrtěl hlavou. „Ne, můj pane, tohle nepatří vlčím pánům. A čekal jste, že bude? Tohle je vizjereiská práce… a ano, má to tu být.“

Šlechtic čekal, že se mu dostane dalšího vysvětlení, ale žádné nepřišlo. Aldric se již nedokázal ovládnout a začal sarkofág zkoumat detailněji. Přitom si všiml ještě jednoho ornamentu, poněkud výše, na samé hranici čarodějova světla.

„Čaroději…“

Jeho průvodce se pohnul a světlo se nyní přesunulo nad symbol, který si chtěl Aldric prohlédnout.

Jeden ze sluhů při pohledu na něj zalapal po dechu a překvapením začal couvat. Zastavil se přímo před jednou z velkých vlčích hlav.

Hlava se s ohlušujícím řevem vymrštila a tlama široce rozevřela. Obrovské čelisti pohltily hlavu šokovaného muže a pevně stiskly.

Na doraz.

Bezhlavé tělo se zhroutilo na podlahu. Kamenný vlk se okamžitě stáhl do původní polohy… a znehybněl. Jeho čelisti zůstávaly sklapnuté, ale zem pod nimi skrápěly kapky krve.

Zbylí tři sluhové začali couvat po schodech nahoru, ale ohnivý pohled lorda Jitana je zastavil a přiměl se vrátit. Spokojen s tím, jakou má nad nimi moc, obrátil pohled zpět k symbolu vyrytému do horní části úžasného sarkofágu. Navzdory silám, které v něm cítil, Aldric neváhal a přejel prstem po zářivě rudém okraji obrazce, který tolik vyděsil jeho sluhy.

Ohromný kruh… a v něm stylizovaný obraz děsivého osminohého tvora. Pavouka.

„Znak Pavoučího měsíce,“ zašeptal šlechtic.

„Copak jsem vám ho neslíbil?“ zeptal se čaroděj.

Lord Jitan začal hledat způsob, jak sarkofág otevřít, ale jeho dychtivé prsty nedokázaly najít žádný zlom ani rukojeť. „Jsme tu včas?“

„Ano.“

Čím déle byla jeho snaha zbytečná, tím usilovněji Aldric hledal. Začal do víka sarkofágu bušit pěstmi a mířil přímo na symbol.

Nakonec se zklamaně otočil ke sluhům. „Rozbijte to! Dělejte!“

Sluhové značně neochotně zvedli krumpáče a blížili se k sarkofágu.

„Můj pane…“ začal čaroděj v kápi.

Jitan ho neposlouchal. Ukázal přímo na střed pavouka. „Tady! Udeřte tady!“

Všichni tři se jako jeden opřeli do práce a bili silou znásobenou zkušenostmi. Jednou, dvakrát, třikrát se každý nástroj zakousl do víka sarkofágu a pokaždé téměř na milimetr přesně zasáhl střed symbolu.

Ale ani jedna z ran nezanechala na povrchu sebemenší škrábanec.

Hlava jednoho krumpáče se s prasknutím ulomila a odlétla na druhou stranu síně, kde narazila do zdi. V ten okamžik Aldric rozkázal mužům, aby přestali.

„Čaroději?“

„Znám způsob, ano.“

Rozzuřený lord Jitan se na průvodce obořil: „A proč jste nás nechal plýtvat časem?“

Než aby se čaroděj snažil vysvětlit, že se to pokoušel šlechtici říct, raději navrhl: „Tihle tři by byli užitečnější, kdyby zapálili louče. Na chvíli budeme potřebovat jiné světlo.“

Aldric mávnutím ruky poslal sluhy vykonat čarodějovo přání. Během několika sekund drželi dva z nich hořící louče.

V ten okamžik cizinec schoval předmět, kterým prve hrobku osvětloval. Stáhl si kápi z čela a spokojeně si sarkofág prohlížel.

„Já čekám!“ vyštěkl Aldric.

„Pro rovnováhu je nezbytná trpělivost.“ Zvedl ruku. V dlani se mu zablýskl malý černý krystal. „Stejně jako oběti.“

Z krystalu náhle vyrostly drobné nožky… osm. K úžasu všech kromě svého pána krystal seskočil z dlaně a přistál přímo na symbolu na sarkofágu.

Tam, kde se krumpáče nedostaly ani na milimetr, zarylo se všech osm končetin úplně snadno do osmi míst po obvodu rudého obrazce.

Ozvalo se krátké zasyčení… a oválný poklop sklouzl na zem.

Lord Aldric Jitan se neptal, kde jeho společník tenhle morbidní klíč sehnal. Hlavně že cesta byla volná. Sklonil se nad sarkofág a zkoumal jeho obsah.

Uvnitř ležela vysoká postava v rouchu. Bylo na ní něco špatného.

„Zvedněte ty louče!“ rozkázal Aldric.

Obyvatel hrobky se nyní ukázal přímo ve světle ohně. Přestože Aldric čekal, že to nebude jeden z lordů Rakkisů, identita mumifikované postavy ho vyděsila.

„Je to jeden z nich! Vizjerei!“

Vizjereiové byli čarodějové, jejichž původ sahal daleko na východ, ovšem svou podstatou byli daleko více světoběžníci než Aldrikův společník. Měli velké ambice i touhy a lord Jitan si už jejich nechutné služby několikrát koupil. Ne úplně všichni měli pochybnou pověst, ale pro Aldrika byl rozdíl mezi dobrým a zlým Vizjereiem neznatelný.

Proč však plýtvali námahou na pohřeb jednoho z vlastních právě na takovém místě? Proč se vlastně vydali až sem?

Kosti prastarého čaroděje byly stále ještě skryty pod seschlou kůží a na hlavě zůstávaly prameny dlouhých šedivých vlasů a vousů. Celé tělo bylo zabaleno do známého oranžově zbarveného roucha s vycpávkami na ramenou zvaného turinash – styl, který se během staletí prakticky nezměnil. Roucho bylo pošito zlatými runami zřejmě navrženými tak, aby znásobovaly moc člověka, který ho nosil, a chránily ho. Známkou zašlé slávy a bohatství pak byl zlatý kyrys a opasek, ale podobné věci šlechtice nezajímaly. Po levé straně mumie ležela jedna z holí s vyřezávanými runami, které členové řádu Vizjerei nosili.

V seschlých kostnatých rukách založených na břiše pak spočíval předmět, pro nějž se lord Jitan vypravil až sem.

Nebyl tak velký jako v jeho snech, ale nebyl o nic méně úchvatný. Velký jako jablko, snad o něco více, ale byl to on. Připomínal perlu zářící měsíčním světlem – dokonalý úplněk – proti které nyní samotný sarkofág vypadal hrubě a zašle. Za něco takového by se dalo koupit město – ne, celý Westmarch.

Kdyby v artefaktu nebylo ukryto mnohem víc, snad by to i Aldric udělal, neboť jinak by mu byl k ničemu. Ani vy-záblé Vizjereiovy prsty však nedokázaly skrýt osm ebenových žilek dokonale obklopujících perlu. Podle nich dostal artefakt jméno, kvůli nim ho Aldric hledal.

Podle nich se jmenoval Pavoučí měsíc.

Lord Jitan už pro něj chtěl sáhnout, ale tajemný společník mu zastavil ruku.

„Brát si něco od mrtvého vás není hodno, můj pane,“ nadhodil k Aldrikovi a hluboký tón jeho hlasu naznačoval, že jde o cosi víc než o postavení.

Aldric zvedl obočí a luskl prsty na nejbližšího sluhu. „Rolfe! Podej mi to.“

Rolf se ušklíbl a sklonil hlavu. Louči podal jednomu ze dvou zbývajících kolegů a přistoupil k sarkofágu. Zavrčel a natáhl svalnaté ruce, aby zvedl pánův poklad.

Jeho prsty zavadily o prsty mrtvého čaroděje.

Rolf zakvílel. Z Vizjereiova těla vyšla ohnivá záře, na chvíli se rozšířila až na sluhovo tělo a pak se vrátila.

Celá přeměna proběhla během okamžiku. Z Rolfa byla vysáta životní síla stejně snadno, jako kdyby Jitan mačkal šťávu z pomeranče. Sluhova kůže se svraštěla a oči mu zapadly do důlků. Jeho mohutné tělo se scvrklo v pouhou seschlou kostru. Až do samého konce se pokoušel vytrhnout, ale nedokázal to.

A když se jeho hrůzně vysušené tělo zhroutilo na zem, mumifikovaný Vizjerei se posadil.

Jeho kůže byla stále suchá a popraskaná, ale nyní pod ní byla vrstva svalů. Přízračná tvář se pohnula, ukázala zažloutlé zuby a pod otevřenými víčky se objevily oční důlky plné jedovatě žlutého hnisu.

Z prázdného hrdla se ozval hrdelní skřek a ve stejném okamžiku ucítil Aldric, jak se kolem dávají do pohybu magické síly.

Od šlechticova čaroděje vylétlo cosi obklopené bledou září. Aldric čekal, že to zasáhne ghoula do místa, kde kdysi míval srdce, ale místo toho se to na poslední chvíli stočilo nahoru a zabořilo do čela polorozpadlého těla.

Ghoul ostře syknul… a zhroutil se zpátky do sarkofágu. Zároveň se jeho tělo rozpadlo na popel.

Šedovlasý muž vedle Aldrika klidně a tiše přistoupil k ostatkům a z popela vytáhl to, co prve po ghoulovi hodil. Byla to dýka, avšak lord Jitan věděl, že není z kovu. Byla bílá, ale bílá jako slonovina… nebo kost. I přes světlo blízkých loučí bylo zřejmé, že bledě září.

„Cesta k předmětu vaší touhy je nyní volná, můj pane,“ poznamenal její majitel.

Aldric Jitan nehodlal déle čekat a odvážil se vzít Pavouci měsíc z toho, co zbylo z Vizjereiových prstů. Nezmocnilo se ho žádné strašlivé kouzlo, nevrhl se na něj žádný ghoul, který by chtěl jeho duši.

Byl jeho. Konečně byl jeho.

„První krok,“ poznamenal šedovlasý průvodce. „Nyní se musíme připravit na zbytek. Pamatujete si to, že, můj pane?“

„Pamatuji si všechno velmi dobře, Karybde,“ zabručel Aldric a poprvé během několika dní oslovil čaroděje jménem. Hladil artefakt, jako by to byla milenka, běhal po něm prsty stejně jako prve po sarkofágu a vnímal linky, podle nichž dostal jméno.

Karybdus si začal svlékat cestovní plášť. Stejně klidným a učeným tónem jako vždy řekl: „Pak musíme začít. Nemáme moc času.“

Když plášť sklouzl na zem, objevilo se čarodějovo skutečné oblečení. Bylo zcela černé až na podivné tři pásky na hrudi a jeden u pasu. Jedno rameno kryl vystouplý chránič… který se při bližším pohledu ukázal být lebkou rohatého tvora s ostrými tesáky, jaký nikdy po tomto světě nemohl chodit. Lebka i pásky měly stejnou barvu: barvu vybělené kosti.

Většina z toho, co měl šedooký čaroděj na sobě, připomínalo krunýř ještěra, i s výrůstky a šupinami. Přesto, když se Karybdus pohyboval, vlnily se jeho šaty jako hedvábí a nevydávaly sebemenší zvuk. Kožené boty měl až nad kolena, kde se dokonale spojovaly se zbytkem oděvu.

Za pasem měl dýku, kterou tak pohotově zabil nemrtvého Vizjereie. Stále ještě zářila, pulzovala, jako by žila vlastním životem. Také její čepel měla tvar plaza, několikrát zatočeného, než končila jako jehla ostrým hrotem.

Do rukojeti byl vyřezán takřka neviditelný symbol s naprostou jistotou odhalující Karybdovu skutečnou identitu. Byla to malá ikona znázorňující ještěrovitého tvora, nad nímž visely váhy. Třebaže by někteří v tvorovi okamžitě poznali draka, jen výjimečně by kdokoli, snad možná jen cizinec, věděl, proč má nad sebou váhy.

Drak se jmenoval Trag’Oul: Ten, který drží rovnováhu. TragOul měl stejně blízko k tomu být bohem jako Karybdus nebo kdokoli z jeho druhu.

Trag’Oul, který bděl nad stoupenci Rathmy. Nad nekromancery.

2

Hostinec U Černého berana byla kamenná budova s rovnou střechou na dolním konci města Westmarche, ve které šlo nalézt všechny možné podezřelé a nechutné existence. Paradoxně to ale znamenalo, že se v tomhle zařízení rovněž střídali mocní a bohatí, kteří využívali zdejšího temného prostředí, aby uzavírali pochybné obchody nebo zde jen hledali vzrušení. Tohoto večera zde byl od každého druhu někdo. Seděli u stolů i v boxech a mumlali nad korbely piva, po kterém se stahovalo hrdlo, nebo nad napůl spáleným skopovým.

Ať již si však toho mlhavého večera vybrali Černého berana z jakéhokoli důvodu, všichni bez výjimky se v okamžiku, kdy zvon ve městě odbil další noční hodinu, otočili k rozvrzaným dveřím.

Byl bledý a měl protáhlý obličej, jaký by se spíše hodil k nějakému zamyšlenému úředníkovi než k záhadnému muži zahalenému do tmavého pláště a roucha. Nejpoutavější na něm byly oči, neboť byly výrazně šikmé a úžasně šedé. Zpod kapuce pláště mu do čela spadalo několik pramenů rovných černých vlasů. Cizinec byl štíhlý, ale stejným způsobem jako třeba akrobati.

Vysoké kožené boty nově příchozího nezpůsobovaly na starých prknech ani sebemenší hluk, když pomalu kráčel k prázdnému boxu. Plášť se za ním vlnil a v mihotavém světle mosazných olejových lamp umístěných u stropu se leskly drobné stříbrné symboly vyšité do švů. Ve skutečnosti se zaleskly jen krátce, pak zmizely a znovu jako by ožily. Pod pláštěm cizinci z opasku viselo několik malých váčků a jeden velký. V tom velkém byl zjevně jakýsi velký kulatý předmět velikosti většího grapefruitu.

Sedl si na lavici v prázdném boxu se stejnou tichou elegancí, s jakou před okamžikem vstoupil do hostince. Ostatní návštěvníci Černého berana si ho ještě chvíli prohlíželi, ale když dál jen tak seděl ve stínu, většina se vrátila k dohadování a pití. Několik dalších, kteří rádi dělali nepříjemnosti, předstíralo, že dělá to samé, ale jejich pohledy se každou chvíli obracely k cizincově váčku a jeho záhadnému obsahu.

A z rohu přímo naproti novému hostu ho nezakrytě pozorovala mladá žena, jejíž ztepilá krása v Černém beranu zářila jako maják. Společně s ní u stolu seděli dva muži, první byl obr s pohledem osobního strážce a druhý zhruba jejího věku a s tolika podobnými rysy, že bylo snadné v něm poznat blízkého příbuzného. Ten se na cizince zamračil, zjevně pohledem na něj zhnusen.

Kyprá plavovlasá servírka, která měla muže v kápi obsloužit, odmítla vylézt zpoza do pasu vysokého dřevěného baru, kde se ze sudů čepovalo pivo. Majitel, zavalitý chlapík s ustupujícími vlasy ve středních letech, se zatahal za tlustý dolní ret, zamnul si ruce a šel to vyřídit sám.

Když přišel k boxu, v rukou muchlal vybledlou zástěru. Zpod huňatého obočí si nejnovějšího příchozího prohlížel s daleko větším respektem, než jaký obvykle věnoval všem kromě těch nejurozenějších. „B… brej den, mistře! Mý jméno je Hyram! Šéf tady Černýho berana! Je to nevobvyklá pocta mít tady jednoho z vás, nevobvyklá, ale není to popr-vý. Jeden nebo dva už tu byli… v minulejch letech.“

Sedící muž přikývl. Jeho hlas byl hladký a klidný. „Ano, divil bych se, kdyby jich sem chodilo víc… myslím do Westmarche.“

„Co… vám můžu přinýst?“

„Ten guláš, co tu voní, bude stačit. Požádal bych o vodu… ale předpokládám, že tady bude zdravější dát si pivo.“

Hyram zahřměl: „To teda jo.“

„Tak v tom případě to je všechno… tedy, pokud nemáte na noc volný pokoj.“

Hostinský polkl. „Jenom na jednu?“

„Ano.“ Když muž vycítil Hyramovo váhání, sáhl rukou v rukavici do jednoho z váčků u pasu. Když ji znovu vytáhl, cinkala v ní melodie několika mincí.

Většina z hostinského obav zmizela. „Jo, na jednu noc by to šlo, mistře…“

„Zayl. Říkejte mi prostě Zayle.“ Šedé oči se přesunuly z Hyrama jinam.

„Hned vám donesu jídlo i pití, mistře Zayle,“ prohlásil Hyram, aniž by zaznamenal poslední cizincova slova. Pro majitele si každý, kdo měl peníze na zaplacení útraty, tenhle titul zasloužil, i někdo takový.

Když byl Zayl znovu sám, nenápadně se rozhlédl po místnosti. Takhle daleko od domova nikdy nebyl a navzdory vystupování se vůbec necítil jistě. Nebyl to jeho záměr odejít z džunglí Kehjistanu až do Západních království, ale přitáhly jej sem síly mocnější než on.

Kéž bych tak byl jako oni, pomyslel si, slepý k problémům, které ohrožují nás všechny.

Cesta ho zavedla do království Westmarch a stejnojmenného hlavního města. Opatrně se vyptal místních – opatrně, protože někdo jako on vždy riskoval, že si jej všimnou úřady – ale posbíral jen klepy. Stačily, aby ho to sem stále lákalo, ale nestačily, aby mu vysvětlily, proč ho to táhlo zrovna do téhle oblasti.

Všiml si ženy sedící naproti, která si ho prohlížela pokaždé, když si myslela, že se nedívá. Z pohledů a šeptání, které si vyměňovala s menším z obou mužů – podle Zayla zřejmě sourozence – oba poznali, co je zač. Stoupenec Ra-thmy, oddaný věci udržování rovnováhy. Člověk dlící ve světě mrtvých.

Mnozí se nekromancerům vyhýbali – někdy ne zcela bezdůvodně – ale takoví jako Zayl, kteří se oddali učení Rath-my, pro lidi nepředstavovali hrozbu. Zayl a jemu podobní bojovali proti temnotě, proti Pekelným Mocnostem, neboť vítězství sil Pekla by navždy zvrátilo rovnováhu. Metody stoupenců Rathmy se ne vždy dočkaly uznání širokých mas, ale tady šlo o výsledky. Jedna strašlivá porážka mohla znamenat konec všeho.

Každý nekromancer se naučil jít po stopách probíhající bitvy sám, zvolit si cestu na základě toho, co mu velely smysly. Pro Zayla to byl velký šok, když ucítil, že ho cesta povede na západ přes Twin Seas, ale nehodlal se zříct odpovědnosti. Rovnováha byla až příliš křehká, než aby zavíral oči před tím, co bylo nutné vykonat. Koneckonců, byl zničen Kámen světa… Jeho temné rozjímání bylo přerušeno návratem Hyrama s jídlem. Guláš, zelenohnědá hmota s kousky staré zeleniny a tlustým masem, měl snesitelnou vůni i chuť a pivo vypadalo docela čerstvé. Zayl čekal horší, takže vděčně přikývl. Měl hlad, že by se skoro pustil do stolu, i když takovou slabost by nepřiznal ani sám před sebou. Rathmani se naučili hladovět po dlouhá období, aby zbavili těla nečistot, ale Zayl si teď takové období protáhl víc než obvykle. I tohle pochybné jídlo mu bude bohatě stačit, aby znovu nabral potřebné síly.

Nekromancer majiteli zaplatil, sundal si levou rukavici, uchopil železnou lžíci trčící z mísy a začal jíst. Pravou ruku nechával skrytou, i přes neustále rostoucí teplotu v místnosti.

Když sáhl po pití, z velkého váčku se ozval tlumený zvuk. Zaylova ruka v rukavici okamžitě sjela k opasku a předmět ve váčku popleskala. Zvuk ustal.

Koutkem oka se přesvědčil, zda si ho nikdo nevšiml. Zdálo se, že jen žena zaznamenala cosi neobvyklého, ale místo aby ji to znervóznělo, mluvila nyní s mladíkem ještě vzrušeněji. Ten naopak jen pokrčil rameny a poznamenal zjevně cosi pohrdavého na Zaylovu adresu.

Nekromancer obrátil pozornost zpět k jídlu a svým myšlenkám. Popravdě, nemohl si být docela jistý, jestli byl Kámen světa zničen, ale důkazy měl. Mount Arreat – kde podle legendy ležel – vybuchla a celý její vrchol zmizel. Výbuch bylo slyšet i tady, ve vzdáleném Westmarchi. Ještě důležitější bylo, že řeči mezi těmi, kdo byli obdařeni zrakem, dodávaly strašlivým tvrzením na věrohodnosti. Říkalo se, že vše způsobila jedna z Pekelných Mocností, Baal-Pán zkázy, a jestli tomu tak bylo, mohl svět čekat věci ještě daleko horší. Kámen světa existoval už odnepaměti. Podle učení Rathmy byl stvořen, aby chránil svět smrtelníků. Nyní se lidstva chtěly zmocnit síly Světla i Temnoty a jejich vzájemná bitva hrozila tím, že nakonec zničí to, o co jim jde. Všechno se pak nějak pojilo se Zaylovým nutkáním vydat se do Westmarche. Někde v tomhle ohromném království zřejmě pocítí následky Baalova podlého činu.

Jediný problém byl, že neměl tušení, co má dělat dál. Naléhavý pocit ho přivedl do Westmarche, ale tady končil. Nyní se Zayl cítil zmatený a ztracený.

Jestli nejsi schopen najít cestu, počkej a cesta si tě najde sama. To zřejmě řekl sám Rathma a Zayl z předešlých zkušeností poznal, zeje to tvrzení pravdivé. Navzdory dlouhému výcviku ovšem začínal být netrpělivý. Jestli rovnováha – a tím pádem i všechno ostatní – byla v ohrožení, měla by si ho cesta najít hodně rychle.

Muže stojícího vedle jeho boxu dříve ucítil, než uviděl. Vousatý muž s čepicí na hlavě vypadal, jako by strávil celý život na moři, a podle jizev a chybějícího prstu to byl zřejmě korzár. Námořník se sklonil nad Zaylovým stolem, takže nekromancer neviděl nic než jej, a prohlížel si rathmana od hlavy až k patě.

„Můj kámoš říká, že seš nekromancer… „ „Má pravdu,“ odpověděl Zayl rychle a doufal, že tím celý rozhovor skončí.

Ale nebylo tomu tak. Zápaďan se sklonil k Zaylovi tak blízko, že ho dech omýval v ohromných omračujících vlnách, a pokračoval: „Takže tydle značky, co máš na kabátě…“ chytil kus Zaylova pláště mezi rameny a zatáhl. Takhle zblízka symboly téměř tančily. „Ty sou všecky o smrti, jo?“

„Jsou o aspektech smrtelnosti a o tom, co následuje po životě.“

„Smrt.“

„Mimo jiné.“ Nekromancer na sebe nechtěl poutat pozornost, ale viděl, že rozhovor jen tak neskončí. Jaké měl muž asi úmysly…

„Sundej mi tu špinavou pracku z oka!“ zahřměl hlas až příliš známý.

Odkudsi zpoza Zayla se ozvalo vyjeknutí a nadávka. Následoval tupý úder a křik. „Sakra! Zayle! Zayle, chlapče!“ Muž, který s nekromancerem mluvil, ho náhle chytil pod krk.

Zayl byl rychlejší. Dolní částí dlaně levé ruky zasáhl násilníka do čelisti tak prudce, že odletěl. Zároveň si nekromancer pro sebe zamumlal několik slov.

Vyděšený námořník se v naprosté panice rozhlížel kolem sebe. Ukázal do prázdného rohu a zakoktal. „U Twin Seas! Co je to za zrůdu?“ Pak otočil hlavu doleva. „A další! Démoni! Všude tu jsou démoni!“

Zařval a prodral se kolem společníka stojícího za ním, statného vousatého muže s dýkou v ruce. Druhá ruka námořníkova parťáka byla stále napůl sevřená. Zayl se rychle podíval k pasu. Zatímco ho první námořník rozptyloval, společník mu z něj odřízl velký váček.

To byla samozřejmě největší chyba, jakou zloděj mohl udělat.

Druhý muž si všiml toho, že Zayl vstal, příliš pozdě. Chtěl bodnout, ale nekromancer zamručel další slovo.

Čepel Zayla minula. Útočník zavrávoral a začal kolem sebe zuřivě máchat rukama.

„Moje oči! Nevidím! Moje oči!“

Efekt byl jen dočasný, stejně jako kouzlo, které prvního námořníka přesvědčilo, že je obklíčen démonickými zrůdami. Zayl natáhl k oslepenému muži ruku…

„Pozor!“ vykřikl ženský hlas.

Zayl se sklonil právě včas, aby se vyhnul meči, který mu mířil na břicho. Vytáhlý muž, jenž byl zjevně s oběma útočníky spolčen, okamžitě sekl znovu.

Nekromancer sáhl k opasku a tasil malou dýku. Jeho protivník se zasmál, protože i když byla tahle dýka velmi podivná – čepel ve tvaru hada vyřezaná zřejmě ze slonoviny – jen stěží se mohla co do délky rovnat s mečem.

Ale když se hrdlořez pokusil proniknout Zaylovým krytím, byla dýka na místě a snadno delší meč odrazila. Útočník provedl ještě dva výpady, pokaždé se stejným výsledkem.

Pak zaútočil Zayl. Snadno se vyhnul námořníkovu krytu a dýka zasáhla paži a hruď. Nekromancerův protivník začal ustupovat – jen aby vzápětí zakopl o pohozený váček.

„Bacha kam šlapeš!“ obořil se na něj hlas, který jako by vycházel z váčku.

Rádoby zloděj se svalil na podlahu. Zoufale zamáchal před Zaylem mečem a pak vyskočil. Chytil stále oslepeného kumpána za ruku a oba se vyřítili dveřmi ven.

Zayl neměl v úmyslu je pronásledovat. Zastrčil dýku za opasek a rychle sebral ze země váček. Už se zdálo, že z něj vyklouzne nějaká další nadávka, ale rychlé plesknutí ho umlčelo.

Většina ostatních štamgastů prchla už během rvačky. Těch pár, kteří zůstali sedět, si jej nervózně, s odporem a spíše vystrašeně prohlíželo. Zayla zaujalo, že žena a její strážce nyní stáli, jako by byli připraveni mu pomoci. Ve skutečnosti tohle byli jediní dva, kteří ho zjevně neměli za vyvrhele. Rathman si vzpomněl na ženský výkřik a došlo mu, že to byla ona urozená žena, kdo ho varoval. Nepatrně sejí uklonil a všiml si, že i nyní mu dává najevo uznání.

Zayl se obrátil k boxu a zjistil, že k němu jde vystrašený Hyram. Nekromancer dokázal snadno z jeho pohledu vyčíst vše, protože podobný pohled vídával až příliš často.

„Už odcházím,“ oznámil mu Zayl dřív, než Hyram sebral odvahu, aby ho o totéž požádal. „A pokoj už nebudu potřebovat.“

Majitel hostince nedokázal skrýt, jak se mu ulevilo. „Nejde vo mě, mistře, de vo vostatní. Nechápou…“

Černě oděný muž mávl nad Hyramovým pokusem o vysvětlení rukou a sebral ze stolu rukavici. Nasadil si ji a hodil hostinskému několik mincí. „Doufám, že to stačí.“

Zavalitý muž si prohlížel, co mu přistálo v dlani. „To je víc než dost, mistře! Todle si nemůžu…“

„Netrapte se tím.“ Zayl nebyl bohatý, to vůbec ne, ale v tomhle městě to byla jeho první zastávka a chtěl u místních vzbudit trochu úcty, přestože byl kolem něj takový zmatek. Byla to bezpochyby marná snaha, ale on měl pocit, že to musel zkusit.

Stejně tichým krokem, jakým prve přišel, zamířil nekromancer z Černého berana ven. Zayl neměl ponětí, kde stráví noc, ale jestli to bude nutné, přespí v divočině. Byl zvyklý spát v kehjistanské džungli, takže to nebude tak velký rozdíl. Díky výcviku uměl snášet rozdíly teplot a počasí zde naštěstí nebylo tak chladné.

Od okamžiku, kdy dorazil, zhoustla mlha. Zayl se soustředil a pokusil se dívat i jinak než jen zrakem.

„Zatracení kriminálníci…“ zabručel hlas u Zaylova pasu.

„Buď zticha, Humbarte.“

„No ty ses tam nekutálel po podlaze… a to jsem předtím neměl nic k pití!“

Zayl váček pleskl. „Ne, já jsem měl proti sobě jenom meč.“

„A za tu pomoc, chlapče, rádo se stalo! Nemusíš mi děkovat! Co by sis beze mě počal?“

Bledý muž si dovolil krátký úsměv, ale jinak neodpověděl.

Pak vycítil, že se k němu cosi blíží. Septem přikázal: „Ticho…“

„Ty prostě…“ avšak další nekromancerův políček neviditelného společníka konečně utišil.

Zayl prozkoumal okolí citlivými smysly a zaznamenal příchozího přímo za sebou. S rukou u rukojeti dýky pokračoval dál, jako by se nic nedělo.

Kroky blížícího se člověka doprovázelo hlasité dupání. Tichost jistě nebyla předností toho, kdo ho sledoval.

Když Zayl ucítil, zeje pronásledovatel dostatečně blízko, prudce se otočil. V nekromancerově ruce byla připravena bílá dýka.

Díval se přímo na obra napůl skrytého ve stínu. Zaylovi na tom muži bylo cosi povědomého, a když se podíval pořádně, poznal ho. Byl to osobní strážce urozené ženy, která Zayla varovala.

Obr byl nakrátko ostříhaný. Kulatá tvář Zaylovi připomínala primáty, kteří obývali stromy v džungli, včetně plochého nosu se širokými dírkami. Ovšem jinak nebylo na muži s tmavou pletí vůbec nic zvláštního. Stál v postoji dobře vycvičeného válečníka, čímž nekromancerovi připomínal kapitána Kentrila Dumona, žoldáka, kterému Zayl kdysi zkřížil cestu a kterého si nesmírně vážil.

Osobní strážce měl na sobě tmavě modrou uniformu s krvavě rudými lemy na rukávech a nohavicích. Přesně v místě, kde bylo srdce, zdobil uniformu vyšitý symbol – rudý kruh kolem hlavy modrého jestřába. Mimochodem, jeden z těch nešťastných zvyků, který dovoloval nepřátelům celkem přesně zamířit. Boty se širokým okrajem připadaly Zaylovi až příliš naleštěné, ovšem nikdy by nebyl takový blázen, aby něco podobného říkal před takovým hromotlukem nahlas.

„Jdu z pověření paní,“ zahřměl osobní strážce a ukázal prázdné ruce. Měl přízvuk, podle kterého bylo poznat, že pochází odněkud od Lut Gholeinu, ze západního pobřeží Twin Seas, místa, kterým Zayl prošel cestou do Západních království. „Žádá vás o radu, rathmane, v záležitosti duchovní.“

„Nebyl by k tomu vhodnější nějaký zakarumský kněz?“ Obr se zazubil a Zayl i v mlze a šeru viděl jeho bílé zuby… spousty bílých zubů. „Zakarumu by záměry paní zřejmě neocenil.“

Skutečnost, že si pozvala nekromancera, byla dostatečně výmluvná, ale Zayl se nedal tak snadno koupit. „A čeho si ode mne žádá?“

„Musí mluvit s manželem. Je to neodkladné.“

A jestli žena potřebovala Zayla, bylo to proto, že její manžel byl mrtvý. Bezpochyby šlo o dědictví. Někteří lidé si mysleli, že následovníci Rathmy nejsou o nic víc než šarlatáni, kteří vykládají budoucnost nebo pořádají seance na poutích. Zaplacení komedianti, přestože někteří z nich skutečně mají nadání.

Zayl se už chtěl odvrátit, ale strážce mu v tom zabránil. Muž uchopil Zayla za paži, aniž by si uvědomoval, jaké to s sebou nese nebezpečí.

„Nemá ke komu se obrátit. Říkala, že do toho hostince ji cosi přitáhlo, a když vás viděla, byla si jistá, že jste to byl vy.“

Nekromancer zaváhal. To poslední byla zřejmě lež, ale skutečnost, že mohla být přitahována stejným místem jako on, Zaylovi připomněla slova Rathmy. Že by se mu ukazovala cesta?

Zvažoval pro a proti… a zjistil, že proti je víc. Přesto, když nakonec Zayl otevřel ústa, zněla odpověď: „Dobrá. Přijdu za ní.“

„Děkuji vám…“ tón strážcova hlasu dával najevo ohromnou úlevu, což by Zayl od najatého válečníka nečekal. Zayl z muže cítil ohromnou loajalitu.

Nekromancerův obrovitý společník je vedl mlhou zahalenými ulicemi. Navzdory tomu, že souhlasil s rozhovorem s urozenou ženou, zůstával Zayl opatrný. Ještě pořád to mohla být past od zlodějů, nebo dokonce od Zakarumu.

Jestli to však byla past, musela být velmi důmyslná. Několik bloků od Černého berana Zayl a jeho stále ještě bezejmenný průvodce narazili na honosný kočár tažený čtyřmi bílými koňmi. Zayl si všiml, že rodový erb není nijak zakrytý, což bylo v kontrastu s obvyklými praktikami aristokratů při podobných akcích. Tahle šlechtična musela být buď velmi otevřená, nebo naivní.

Strážce ho předhonil, aby otevřel dveře do kočáru. Jakmile tak učinil, vyklonila se ven žena sedící uvnitř. Zayl krátce zaváhal.

Její pokožka byla o něco tmavší než jeho, plné rty výrazně namalované, ovšem tak, že to nemohlo být výsledkem žádného kouzla. Vlasy jí spadaly až k pasu. Nepochyboval, že její tvář a postava dokázala uchvátit každého muže, ale tahle žena bezpochyby nebyla z těch, které by předností využívaly, aby si získaly přízeň nebo zvláštní výhody. A už vůbec ne u špinavého nekromancera.

Šlechtična si Zayla zkoumavě prohlédla a pak se obrátila ke strážci. „Děkuji ti, Polthe.“

Obr se uklonil. „Paní…“

Natáhla k rathmanovi štíhlou ruku. „Pojďte, prosím, dovnitř.“

„Nejprve bych rád znal vaše jméno, paní, skutečné jméno.“

Než mohla odpovědět, zavrčel zevnitř mužský hlas: „U všech hvězd, Salene! Říkal jsem ti, že zacházíš příliš daleko! Nic mu neříkej a vypadneme z toho smradu! Znám daleko lepší místa, kde se dá opít, než byla ta zablešená putyka, ze které jsme zrovna utekli!“

Zayl si vybavil muže od Černého berana, kterého považoval za bratra ženy. Zatím se nezdálo, že by měli podobnou povahu. Mnohé mu napovědělo, že klidně prozradil její jméno, zatímco ji zároveň přesvědčoval, aby nic neříkala.

„Ticho, Sardaku,“ odpověděla tiše a usmála se na Zayla, jako by si byla vědoma, co si asi o jejím neomaleném společníkovi myslí. „Jestli mi pomůže, nežádá toho tolik.“

„Těmhle lidem nemůžeš věřit! Zakarumská církev říká, že jen znesvěcují hroby, vyvolávají ghouly…“

Salene zmrzl úsměv na rtech a pohled, který vrhla na Sardaka schovaného v kočáře, ho okamžitě umlčel. Když se obrátila zpět k Zaylovi, bylo to s upřímně míněnou omluvou. „Můj bratr mne jen chrání, rathmane, stejně jako já jeho, mistře…“

Bezpochyby musela chránit zbrklého Sardaka více než on ji, ale Zayl to neřekl nahlas. Přikývl a přistoupil blíž. „Já jsem prostě Zayl, má paní.“

„Nic víc?“

„Mezi námi se většinou na druhé jméno zapomíná, neboť všichni sloužíme rovnováze, která nás nesvazuje s žádným klanem nebo rodem.“

„Nuže, prostě Zayle, já jsem lady Salene Nesardo, a pokud vám to jako představení stačí, ráda bych nyní vyrazila. Co vám chci říct, bude lepší probrat jinde.“

Vrátila se do kočáru a její pozvání, aby si přisedl, bylo zřejmé. Zayl svraštil obočí. Nebylo mnoho žen, které by mu něco podobného nabídly, i kdyby třeba chtěly přivolat ducha bohatého manžela. Čekal, že bude trvat na tom, aby seděl vedle okouzlujícího Sardaka.

Z váčku se ozvalo tlumené odfrknutí. Polth se zamračil, ale když se zvuk neopakoval, zase se uvolnil. S rukou stále na otevřených dveřích řekl: „Mistře Zayle?“

Zayl se strážci mírně uklonil a vklouzl do kočáru tiše jako stín. Salene unikl při pohledu na jeho grácii a rychlost tichý vzdech a z druhého sedadla se ozvala Sardakova tlumená nadávka. Díky tomu, že Zayl viděl ve tmě daleko lépe než většina lidí, neunikl mu kyselý výraz v obličeji ženina bratra. Zayl usoudil, že přes Sardakův negativní postoj k němu, z téhle strany nebezpečí nehrozí. Sardakovou jedinou zbraní bylo pití a používal ji hlavně sám proti sobě. Během krátké chvilky, kterou nekromancer věnoval pozornost Sardakovi, lady Nesardo získala plně půdu pod nohama. Krátce pohlédla na velký váček u Zaylova pasu a řekla: „Kočár je malý. Mohu říci Polthovi, aby vám to dal dozadu do kufru, pokud chcete. Možná by se vám pak sedělo pohodlněji.“

Zayl rychle sjel rukou k váčku a odpověděl: „Zůstane u mě.“

Evidentně si jeho pohybu všimla, ale nijak ho nekomentovala. „Ano, viděla jsem, že to zjistili i ti zloději, a vůbec sejim to nelíbilo.“

Lady Nesardo dál o váčku nemluvila ani nedala najevo zájem o jeho obsah. A to navzdory všemu, co musela slyšet v hostinci. Jestli bude Zayl souhlasit s tím, co od něj žádá, stejně se brzy pravdu dozví.

Sardak se cestou jen tiše šklebil a prohlížel si nekromancera, jako by mu náhle narostly rohy a tesáky. Zayl čekal, že mu hostitelka začne vysvětlovat, co od něj chce, ale když promluvila, ptala se ho jen na zcela běžné věci, jako například jaká byla cesta přes Twin Seas a jak vypadá Lut Gholein, Salene se ani nezeptala, proč se tak daleko vlastně vydal. Šlechtična se ze všech sil snažila prokazovat mu úctu. Pro člověka, na kterého běžně hleděli s opovržením, nedůvěrou nebo strachem – což ženin bratr zvládal všechno najednou – to bylo velmi osvěžující.

Pak se přes něj bez varování převalila černá vlna a oslepila všechny jeho smysly.

Tohle bylo příliš i na jeho výcvik. Zaylovi unikl z úst sten a pak se nekromancer bezvládně zhroutil do sedadla.

Vnitřek kočáru zmizel. Nekromancer se propadl do bezedné černé propasti. Cítil, jak mu tělo sevřely kostnaté prsty, a slyšel nářek tisíců ztracených duší. Prsty se mu nemilosrdně zarývaly do masa a znovu oživovaly jiný dávný zážitek tak živě, že sevřel pravou ruku v pěst.

Náhle Zayla zachytila lepivá hmota, kterou neviděl. Byla všude a při sebemenším pohybu ho do sebe čím dál víc vtahovala. Nářek byl nyní úpěnlivější. Slyšel zvuky bitvy a smrtelné výkřiky. Kolem něj se daly do pohybu magické síly.

A pak… se objevilo ještě cosi. Přicházelo to z místa za smrtí, z místa daleko horšího. Přestože to bylo velmi daleko, cítil strašlivou zlobu…

Ve stejnou chvíli však do jeho bojujících myšlenek vstoupilo ještě něco. Zayl nedokázal říct, kdo nebo co to bylo. Věděl jen, že ho to táhne od toho, co na něj útočí. Chopil se záchranného lana, které mu to nabídlo, a konečně se mu podařilo se soustředit. Nekromancerova mysl se vysvobodila z lepkavé hmoty, která ji věznila. Silné ruce i nářek se vzdálily a s nimi ustoupila i bolest. Temná přítomnost se poraženě stáhla zpět na strašlivé místo, z něhož přišla.

Před očima se mu znovu začaly objevovat první známky skutečného světa.

První věc, kterou Zayl spatřil, byla stínem zahalená tvář lady Salene Nesardo skloněná nad ním. V jejím výrazu byla starost. Jedna její chladná ruka spočívala na nekromancerově spánku.

Uvědomil si, že byla tou silou, která mu hodila záchranné lano.

Tahle šlechtična vládla magií.

„Jeho zorničky znovu reagují!“ zašeptala. Natáhla druhou ruku k bratrovi. „Dej mi tu láhev!“

„Salene…“

„Tu láhev!“

O chvíli později přiložila Zaylovi ke rtům malou stříbrnou láhev. Rathmanům nezakazovala žádná pravidla požívat alkohol, i tak však tekutina, která Zaylovi nyní protékala hrdlem, pálila jako oheň.

Nekromancer se divoce rozkašlal. Jak se snažil nabrat dech, uslyšel Sardakův smích.

„Zvládne mrtvoly, ale tohle pití ne…“ Salene na něj upřela přísný pohled. „Vzhledem k tomu, co do toho dáváš, buď rád, že jsem ho zatím nemusela požádat, aby mi přivolal tvého ducha.“

„Můj duch by v sobě aspoň něco měl!“ Zayl si jeho slov nevšímal, neboť zjevně neměla nic společného s tím, co na něj tak náhle zaútočilo. Znovu se normálně posadil a jeho tvář neprozrazovala žádnou ze skrytých myšlenek. Mohlo se zdát, že je naprosto klidný, ale uvnitř stále ještě cítil následky předchozího vypětí. Naprosto ho to překvapilo a zaskočilo, když neměl připravenou žádnou ochranu.

Odkud se to vzalo? Od chvíle, kdy přijel do Westmarche, necítil nic, dokonce ani u Černého berana. Jak mohla být takhle mocná síla tak dobře skrytá? „Už je vám lépe?“ zeptala se Salene. „Jsem v pořádku.“

„Co se vám stalo?“

Místo odpovědi se na ni Zayl podíval a zeptal se: „Tady nejde jen o to promluvit si s duchem milovaného, že ne?“ Kočár se prudce zastavil. Lady Nesardo se rychle podívala z okna.

„Jsme tady,“ pronesla žena a zcela tak přešla nekromancerovu otázku.

„Sláva nazdar výletu,“ dodal Sardak posměšně.

Ve dveřích vedle paní se objevil Polth. Otevřel je a pomohl lady Nesardo vystoupit. Sardak se na člověka v takovém stavu pohyboval překvapivě ladně a vyklouzl hned za ní, aniž by se na nekromancera třeba jen podíval.

Salene venku rozkázala: „Polthe, pomož hostu. Neměl příjemnou cestu.“

Strážce bez mrknutí oka podal rathmanovi ohromnou aiku. „Mistře Zayle?“

„Děkuji, ale už jsem v pořádku.“ Přidržel si váček u pasu a vystoupil. Zatímco sbíral síly, kočár nejenže dojel až k bráně domu, do něhož mířili, nýbrž jí i projel. Pečlivě střižený trávník byl obehnán masivní cihlovou zdí s bodci nahoře. Zayl si všiml, že kočár přijel po kamenné cestě vedoucí od železné brány až ke vstupnímu schodišti.

„Vítejte v našem skromném příbytku,“ zažertoval Salenin bratr a pokynul rukou k domu.

Zayl zvedl hlavu… a pak ještě víc.

Hlavní budova rodu Nesardů se skvěla mezi množstvím vysokých budov s arkádami, věžičkami a sochami na cimbuří. Samotný dům v podobě věže s pravoúhlým půdorysem byl vyšší než cokoli v jeho blízkosti, ale tam, kde okolní věžičky končily ostrými stříškami pokrytými břidlicí, nabízel dům pohled na bledou kopuli připomínající měsíc, a tak zářící i v okolní tmě, že si Zayl nejprve myslel, že musela být vybudována až nedávno. Při bližším prozkoumání stavby jako celku tuhle myšlenku okamžitě zavrhl. Mezi jednotlivými částmi nebyl jediný spoj, který by při tak složité úpravě musel vzniknout. Tenhle dům byl takhle navržen již od počátku.

Zayl přesunul pohled jinam. Z podivně oválné střechy na štíhlé zdi věže, které v již standardnějším čtyřstěnu tvořily příbytek dvakrát větší než kterýkoli jiný okolo. Střecha střední části se klenula tak ostře, že celá Salenina rezidence připomínala spíše katedrálu nebo kostel. Oproti vrcholku věže ohromný kontrast.

V každém patře bylo osm oken a všechna měla tvar osmiúhelníku. Osm kanelovaných sloupů hlídalo vchod v podobě masivních dvoukřídlých dveří, jejichž křídla byla zdobena osmi rámovanými čtverci. Pokud se chtěl návštěvník dostat ke dveřím, musel vystoupat po stejném počtu dlouhých mramorových schodů, na něž by se s klidem postavilo několik tuctů lidí najednou.

Téměř za jakýchkoli jiných okolností by podobná posedlost jedním číslem Zayla zajímala daleko více, neboť učení Rathmy zahrnovalo i pochopení vlivu všech čísel na rovnováhu. Existovala čísla, jejichž použití ji mohlo snadno naklonit na jednu stranu, pokud by s nimi ovšem manipulovala osoba znalá jistých zákonitostí.

V tuto chvíli si toho však Zayl nevšímal, neboť ho plně uchvátilo cosi aktuálnějšího a daleko víc znepokojivého.

Budova stojící před ním nebyla pouze sídlem rodu Ne-sardů, nýbrž byla zároveň zdrojem toho, co se ho málem zmocnilo v kočáře.

3

Zayl následoval Salenu a jejího bratra, aniž by jim jakkoli naznačil, co objevil. Znovu se mu vybavila slova Rathmy. Byla tak pravdivá… ale co ještě v sobě skrývala? Jak je tohle všechno spojeno se zničením Kamene světa?

Síně domu Nesardů byly vysoké a plné stínů, které vrhaly řady olejových lamp s kulatým dnem připevněné ke stěnám jako nějaké stráže. I samotný jejich počet dával tušit, že tu bude více služebnictva než jen ti dva, které před chvílí viděl, ovšem všichni ostatní byli zřejmě schovaní, protože kromě hluku, který způsobovali oni sami, nic jiného neslyšel. Soustředil se a vycítil přítomnost několika dalších lidí pohybujících se s velkou opatrností, podle nekromancerova soudu právě kvůli němu.

Jak tak kráčeli dál podivně prázdnými chodbami, uvědomil si Zayl, že všechno zde bylo postaveno větší, než bylo nutné. Znovu ho přepadl pocit, že vstoupil do chrámu, a ne do obytného domu. Nekromancer ani nemusel napínat vycvičené smysly, aby chápal, že Salenina rezidence je daleko starší, než se prve domníval. Ve skutečnosti, z toho, co zatím ve Westmarchi viděl, musela být starší než jakákoli jiná budova ve městě.

„Dům rodu Nesardo je jedním z nejstarších ve Westmarchi,“ oznámila mu bez varování hostitelka. Copak mu četla myšlenky? Nevšimla si Zaylova krátkého podezřívavého pohledu a pokračovala dál: „Původní stavba prý byla součástí pevnosti, kterou nechal postavit sám velký lord Rakkis.“

To jméno už Zayl slyšel, ale to, co z paláce cítil, nijak neodpovídalo legendám, které o tom muži znal. Ať už si současná obyvatelka domu myslela cokoli, bylo tu cosi daleko staršího, stejně starého jako kterákoli ze zřícenin v džunglích Kehjistanu.

„Tady budeme mít naprosté pohodlí,“ dodala Salene o pár vteřin později, když ukázala do salónku velkého tak, že by pojal všechny rathmany, se kterými se kdy Zayl setkal.

Ohromný krb postavený tak, aby připomínal otevřenou vlčí tlamu, je přivítal ohnivým chřtánem. Plameny se zřejmě rozhořely teprve nedávno, přestože ani nyní nebylo poblíž vidět nikoho ze služebnictva.

„Slyšeli, že přicházíte,“ poznamenal škodolibě Sardak, aby ukázal, že i on zřejmě tu a tam čte Zaylovy myšlenky. „A umírali touhou se s vámi nesetkat.“

„Prosím, omluvte mého bratra,“ skočila mu do řeči lady Nesardo a vřele se na nekromancera usmála. „Stará se jen o mé blaho.“

„A proč ne? Ten bastard si myslí, že si podvodem může přivlastnit, co je tvoje, a navíc má takové styky, že je schopen všechny lži nechat úředně potvrdit!“

Úsměv z ženiných rtů zmizel. „Ano, to je docela možné.“

Zayl se rozhodl, že je načase, aby se chopil otěží. Už nyní měl spoustu otázek týkajících se domu a věděl, že jestli nezareaguje rychle, zůstanou navždy nezodpovězeny. Koneckonců, Rathma sice učil, že jsou chvíle, kdy je lepší počkat, ale zároveň říkal, že váhání je prvním krokem k porážce.

„Chtěla jste ode mne pomoc,“ prohlásil nekromancer, čímž na sebe upoutal zastřené pohledy obou sourozenců. „Neboť jsem, čím jsem, a slyšel jsem, co jsem slyšel, jsem schopen dojít k poměrně přesným předpokladům. Jestli vám však mám slíbit pomoc, musím slyšet naprostou pravdu… a poznám, když to pravda nebude.“

Poslední slova nebyla tak docela upřímná, ale reputace lidí, jako byl on, nutila lidi věřit, že podobnou moc skutečně má. Často to nekromancerům umožňovalo lépe řídit chod věcí.

„Ano… zdržujeme vás příliš dlouho.“ Šlechtična ukázala na tři kůží čalouněné židle u krbu. Sardak okamžitě zapadl do té nejblíže plamenům a sáhl po stolní láhvi z kouřového skla položené na zdobeném zlatém tácu na malém čtvercovém dubovém stolku. Přestože vedle láhve stály tři poháry, ženin bratr už si tiskl láhev ke rtům.

„Sardaku! Ovládej se!“

Sardak zavrčel a láhev položil. „Přijmi mou omluvu, drahá sestřičko.“

Salene spokojeně přikývla. Pohybem naznačila, že by se sama ráda posadila, a Polth – její neoddělitelný tichý stín – jí ihned přisunul židli.

„Děkuji ti, Polthe. Můžeš už jít.“

„Paní?“

„V bezúhonnost mistra Zayla mám naprostou důvěru, Polthe. Můžeš jít.“

Strážce se jí uklonil, pak i Sardakovi a nakonec nekromancerovi. Když však zvedl oči, vyčetl z nich Zayl varování, co by se stalo, kdyby se zaměstnavatelce cokoli přihodilo.

Když za sebou Polth zavřel dveře, Salene ukázala na třetí židli. „Prosím, posaďte se, mistře Zayle.“

„Děkuji, raději postojím… a říkejte mi prostě Zayle.“

„Nedáte si alespoň něco k pití?“

„Zayl zavrtěl hlavou. „Můj zájem nyní spočívá pouze ve vyslechnutí vašeho příběhu, lady Nesardo.“

„Pak vám ho tedy povím, ale jestli budete i dál prostě Zayl, pak mne od této chvíle oslovujte Salene, a ne lady Nesardo.“

„A mě,“ prohlásil Sardak s posměšně zářivým úsměvem, „mě raději neoslovujte vůbec, nekromancere.“

Zayl ho ignoroval a zadíval se hostitelce do očí. Byly úžasně zelené a připomínaly mu svěží zeleň džungle. Zračila se v nich síla a byly mírně šikmé, jako by se mezi jejími předky skrývali i tací, kteří nemuseli být až tolik vzdálení od Zaylových. „Pokračujte, prosím, paní.“

Její bratr se dusil smíchem. Stiskla rty, ale už Sardaka neokřikla. „Patříme k rodu Nesardů. Jak jsem řekla, je to starý rod. A bohužel, rod, který vymírá, Zayle. Vidíš před sebou poslední dva dědice.

Sardak zvedl pohár. „Na dávno očekávaný konec zla.“ Zayl se zamračil, protože ho náhle cosi napadlo. „Vy jste lady Nesardo, ale váš manžel byl také.

„Jmenoval se Riordan. Můj bratranec z třetího kolena, kdysi ho vydědili, ale nosil jejich příjmení, ano. Dohodnutý sňatek rodičů. Nikdy jsme se nesetkali. Spojoval jen to, co zbylo z majetku Nesardů, čímž byl ten zbytek silnější. „Salene zavrtěla hlavou. „S naším spojením to tak bohužel nefungovalo. Chovali jsme k sobě vzájemnou úctu a snad i jakousi náklonnost. Kdyby přišlo dítě, snad by to i stačilo.“

Brali se, když dosáhla požadovaného věku. Riordan byl navzdory medvědí postavě jemná duše. Snažil se v každém hledat to dobré a někdy hledal až příliš dlouho. Nejednou ho napálili, i když nikdy to nemělo žádné drastické následky.

„Byli jsme svoji tři a čtvrt roku, když ho schvátila nemoc. Nikdo ji nedokázal ani zpomalit. Stejně dobře by ho někdo mohl probodnout mečem. Za dva dny byl Riordan mrtvý.“

Po jeho smrti dolehla tíha majetku Nesardů na mladou vdovu… a ta dokázala, že je v nakládání s ním daleko schopnější než dobrosrdečný manžel. Během následujících tří let získala zpět vše, o co prve přišli, takže konečně mohla alespoň klidně spát.

A pak přišel lord Aldric Jitan.

„Můj manžel ho znal, obchodoval s ním, ale jakmile Riordan zemřel, lord Jitan už se neozval… tedy až do chvíle, kdy před měsícem zaklepal na dveře a v rukou držel cosi, o čem tvrdil, že je to důkaz, že majetek Nesardů patří jemu.“

Dokumenty se zdály být pravé. Místopřísežné prohlášení o převedení majetku v případě, že nebude ve stanovené lhůtě vrácena suma vypůjčená od lorda Jitana na jakýsi obchod, který nakonec nevyšel. Salene poznávala manželův podpis i pečeť, ale naprosto jí šokovalo množství majetku, kterým šlechtici za peníze ručil. Nevěřila, že by byl Riordan takhle naivní.

V odpověď na otázku, proč lord čekal tři roky, než jí tuhle zprávu doručil, Jitan začal sladkými slovíčky o tom, jak chtěl mladé vdově poskytnout čas, aby se vzpamatovala, ale Salene cítila, že je v tom něco víc. Bohužel, jeho myšlenky nedokázala číst tak snadno jako ostatních.

V tomhle bodě vyprávění zvedla lady Nesardo pohár, který jí bratr náhle nabídl. Od chvíle, kdy začala mluvit, její výraz ztvrdnul, ale Zayl z ní necítil žádnou lest. Zatím se vše, co slyšel, zdálo být pravdivé.

„Jak dlouho o svém nadání víte?“ zeptal se, když se Salene napila.

Tentokrát se nepokusila zavést řeč jinam. Její pevný pohled se střetl s jeho, Salene přikývla a odpověděla: „Začalo se to projevovat, když jsem dospívala. Od té doby se to snažím držet v tajnosti. Pro ženu mého postavení to není právě přitažlivá vlastnost.“

„Nejste tedy vyškolena.“

Přikývla. „Ne, i když některé aspekty schopnosti chápu lépe než ostatní.“

Nekromancer si vzpomněl, jak mu přišla na pomoc. „V tom kočáře… cítila jste, co se mi stalo. Věděla jste, že na mne něco zaútočilo… něco, co má vztah k tomuto domu.“

„Ano… nikdy jsem neviděla, že by to na kohokoli zareagovalo, protože jinak bych si vás sem samozřejmě nedovolila přivést! Už jsem vás téměř chtěla požádat, abyste odešel, jen kvůli tomu.

„Což bych odmítl. Nemám rád nerozluštěná tajemství.“ Nad něčím se zamyslel. „Žila jste v tomhle domě už před sňatkem. Riordan Nesardo se sem přestěhoval, ne vy k němu.“

„Narodila jsem se tu.“ Zayl obrátil pohled na Sardaka. „A vy?“

„Taky jsem se tu narodil… ale nebydlel jsem tu dlouho. Má matka byla služka.“

„Sardak je můj nevlastní bratr, mistře Zayle.“ Salene se na sourozence láskyplně podívala. „Narodil se dva roky po mně. Otec ho s jeho matkou poslal na venkovský statek, kde vyrostl. Když má matka zemřela, nechal otec Sardaka přivést zpátky…“

„A i vy jste stejně obdařen, mistře Sardaku?“

„Mám velké štěstí v kartách, jestli se to počítá,“ ušklíbl se bratr a znovu se zhluboka napil.

„Jen náznaky, nic víc. Mé nadání je daleko silnější.“ Salene znovu pohlédla rathmanovi do šedých očí. „I když jsem ho nikdy nevyužila, abych pro sebe cokoli získala…“

„Což je škoda,“ skočil jí do řeči Sardak.

Nevšímala si ho a pokračovala: „Vždy jsem byla schopná odhalit záměry lidí, kteří chtěli získat mou přízeň… tedy až na lorda Jitana.“

„A u něj?“

„Dokonale prázdno. Vůbec nic.“

Tohle byl pro Zayla dostatečný důkaz, že zmiňovaný šlechtic je obdařen stejně. „Říkala jste, že soudce jeho nárok podpoří.“

Salene položila pohár. „On je muž a já žena. Tohle je Westmarch.“

„A čeho doufáte, že rozhovorem s Riordanem dosáhnete? Soudce to jistě nebude brát v potaz.“

Sardak se zasmál. „Ten rathman má smysl pro humor, aniž by to tušil!“

„Nemám jinou možnost. Doufala jsem, že by mi Riordan mohl říct něco, co bych mohla použít… to je vše.“

Nekromancer se zamračil. „Čekala jste na mne u Černého berana. Přímo na mne.“

„Ne na vás,“ zašeptala a sklopila oči. „Čekala jsem na něco. Nevěděla jsem na co, ale byla jsem si jistá, že to tam najdu, i když to trvalo pět nocí plných strachu.“

Jestli nejsi schopen najít cestu, počkej a cesta si tě najde sama. Zdálo se, že slova Rathmy neplatí jen pro oddané stoupence, nýbrž i pro ostatní.

Ano, v tomhle bylo cosi víc než jen boj o majetek, co to však přesně bylo, to zatím Zayl netušil. Znal jen jeden způsob, jak vše odhalit, aby byl spokojen.

„Nemusíte víc říkat. Udělám, co bude v mých silách, abych přivolal ducha vašeho manžela, i když nemohu slíbit, že výsledek bude podle vašeho očekávání.“

„Nic víc nečekám.“

Byla to pragmatická žena, a to nekromancer dokázal ocenit. Zayl zvážil všechny faktory, které hráli roli v tom, co chtěl udělat, a dodal: „Můžeme začít zítra večer s východem měsíce.“

„Zítra?“ Sardak vypadal, že z toho vůbec nemá radost, což Zayla nijak nepřekvapovalo. „A proč to nemůžeme sfouknout hned?“

„Protože to musí být zítra večer,“ opáčil rathman a jeho šedé oči se zavrtávaly do šlechticových. Sardak se schoulil na židli.

Salene Nesardo vstala. „Pak jste do té doby naším hostem, mistře Zayle.“ Když chtěl něco říct, usmála se a dodala: „Na tom trvám a nebudu vám říkat prostě Zayle, dokud mi nebudete říkat jinak než Salene.“

„Jak si přejete… má paní.“

Její úsměv se proměnil v zamračení, neboť odpověď zjevně nebyla taková, jakou čekala. „Ukáži vám, kde budete spát. Sardaku, prosím, neusni u ohně.“

„Bez obav, sestřičko. Hořel bych studem.“

„Můžete mne následovat, mistře Zayle?“ Lady Nesardo ladně přešla salónek a otevřela dveře. Nekromancer ji následoval, tiše a neustále ve střehu.

Na chodbě Salene sáhla po jedné z lamp. Teprve nyní si Zayl všiml, že lampy jdou sundat. Navíc bylo vzadu skryté kulaté držadlo, díky němuž bylo možno s ní snadno manipulovat.

„Děkuji vám, že jste se takhle rozhodl,“ zašeptala. Oči jí ve světle lampy zářily.

„Nemohu vám nic slíbit,“ odpověděl Zayl, který byl náhle poněkud nervózní.

„Což je víc, než jsem měla předtím,“ poznamenala Salene. Otočila se a šla první. „Což je víc, než jsem měla předtím…“

Rathman nikdy nevyhledával luxus, takže současný příbytek mu příliš pohodlí neposkytoval. Měkká postel, prachové peří, vysoké naleštěné trámy, elegantní vyšívané předložky, které sem přicestovaly až z Lut Gholeinu… to vše jen způsobovalo, že zatoužil po domovu v džungli.

A zároveň to v něm probouzelo vzpomínky.

Naposledy, když mu nabídli podobný přepych, bylo to v království jménem Ureh daleko na východě. On, Kentril Dumon, vizjereiský čaroděj Quov Tsin a kapitánova družina byli hosty vládce království Juris Khana. Cizinci tehdy dostali to nejlepší, co říše mohla nabídnout.

Byl tam jen jeden problém: Ukázalo se, že Ureh je královstvím prokletých, místo kdysi svržené do království Pekla, jehož obyvatelé se nyní vrátili jako krvelačná monstra živící se dušemi živých. Ze všech nakonec přežil jen kapitán Dumon.

Zayl stiskl pravou ruku v pěst. Přežil jen taktak.

„Tak bych podle toho ticha tady řek, že jsme sami!“ ozval se hlas z váčku. „A jestli ne, tak na to stejně kašlu, chlapče. Já chci ven!“

„Buď trpělivý, Humbarte.“ Nekromancer odvázal váček z opasku a položil ho na stolek vedle postele. Pak rozvázal provázek, sáhl dovnitř a vytáhl obsah.

Prázdné oční důlky bílé lebky jako by se na něj vyčítavě dívaly.

„To je dost!“ ozval se hrubý hlas vycházející odněkud z mozkovny. Lebka neměla dolní čelist a v horní jí chybělo několik zubů. Tu a tam byla také naprasklá, vše výsledek nehody, která se stala jejímu majiteli. „Teda, tady to je hezké, co?“

Humbart Wessel byl lovec pokladů stejně jako kapitán Dumon a jeho muži. Byl součástí dřívější a stejně fatální výpravy do ztraceného Urehu – jen v případě Humbarta přišla smrt v podobě pádu z výšky, když se o několik let později pokoušel do města vrátit sám. Mladý Zayl, který v té době usilovně studoval vše, co se týkalo Urehu, našel ostatky a oživil lebku, aby získal odpovědi. Jakýmsi způsobem se mu nikdy nepodařilo najít si čas, aby poslal ducha mrtvého žoldáka zpět do podsvětí. Tedy, ne že by Humbart někam spěchal.

Hodně toho spolu procestovali, a přestože lebka byla poněkud přízemní a prostořeká, byl Humbart několikrát závažím, které nakonec převážilo misky vah na stranu Zaylova života. A to zejména v případě výpravy do Urehu.

Rathman postavil lebku na stůl, aby její majitel měl co možná nejlepší výhled. I když Humbart neměl oči, viděl. Taky slyšel, cítil a samozřejmě mluvil. Občas si duch stěžoval, že by všechno vyměnil za schopnost najíst se a užít si pozemských radostí, ale většinu času byl spokojen se skutečností, že alespoň existuje.

„To je krásné, fakt krásné místo,“ opakovala lebka. „Líbí se mi ty závěsy. Tak povídej, je ta štědrá paní domu stejně elegantní jako tohle všecko a krásná jako její hlas?“

„To nás nemusí zajímat.“

Ostatkům se jakýmsi způsobem podařilo si odfrknout. „Jako bych slyšel samotného Rathmu! To mi řekni, jak se ti podařilo tak dlouho přežít s tak romantickým pohledem na svět?“

Stejně jako častokrát nechal i nyní Zayl poznámku bez odpovědi. Místo toho přešel k většímu koberečku a posadil se s nohama zkříženýma. Stáhl si kápi z hlavy a hleděl na stěnu před sebou.

„Zayle, chlapče, máš tady měkoučkou, slaďoučkou postýlku, nachystanou pro zábavu! Už kvůli mně ji musíš použít! Jak často máme šanci si takhle…“

„Sklapni, Humbarte. Víš, že na tohle si nepotrpím.“

Lebka cosi zabručela, ale jinak byla zticha. Rathmané obvykle moc nespali; pohroužili se do jakéhosi transu, který umožnil jejich tělům odpočinout si, zatímco smysly dál zkoumali okolí a vylepšovali své schopnosti. Bylo to nutné, neboť ve snaze udržet rovnováhu se museli nekromanceři cvičit neustále.

Zayl hleděl na místo na stěně, ale jeho oči je už neviděly. Místnost téměř okamžitě ustoupila do pozadí a nahradila ji nasedla mlha.

Měl v úmyslu rod Nesardů prozkoumat důkladněji… obzvláště nejstarší historii. Zlá síla, která ho prve v kočáře téměř zničila, byla jakýmsi způsobem spjatá s tímhle místem… ale proč?

Jeden po druhém odstraňoval Zayl štíty, které postavil kolem své mysli proti dalšímu možnému útoku. Každý krok byl nesmírně opatrný, protože dychtivost by v tomto případě vedla k záhubě.

Namísto zhoubné síly, proti níž prve bojoval, nyní nekromancer objevil cosi jiného – prchavou, ale jistou přítomnost čehosi. Prostupovala zdi, podlahu, každý kousek domu Nesardů. Ponořil se hlouběji a zjistil, že tahle přítomnost má vrstvy. Byla všude. Existovala stejně jako sama stavba. Byla její součástí tak jako hřebíky a kámen. Když konečně zjistil, co je zač, unikl z jeho nehybného těla povzdech.

Soustředění duší.

Byla jich hotová legie. Zayl jich nikdy nenašel tolik na jednom místě, ani na nejstarších hřbitovech nebo v pohřebních síních na východě. Ještě úžasnější bylo, že duše existovaly ve stavu polo vědomí. Neuvědomovaly si svou smrt, ale ani skutečný svět. Cítil, jak znovu a znovu žijí životy, jako herci v nekonečné hře. Nebyly provázané, ale spjaté tak těsně, že Zayl cítil, jak jedna z druhé čerpá energii. Fascinovaný nekromancer se na několik z nich zaměřil.

Žena oděná do bohaté večerní róby posázené drahokamy mluvila s prázdným vzduchem před sebou. Vedle ní zoufale máchal mečem muž ve středních letech se sveřepým výrazem v obličeji, jako by stál proti dvěma nebo třem protivníkům najednou. Dvě batolata – dvojčata – si hrála hned vedle. Tváře měla plné neštovic, zjevný důkaz příčiny jejich brzkého odchodu ze světa.

Bylo zvláštní, že právě děti si ho nakonec všimly. Přestože Zayl neměl skutečné tělo, pro ně musel vypadat jako živý. Batolata si přestala hrát – s míčem a malými figurkami – a vážně se na nekromancera zadívala.

Hrej… řeklo mu nakonec to s míčem, aniž by pohnulo rty. Dítě míč zvedlo a podávalo ho Zaylovi.

Nevím, jak se to hraje, odpověděl, ovšem jeho rty se ve skutečnosti pohnuly.

To způsobilo, že děti o něj ztratily zájem. Vrátily se zpět ke hře. Posílaly si míč a pak vybíraly z hromady figurky. O chvíli později se dvojčata téměř rozplynula. Byla nezřetelná, nicméně stále viditelná.

Teprve až když si Zayl prohlédl stínů víc, našel mezi nimi společný prvek. Všechny měly oči podobné, pokud ne stejné, jako Salene Nesardo.

Byly tohle duše mnoha předchozích generací rodu Nesardo? Jestli ano, musel být rodokmen Nesardů kdysi skutečně rozvětvený.

Zcela fascinován pokračoval dál a prohlížel si duše jednu po druhé. Milenci, lháři, učenci, blázni, válečníci i zbabělci. Nemocní, nepraktičtí i charismatičtí. Shromážděné duše Nesardů zahrnovaly celé spektrum lidských slabostí i vítězství.

Pak ho napadlo, že by mezi nimi měl být i Riordan Nesardo.

Nekromancer se soustředil a tiše opakoval mužovo jméno; zvyšoval tak šanci, že k sobě jeho stín přitáhne. Zdálo se možné, že by Zayl mohl nejen získat odpovědi, které potřebovala Salene, nýbrž i ty, po kterých toužil on sám.

Riordane… Riordane, manželi Salene… přijď ke mně, Riordane…

Ze všech duší byl Riordan nejmladší a mělo tedy být nejsnadnější ho zavolat. Poutko se skutečným světem bylo nejsilnější v okamžiku smrti a s léty sláblo. Vyvolat ducha starého staletí vyžadovalo daleko větší úsilí než přivolat někoho, kdo zemřel před několika týdny. Jistě, z toho, co zatím Zayl viděl, pro stíny Nesardů tahle pravidla zřejmě neplatila. Spousta z těch, které Rathman zatím prozkoumal, byla mrtvá stovky let, a přesto se zdálo, jako by odešli stejně nedávno jako poslední pán domu.

Ale kde byl Riordan? Tuhle konkrétní duši Zayl stále nikde necítil. On by měl být první, kdo zareaguje na nekromancerovu přítomnost. Místo toho si cizince ve svých řadách začínaly všímat jiné stíny. Žena v extravagantní róbě se na chvíli zastavila a hleděla na Zayla s chvějícími se rty. Válečník zaváhal, zatřepal rukou a stiskl si několik náhle krvácejících ran. Hleděl na nekromancera s určitou směsí vzteku a nechuti. Dvojice milenců, jejichž přízračné tváře vypovídaly příběh o otrávených rtech, se v náhlém záchvatu strachu pevně objala.

A pak se mrtví začali strašlivě měnit.

Jejich kůže sesychala a rozpadala se, až nakonec ve velkých kusech odpadala z těl. Bohatá roucha zčernala a proměnila se v hadry. Vyděšené oči zapadly hluboko do lebek…

Zayl se ponořil až příliš hluboko. Stíny si začaly uvědomovat svou smrt. Pochopily, že to, čím jsou teď, není nic než přetvářka, že jejich skutečná já hnijí v kryptách, hrobech… nebo na daleko horších místech.

Nekromancer se okamžitě stáhl zpět. Zároveň ucítil, že pocity zoufalství, strachu a vzteku, které byly všude kolem něj, začínají ustupovat. Přesně jak Zayl doufal, když nechá mrtvé odpočívat, budou se chovat jako ta dvojčata, ztratí o něj zájem a vrátí se zpět ke svým nekonečným činnostem.

Když se mlhavé království rozplynulo, Zayl se ještě jednou podíval, aby se utvrdil v předpokladech. Nekromancer pohledem zachytil ženu v róbě. Znovu byla na neviditelném bále ve skvostných šatech, zjevně obletována obdivovateli. Rozpadlé tělo, které tu bylo ještě před okamžikem, zmizelo a po Zaylově vpádu nezbylo ani stopy.

Zayl ucítil úlevu a vrátil se do těla. Byl velmi blízko k tomu rozzlobit samotnou podstatu tajemství rodu Nesardů. To by mohlo způsobit v rovnováze katastrofu. Existoval konkrétní důvod, proč se členové rodu po smrti vrátili sem, a ten byl nekromancer odhodlán odhalit. Rathman čím dál víc chápal, že setkání se Salene nebyla vůbec náhoda a bezpochyby mělo co do činění s něčím víc než s jejím manželem.

Kde ale byl Riordan Nesardo? Proč neodpověděl na volání, kterému mohlo odolat jen velmi málo mrtvých duší. Tisíce cest, které nyní ležely před Zaylem, ho mátly. Zcela pohlcen snahou rozplést je nevěnoval příliš pozornost návratu do smrtelného těla, což pro něj byla činnost téměř stejně automatická jako dýchání.

Tedy až do okamžiku, kdy zjistil, že se vrátit nemůže. Do jeho těla se před ním dostalo něco jiného. Zjevně se to snažilo si jeho tělo přisvojit. Zayl to prozkoumal, ale nezjistil nic, podle čeho by to mohl identifikovat. Nebyla to jedna z duší, které objevil – tím si byl rathman jistý. Bylo zvláštní, že z toho cítil cosi známého, ale nedokázal přesně popsat co.

V tuto chvíli ho však hlavně zajímalo, že se to snaží uchvátit to, co patří jen jemu.

Ať již jeho tělo uzurpoval kdokoli, neměl k němu stejná pouta jako Zayl. Rathman věděl, jak tahle pouta zesílit, dokonce i v tak prekérní situaci. Aby nekromanceři dokázali porozumět smrti, museli rozumět životu, takže Zayl moc dobře věděl, co poutá duši k tělu.

Soustředil se na tahle pouta veškerou vůlí, zesílil je a využil, jak nejlépe to šlo. Zayl se rozhodl vejít, ať již vetřelec odejde, nebo ne.

Cestu mu přehradilo něco, co ze všeho nejvíce připomínalo pevnou zeď, nedokázalo to ale odolat síle, která poutala rathmanovu duši k tělu. Zayl zatlačil a pomalu, ovšem zároveň nezastavitelně si razil cestu dál.

A jak se kousek po kousku nořil do svého těla, začal si uvědomovat okolí.

První věc, které si Zayl všiml, byla, že Humbart řve. Hlas lebky v místnosti hlasitě zvonil a bezpochyby se rozléhal i notnou částí budovy.

„Sakra, chlapče, pusť to! Co to do tebe vjelo? Říkám ti, pusť to!“

Když rathman ovládl smysly, ucítil v těle napětí. Uvědomil si, že stojí a paže má natažené před sebou.

V levé ruce držel kostěnou dýku obrácenou proti vlastní hrudi.

Jediná věc, která mu bránila bodnout, byla pravá ruka, která držela zápěstí levé smrtelným stiskem. Obě končetiny spolu bojovaly tak urputně, že se nekromancerovo tělo třáslo.

„Chlapče, Zayle, poslouchej mě!“ pokračovala lebka. „Vzbuď se! To nejsi ty!“

Někdo zabušil na dveře. Zayl slyšel Salenin hlas, ale nerozuměl, co říká.

Nekromancer zaměřil vůli na to, aby přinutil levou ruku pustit dýku. Ta nejprve odolávala, ale pak se jeden prst po druhém začal odlepovat z rukojeti…

Zcela bez varování se Zayl plně zmocnil vzbouřené končetiny. Otevřel se i zbytek prstů a dýka spadla na koberec. Ve stejném okamžiku zákeřný vetřelec zmizel.

Zayl zalapal po dechu a padl na koleno. Pravá ruka stále ještě svírala zápěstí té levé. „Zayle! Seš vzhůru! Sláva!“

Třebaže nebyl nekromancer schopen odpovědět, v žádném případě neotálel. Jeho mysl rychle kmitala sem a tam a prohledávala nejbližší okolí. Hledala jakoukoli stopu po neviditelném protivníkovi. Ani po důkladném prohledání však Zayl neobjevil jedinou věc, která by byla v nepořádku.

Vedle něj stála Salene Nesardo.

Zayl věděl velmi dobře, že zavřel dveře na závoru, aby během transu nebyl rušen. Rovněž umístil kolem dveří tři menší kouzla, aby se skutečně ujistil, že bez jeho svolení nikdo nevstoupí.

Právě to však šlechtična udělala, což vypovídalo o jejím skutečném nadání.

„Zayle!“ Salene vzdechla a uchopila ho za ramena. „Co se tu stalo?“

Zayl si uvědomil, že boj neviděla. Salene zřejmě věděla jen tolik, že uvnitř byl velký rachot a že je nekromancer zřejmě zraněn.

Rathman se rozhodl, že pro ni bude nejlepší, když alespoň pro tuto chvíli nebude znát celou pravdu. „Moje vina. Zkoušel jsem prozkoumat síly prostupující tenhle dům a přecenil jsem se. Hloupá chyba.“

„Přecenil ses?“ vyhrkl Humbart. „To bylo. „Ticho, Humbarte.“

„Ale já jsem jenom…“ protestovala lebka.

„Humbarte!“

Salene zalapala po dechu. „Kdo to řekl…?“ Upřela pohled na lebku. „To jsi byla řy.“

Zayl si nevšímal ani jednoho z nich a místo toho zvedl pravou rukou dýku. Hleděl na ni a přemýšlel.

Ať již se jeho těla zmocnilo cokoli, chtělo to jeho smrt a jako nástroj si to vybralo dýku, nedílnou součást nekromancerova povolání. Shoda náhod? Snad, ale na celém incidentu bylo cosi, co Zayla přivedlo na myšlenku, že ona věc toho o nekromancerech věděla hodně… až příliš hodně. Stoupenci Rathmy drželi metody a zvyky před ostatními v tajnosti.

Na co to tady narazil?

Karybdus si prohlížel dýku. Díky slabé záři vypadala téměř přízračně. Zamračil se, ne přímo zklamaný, ale ani ne potěšený.

Seděl na kamenné podlaze zcela neosvětlené síně, tedy vyjma záře vycházející z dýky. Plášť a roucho měl rozprostřené na zemi, takže to téměř vypadalo, jako by se propadl do kamene.

V temnotě kolem něj proběhlo cosi velkého.

„Uklidni se, lásko,“ zašeptal do stínů. „Dalo se to čekat… ale napravíme to.“ Karybdus zasunul kostěnou dýku za opasek a bez pomoci rukou vstal. Jeho hlas zněl zcela vyrovnaně. „Rovnováha bude obnovena. Za každou cenu.“

4

Salene trvala na tom, aby si Zayl den odpočinul, než se pustí do vyvolávání, ale nekromancer odpočinek nepotřeboval a ve skutečnosti se nemohl dočkat, až vyvolá ducha Riordana Nesarda. Už dvakrát byl terčem útoku záhadných sil, ale čím více přemýšlel, co se ho mohlo pokoušet jeho vlastní rukou zabít, tím více nabýval přesvědčení, že druhý útok s tím prvním příliš nesouvisí. Snad existovalo cosi, co je spojovalo, ale ten druhý daleko více připomínal útok smrtelníka.

Mohl v tom mít prsty lord Jitan? Jestli ano, pak studoval stoupence Rathmy důkladněji než většina lidí. Nekromancer se nesmírně těšil, až šlechtice osobně pozná.

Příštího dne byla obloha temná, což bylo pro Zayla znamení, o kterém však hostitelce nic neřekl. Tiše začal s duševními přípravami vědom si toho, že tohle vyvolávání nebude jako ostatní. Musí si připravit ochranné bariéry a obranná kouzla.

Sardak většinu dne prospal, ale Salene za ním přišla brzy, aby se zeptala, zda mu může nějak pomoci. Zayl zjistil, že je zcela jiná než většina žen podobného postavení i než většina mužů. Muselo to mít cosi společného i s něčím jiným než s jejím nadáním. Něco podobného už Zayl během příležitostných setkání se šlechtici zažil. Salene Nesardo byla silná osobnost a měla vůli a odvahu větší než mnoho jiných.

Humbart Wessel byl dokonalý příklad. Salenin původní šok se neproměnil v odpor, ale spíše v úžas. Když se ráno vrátila, pozdravila lebku, jako by byla stejně tak jejím hostem jako Zayl… což Humbarta samozřejmě nekonečně potěšilo. Humbart ji chtěl oblažit nekonečným vyprávěním o zažitých dobrodružstvích – ve kterých by samozřejmě hrál hlavní roli – ale jediný nekromancerův pohled ho umlčel. Stejně tak se mu podařilo dodržet slib, který dal Zaylovi poté, co šlechtična po večerním incidentu odešla, a totiž, že Salene se nedozví, co se stalo.

Za normálních okolností by Zayl před vyvoláváním nepotřeboval tolik času, ale s tím vším, co zde zatím zažil, a se skutečností, že Salenin manžel neodpověděl na volání během exkurze do podsvětí, chtěl mít rathman všechny trumfy v rukou.

„Hodinu po půlnoci,“ oznámil nakonec Salene a jejímu právě probuzenému bratrovi. „Před místem, kde je pohřben.“

„To znamená pod domem, v hrobce.“

Zayl předpokládal, že rod Nesardů podobné místo má, a předpokládal také, že právě tam jsou přitahovány všechny duše, které včera objevil. „Dobrá tedy…“

Odněkud zvenčí se ozval zvon. Jednou, dvakrát, třikrát. Na zvonění bylo cosi konečného, co okamžitě upoutalo nekromancerovu pozornost.

„Zvony,“ zašeptala Salene a oči se jí zúžily smutkem. Pohlédla na Sardaka, který byl výjimečně střízlivý. „Král Cornelius konečné zemřel.“

„Trvalo to dost dlouho,“ odpověděl Sardak. „Až umřu, chci, aby to bylo rychle, ne takhle umírat týdny.“

Zaylovi se vybavily útržky rozhovoru, které slyšel, když vystupoval z lodi po příjezdu do Westmarche. Věděl, že král země je nemocný, netušil ale, že tak moc. Rathmana přepadl nový pocit naléhavosti. Tahle smrt byla na jeho vkus až příliš načasovaná.

„Má král dědice?“ zeptal se.

„Původně tři syny, jeden zemřel už jako mladý.“ Lady Nesardo stiskla rty. „Dědic pojmenovaný po něm zahynul před několika měsíci na kousnutí pavouka kdesi na venkově. Zbývá Justinian. Čtvrtý toho jména.“

„Někteří mu říkají Justinian s vytřeštěnýma očima,“ dodal Sardak, který nevypadal zrovna nadšeně. „Nejnaivnější kluk, co kdy žil, a to je stejně starý jako já.“

„Neměl tušení, že bude král, Sardaku. Všichni čekali, že to bude Cornelius mladší.“

„Což zrovna teď Westmarchi moc nepomůže, sestřičko.“

Moudrý starý vládce smrtelně nemocný. Slibný dědic nešťastnou náhodou otráven. Nezkušený a nepřipravený následník…

„Pavouk?“ zašeptal náhle Zayl. „Jedovatý pavouk? Jsou tu běžní?“

„Vlastně velmi vzácní, ale…“

Dál se Salene nedostala, protože v tom okamžiku se objevila bělovlasá služebná. Snažila se na nekromancera nedívat, zalomila rukama a prohlásila: „Paní, generál Torion čeká za dveřmi!“

„Generál Torion? Šlechtična vypadala zmateně.

„Třeba ti přijel popřát šťastnou cestu do Entsteigu, sestřičko. Mám ti zabalit věci?“

„Sklapni, Sardaku! Fiono, prosím, řekni generálovi, že opravdu nemám čas…“

„Myslím, že máte, alespoň dnes,“ zahřměl hlas zpoza služebné.

Fiona vyjekla a odběhla. Na její místo se postavilo ztělesnění vypulírováného schopného vojáka, o jakých se vyprávějí příběhy, ale s jakým se Zayl ve skutečnosti v životě nesetkal. Generál Torion měl dlouhé hnědé vlasy sčesané dozadu a upravené vousy s prvními náznaky šedin. Orlí tvář zdobila malá jizva pod levým okem, zářivě modrým stejně jako to druhé. Byl o hlavu vyšší než Zayl a zřejmě o třetinu širší v ramenou. Nebyl to obr jako Polth, ale kočičí ladnost, se kterou se důstojník pohyboval, vyvolávala v Zaylovi pocit, že při vzájemném souboji těch dvou by osobní strážce tahal za kratší konec.

Nový návštěvník byl oděn do rudé uniformy se zlatým kyrysem a pod levou paží nesl helmici s otevřeným hledím a chocholem. Zbytek vojenské výstroje představovaly vysoké boty a meč s kulatou hruškou zasunutý v pochvě. „Torione!“ pronesla Salene, která se rychle z překvapení vzpamatovala. „Čemu vděčíme za tu čest?“

Velitel se nejprve při pohledu na ni usmál, ale nyní jeho tvář znovu potemněla. „Slyšela jste zvony. Starý muž ve skutečnosti zemřel již včera v noci, ale my jsme celý čas od té doby věnovali přípravám. Justinian bude potřebovat podporu většiny šlechty a všichni se shodli na tom, že vaše vyjádření důvěry by mu ji mohlo pomoci získat. Nechceme znovu zažít Kartolovu vzpouru.“

„A tehdy se stalo co?“ zeptal se Zayl.

Zdálo se, že Torion – stejně jako nekromancer snad další jméno neměl – nyní poprvé zaregistroval přítomnost černě oděného muže. Generál napůl tasil meč. „U všech svatých! Co tady dělá tenhle pes? Salene, zmocnil se vaší mysli?“

Sardak okamžitě uvolnil prostor, kterým mohl vést případný generálův útok na Zayla. Na druhou stranu Salene se postavila přímo mezi důstojníka a jeho cíl. Rathman se snadno dovtípil proč.

Torion byl do Salene hluboce zamilován.

„Salene,“ začal voják. „Víte, co je tohle zač? Víte, jakých ohavností se to dopouští na hřbitovech a v hrobkách a…*’

„Torione.“

Ztichl, ale dál nekromancera probodával pohledem.

Rathmanova hostitelka pokynula a řekla: „Tohle je Zayl. Je zde na mé pozvání. Myslím, že víte proč.“

„Ta potíž s lordem Jitanem? Salene, kdybyste mi prokázala čest, o kterou jsem už několikrát žádal…“

„Podle mých propočtů čtrnáctkrát,“ přispěchal na pomoc Sardak.

Na krátký okamžik obrátil generál hněv na Sardaka. Pak pokračoval: „Jak jsem říkal, kdybyste mi prokázala tu čest, už by vás to nemuselo tížit…“

„Torione, Nesardo je má rodina, mé dědictví.“ Víc neřekla, neboť se zjevně vyjádřila dostatečně jasně.

Torion znovu upřel pohled na nekromancera a pohrdavě si odfrkl. „Jestli se jí stane cokoli zlého a já zjistím, že za to můžeš ty, pse, jsi o hlavu kratší!“ Zayl v odpověď na to jen přikývl. Než jejich setkání znovu mohlo přerůst v souboj, šlechtična řekla: „Vzkažte radě, že Justiniana plně podporuji. Věřím, že bude pro Westmarch přínosem. Chybí mu hlavně sebedůvěra, Torione, a já myslím, že s tím mu můžete pomoci vy.“

„Je dobře, že to říkáte.“ Pak voják pevně stiskl helmici a ve tváři se mu objevila jiná starost. „Salene, kdybyste potřebovala jakoukoli pomoc, neváhejte mne vyhledat… ohledně tohohle vykradače hrobů bych byl opatrný.“

„Torione…“

Generál se zarazil, klapl o sebe podpatky a zároveň se uklonil. Sardakovi pokynul na rozloučenou hlavou a Zay-la zcela ignoroval. Pak odešel.

„Ten chlap má smysl pro dramatické příchody,“ shrnul vše poněkud sarkasticky Salenin bratr. „Přísahal bych, že si to naplánoval, aby se objevil přesně s úderem zvonu! Zajímalo by mě, jestli musel čekat venku.“

„Torion je dobrý muž, Sardaku.“

„Pochybuji, že by si to myslel i tady náš přítel. Byl jsem si jistý, že vám probodne srdce, příteli Zayle. Povězte, dokázal byste si ho pak dát zase zpátky? Jenom by mě to zajímalo…“

„Sardaku!“

Salenin bratr docela slušně napodobil důstojníkovu uklonu. „Myslím, že jsem se zdržel až příliš. Pokud mne budete potřebovat, drahá sestřičko, víte, kde mne máte hledat.“

Salene se nebavila. „Ano, U Oběšencova provazu. S tou chátrou. Ať jsi zpátky před tím, než nás bude Zayl potřebovat. Jestli nepřijdeš do hrobky, tak buď, prosím tě, alespoň někde poblíž.“

„Copak jsem tě někdy zklamal?“

Šlechtična si udržela kamennou tvář. „Na to ti snad nemusím odpovídat.“

Sardak se zasmál, přišel k ní a políbil ji na tvář. Pak se komicky poklonil Zaylovi a nechal je o samotě.

„Hrozně se za oba omlouvám.“ Salene zavrtěla hlavou. „Plně bych chápala, kdybyste na dnešní noc zapomněl a odjel z Westmarche.“

„Zůstanu.“

Rozzářila se. „Děkuji vám…“

„Není to jen kvůli vaší prosbě,“ odpověděl bez obalu..Jsou tu jisté záležitosti, které zajímají i mne.“

„Jistě. Měla jsem si uvědomit, že vaši lidé obyčejně takhle daleko na západ nejezdí, pokud to není velmi důležité.“

„Ne, to opravdu ne.“ Zayl si přál, aby tomu tak nebylo. Bylo by dobré, kdyby tu narazil na další služebníky Rathmy. Rád by se poradil s někým zasvěceným, aby se ujistil, že nic neopomněl.

Ale bylo příliš pozdě, aby si s něčím takovým dělal starosti. Zvolená hodina se rychle blížila a on měl ještě hodně práce.

„Mohu vám nějak pomoci, Zayle?“

V jedné věci mu pomoci mohla, ale Zayl s žádostí váhal. Bylo by to poprvé, kdy by mohla litovat, že požádala o pomoc nekromancera. Ale bylo to nutné.

„Jestli mohu být tak troufalý… budu potřebovat trochu vaší krve, má paní.“

„Mé krve?“ Na kratičký okamžik v jejích očích spatřil to, čeho se obával. Pak se však Salene dala dohromady. „Samozřejmě.“ Natáhla jemnou ruku zápěstím nahoru. „Vezměte si, kolik potřebujete.“

„Jen kapku nebo dvě,“ objasnil rathman, na kterého udělala její ochota a důvěra i v této záležitosti dojem. „Jste spřízněna s Riordanem, přestože velmi vzdáleně. Vaše krev mi jej pomůže přivolat. Snad jsem měl raději požádat vašeho bratra.“

„Buďte rád, že jste to neudělal. Já jsem k tomu ochotna, mistře Zayle. Berte.“

„Nemusíte stát. Budu raději, když se posadíte, má paní, prosím.“ Aby zdůraznil, že skutečně chce, aby se uvolnila, přisunul jí nekromancer nejbližší židli.

„Jste gentleman,“ odpověděla s úsměvem a posadila se. „Děkuji.“

Zayla se zmocnil neznámý pocit. Rychle se soustředil na úkol, vytáhl zpoza opasku dýku a z malého váčku vedle malou lahvičku z kouřového skla. Sundal z levé ruky rukavici a začal si pro sebe cosi mumlat a kreslit před hostitelkou obrazec.

Saleninu tvář naplnil zájem a úžas. Nic neříkala ani se nepohnula. Když Zayl přiblížil k její dlani hrot dýky, zadržela šlechtična záměrně dech, aby se skutečně ani trochu nepohnula.

Zayl jí probodl kůži.

Rankou vytékala krev, ale jen okamžik. Navzdory přírodním zákonům začala stoupat po čepeli dýky a zbarvila ji rudě.

Když Zayl viděl, že má, co potřebuje, dýku vytáhl. Pak nakreslil nad Saleninou dlaní další obrazec a rána se zacelila.

„Vy jste to zahojil…“ zašeptala a dotkla se zraněného místa, po bodnutí ovšem nebylo ani památky. „Nevěděla jsem…“

„Jsme služebníci rovnováhy. Jestli máme pochopit smrt a její ozvěny, musíme vědět také něco o životě a uzdravování. Ovšem existují hranice.“

Zatímco mluvil, namířil hrot dýky nad hrdlo lahvičky. Cosi si zamručel pod vousy a vypustil krev dovnitř. Zayl s uspokojením sledoval, jak dýku opustila i poslední kapka. Když skončil, byla čepel naprosto čistá.

Nekromancer položil nástroj na stůl a lahvičku zazátkoval. Podíval se na Salene… a zaváhal. Dokonalost jejích rysů orámovaných bohatými rudými vlasy jej zcela zaskočila.

„Proč to děláte?“ zeptala se šlechtična. Nejprve si myslel, že se ptá na to, proč na ni tak civí. Její oči se ale nedívaly na něj… nýbrž na jeho pravou ruku. „Proč si nikdy nesundáte rukavici i z té pravé?“ upřesnila Salene. „Vždycky jen z levé, ale z pravé nikdy. Nikdy z obou.“

Byla všímavá… příliš všímavá. „Je to takový zvyk mezi našimi,“ zalhal. Zayl si nasadil rukavici a vrátil lahvičku do váčku. „Pokud mi nyní prominete, má paní, zbytek příprav bych dokončil o samotě.“

Salene přikývla, ale očima znovu zabrousila k pravé nekromancerově ruce. Zayl se pohnul tak, aby ji nenápadně skryl, uklonil se a nechal ji sedět o samotě.

Ovšem ne úplně o samotě. Hned za dveřmi stál Polth. Obrovitý strážce si Zayla zkoumavě prohlížel. Zjevně byl celou dobu poblíž, přestože rathman si ho nevšiml.

„Věří vám, mistře Zayle. A měl byste vědět, že tohle v jejím případě znamená velmi mnoho.“

„Vynasnažím se udělat, co bude v mých silách, Polthe, ale slíbit nemohu nic.“

„Kromě toho, že jí neublížíte.“ Pothův výraz nekromancera varoval, co všechno by riskoval, kdyby v tomhle ohledu selhal.

Zayl přikývl a chtěl jít dál, jen aby zjistil, že mu cestu přehradila Polthova silná paže.

„Ještě jedna věc, rathmane. Radil bych vám zůstat uvnitř. Mí přátelé říkají, že se zakarumští ptají po černě oděných cizincích, kteří vypadají jako vykradači hrobů. Používají přitom slova jako kacíř a znesvětitel a v obou případech mluví o ohni.“

Tyhle zprávy Zayla nepřekvapily. Církev si vždycky našla nějakou výmluvu, aby mohla rathmany pronásledovat. I tak přijal Polthovo varování s povděkem. Strážce si taky mohl podobnou zprávu nechat pro sebe a pak, až nekromancer skončí, nechat ho vejít přímo do náruče inkvizitorů.

„Budu si to pamatovat, Polthe.“

„Večer tam budu s paní,“ dodal obr. „Jen pro jistotu.“

„Samozřejmě.“

Polth ho konečně nechal projít, ale když Zayl zamířil do pokoje, ještě dlouho za sebou cítil jeho pohled.

„Kde jsi byl?“ vyštěkl Aldric. „Zatím jsem s tím vůbec nepohnul!“

Lord Jitan mával Pavoučím měsícem, jako by to nebylo víc než cetka z pouti. Přes všechnu moc, kterou z něj cítil, to zatím klidně mohl být jen natřený kámen. Všechno, co zatím zkusil, bylo k ničemu. Šlechtic z artefaktu nevyždímal ani kapičku moci.

„Musel jsem dohlédnout na jisté záležitosti, můj pane,“ odpověděl vážně Karybdus. „Mimoto, ta noc je teprve před námi. Musíte být trpělivý.“

„Ale ty jsi slíbil, že ze sil ukrytých v té věci budu moci čerpat už před tím! Zatím z ní nemám nic!“

„Nejste vycvičen v magickém umění, lorde Jitane, takže chcete získat pomyslným kladivem, co by mohlo být vaše otočením klíče…“

„Ušetři mě poetických výrazů, čaroději! A ukaž mi to!“

Karybdus se rozhlédl po místnosti. V bývalé knihovně Jitanů nyní hlídalo šest ozbrojených mužů. Tři dřevěné police postavené u tří ze stěn vypovídaly o bohaté sbírce knih a pergamenů, nyní však zely prázdnotou, a dokonce je pokrýval prach. Ve své posedlosti nechal šlechtic vyhodit všechny písemnosti, které mu k ničemu nebyly, a výsledkem byla ztráta několika vzácných knih pojednávajících o jiné problematice. Karybdus skrýval rozhořčení z tohoto Aldrikova zvrhlého činu, neboť si byl vědom, že konečného cíle může dosáhnout, když dá hostiteli, po čem touží.

I přes impozantní vzhled byl lord Jitan za ohromným dubovým stolem, který zabíral většinu prostoru uprostřed knihovny, skoro schovaný. Tenhle leštěný kus nábytku měl nohy vyřezány do tvaru dračích, včetně tlap s drápy svírajícími koule. Na stole ležely rozházené pergameny, svědkové marných Aldrikových pokusů o nějaké fungující kouzlo.

Karybdus již dopředu věděl, že hostitel bude neúspěšný, ale rozhodl se mu o tom nezmínit. Všechno muselo fungovat, jak si to rathman naplánoval, jinak se jeho pokus o znovunastolení rovnováhy zvrtne a svět stihne katastrofa.

Ale nyní bylo na čase dát lordu Aldriku Jitanovi ochutnat kousek z toho, po čem toužil. Karybdus si prohlížel šest mužů stojících neustále v pozoru. Svými smysly jim pronikl hluboko do nitra a zkoumal jejich duše. Ano, poslouží mu velmi dobře. Měli v sobě potřebnou divokost. Stačilo ji jen vyvolat na povrch.

„Je to velmi snadné, můj pane.“ Karybdus pokynul strážnému u dveří, aby zavřel, a pak přistoupil k šlechtici. „Uchopte artefakt do obou dlaní.“ Nekromancer obešel stůl a zastavil se přímo za Aldrikem. Naklonil se k němu, aby mu mohl zašeptat do ucha. „Tihle muži vám dobře sloužili. Prostřednictvím Pavoučího měsíce vám budou sloužit ještě lépe…“

Šlechtic naslouchal Karybdovu vysvětlení, co má udělat. Nejprve se zdálo, že je tím Aldric znepokojen, ale pak se v jeho obličeji objevil nedočkavý výraz.

Jakmile rathman domluvil, ustoupil. Aldric obrátil pohled k oddaným služebníkům a svolal je ke stolu. Léta služby pro lorda Jitana jim velela okamžitě beze slova poslechnout. Ani jeden z nich netušil, co se stalo v ruinách.

Aldric se soustředil na obrazec pavouka a myšlenkami pohladil každou končetinu i tělo. Zdálo se, že obrazec se mu před očima sám od sebe začal pohybovat. Nohy se unaveně natáhly, jako by se pavouk uvnitř začínal probouzet. Dva jasně rudé blesky – oči – se náhle upřely na šlechtice, který se zazubil.

Pavouk bez varování opustil původní místo. Ve stopách přízračného tvora kráčela jeho vlastní kopie. Jakmile se pohnul první pavouk, druhý ho následoval. Pak i on za sebou zanechal dokonalý duplikát… a i ten se pohnul.

Aldric si začal pomalu uvědomovat, že kromě Karybda nikdo tohle úchvatné magické představení nevidí. Už téměř něco řekl, ale nekromancer se náhle znovu objevil a jeho ucha.

„Nyní máte požehnání Astroghy, můj pane…“

Pavouci byly nyní rozptýleni po celé kouli i rukách lorda Juana. Bylo s podivem, že Aldrika jejich doteky nijak neod-puzovaly. Zahleděl se na přízračná těla a soustředil se.

Každý z pavouků skočil na jednoho ze služebníků.

Teprve nyní si muži stvoření všimli, tedy příliš pozdě, než aby stačili udělat cokoli jiného než zařvat, když jim pavouci, kteří během letu ještě vyrostli, přistáli na hlavě.

S chroptivým zasyčením pavouci s krvavě rudýma očima zabořili nohy do lebek obětí.

Šest zasažených strážných se zapotácelo, někteří se marně snažili chytit útočící zrůdy, jiní se jednoduše rozběhli. Ani jeden však neudělal víc než pár kroků, než padli na všechny čtyři.

Ze rtů jim uniklo zvířecí zavytí. U každého z Aldrikových vyvolených začala probíhat přeměna. Záda se jim nahrbila a zesílila. Nohy se staly šlachovitějšími a chodidla iednoduše zmizela. Paže se protáhly a narovnaly a ruce se proměnily v tlapy, ovšem tlapy stále schopné něco uchopit a zároveň zakončené ostrými drápy určenými k drásání masa. V zuřivém záchvatu ze sebe začali rvát šaty, stejně snadno látku i zbroj, až byly jejich zbytky rozházeny v ší-ieném chaosu po celé místnosti. Nic z toho se však nedodalo do blízkosti lorda Jitana nebo Karybda, neboť nekromancer vše nenápadně odrážel.

Pak se z hrudí bývalých strážců vynořily dva poslední páry žeber. Zmutovaní muži znovu zavyli, když podlahu potřísnila jejich krev a jiné tělní tekutiny. Avšak zranění se rychle zahojila a vyhřezlá žebra se pokryla novým masem a začala se prodlužovat v pokřivené končetiny určené k chůzi i ke šplhu. Rostly, až byly stejně dlouhé jako ostatní, a nakonec zaklepaly o kamennou podlahu.

V tu samou chvíli na těle i na tváři každého z nich vyrostla černá srst. Obličeje se jim zkřivily, protáhly se a změnily rysy. Uši i nosy odpadly a přímo před užaslým Aldrikem Jitanem se jejich oči rozdělily a znovu seskupily ve dva hroznům podobné útvary. Přestože oči – všechny oči – zůstávaly lidské, až na to, že bělmo i zorničky byly nyní rudé, zářily beze stopy soucitu nebo pří četnosti.

Šest přeměněných tvorů jako jeden zasyčelo a odhalilo ostré zažloutlé tesáky, z nichž kapaly sliny.

A hlavy každé z těchhle nestvůr se dál pevně držel pavouk. Jejich rudé oči se nyní upřeně zahleděly na Aldrika a těch šest věcí, které dříve bývaly lidmi, ztichlo. Jako jeden se otočili k usmívajícímu se šlechtici… a poklekli.

Byli to pavouci, ohromní pavouci… ale svým způsobem stále zůstávali lidmi. Pavoučímí lidmi… a ještě něčím, co šlechtic nedokázal identifikovat… tedy ne, že by mu na tom nějak záleželo. „Neuvěřitelné…“

„Stali se Dětmi Astroghy, kterých kdysi bývaly tisíce,“ vysvětlil nekromancer, jako by přednášel historii. „Smrtelníci obdařeni jeho přízní, jeho náklonností.“

Děti Astroghy se pomalu houpaly na čtyřech zadních končetinách. Zbylé čtyři se neustále otevíraly a zavíraly, jako by dychtivě čekaly, až budou moci splnit první Aldrikovo přání.

„Tohle je konec vašich nepřátel, můj pane,“ zašeptal Karybdus Jitanovi zblízka. „Děti oddaně slouží pánovi koule. Měl byste vědět, že vaše schopnost ovládat tak mnoho ze síly Měsíce ještě před konvergencí je důkazem, že jste skutečným právoplatným dědicem odkazu, v něm ukrytém. Všechno, o čem jste snil, všechno, po čem jste toužil, bude vaše, to vás mohu ujistit.“

„Všechno…“ souhlasil Aldric, který si prohlížel ty, kdo mu dříve oddaně sloužili jako lidé a nyní mu budou sloužit jako cosi méně nebo snad více.

„A když už o tom mluvím,“ pokračoval Karybdus, „máme ještě jeden úkol. Jeden z nepřátel se prozradil a hodlá udeřit přímo do srdce vašich přání a tužeb…“

Aldric vyskočil na nohy, ústa zkřivená vztekem. „Jak to myslíš?“

Rathmanův výraz zůstával chladný. „Nyní je v sídle Ne-sardů s lady Salene.“

Ohnivý pohled lorda Jitana se okamžitě obrátil k netvorům, kteří kdysi byli lidmi.

Karybdus přikývl. „Přesně na to jsem myslel, můj pane…“

5

Když se přiblížil večer, přehnala se nad městem prudká bouře, jejíž ohnisko se nakonec zastavilo nad sídlem rodu Nesardů. Zdálo se, že bouře tam snad zakoření jako nějaká rostlina. Zuřila a běsnila beze známky toho, že by chtěla ustát.

Jako by u toho vždycky musela být bouřka, pomyslel si Zayl, když domem znovu otřásl hrom. A přesto není déšť o nic větší zlo než slunce nebo měsíc. To jen ti, kdo páchají temné činy, se jím rádi halí.

Vzal si myšlenku k srdci a dál se připravoval na magický obřad. Zayl měl vzorek krve od Salene i nástroje, které potřeboval pro vytvoření obrazce. Přislíbila, že přinese tři předměty, které měly pro zemřelého Riordana nějaký osobní význam.

Nyní už stačilo jen sestoupit do hrobky. S Humbartem ve váčku se rathman vrátil na schodiště v hlavní chodbě. Salene už tam na něj čekala. Polth, zapálenou lampu v jedné ruce, stál ochranitelsky za ní. Lady Nesardo si pro výpravu do podzemí vybrala vhodné oblečení, jezdecký oděv skládající se ze zelených kalhot a kožených bot. Podobné barvy byla i její hedvábná blůza, přes kterou měla zapnutou černou koženou vestu. Celou výstroj pak doplňoval pásek stejného materiálu i barvy a malá dýka v pochvě.

Šlechtična se na blížícího se vysokého a štíhlého muže nervózně usmála.

„Přinesla jsem ty věci, o kterých jste se zmínil.“ Zvedla pytel, ve kterém to zacinkalo, což bylo známkou, že alespoň dva z předmětů jsou aspoň částečně z kovu.

„Pak tedy, pokud by vám to nevadilo, budu vás následovat…“

Salene sundala z nejbližší stěny lampu a vyhověla mu. Polth ji nechal jít a zaujal místo vzadu. Podle toho, že si strážce vybral tohle místo, bylo možno soudit, že v hrobce Nesardů považuje za jediné možné nebezpečí Zayla.

Nekromancerovi nepřipadalo nijak zvláštní, že se rodina rozhodla mít hrobku přímo pod domem, neboť ani v Lut Gholeinu nebo ve východních zemích to nebylo zcela neobvyklé. Mocní a bohatí si zřejmě potrpěli na mrtvé, jako by jejich schránky byly nějak drahocennější než těla žebráků na ulici.

V hrobce rodu Nesardů však bylo ještě něco a nekromancer už se nemohl dočkat, až to uvidí. Zatímco je Salene vedla domem, znovu ucítil pod nohama shluk duší a neidentifikovatelné energie, které jako by s nimi splývaly nebo snad byly samotnou příčinou jejich existence.

Trojice sestoupila po schodišti, které ji zavedlo pod úroveň terénu. Procházeli prázdnými, prachem pokrytými místnostmi, jejichž brutální historii Zayl vycítil z ohromně silných zbytků emocí stále ještě vyzařujících ze stěn.

Náhle Salene zaváhala. Obrátila se k nekromancerovi a řekla: „Má rodina není bez poskvrny, mistře Zayle.“

Přikývl, což jako odpověď hostitelce stačilo. Salene svým darem zřejmě cítila emoce vycházející z těchto místností většinu života, takže předpokládala, že u Zayla tomu bude podobně.

Na konci chodby ještě jednou sestoupili níž. Rathman se napjal, vědom si skutečnosti, že jsou velmi blízko cíle.

O chvíli později již stáli proti silným železným dveřím. Salene přidržela lampu blíž a odhalila tak obrazec v podobě osmicípé hvězdy uprostřed. Polth přistoupil ke dveřím a poté, co podal lampu Zaylovi, silně zatáhl za kulatou kliku.

Strážce otevřel prastaré dveře a jejich pohyb doprovázelo táhlé skřípání.

Proti Zaylovi se vyvalil proud šeptajících hlasů. Nemluvily však k němu ani k žádné jiné živé bytosti. Byly to hlasy mrtvých, se kterými se setkal dříve, hlasy historie rodu Nesardů, znovu a znovu prožívající své životy…

Když si Polth bral zpátky lampu, Zayl si všiml, že na něj Salene upřeně hledí. „Někdy,“ zašeptala, „někdy, když sem přijdu, mám pocit, jako bych tu slyšela hlas svých předků…“

Lady Nesardo se otočila a vstoupila. Nekromancer, s Polthem těsně v patách, ji následoval.

A když vzápětí Zayl poprvé hrobku spatřil, uvědomil si, že dřívější návštěva zdejších mrtvých mu odhalila jen náznak z jejich skutečného místa posledního odpočinku.

I když velikost tohoto místa částečně halily stíny, musel se prostor táhnout pod celým domem a ještě dál. Zayl učinil rychlý odhad a usoudil, že zřejmě bude pod většinou rodinných pozemků. Strop byl stejně vysoko jako v kterékoli katedrále. On nyní se společníky stál na vrcholu dalšího schodiště, které vedlo na dokonale upravenou kamennou podlahu. Ostatky členů Salenina rodu spočívaly v nekonečně dlouhé a nejméně tři metry vysoké hrobce. Jednotlivá místa posledního odpočinku byla vyznačena hladce leštěným bílým kamenem, do něhož bylo vytesáno jméno a datum. Hrobka se táhla dál do temnot a nikde nebylo vidět neobsazené místo.

„Budeme muset ještě kus jít,“ zašeptala Salene a začala sestupovat dolů. „Riordanovo místo je zhruba uprostřed.“

„Jsou tu ještě další patra?“

„Tři. V jednom jsou těla oddaných sluhů a to nejnižší ve skutečnosti nepatří mé rodině. Je to původní krypta. Nesardové vybudovali tu svou na ní.“

Rathman svraštěl obočí. „A kudy se asi…“

Zavrtěla hlavou. „Nejde tam sejít. Vchod byl před staletími zatarasen zřejmě zemětřesením. Vím o něm jen díky tomu, že Riordana odjakživa fascinovala historie naší rodiny a nepřetržitě ji zkoumal.“

Zayl si víc než kdy dřív přál konečně si se stínem zesnulého pana Nesarda promluvit. Riordan mu mohl vysvětlit spoustu věcí, které po něm Salene nežádala.

Podlahu pokrývala vrstva šedého prachu. V něm tu po minulé návštěvě zůstaly nezřetelné stopy. Jedny byly co do tvaru i velikosti srovnatelné s otisky lady Salene. I takhle hluboko pod zemí byl prach, usazoval se však jen velmi pomalu. Podle množství a směru ostatních stop Zayl snadno poznal, že tu zůstaly od Riordanova pohřbu. Zayl se obrátil ke šlechtičně a všiml si, že nevědomky kráčí po vlastních stopách. Napadlo ho, zda v duchu znovu prožívá celou tragédii.

Byli hluboko pod zemí, ale to neznamenalo, že hrobka byla prosta života. Jak na podlahu dopadalo světlo lampy, prchali do tmavých koutů brouci velcí jako Zaylova dlaň. Stonožky se schovávaly v prasklinách ve zdi. Nejúžasnější však byly jako závěs silné pavučiny pokrývající většinu hrobky. Některé byly dost velké, aby se do nich schoval dospělý muž. Ty pak tvořily hrobky samy o sobě – hrobky scvrklých těl pavoucích obětí obalených silnou vrstvou vlákna. Většinou se jednalo o hmyz, ale bylo mezi nimi i pár krys, bezpochyby starých a nemocných, které se tak staly snadnou kořistí daleko menších arachnidů.

„Když Riordan zemřel, nechala jsem hrobku vyčistit od těch potvor armádou dělníků,“ řekla Salene se znechuceným pohledem k pavučinám. „Ani se mi nechce věřit, že to je za tu dobu zase v tak hrozném stavu. Odkud se ta havěť bere?“

Zayl neodpovídal, neboť byl uchvácen neustále narůstající intenzitou psychických sil. Každý obyvatel hrobek existoval ve stejném přízračném stavu. Jejich duše byly stále živé, přestože již dávno měly odpočívat nebo se vydat dál. Šepot dosahoval takové intenzity, že měl občas nutkání zacpat si uši. Ušli jen pár dalších kroků, když se lady náhle zastavila. Veškeré informace, které Zayl potřeboval, našel v jejích očích, ovšem jediný pohled na mramorovou desku přímo nad hlavou mu potvrdil, že skutečně došli k ostatkům Riodana Nesarda.

„Kdybyste chtěla být chvíli o samotě, lady…“

„Ne, od jeho smrti jsem takových chvil měla až moc. Záleželo mi na manželovi, mistře Zayle, snad jsem ho i jistým způsobem milovala a zřejmě vždy budu. Ale myslím, že v tuto chvíli bude nejlepší udělat, kvůli čemu jsme přišli, a nechat ho odpočívat.“

Nekromancer si však nebyl jistý, že vše půjde stejně hladce, jak si Salene myslela. Zayl si náhle uvědomil, že z Rior-danovy hrobky necítí nic. Byla to jediná hrobka, v níž duch nebyl při životě. Proč tomu tak bylo, když žádný z ostatních nemohl spát?

Doufal, že na podobné otázky brzy najde odpověď. „Pustím se tedy do práce,“ odpověděl, sáhl pod plášť a vytáhl z váčku kousek bílé křídy. „Mohl bych vás poprosit o trochu místa…“

Salene s Polthem ustoupili a Zayl si klekl. Vedle sebe postavil lampu a pak začal kreslit pětihranný obrazec. Do každého rohu nakreslil pět živlů – tak jak je rozdělil Rathma – zemi, vzduch, oheň, vodu a čas. Doprostřed pak přidal nákres tvarem podobný hadu. Celkově byl obrazec komplikovanější, než jaké Zayl používal v minulosti. Brzy všechny stěny zdobily desítky symbolů. Nekromancer předpokládal, že všechny budou potřeba, jestli zde má dosáhnout nějakého výsledku.

Když byl obrazec konečně hotov, sáhl do velkého váčku a vytáhl Humbarta.

„Teda, pěkně depresivní místo!“ zabručela lebka. „Tady bych nechtěl hnít… teda, kdybych si mohl vybrat.“

Od Salene se ozval krátký smích, zatímco Polth jen zamručel. Očekával, že se během celého procesu objeví duch Riordana Nesarda, ale mluvící lebka strážce ohromila daleko víc.

„Ticho, Humbarte,“ zašeptal nekromancer. Postavil lebku doprostřed, přímo na symbol Trag’Oula. Existovaly příležitosti, kdy měl pro lebku využití, a tohle byla jedna z nich. Jako duše v půli cesty mezi světem živých a mrtvých představoval Humbart Wessel pojítko lepší než jakékoli jiné. V tomto případě byl navíc dalším opařením, kterými Zayl znásoboval šanci, že se mu podaří navázat spojení se zesnulým Saleniným manželem.

„Nemám páru, proč tohle dělám,“ bručel dál Humbart. „Ty duše jsou takové nanicovaté, plné trápení a ztrát. Kdybych měl žaludek, tak bych z toho jejich kvílení blil…“ Po těch slovech se však uklidnil.

Rathman vytáhl lahvičku s darovanou Saleninou krví a pak ji hrotem dýky nasál do čepele. Zbraní nakreslil kolem lebky i symbolu kruh.

Zvedl hlavu a požádal šlechtičnu: „Ty věci, prosím.“

Salene mu podala pytel. Nekromancer sáhl dovnitř a vytáhl dva předměty najednou. První z nich byla obřadní dýka se symbolem Nesardů vyrytým do rukojeti – rukojeti, která se zdála být z ryzího zlata. Ostří zbraně bylo tupé, neboť se zjevně jednalo o dekorační předmět bez možnosti praktického využití.

Druhý kousek, který Zayl vytáhl, byl modrý hedvábný šátek, jejž rathman viděl na hrdlech urozeného páru vracejícího se stejnou lodí, kterou on přijel. Byl bezpochyby dovezen přes Twin Seas a značil, že Riordanovo postavení ve Westmarchi bylo velmi vysoké.

Zayl položil dýku i šátek vně krvavého kruhu a našel ve vaku třetí předmět: medailon na zlatém řetízku. Nekromancer se při pohledu na něj zamračil. Řetízek byl nově vytepán, ale medailon byl daleko, daleko starší. Ve skutečnosti starší než rod Nesardů.

Kovový šperk byl časem zcela ohlazený, ale i tak bylo možno rozeznat jeho původní tvar – hlavu s osmi končetinami vyrůstajícími přímo z ní. Zayl se zamračil a pokusil se v paměti najít cokoli, co by se s tímto obrazcem shodovalo. Nic nenašel, a tak nakonec neochotně přidal předmět k prvním dvěma na vnější okraj kruhu.

„Nyní začnu s vyvoláváním,“ oznámil Salene. „Bylo by nejlepší, kdybyste mohla být vedle mě, protože vaše přítomnost zvýší naše šance na úspěch.“

Bez váhání poslechla. Její náhlá blízkost na chvíli vytrhla Zayla, který byl jinak zvyklý vykonávat podobné obřady sám, ze soustředění. Cítil, jak v ní s každým nádechem proudí moc. Dar byl tak nedílnou součástí její osoby, že si Salene zřejmě ani neuvědomovala, jaký potenciál skýtá.

Polth náhle ztuhl. Zayl předpokládal, že důvodem pro strážcovu reakci je on, ale Polth zvedl zbraň a zadíval se do temnoty v hloubi hrobky.

„Co se děje, Polthe?“ zeptala se Salene. „Nic, paní. Myslím, že jedna z těch malých potvor.“ Nekromancer namířil kostěnou dýku na střed obrazce a začal odříkávat. Cítil, jak kolem něj víří energie a soustřeďují se do jediného kouzla. Šepot duchů náhle ustal, když zaznamenali, jak do jejich světa vstupuje vetřelec.

Riordane… zavolal tiše Zayl. Riordane Nesardo, manželi Salene… Riordane, pane z rodu Nesardů…

Několik dřívějších pánů domu krátce zpozornělo, ale když si pak uvědomili, že nekromancer nevolá je, vrátili se do světa snů. Zayl se z předchozí návštěvy poučil, že se musí více zaměřit na jedinou osobu, aby znovu mezi dušemi nevyvolal paniku.

Hrobka byla celou dobu chladná, ale nyní ji naplnil ostrý mráz. Salene se náhle zachvěla a Polth zaklel. Pro rathmana však byla změna teploty dobrým znamením. Kouzlo skutečně dosáhlo až do světa mrtvých.

Riordane… Riordane Nesardo… přijď k nám… vyslyš prosebné volání své manželky… Jinak neochotná duše byla vždy příznivěji nakloněna ke komunikaci, když se ozvala milovaná osoba.

Zayl cítil náhlý pohyb. Pohnul dýkou nad obrazcem a vyslovil slova předaná Rathmou učedníkům, slova v jazyce známém pouze věrným.

Nic se však nestalo. Nekromancer cítil, že cosi chce přijít, ale že to drží jakási jiná síla.

Aniž by pohlédl na Salene, Zayl řekl: „Má paní, mohla byste položit ruku na rukojeť dýky a tiše zavolat jméno manžela?“

Bez jediné otázky poslechla, očividně s důvěrou v jeho schopnosti a znalosti. Zayl si dýku v dlani posunul, aby ji mohla chytit i ona, a znovu se soustředil na kouzlo přivo-lávající mrtvého.

„Riordane?“ zašeptala šlechtična do ticha hrobky. „Riordane… slyšíš mě? To jsem já, Salene. Prosím, Riordane… potřebuji s tebou mluvit…“

Nyní se ona přítomnost znovu pohnula, přiblížila, ale cosi ji stále drželo. Nekromancer vzdáleně viděl okřídlenou postavu…

„K zemi!“ strhl Salene na podlahu.

„Něco se blíží, chlapče!“ zařval Humbart. „Myslím, že by to mohl být…“

Hrobku naplnil nervy drásající jekot ozývající se znovu a znovu v nekonečné ozvěně. Krysy, hmyz i pavouci prchali zcela ovládáni pudem sebezáchovy.

Z pavučin a prachu se zhmotnila obludná bytost s křídly ohnivými i seschlými a rozpadlými zároveň. Její tělo bylo mrtvé a nezbývalo ani tolik masa, aby zakrylo všechny kosti. Na tváři – zřejmě kdysi mužské – bylo cosi povědomého. Bylo možno rozeznat prameny vlasů, dokonce i zbytky vousů. Místo očí však zely jen prázdné černé oční důlky a kvílející čelisti byly rozevřené, jak by to žádný člověk nedokázal.

I paže byly delší než lidské a stejně jako třeba u netopýrů byly součástí křídel. Volné prsty tvořily zahnuté drápy schopné cokoli rozervat.

Zároveň s tím, jak se přízračný netvor zhmotňoval, řítil se na ně. Zayl jen taktak strhl Salene na zem, když stín prolétl těsně nad nimi. Kdyby klečeli, prolétl by skrz jejich těla.

„Co je to?“ vyhrkla šlechtična. „To je… je to Riordan?“

„Ne… to je přízrak, zatracená duše!“ A Rathmana hlavně zajímalo, co dělá zrovna teď právě tady. Než se však nad tím bude moci zamyslet, musí nejprve přežít. „Polthe! Vezmi si ji!“

Ani to nemusel říkat. Strážce už se skláněl, aby paní zvedl. Polth ji postavil na nohy, jako by nic nevážila. Pak ji jednou rukou objal v ochranném gestu a druhou tasil zbraň.

Meč však pro přízrak nebyla žádná hrozba. Nekromancer se překulil, plynulým pohybem vyskočil na nohy a zvedl dýku. Vůbec ho nepřekvapilo, že se duch okamžitě zaměřil na něj. Přízraky vždy hladověly po tom, co už neměly, a čarodějové jim nabízeli dvojitou porci. Jedním chodem byla Zaylova životní síla a druhým magie. Sice by to neutišilo hlad přízraku – to nedokázalo nic na světě – to by mu ovšem nezabránilo vysát Zayla do poslední kapky.

A pak by šel po Salene, která byla rovněž obdařena. S očima upřenýma na kvílející duši Zayl rozkázal: „Vezmi ji nahoru! Ven z hrobky za ní nepůjde! Běž!“

„Ne! Nenechám vás tu samotného!“ Lady Nesardo se snažila všemožně vymanit se z Polthova pevného sevření. „Paní, musíte jít se mnou!“ Obr ji začal táhnout k poměrně vzdáleným schodům.

Přízrak se s mrazivým jekotem řítil na Zayla. Přestože jeho původ byl lidský, dolní polovinu těla neměl. Místo ní šlehal vražedným dlouhým ocasem připomínajícím škor-pióna. Krvelačný stín nebyl z masa a kostí, ale kdyby rathmanem prošla nějaká jeho část, bylo by to, jako by se mu do srdce zabodly tisíce čepelí.

A tahle bolest by nebyla nic proti tomu, co by Zayl zažil, kdyby ho přízrak začal vysávat.

Zayl rychle cosi odříkával, dýku zdviženou do výšky. Z nejbližší hrobky vystřelil skrz mramor proud kostí. Ostatky se shlukly před nekromancerem a vytvořily neprostupnou zeď, jejíž záře byla srovnatelná s dýkou. Zayl jen velmi nerad rušil kosti Saleniných předků, ale neměl jinou možnost.

Přízrak prudce zatočil těsně před tím, než se mohl kostěné bariéry dotknout. Vztekle zavřískl a hledal způsob, jak Zaylovým kouzlem proniknout.

To nemělo trvat dlouho. Ve skutečnosti by podobná obrana proti netvorovi příliš nepomohla, ale nekromancerovi šlo jen o to, aby získal čas na dokonalejší kouzlo. Alespoň se přízrak stále soustředil na něj a Salene byla v bezpečí. Ale pak ucítil v temnotě pohyb dalších. Odvážil se ohlédnout k temných schodům. „Dostaň ji odtud, Polthe! Dělej! Je…“

Přízrak se konečně rozhodl, že ho kosti nedokáží zadržet, a vybral si tenhle okamžik pro útok. Jak prolétl bariérou, kosti se zachvěly… a zeď se zhroutila na jedinou odpornou hromadu.

Zayl zvedl dýku, ale příliš pozdě. Dokázal přízračného netvora odvrátit, ale jedno z křídel mu prolétlo tělem.

Bylo to, jako by mu někdo ukradl kousek duše. Rathman vykřikl a padl na koleno. Jen s vypětím všech sil dokázal udržet dýku v ruce.

„Zayle! Chlapče! Nad hrobkama je nějaká potvora! Obrovský chlupatý pavouci bastard s tesákama a drápama! Duše moje ztracená! A tam je další!“

Ze všech stran – dokonce i shora – se ozývalo hluboké syčení a naplňovalo temnou hrobku.

Silnou sítí nad jejich hlavami propadlo několik obludných těl. Salene vykřikla.

Slzami zalitýma očima spatřil Zayl temné postavy šlechtičny a jejího strážce, jež náhle obklíčily nejméně čtyři shrbené postavy, které, kdyby se postavily, by byly stejně vysoké jako Polth. Vypadaly jako pekelní kříženci lidí a obřích černých pavouků. Polth je držel v šachu mečem, ale tvorové pohybující se na odporných zadních čtyřech končetinách pobíhali kolem ve zjevné snaze připravit se na společný útok. Jeden otevřel tlamu bez rtů, zasyčel a odhalil dvojici obrovských tesáků, jaké dosud nekromancer viděl jen u nejjedovatějších pralesních pavouků.

Starost o Salene s Polthem rychle zmizela, když Zayl vycítil, že se vrací přízrak. Odkulil se stranou jen těsně před tím, než duch prolétl místem, kde ještě před chvílí stál.

„Pojď si to zkusit na mně!“ zaječel Humbart. „Rozdám si to s tebou a ani nebudu muset dávat ruce do kapes!“

Přízrak na lebku zakvílel a s vražedným máchnutím neskutečných křídel záhadným způsobem poslal Humbarta v podobě valící se koule ke stěně. Humbart zaklel a vrazil do jedné z hrobek.

Splnilo to však účel a na chvíli upoutal přízrakovu pozornost. Zayl dostal šanci vzpamatovat se a seslat další kouzlo.

Ve vzduchu se před rathmanem zhmotnilo kostěné kopí. Stačilo jediné slovo a Zayl ho poslal proti přízraku. Dráp Trag’Oula byl zbraní stejně tak skutečnou jako mystickou. Nezáleželo na tom, zda přízrak má, či nemá fyzické tělo.

Drápův cíl se pohnul právě v okamžiku, kdy k němu doletí. Přízrak se mu pokusil vyhnout, ale byl příliš pomalý.

Zaylovo kopí se mu zarylo do boku.

Duch vydal vři skot strašlivější než kterýkoli z předchozích. Obrátil se a s neustávajícím vřeštěním zmizel ve stínech hrobky.

Nekromancer těžce oddychoval námahou, ale ihned se obrátil k Salene s Polthem. Obludní útočníci konečně vymysleli účinnou strategii. Jeden se vymrštil na hrobku a pak na strop, odkud skočil na strážce. Polth se mu instinktivně postavil. V okamžiku, kdy zareagoval, se další dva – ti nejvíce vpředu šplhající po protilehlých hrobkách – vrhli na Salene.

Ta však zjevně nebyla bezbrannou bytostí, za jakou ji měli. Rudovlasá šlechtična ukázala na toho, který na ni skočil z hrobky – a pekelného pavouka zasáhl do hrudi ledový blesk. Odhodil ho k protější zdi. Náraz doprovázelo hlasité žuchnuti a zapraskání kostí. Pak se netvor sesul v nehybné hromádce na zem. Celé tělo pokrývala námraza a i vzduch kolem se mrazivě třpytil.

Salene hleděla s otevřenou pusou na to, co právě udělala.

Druhé monstrum se pokusilo jejího šoku využít ve svůj prospěch. S vyceněnými tesáky a připravenými drápy sejí vrhlo po krku.

Objevil se záblesk ledově modrého světla a v krátkém světle se mezi tesáky a Salene objevilo cosi jako štít.

Obluda zavyla a stáhla zmrzlou tlapu. Salene znovu vypadala zcela vyvedená z míry tím, co byla zjevně její vlastní práce.

Polthovi se podařilo vyhnout se útoku prvního netvora. Mistrnou prací s mečem ho odrazil a pak využil volného okamžiku, prudce se otočil a probodl toho se zmrzlou tlapou.

Pak však ze stínů vyskočil další a srazil obra zezadu. Ještě dva démoničtí pavouci se přidali k úspěšnému druhovi a i oni se vrhli na strážce.

Zayl bez váhání mrštil dýku. Zářící čepel letěla neodvratně vstříc zvolenému cíli a zabodla se do hřbetu jednoho z netvorů. Člověk-pavouk ostře zasyčel a začal se prudce otáčet ve snaze vytáhnout hluboko zabodnutou zbraň.

Rathman však byl zcela zděšen právě tím, že dýka zůstala zabodnutá. Jakmile splnila úkol, měla se k němu okamžitě vrátit. Krví a obětí byla před lety spojena s jeho vědomím a vůlí. Když si přál, aby se vrátila, udělala to… ne však nyní.

Teprve pak si Zayl uvědomil, že se právě nechal nachytat.

Šestý netvor vypadl z temnoty nad ním a hladově zasyčel, když přistál přímo na nekromancerovi. Jeho váha přimáčkla Zayla k zemi a téměř ho omráčila. Cítil, jak se mu do zad zaryvají ostré drápy, snadno trhají jeho šaty a zanechávají v mase hluboké rány. Na zátylek mu kapaly vařící sliny.

Zayl se ovšem nenechal tak lehce porazit. Udeřil protivníka loktem do oblasti břicha a s uspokojením zaznamenal hlasité zasténání. Ze strašlivé váhy zmizelo jen něco málo, ale stačilo to, aby se rathman dokázal překulit na záda, kde se mohl lépe bránit.

Obluda po něm chňapla tesáky dlouhými jako Zaylovy prsty. Její dech páchl hrobem. Nejpůsobivější však byly oči, neboť Zayl by mohl přísahat, že v nich zahlédl cosi lidského.

Pak se rathmanův pohled přesunul výš a spatřil podivný výrůstek na protivníkově hlavě. V příštím okamžiku si uvědomil, že je to další tvor… menší pavouk, stále však větší než dlaň. Hleděl na něj zlověstnýma rudýma očima a zle cenil o dost menší tesáky.

Tohle zjištění málem stálo Zayla život, protože jeho úžas dal protivníkovi šanci znovu zesílit smrtelný stisk. Tesáky se přiblížily k Zaylovu hrdlu a…

A pak náhle dopadla na netvorovu hlavu těžká pěst. Monstrum se skulilo dolů. Před Zaylovýma očima je nahradil Polth. Strážcova uniforma byla rozervána na kusy a všude pod ní bylo vidět jizvy. Ve tváři však měl vítězoslavný úsměv.

„Mé díky, mistře Zayle,“ zaburácel Polth. „Stačilo, že jste ho ze mě sundal. Další dva raději utekli!“

A skutečně, kromě rathmanova protivníka tu zbyla jen mrtvá těla. Zatímco strážce pomáhal Zaylovi na nohy, odběhl do stínů i poslední.

Nekromancer se zamračil. Musel přiznat, že tvory magicky necítil. Pro jeho schopnosti byli neviditelní. Byl zázrak, že jej nezaskočili dřív.

Pak se ho zmocnila další obava. Zayl se pokusil dostat pohledem za impozantního strážce. „Salene! Je…“

„Nezraněná… ale nemůžu říct, že v pořádku.“

Zayl viděl proč. Salene Nesardo stála na místě, kde ji viděl naposledy, paže přitisknuté k tělu. Hleděla na netvora, kterého zabila, a Zayl přesně věděl, že tohle byl první život, který jeho hostitelka kdy vzala. Že to byla obluda usilující o její život, na tom teď nezáleželo.

„Musíme ji dostat nahoru a do postele,“ navrhl nekromancer. „Známé prostředí jí pomůže uklidnit rozbouřenou mysl. Běž za ní. Hned přijdu.“

„Jasně.“

Humbartova lebka ležela očními důlky nahoru. Z prázdné hlavy bývalého žoldáka se řinul proud slov, z nichž nejvíce se týkalo přání mít dvě ruce a meč. Když Zayl zaslechl nadávky, uvědomil, si, že je v pořádku, a vydal se nejprve pro dýku, stále hluboko zabodnutou v těle oběti. Šel přímo pro ni a nechtěně překročil to, co zbylo z obrazce.

Počkej prosím počkej prosím počkej prosím poslouchej prosím poslouchej prosím!

Intenzita hlasu v Zaylově hlavě způsobila, že se chytil za spánky v novém návalu bolesti. Soustředil se a obnovil mentální štíty, díky kterým byl řev snesitelnější.

Chce měsíc chce měsíc chce měsíc má ho, ale není to on není to on, ale jestli měsíc spatří měsíc, pavouk přijde zas přijde zas…

Zayl se snažil, seč mohl, aby v těch hřmících slovech našel smysl. Okamžitě poznal zdroj. Riordan Nesardo konečně odpověděl, přestože ne způsobem, který čekal, ani ve věci, o kterou jim šlo. Jeho šílený hlas však naznačoval, že varování musel předat dřív než cokoli jiného a na tom nyní záleželo.

Co tím myslíš? pomyslel si nekromancer. Jaký pavouk? Jaký měsíc?

Poblíž hrobky, kde byl pohřben Salenin manžel, se z mlhy vytvořila nezřetelná postava. Pavoučí měsíc pavoučí měsíc pavoučí měsíc pavoučí měsíc pavoučí měsíc přichází čas přichází pavouk přichází Astrogha…

„Astrogha?“ vyhrkl Zayl. To jméno mu cosi říkalo. „Pavoučí měsíc?“

„Zayle!“

Riordanova přítomnost mu zmizela z hlavy a stejně tak zmizel i obrys vedle hrobky. Zayl uslyšel Polthův rozzlobený hlas a uvědomil si, že ten, kdo nekromancera volal, byla Salene.

„Pozor, chlapče!“ dodal Humbart. „Je zpátky…“

Rathmana uchopily silné ruce a odhodily ho. Zayl přistál na těle netvora, ke kterému původně mířil. Tvář mu sklouzla k čepeli dýky. Instinktivně mystickou zbraň sevřel v ruce, vytrhl ji z rány a prudce se otočil, aby zjistil, co se děje.

Odpověď v podobě ostrého vřískotu byla zřejmá ještě dřív, než cokoli spatřil. Přízrak se vrátil s cílem napást se na těle nesoustředěného nekromancera.

Polth mu však Zayla odhodil z cesty. Strážce stál odhodlaně s mečem připraveným k boji a kvílející duch se řítil přímo na něj.

Tam, kde ale rathman měl alespoň nějakou obranu, válečník neměl nic. Přízrak jím bez sebemenšího zaváhání proletěl a drápy zakončená křídla jako by Polthovi sevřela hruď.

Obr zařval. Jeho tělo se roztřáslo a kůže seschla. Z roztřesených prstů mu vypadl meč. Polthovo vysušené tělo se rozpadlo v prach, a ještě než se stačilo zhroutit, nezbyla z něj ani holá kostra.

Přízrak však neutišil hlad a pokračoval dál. Přímo před ním nyní stála Salene. Šlechtična byla tak vyděšena smrtí oddaného služebníka, že se nedokázala pohnout.

Zayl zvedl dýku otočenou hrotem k zemi. Jak nejrychleji dokázal, vyhrkl zaklínadlo.

Polth se za něj obětoval; nedopustí, aby stejný osud stihl i Salene.

Bledá záře dýky se rozšířila až na přízrak a obalila ho jako jedna z pavoucích sítí. Přízrak zavřískl a stále se pokoušel dostat k Salene, která nyní stála jen metr od jeho vražedného objetí.

Nekromancer se postavil a vykřikl: „Ulth i Rathma syn!“

Světlo se začalo stahovat zpět do dýky… a s ním i zmítající se duch. Netvor zavyl a zuřivě máchal křídly, ale nedokázal uniknout. Zayl se zachvěl námahou, neboť kouzlo, které použil, čerpalo sílu přímo z jeho duše. Rathman však věděl, že kdyby povolil, přízrak by se zmocnil jeho i lady.

Kouzlo bylo variací na vysávání života, kterým nekromanceři dokázali obnovovat vlastní životní sílu ze samé podstaty protivníka. Bylo to nesmírně nebezpečné kouzlo, neboť když si člověk bral život někoho jiného, riskoval, že si s ním vezme i jeho vlastnosti. Vyprávěly se legendy o rathmanech, kteří se doslova stali svými zemřelými protivníky, o nekromancerech, kteří se obrátili na stranu Pekla, než je zničili jejich vlastní bratři.

To, o co se ale nyní Zayl pokoušel, s sebou neslo ještě riziko daleko větší. Spojil kouzlo na čerpání životní síly s ovládacím kouzlem běžně používaným na právě zesnulé. Kdyby ho použil proti běžnému stínu, riziko by nebylo až tak velké, ale Zayl se nyní pokoušel ovládnout jednoho z nejstrašnějších nemrtvých. Ještě horší bylo, že co oslabovalo jeho protivníka, ubíralo sil i rathmanovi. Zayl do sebe nenasával život, nýbrž nemrtvého, podstatu přízraku. Chlad, který člověka naplnil, byl z těch, jaké ani služebníci rovnováhy nedokáží snést dlouho.

Kvílející přízrak přeletěl nad Polthovými ostatky a přiblížil se čepeli dýky. Zayl zaskřípal zuby. Měl připraveno ještě jedno kouzlo, ale chtěl ducha pohltit co možná nejvíce, než se o ně pokusí, jinak by dosáhl maximálně smrti lady Salene a své.

Blíž… blíž…

Teď!

Zayl se soustředil na strážcovy ostatky.

Zbytky Polthova těla vybuchly. Muka, v nichž zahynul, byly strašlivou silou. Zayl tuhle sílu namířil proti přízraku.

Zesíleny nekromancerovou magií smrtelné energie ducha zcela pohltily a spálily. Přízrak vydal poslední vzteklý skřek a zmizel beze stopy.

Zayl se pokusil odpoutat od zkázy přízraku, ale nepodařilo se mu to zcela. Smrtelné energie ho obklopily…

Poslední, co slyšel, byl Salenin výkřik.

6

Když Salene Nesardo poslala Poltha, aby bledého černovlasého muže kontaktoval, nevěděla, co od něj může čekat. Měla pocit, že je správné vyhledat schopnosti nekromancera, a to navzdory zkušenostem z dětství, ve kterém hrála výraznou roli zakarumská církev. Snad byla tahle volba rovněž ovlivněna jejím darem – nebo prokletím, jak jej často nazývala – nebo to třeba bylo tím, že když pohlédla do jeho šedých očí, okamžitě poznala, co je zač.

Pomluvy a legendy dělaly z nekromancerů podlé, mentálně vyšinuté vykradače hrobů, čaroděje pracující ruku v ruce se zlem, nic z toho však Salene v Zaylových očích nenašla. Ve skutečnosti v nich spíše viděla cosi podobného jako při pohledu do zrcadla: tiché odhodlání vykonat, co musí být vykonáno, bez ohledu na to, jaké následky to pro člověka může mít.

A nyní Zayl pro ni zemřel.

Ležel v posteli, kterou mu připravila již dříve, ovšem nyní to vlastně bylo poprvé. Salene se bála nechat ho v hrobce, zatímco by běžela pro pomoc, takže ho s vypětím všech sil odtáhla ke schodišti. Teprve až když byl v bezpečí, vydala se pro Sardaka. S bratrovou pomocí jej pak odnesli do pokoje.

Salene se stále třásly ruce. Znovu a znovu byla v duchu svědkem Polthovy smrti. Oddaně jí sloužil už před svatbou s Riordanem a neváhal chránit ani nekromancera. To poslední ji překvapilo, ale snad Polth věřil, že má Zayl větší šanci ji zachránit. Mrzelo ji, že nemá, co by pohřbila – rathmanovo kouzlo zničilo i to málo, co po sobě nechal přízrak – ale věděla, že Polth nikdy na velké obřady nebyl. Líbilo by se mu, že ho Zayl použil jako zbraň, kterou zabil jeho vraha.

Neobvykle pokorný Sardak se nabídl, že zavolá služebnictvo, aby jí pomohlo, ale Salene věděla, že nikdo by se k nekromancerovi nepřiblížil. Naštěstí nikdy nebyla tak rozmazlená jako některé její protějšky a ve skutečnosti znala i způsoby, jak se starat o raněné a nemocné, protože několikrát pomáhala bratrovi po obzvláště bouřlivých pijác-kých večírcích.

A jestli se ukáže, že její schopnosti nestačí, měla ještě k dispozici Humbarta Wessela.

„Opatrně, opatrně,“ napomínala ji lebka, když se pokoušela odlepit ze Zaylova těla to, co zbylo z pláště a košile. „Doufám, že jste přinesla na zranění nějakou dobrou whisky.“

„Je přímo vedle tebe.“ Žoldákova lebka – přinesená zároveň se Zaylem – ležela na obvyklém místě a láhev whisky stála nalevo od ní.

„Musíte s ní polít všechny ty škrábance. Doufám, že má grády, ne jako některé ty lepidla, co pijou urozené fajnovky… jo, pardon, má paní.“

„Pije ji můj bratr. Měla by zabít cokoli.“

Humbart se dutě zasmál. „Jo, tu bych fakt chtěl zkusit!“

Když nožem odřezala i poslední zbytky látky, všimla si Salene, že Zayl konečně začal dýchat pravidelněji. Jeho obyčejně bledá kůže však byla prakticky dokonale bílá, až na namodralou barvu kolem rtů. To ji děsilo.

Šlechtična vzala z keramické mísy, kterou přinesla dříve, vlhké plátno a začala čistit rány. Chlupy na Zaylově hrudi byly slepené potem a tělo navzdory chladu hořelo jako oheň.

Když měla konečně pocit, že rány vyčistila, jak jen to šlo, sáhla pro whisky. Znala byliny, o nichž věděla, že by rovněž pomohly, ale bylo příliš pozdě, než aby poslala jednoho ze sloužících za mužem, co je prodává.

Nesmírně opatrně nalila Salene pár kapek na jednu zraň.

Zayl se mírně napjal. Salene čekala na nějakou další reakci, ale ta nenastala.

„Žádný strach, paničko,“ ujistil ji Humbart. „Zayl něco vydrží. Teď jako kdykoli předtím.“

Trochu klidnější nalila Salene whisky na další rány. Nekromancer pokaždé jen zareagoval stejným způsobem.

„To by mělo stačit,“ zašeptala Salene o pár minut později. Zazátkovala láhev a až nyní si uvědomila, že ji ani nenapadlo sundat Zaylovi z pravé ruky dlouhou rukavici; tu levou si sundal sám při obřadu v hrobce. Lady Nesardo chtěla, aby se cítil co možná nejpohodlněji, a tak mu rukavici začala stahovat z ruky.

„To nemusíte!“ vyjekla najednou lebka, téměř šíleně. „Ta rukavice mu vůbec nevadí! To je rathmanská věc, víte? Nechte to být, sakra!“

Salene vyjekla.

Ucukla hrůzou z toho, co se skrývalo pod rukavicí. Jako by v odpověď na její výkřik to sebou trhlo, což ještě zvětšilo její šok.

„Salene!“ Sardak bušil pěstí do dveří. „Salene, co se děje?“ Rozrazil dveře a okamžitě ji odstrčil stranou.

„Nic to není, paničko!“ uklidňoval ji Humbart. „Vůbec nic! Vy…“

„Oheň a síra!“ procedil skrz zuby Salenin bratr. „Co jsem ti o nich říkal?“

Salene z toho nemohla odtrhnout oči a v jejím pohledu se mísila hrůza s morbidním úžasem. Nevnímala ani Sardaka, ani lebku. Viděla jen odporný výjev před sebou.

Zaylova pravá ruka byla bez masa.

Zdálo se, že kosti drží pohromadě jen několik dobře umístěných šlach. Kromě nich nepokrývala strašlivou končetinu žádná kůže ani kousek svalů. Takhle vypadala celá ruka, od konečku nejdelšího prstu až po zápěstí. Teprve tam se kosti pojily s masem, a i to ještě několik centimetrů spíše pouze v podobě sporadických kousků.

Sardak ji sevřel v náručí. „Pojď se mnou, Salene! Nech tu příšeru, ať si poradí sama…“

„Hele! Zayl je nejlepší chlap, jakého kdy najdeš!“

Šlechtična zavrtěla hlavou a myšlenky sejí pomalu rozjasňovaly. „Ne… ne, Sardaku. Zachránil mi život a snažil se zachránit i Poltha!“

„Salene…“

Jemně odvedla bratra ke dveřím. „Děkuji ti za starost, Sardaku, ale jsem v pořádku. Vrať se do pokoje. Když tě budu potřebovat, přijdu za tebou.“

Její bratr si prohrábl vlasy. Všechno pití z něj najednou vyprchalo. S novou vlnou odporu pohlédl na kostlivou ruku, ale pak přikývl. „Stejně uděláš, co budeš chtít, drahá sestřičko. Jako vždycky.“ Sardak jí pohlédl do očí. „Ale budu tě špehovat. Jediný zatracený zvláštní zvuk a jsem zpátky s taseným mečem!“

Zavřel za sebou dveře a nechal Salene se Zaylem a lebkou o samotě. Salene váhavě přistoupila k nehybnému tělu na lůžku.

„To si udělal… má to z té hrobky?“ Humbartův hlas zněl naprosto pokorně. „Rád bych vám řekl, že jo, abyste si o něm nemyslela nic špatného, ale ne, paničko – má paní – nemá. Stalo se mu to už dávno.“

„Povídej.“

„Vzali mu ji prokletí, zotročené zatracené duše ze ztraceného města Ureh. Tady chlapec to místo našel spolu s bandou lovců pokladů – no teda, vlastně jsme se jim nejdřív snažili zabránit, aby tam šli. Věděli jsme, že s tím městem není něco v pořádku, ale to, co jsme našli, jsme teda nečekali! Tehdy to byla ruina, ale když jsme vlezli dovnitř, ožilo to tam. Všechno bylo nádherné a bezpečné, teda, mysleli jsme si to – až začali všichni mizet a nakonec se ukázalo, že vládce města je vlastně Pekelná Mocnost! Zayl byl jeden ze dvou, co to přežili, ale stálo ho to ruku. Urvaly mu ji ty potvory.“

„A jak…“

Lebka si odfrkla. „Většina lidí by asi nenadělala nic, ale tenhle hoch je mazaný. Když je s hodným kapitánem Dumo-nem – tím druhým, co přežil – vyléčili další, co jsou jako Zayl, něco tady toho chlapce napadlo. Šel zpátky tam, kde o tu ruku přišel, a nějak se mu podařilo najít, co z ní zbylo. Trvalo mu to tři dny a tři noci, ale Zayl ji normálně přidělal zpátky, ohněm a kouzlama. Fakt mám někdy pocit, že je lepší než nová! Ale zaplatil za to, to teda pořádně.“

Jak ho Salene poslouchala, něco málo z hrůzy zmizelo a nahradil ji ještě větší úžas. Copak by neudělala to samé, kdyby to bylo v její moci? Jakou jinou možnost by měla? Hák, jaké Salene viděla u mnohých námořníků? Nebo pahýl? I mezi šlechtici byli tací, co přišli o končetinu a nahradili ji kovovou protézou, kterou pak skrývali stejně jako Zayl. Lady Nesardo nepochybovala, že mnozí z nich by dobře zaplatili za to, co udělal Zayl, a dokonce by se s tím chlubili, přes všechny doktríny Zakarumu o podobné magii.

Sklonila se nad ním a jemně sundala rukavici úplně. Teprve nyní si všimla, že je uvnitř vycpaná, aby ruka vypadala jako z masa a kostí. Šlechtična si vybavila, jak ji Zayl mnohokrát bez zjevných potíží použil.

Prsty přejela po bílých kostech. Salene se kousla do rtu a dotkla se i hřbetu Zaylovi ruky. K jejímu překvapení byla na omak teplá a hladká. Dotkla se jednoho z kloubů a tiše vyjekla, když sebou kostěné prsty škubly.

Rathman zasténal a pohnul se. Salene ustoupila, neboť ho nechtěla rušit.

„Dá se dohromady, má paní,“ ujistil ji znovu Humbart. „Určitě si taky chcete odpočinout. Nespustím z něho oční důlky, nemějte strach.“

„Ale měla bych zůstat. Nemůžu to všechno nechat na tobě…“

Lebka si odfrkla. „A co mám jako jiného dělat, paničko? Nespím, teda aspoň ne tak jako vy živí. Klidně můžu zůstat celou noc vzhůru…“ Pak duch pokračoval překvapivě jemným tónem. „Nedovolím, aby se mu něco stalo. To vám slibuju.“

Salene mu věřila i přes to, že se lebka nedokázala sama pohnout. Humbartu Wesselovi se svým způsobem dalo věřit, že na Zayla dohlédne stejně, jako kdysi Polth hlídal ji.

„Jestli se něco změní, hned mě zavolej,“ naléhala.

„Jasně.“

„Děkuji ti… Humbarte.“

Salene by téměř mohla přísahat, že se oční důlky pohnuly. „Ne… já děkuju vám, madam.“

Lady Nesardo vyklouzla z pokoje s myšlenkama stále u Zayla. Pořád uvažovala, co ještě by pro něj mohla udělat…

Náhle Salene na chodbě do někoho vrazila. Instinktivně ucouvla a pak spatřila, že je to jen její bratr.

„Sardaku! Vyděsil jsi mě! Co tu děláš? Myslela jsem. že jsi v posteli!“

Na jeho výraz nebyl pěkný pohled. „Daleko jsem se nedostal, sestřičko. Nemohl jsem dostat z hlavy, co jsem tam viděl.“

„Sardaku, opravdu to nic není…“ Chytil ji za ramena tak silně, že Salene sykla bolestí. Sardak trochu povolil, ale nepustil ji. „Musí odtud, Salene! Nemůžeš mít v domě něco takového! Je nebezpečný, pro tebe i pro nás pro všechny! Sakra, dívej se, jak dopadl Polth… a to byl šílený válečník!“

„Polth zemřel, aby zachránil mě i Zayla, jestli myslíš tohle, ale teprve poté, co Zayl málem udělal totéž! Tys tam nebyl! V té hrobce se stalo něco strašného, Sardaku!“ Zašklebil se. „Ano, já vím, já vím. Ale i tak, Salene…“

„Zůstane tu. Dlužím mu to. Je mi líto, že se na tomhle neshodneme, ale…“

„Ale ty jsi paní Nesardo a já jsem jenom bastard…“ Když mu chtěla oponovat, Sardak sklopil hlavu. „A k tomu drzý, já vím. Dala jsi mi šanci a udělala tady z toho můj domov, Salene. Odpusť mi.“

Salene se ho dotkla na tváři. „Chápu tě. Zapomeneme na to.“

Její bratr pohlédl na dveře Zaylova pokoje. „Ať je po tvém, drahá sestřičko, ale jestli udělá cokoli, co tě i třeba nepřímo ohrozí, bude se zodpovídat mně.“

S těmi slovy ji Sardak políbil na tvář a zamířil do pokoje. Salene se za ním dívala a nepochybovala, že by slib tentokrát dodržel. Svým způsobem byl Sardak stejný jako Polth. Oba byli nesmírně loajální k těm, které měli rádi. A pro ty, kteří jim zkřížili cestu, byli smrtelnými nepřáteli. Lady doufala, že to druhé nebude Zaylův případ.

Zaylovi se zdálo o pavoucích. Velkých. Malých. Byl chycen v jejich sítích, omotán jako zámotek. Pavouci ho obklíčili…

Do tohoto mučivého snu náhle vplula tvář. Tvář se šedými prořídlými vlasy a rysy vzdáleně připomínajícími jeho vlastní. Ta tvář se s chladným zájmem dívala na jeho trápení a nijak nedala najevo sebemenší úmysl nekromancerovi pomoci.

A tak Zayl dál bojoval sám…

Bouře zuřila bez přestávky celé dopoledne i odpoledne a teprve s příchodem noci se trochu zmírnila. Salene strávila většinu dne hlídáním rathmanova nehybného těla. Dělalo jí starosti, že se skutečně ještě nepohnul, a přestože to Humbart neřekl nahlas, Salene věděla, že i on začíná být nervózní.

Zayl se koupal v potu a obočí měl svraštěné, jako by nad něčím hluboce přemýšlel. Šlechtična cítila kolem jeho těla proudění magie, jako by se tu dělo cosi, čemu nerozuměla. Nejistá si tím, co by měla dělat, vlhčila mu rty čistým namočeným plátnem a snažila se, aby měl co největší pohodlí.

Jídlo jí nosil Sardak, protože služebnictvo odmítalo překročit práh. Mladší Nesardo nic neříkal, ale když jí podával tác, očima bedlivě sledoval nekromancera.

Salene snědla večeři v naprosté tichosti. Ani ona, ani Humbart už pro toho druhého neměli žádná povzbudivá slova. Lebka stále tvrdila, že Zayl bude v pořádku, ale znělo to prázdně a nemělo to nic společného s jeho fyzickou podobou.

A pak, jen několik minut poté, co Salene dojedla, zaklepal na dveře vyděšený sluha a zašeptal: „Paní, v přijímacím pokoji vás kdosi očekává.“

„V tomhle počasí?“ odpověděla šlechtična a zeptala se: „Kdo?“

Z chodby se neozvala žádná odpověď, a když Salene otevřela dveře, zjistila, že sluha utekl. Ušklíbla se a zavřela za sebou dveře. Pak sešla do přízemí. V tu chvíli vyšel z přijímacího pokoje jiný sluha s prázdným podnosem v rukou. Když ji spatřil, uklonil se.

„Přál si víno, má paní, a teď sedí u ohně.“

„Kdo? Kdo je to, Barnaby?“

Sluha s orlím nosem vypadal vyděšeně, že jeho paní neví, kdo je uvnitř. „Přece lord Jitan!“

Jitan? „Děkuji ti, Barnaby. Můžeš jít.“

Uklonil se a rychle odběhl. Salene se snažila zachovat klid tváří v tvář neočekávané, neohlášené a rozhodně nechtěné návštěvě muže, který měl v úmyslu připravit ji o dědictví Nesardů. Teprve když si byla jistá, že navenek působí klidně, vplula do místnosti.

„Drahý lorde Jitane!“ zvolala Salene. „Čemu vděčím za to, že jste se rozhodl mne poctít návštěvou právě této noci?“

S pohárem vína v ruce vstal lord Jitan z křesla, jako by on, a ne tahle žena byl doma. Šlechtic snad měl skvělou postavu, ale na jeho rozdílných očích a ústech bylo něco, co odjakživa Salene odpuzovalo. Oči neustále těkaly do všech stran, téměř jako by Jitan očekával v každém rohu nepřítele. Ústa se nyní zkřivila v hladovém úsměvu, který Salene připomínal vyhladovělého vlka.

„Má drahá, drahá Salene,“ opáčil a zvedl pohár. „Připíjím na vaši bezchybnou krásu.“

Ani za nejpříznivějších okolností by na jeho řečech nenašla nic příjemného. Lady Nesardo se ovšem i tak zdvořile uklonila.

Navzdory hroznému počasí byly Aldrikovy šaty i vlasy suché a čisté, což znamenalo, že ho sluhové zakrývali celou cestu až ke dveřím. Salene se pokusila nenápadným pohledem najít jeho plášť, ale nikde ho neviděla. Byla to škoda; kdyby byl po ruce, měla by možnost ještě více zkrátit to, co se zdálo být velmi nepříjemným setkáním.

„Přišel jsem se zeptat, jestli bychom nemohli uzavřít mír, drahá Salene,“ odpověděl konečně lord Jitan. Znovu se napil a přistoupil blíž. Najednou už mu oči netěkaly, ale upřeně se zahleděly přímo na ni. Salene cítila, jak ji do sebe vtahují, přestože toho muže nesnášela. „Jsme na kordy a nemáme k tomu jediný důvod.“

„Chcete mi vzít střechu nad hlavou a nechat mě na ulici.“

„Ani v nejmenším!“ Aldric se k ní sklonil a šlechtična nyní neviděla nic než jeho oči. „Nemám jinou možnost! Jednám téměř s každou větší rodinou ve Westmarchi! Většina mých transakcí obnáší spoustu peněz nebo velký majetek! Důvod, proč si stále udržuji pověst, je ten, že každý ví, že všechno, co řeknu, myslím vážně. Jakmile někomu slíbím zisk, když se bude podílet na mých obchodech, věří tomu, že z toho skutečně zisk mít bude. A zároveň, pokud obchod zahrnuje pojistky proti neplnění závazků druhé strany – což je nezbytné opatření zejména kvůli podvodníkům – musím se jich držet bez ohledu na následky.“

Aniž by chtěla, cítila Salene, že Aldrikův postoj začíná chápat. Až příliš často se stávalo, že šlechtici uzavřeli špatné dohody a pak se snažili vyhnout splácení věřitelům. Když měli za sebou vlivné osoby, což se stávalo často, nedostali ti. kteří prve uvěřili čestnému slovu, vůbec nic.

„Ale Riordan byl čestný muž a dával si pozor, aby souhlasil jen s tím, co mohl splnit…“

„To ano.“ Šilhající oči nyní zářily. Lord Jitan stál téměř rak blízko, že by mohl Salene políbit, a ona se pro ni netypicky s odporem neodtáhla. „Ale nikdy nedostal příležitost slovo dodržet – což by samozřejmě udělal nebýt tak nevhodně načasované smrti – a tak výsledek naší vzájemné dohody patří ze zákona mně.“ Pokrčil rameny. „Když si nebudu brát, co je mé, má drahá, napálí mě každý druhý, s kým budu obchodovat, a za rok jsem na mizině. Pak to budu já, kdo nebude mít střechu nad hlavou. A to byste nechtěla, nebo ano?“

Nedokázala odtrhnout oči od jeho. „Ne, nechtěla. Nechtěla bych…“

„Pak byste měla vzít v úvahu můj návrh, Salene. Jako lady Jitanová si udržíte dědictví svého rodu a získáte to. které nabízí můj. Vzájemně výhodný obchod.“ Dotkl se jí na tváři, jako by ji chtěl políbit. „Vzájemně.“

V mysli se jí bez varování objevila Zaylova tvář. Salene se od Aldrika odtrhla. Jeho úsměv se krátce proměnil ve vzteklý pohled, který ihned nahradila přijatelnější verze toho prvního.

Z nějakého důvodu pocítila Salene neodolatelnou touhu vrátit se do nekromancerova pokoje. Lord Jitan, který si všiml její náhlé nervozity, se zeptal: „Jste v pořádku? Mohu vám nějak pomoci?“

„Ne… děkuji vám, ne. Omlouvám se, Aldriku, ale musím vaši nabídku odmítnout.“

Jeho úsměv byl čím dál nucenější. „Zamyslete se nad tím. co říkáte, Salene… já opravdu udělám, co budu muset.“

Jeho znepokojující oči ji už nedržely. Šlechtična dokázala vzdorovat. „Na to je ještě čas. Ještě jsem nevyčerpala všechny možnosti. Stále ještě prošetřuji všechny finanční záležitosti svého muže…“

„Ale co…“ Sklapl a bez varování se náhle podíval směrem, kde byl Zaylův pokoj. Aldrikova tvář byla rázem kamenná. Náhle se uklonil. „Dobrá. Jestli se dnes večer dál nedostaneme, pak vám přeji dobrou noc… a ve svém vlastním zájmu se modlete, abyste brzy dostala rozum. Hodně brzy.“

Lord Jitan položil pohár a odkráčel. Salene se nesnažila doprovodit ho ke vchodu, který z přijímacího pokoje nebyl problém najít. Bedlivě poslouchala a po několika vteřinách byla odměněna prásknutím dveřmi. Odchod vzteklého šlechtice doprovázel prudký dusot kopyt a skřípění kol kočáru.

Konečně spokojená, že se lord Aldric Jitan neočekávaně nevrátí, vyběhla Salene po schodech. Vyděšený sluha jí musel rychle uhnout z cesty, tak rychle se lady Nesardo hnala nahoru.

Tam ji přivítal Sardak s rozcuchanými vlasy. Měl ve tváři ustaraný výraz, který však tentokrát neměl nic společného s nekromancerem. „Barnaby mi právě řekl, že tu byl Jitan! Co chtěl ten ďábel tentokrát?“

„To co vždycky. Chtěl, abych si ho vzala, že by to všechno vyřešilo.“

„Moje sestřička je na roztrhání! Torion bude žárlit! Požádal tě o ruku první, ne?“

Na tohle neměla čas. „Dost, Sardaku. Po Jitanovi už další uštěpačné poznámky nesnesu!“

Když chtěla proběhnout kolem něj, chytil ji za paži. „Promiň! Příště pro mě pošli hned Barnabyho. Nechci, abys byla s tím bastardem o samotě!“

Salene už mu málem odpověděla, že Aldrika Jitana zvládne snadno sama – ale pak si vzpomněla, jak blízko byla k tomu, aby s jeho požadavky souhlasila. Dokonce ji téměř políbil.

„Budu si to pamatovat,“ odpověděla jemně. Pak se usmála a dodala: „Děkuji, že se staráš.“

„To umím nejlíp… kromě pití.“ Všiml si směru, kterým se sestra obracela. „Jdeš za ním?“

„Ano.“ Cosi ji pohánělo. „Musím jít.“

„No, rozhodně lepší společnost tohohle než Jitana,“ zabručel Sardak vzdorovitě. „Ale zavoláš, kdybys mě potřebovala, že?“

„Ano, Sardaku, slibuju.“

Teprve pak ji pustil. Salene okamžitě vyrazila dál a doufala, že není pozdě.

Když však rozrazila dveře, našla všechno v původním stavu. Zayl ležel nehybně na posteli a přes značný chlad v místnosti se neuvěřitelně potil.

Obavy ji však neopustily. „Co se stalo, Humbarte?“

„Stalo?“ Navzdory tomu, že lebka neměla tvář, podařilo se jí vypadat zmateně. „Vůbec nic, občas okořeněné okamžiky totálního nic.“

„Ale já jsem si byla jistá…“ Salene přešla k lůžku a dotkla se Zaylova čela.

Její obavy okamžitě stonásobně vzrostly. Cítila, že ho ohrožuje nějaká síla, zdrcující, soustředěná přímo na nekromancera. Šlechtična však neměla ponětí, odkud se bere.

„Zayle…“ zašeptala bez rozmýšlení. „Zayle…“

Otočil k ní hlavu a náhle zasténal.

„Pohnul se!“ vyhrkl Humbart. „U hory Arreatu, on se pohnul! Konečně!“

V konečcích prstů, kterými se dotýkala jeho kůže, cítila teplo, ale ne nepříjemné. Zdálo se, že dýchá pravidelně-ji než dřív, a když se Salene pohnula, aby mu setřela pot z obočí, neorosilo se okamžitě jako prve.

Její naděje vzrostly. „Myslím, že je…“

Zayl náhle vytřeštil oči.

„Karybdus…“ vyhrkl.

Jakmile nekromancer vyslovil to jméno, oči zase zavřel a hlava mu spadla na stranu. Salene vzdychla ze strachu, že zemřel, ale když se podívala bedlivěji, viděla, že Zayl jen spí… a spí klidně.

„Karybdus?“ zavrčela lebka. „A to sakra jako znamená co?“

Karybdus zastrčil kostěnou dýku do pochvy a jeho výraz zůstával jako vždy navzdory nedávným událostem neurčitý.

„Už třikrát,“ řekl. Věc skrytá v temnotě, k níž nyní mluvil, pobíhala způsobem, který se nejlépe dal popsat jako vztek. „Už třikrát. Žádné počtvrté nebude.“

Rathman obrátil pohled ke stropu, a přestože k tomu neměl žádný zjevný důvod, v jeho výrazu se krátce objevilo uspokojení.

„Hezky spi, maličký. Všechno jde stále, jak je pro rovnováhu třeba. Víme, jak je nezbytné uspět. Už taky víme, že se jmenuje Zayl.“ Karybdus natáhl paži a na ni skočilo cosi velkého černého s mnoha nohama. Nekromancer to láskyplně poškrábal po hřbetě. „Zayl… samozřejmě že on.“

7

Generál Torion byl muž činu. Z nečinnosti šílel a stejná byla i jeho nálada této noci. Do chvíle, kdy bude dobrý Cornelius uložen k odpočinku, ještě scházely dva dny. To Torionovi vůbec nevyhovovalo. Král byl mrtev a musel být pohřben, aby jeho následník mohl usednout na trůn a stvrdit tak své právo. Čím déle to bude trvat, tím více se o tom bude mluvit a nárok na westmarchský trůn by mohl vznést někdo jiný.

A že takových byla spousta. Souhlas Salene Nesardo s tím, že Justiniana podpoří, pomůže získat některé rody. ale seznam potížistů byl na velitelův vkus až příliš dlouhý. Přál si, aby vše bylo jednodušší, jako tehdy, když ti. kdo sloužili trůnu, mohli podnikat daleko ráznější opatření. Rozhodnější.

V doprovodu osobní stráže čítající šest mužů jel nyní k paláci, stavbě ze šedého kamene se špičatými věžemi, vysokými pilíři a sochami na každé střeše. Palác byl postaven jako pevnost s vysokými kolmými zdmi zakončenými nahoře bodci a hlubokým příkopem s hladkými břehy, na něž nebylo možno vylézt. Nejnižší okna byla ve třetím poschodí, a navíc opatřena železnými mřížemi.

Jestli někoho při prvním pohledu na palác napadlo slovo pevnost, bylo to proto, že takhle byl postaven původně. Palác tu byl ještě dřív než město. Byl postaven jako první výspa v nově objevené zemi a vybrán za místo, odkud bude Westmarch růst. Torion nebyl žádný historik, pokud tedy nešlo o válku. Znal Syny Rakkise jen proto, že po nich zůstala ohromná moc a výtvory, které mohl obdivovat. Byli to oni, kdo vztyčil kolem města první hradby, které pozdější stavitelé jen zkopírovali a dotvořili. Hlavní město bylo pevnost samo o sobě, svým způsobem jakési plynulé rozšíření paláce.

A pevnost, jakkoli pevná, však mohla samozřejmě padnout zevnitř. Následnictví na trůnu muselo být zajištěno.

Kdyby tak jen měl ten chlapec trochu víc železný zadek jako jeho otec, pomyslel si generál a nebylo to poprvé. Nikdo by nezpochybňoval jeho schopnost vládnout.

Občané města zahaleni do kožešin a tlustých kabátů před ním skláněli hlavu, jak pokračoval dál ulicemi dlážděnými opracovanými kostkami. Torion jim občas na pozdrav odpověděl přikývnutím. Majitelé obchodů a řemeslníci vystrkovali hlavy ze dveří, aby si prohlédli muže známého pod přezdívkou Meč království. Někteří si možná říkali, proč si Torion nevzal od toho slabocha trůn sám. Gererál ale nad takovými řečmi ohrnoval nos. Jeho zajímala jen svěřená povinnost, a ne těžkopádná a namáhavá práce vládce. Ta čekala na Justiniana.

U hradeb obklopujících palác stáli v pozoru ostražité stráže v rudých uniformách, šedých ocelových kyrysech a helmicích s chocholem. Kopí držely vztyčená a za pasem jim v pochvě visely meče. Nad jejich hlavami nyní divoce vlály královské prapory a černý medvěd vyobrazený uprostřed skoku v jejich středu jako by tančil.

Stráže mu rychle uvolnily cestu, neboť Torion nebyl z těch, kdo by se jim musel představovat. S družinou projel železem tepanou bránou. Vítr kvílel, ale velitel si toho nevšímal, neboť byl soustředěn na něco důležitějšího. Nevěnoval pozornost ani zbytku cesty ke schodišti vedoucímu do paláce, ani stoupání k masivním železným dveřím s hledící vlčí hlavou… symbolem původních pánů. Teprve tam se zastavil, spíše jen proto, aby mohl obdivovat moc vtělenou do všech těch výjevů. Synové Rakkise možná již jako vládnoucí dynastie vymřeli, ale jejich odkaz byl všude, i v krvi mnohých obyvatel Westmarche.

Vysoká šedá chodba, kterou nyní kráčel, byla osvětlena loučemi a obě stěny lemovaly řady Torionových nejvěrnějších. Mezi nimi rovněž dál hleděly ze stěn vlčí hlavy, jedna vedle druhé. Justinanův předchůdce se však také pokusil ukázat, kdo je vládcem, a nechal na stěny pověsit bohatě zdobené – a pro generála až příliš křiklavé – tapisérie s emblémem rodu. Nad jeho hlavou tudíž nyní tančili obří medvědi, ale Torionovi připadali spíše vyděšení než děsiví. Téměř se zdálo, že jsou tak vysoko, aby byli z dosahu mord prastarých vlků.

Generál Torion zahnul prudce doprava, čímž odbočil z přímého směru do trůnního sálu. Justinian tam nikdy nebyl; nový monarcha dával přednost pohodlí vlastní komnaty, kde žil od narození. Jeho nepřetržité odmítání trůnu současnou politickou situaci zhoršovalo.

„Generále!“ ozvalo se najednou za ním. „Můj pane generále!“

Torion hlas okamžitě poznal podle toho, že mluvil přes nos. Edmun Fairweather, rádce nového krále, vytáhlý a úlis-ný muž, kterému Justinian věnoval až příliš velkou pozornost.

„Co je, Edmune?“ řekl generála otočil se. Hubený muž oděný do černé vesty a kalhot. Justinianův rádce vypadal trochu jako pták. Byl téměř plešatý, kromě úzkého půlkruhu hnědých vlasů táhnoucího se od jednoho ucha k druhému.

„Jeho Výsost… Jeho Výsost tam nenajdete.“

„Ale? Je dole v kuchyni?“ Torionův nový pán se považoval tak trochu za kuchaře, a když to vypadalo, že nikdy nebude vládcem, trávil spoustu času pokusy s recepty. Byl to další hříšek, který v očích většiny šlechty snižoval jeho vážnost.

„Ne, drahý pane generále! Jeho Výsost vás očekává v trůnním sále!“

Generál překvapením zabručel. To bylo poprvé. Justinian se od téhle místnosti držel tak daleko, jako by měl dostat mor, jen když tam vstoupí. Torion se snažil nepropadat falešným nadějím. Jedna věc byla, aby Corneliův nástupce sebral odvahu do trůnního sálu se vydat, druhá věc pak aby vypadal, že tam patří.

„Tak jděte první.“

Edmun se otočil na patě a vedl je do trůnního sálu, kde před dveřmi stáli v pozoru čtyři muži na stráži. Edmun luskl již připravenými prsty a dva ze strážných otevřeli dveře. Generálova osobní stráž zaujala pozice na chodbě. Její přítomnost v královské síni by krále shodila a Justinian si už nemohl dovolit další sebemenší ztrátu respektu.

Když však Torion vstoupil, musel při pohledu na výjev před sebou svraštět obočí. Byl tak uchvácen mužem stojícím před ním, že bezmyšlenkovitě poklekl.

Justinian IV – Justinian s vytřeštěnýma očima, jak mu mnozí za zády říkali – vážně shlížel z trůnu na velitele vojenských sil Westmarche. Pryč byla jeho ustrašená dětská tvář. Z toho, kdo nyní před Torionem seděl, vyzařovala stejná síla jako ze zesnulého milovaného Cornelia. Štíhlý mladík s pískovými vlasy by mohl být považován za pěkného, nebýt stop, které v jeho tváři zanechaly v dětství neštovice. Měl orlí rysy svého otce, ale oči bezpochyby po dávno oplakané královně Nellii, která zemřela krátce po jeho narození. Tyhle oči byly obvykle rybí a vyzařovala z nich slabost, jakou u jeho matky nikdy neviděl, ale dnes se Torionův pohled setkal s dvojicí hnědých očí, jejichž pohled okamžitě poutal pozornost.

„Drahý generále Torione,“ přivítal ho Justinian a i jeho obvykle váhavý hlas nyní odpovídal silou pohledu. „Vždy vás rád vidím. Prosím, vstaňte.“

Mluví přesně jako otec… žasl v duchu velitel, když poslechl. Přesně jako velký Cornelius, když byl ještě při síle.

Bílá noční košile, kterou Torion tak často na následníkovi trůnu vídal, a to bez ohledu na denní dobu, byla pryč. Nový král byl nyní oděn do královského šatu, který krejčí ušili na míru za den a noc od okamžiku, kdy bylo jasné, že se Justinianův otec neuzdraví. Ve skutečnosti velmi připomínal generálovu uniformu, avšak bez zlatostříbrných oválných nárameníků a zdobeného erbu na zlatém kyrysu. Medvěd hledící doleva vypadal stejně vyděšeně jako na tapisériích zdobících stěny a dřív dokonale vystihoval svého nositele. Nohavice a rukávy byly zlatě lemovány. Celkový impozantní vzhled doplňovaly vysoké černé kožené boty. Torion, který věděl, jak reagovali ostatní, když vcházel někam do místnosti, nyní zažíval stejný pocit vůči Justinianovi, poprvé od chvíle, kdy byl před dvěma desítkami let králem Corneliem povýšen.

„Vaše Výsosti…“ začal nakonec Torion, který si náhle uvědomil, zeje to on, kdo hledá slova. „Je mým potěšením nacházet se v blízkosti krále.“

Justinian otevřel ústa, ale pak zaváhal. Na krátký okamžik pohlédl stranou a v jeho výrazu byla znát stopa po obvyklém nejistém já. Pak se stejně náhle vrátil sebejistý mladý vládce. Justinian lehce vstal a sešel dolů, aby podal ruku nejvěrnějšímu poddanému.

„Vím, že jste si o mne dělal starosti, generále. Vážím si podpory, kterou jste mi dal, navzdory těmto obavám.“

Torion měl znovu pocit, jako by se nacházel v přítomnosti bývalého vládce. „Změna panovníka je vždy obdobím nejistoty, ale já jsem v důvěře a věrnosti nikdy nezakolísal, Vaše Výsosti.“

„Dobrý oddaný Torione,“ řekl král s úsměvem – úsměvem, který tolik připomínal Cornelia. Justinian důstojníka nepřestával překvapovat, neboť ho vzápětí plácl po zádech. Teprve nyní bylo zřejmé, že jsou stejně vysocí. Obvyklý zlozvyk mladého vládce hrbit z nedostatku sebedůvěry ramena byl pryč. Tenhle Justinian stál stejně hrdě a vzpřímeně jako kdokoli z jeho rodu.

Generál musel potlačit úsměv. Jestli to, co viděl, byla trvalá proměna, pak čekalo ty, kdo chtěli trůn vzít jeho právoplatnému dědici, nemilé překvapení.

„Mohu říct, jak vám ty šaty padnou, Vaše Výsosti?“ pronesl již v daleko větší pohodě, než když sem přijížděl.

„Že ano? Kdo by si to pomyslel?“

Justinian se odtáhl a náhle zvedl paže a zasmál se ke stropu. Torion svraštěl obočí a pohlédl na Edmuna, který zrovna našel cosi nesmírně zajímavého na rukávu.

Král rychle paže zase spustil. Přes tvář mu přelétl krátký stín nejistoty. „Omluvte mne, generále! Jen malá… ehm… nervozita. Už ne jako pes, ale takové malé štěňátko.“

Vzhledem k tomu, s čím Torion počítal, že bude pracovat, byla tahle odpověď přijatelná. Namísto slabého nezkušeného chlapce se velitel nacházel v přítomnosti muže schopnějšího než kterýkoli z dalších uchazečů o trůn. Nemohl čekat, že se vše obejde bez výstřelků. Měl je každý vládce. Měli to v krvi.

„Jak silnou máme podporu, Torione?“

Přestože už byl několik minut svědkem Justinianových schopností vést konverzaci, tahle přímá otázka generála zcela zaskočila. „Prosím za prominutí, Vaše Výsosti?“

„Komu můžeme věřit, že bude stát při mně, generále1? A kdo už stojí?“

Zvítězil Torionův dobře organizovaný rozum. Okamžité vysypal z rukávu několik jmen a završil je tou, které věřil nejvíce. „A samozřejmě ještě lady Nesardo.“

Justinian na něj hleděl. „Nesardo je s námi? Jste si jis-tý?“

„Vyjádřila podporu zcela bez váhání… a jestli to tak mohu říci, kdybyste před několik z těch, kdo stále váhají, vystoupil tímhle způsobem, obrátí se okamžitě na vaši stranu.“

Blonďatý monarcha znovu otočil hlavu. Tentokrát Torion jednoduše čekal. Jestli je tohle jediná slabina, kterou Justinian má, Westmarch má pro změnu štěstí.

„Máte pravdu, generále,“ odpověděl nakonec král. S dalším úsměvem zcela identickým s otcovým pak dodal: „Zorganizuj audienci na nejbližší možný termín, Edmune! Pozvi všechny, o kterých si Torion myslí, že přijdou!“

„Ano, Vaše Výsosti,“ řekl rádce s hlubokou úklonnou.

„Myslím, že by rovněž neškodila malá ukázka moci, co říkáte, generále?“

Znovu Toriona zaskočil. „Vaše Výsosti?“

„Musíme ukázat, že vojenské síly Westmarche jsou mi plně oddány. Dokážete to zorganizovat?“

Torion uvažoval. „Většina z pěších sil říše jsou vojáci různých lordů, kteří je králi propůjčují na důkaz důvěry. Patří mezi ně několik z těch, které bych nyní nerad viděl ve vaší přítomnosti… jestli mi rozumíte.“

„Kolik jsi jich schopen sehnat?“

„Vedle těch, o kterých vím, že jsou loajální, myslím, že můžu přivolat jednotky z hranic s Khandurasem.“ Khanduras, ležící na severovýchodě, byl kraj, ze kterého do Westmarche nejčastěji vpadaly různé bandy lupičů. Khanduras Westmarchi záviděl přírodní bohatství a Torion se domníval, že určitý podíl z kořisti šel do místní královské pokladny. To se mu bohužel zatím nepodařilo prokázat.

„To by někteří mohli považovat za riskantní. Ne příliš moudré rozhodnutí skutečného krále,“ nadhodil Justinian.

„Vaše moudrost mne ohromuje, Vaše Výsosti.“

Král se zamračil a znovu odvrátil hlavu. O chvíli později se do jeho pohledu vrátila ocel. „Jistě! Jsem hlupák! Městská stráž je součástí našich vlastních sil, že?“

Torion si nebyl jistý, že se mu líbí směr, kterým se nyní ubíraly královy myšlenky. „Ano, ale…“

Corneliův syn spráskl ruce. „To je dokonalé, nechápete? Tady se rozhodně invaze bát nemusíme a kdokoli z šlechticů, kteří zvažovali, že by zaujali mé místo, se jen stěží postaví městské stráži! Použijeme ji, abychom ukázali sílu, s jakou se chopím moci!“

Část z Torionovy nově nalezené naděje nyní odplula pryč. Městské hradby považoval za nejdůležitější část obrany města, bez ohledu na to, jak daleko byl Khanduras nebo Ensteig. Silné hlavní město posilovalo sebevědomí zbytku země.

Ale Justinian už se rozhodl. Než mohl generál Torion navrhnout cokoli jiného, král prohlásil: „Rozhodnuto! Myslím, že můžeme postrádat většinu mužů od hradeb otočených k horám a k lesu! Z té strany se nemusíme bát ničeho kromě wendigů, nemám pravdu, generále?“

„Zřejmě ano,“ zamručel velitel. Rychle si vše probral v hlavě. Ano, jestli je to nutné, bude nejlepší nechat bez ochrany právě tyhle hradby. I tak však bude Torion muset přeskupit hlídky, a to bude nějakou dobu trvat, stejně jaké‘ zorganizovat celou přehlídku. „Nebude to hned, ale dá se to zvládnout.“

„Skvělé!“ Justinian ho znovu poplácal po rameni a i nyní to byla dokonalá kopie zesnulého Cornelia. „Nechám to tedy na vás.“

Torion byl zcela dezorientovaný. Když sem šel, nečekal nic z toho, co se nakonec stalo. „Ano. Jak si přejete, Vaše Výsosti.“ Pak si důstojník vzpomněl na důvod, proč vlastně přišel. „Králi Justiniane, kdybych mohl…“

„Ano, můžete jít… s mými díky a požehnáním.“ Justinian se otočil, aby si promluvil s Edmunem. Když generál Torion pochopil, že jeho slyšení skončilo, uklonil se a vyšel ze síně. Hlavou se mu honily myšlenky týkající se nejčastěji toho, zda byla proměna Corneliova syna k lepšímu nebo k horšímu. Generálova osobní stráž zaujala pozice po jeho boku, on si vojáků však snad ani nevšiml.

Hradby by měly zůstat dobře chráněné. Vždycky to tak bylo, pomyslel si. Povolání vojáků od jednotlivých lordu však bylo příliš diskutabilní a Torion bude potřebovat mnoho mužů, aby splnil Justinianova očekávání. Nebyla jiná možnost než dočasně nechat hradby prázdné.

Kromě téhle záležitosti ale velitel odcházel s novou nadějí. Ukázalo se, že Justinian má rovnější páteř, než se zdálo po všechny ty roky, co ho znal. Pod vedením schopného generála se tahle páteř narovná snad ještě víc. Mnoho králů začalo jako nejistí a nezkušení a nakonec se stali legendami.

Je to dobré, přesvědčoval generál sám sebe, když vyšel ven do psího počasí. Zachrání to království. Zachrání to Westmarch.

A na tom koneckonců záleželo nejvíc.

Sluha právě přinesl králi Justinianovi pohár růžového vína, zatímco Edmun dál cosi drmolil o blížícím se shromáždění šlechty. Mladý vládce se napil.

„Dost.“

Edmun se zarazil uprostřed slova. „Vaše Výsosti?“

„Nech mě, prosím, být, Edmune. A ostatní vezmi s sebou.“

Rádce se uklonil tak hluboko, že se Justinian bál, aby orlím nosem nepoškrábal podlahu. „Jak si přejete, Vaše Výsosti.“

Černě oděný muž luskl prsty na stráže.

Pán Westmarche sledoval, jak všichni pomalu odcházejí. Otočeni zády nyní ani Edmun, ani ostatní neviděli, jak se mu oči hrůzou rozšířily a ústa zkřivila úzkostí. Ruka držící pohár se třásla tak, že královy šaty potřísni-ly kapky vína.

Když se dveře konečně zavřely a on byl sám, unikl mu ze sevřených rtů povzdech. Justinian nechal pohár spadnout na zem a naprosto nevnímal ani rámus, ani kaluž na kamenné podlaze. Jako zvíře chycené v kleci přešel k trůnu a rozhlédl se.

„A!“ Jeho pohled padl na prázdné místo ve vzdáleném rohu místnosti. Král nervózně vztáhl třesoucí se ruku ke stínům.

„Otče!“ zasípal Justinian. „Vedl jsem si dobře, otče?“

V temnotě zuřící bouře se na obloze zamihotalo světlo. Ti, kdo ho snad viděli, by si mohli říct, že se mraky v tom místě na okamžik roztrhaly a na zem dopadlo světlo jediné hvězdy.

Kdyby však pak vzápětí viděli, jak padá k zemi, nazvali by to zlým znamením, osudovým znamením.

Tak či tak by se podobní svědkové naprosto mýlili… a zároveň by měli naprostou pravdu.

Ale světlo nezhaslo, jako tomu v podobných úchvatných úkazech bylo. Jeho pád byl rychlý, avšak přesně cílený.

A pak se zastavilo přímo nad městem.

Strážný na vnějších hradbách se otočil tím směrem, snad proto, že vycítil změnu ve světě. Jeho oči se okamžitě zalily slzami a on odvrátil pohled. Dál plnil povinnosti a nadpozemský výjev mu zmizel z paměti.

Světlo dál klesalo, až dopadlo do Westmarche. Tam jeho nepřirozená záře pohasla a rozpustila se v šedi města.

Přímo nad sídlem Nesardů pak smrtelníkům zmizelo z očí.

8

Tři postavy v kápích tiše stály nad klečícím Zaylem, který opatrně kreslil do měkké půdy obrazec. Kolem se ozývaly ostré skřeky nočních obyvatel kehjistanské džungle a tahle téměř přízračná volání jen podtrhovala znepokojivou podstatu rathmanova úkolu.

Zayl dýkou nakreslil nad kruhem, který protínala rovná čára, dva oblouky. Vždy, když dokončil nějaký tvar, zazářil rudým světlem, které pak zbledlo do bledě zelené. Dech mladého čaroděje se s tím, jak pokračoval, zrychloval.

„Už je to téměř dokončené, „ oznámil starším.

„Co nás Rathma učí o takových zásazích do rovnováhy? „ zeptala se prostřední postava z trojice, vysoká šedě oděná žena s dvojicí černých hvězd vytetovaných do obou tváří.

Zayl bez váhání odpověděl. „Ze jakékoli vychýlení na kteroukoli stranu může způsobit katastrofu.“

Žena stiskla již tak tenké rty. „To je mechanická odpověď, kterou se učí každý učedník hned na začátku, aby pochopil, že nic z toho, co se naučí, nesmí používat pro své potěšení. Ty jsi však již mnohem dál, Zayle, synu Icharionův.“

„Pohlédni hlouběji do sebe i své práce, „ poradil mu holohlavý muž, jehož tvář byla téměř stejně prosta svalů jako kosti, které nekromanceři používali k práci.

„Soustřeď se, „ zašeptala třetí osoba, jejíž tvář nebylo pod širokou kápí vidět. Její hlas doprovázela podivná ozvěna, jako by zněl z hloubi jeskyně. „Tvé myšlenky musí vycházet jen z tvého nitra, neboť tam leží každé kouzlo i jeho následky.“

„Dokonči obrazec, „ dodal vyzáblý muž. Zaylpřidal k obrazci vlnovku – zastupující vodu. Narovnal se, aby prohlédl každý detail, ale nenašel žádnou chybu. Jiná část jeho mysli zároveň analyzovala otázku. Takže to mělo cosi společného s obrazcem, na kterém pracoval. Otázky starších se neustále vztahovaly k okamžiku, neboť okamžik byl nejdůležitějším aspektem času. Okamžik tvořil budoucnost a rozhodoval o směru, kterým se rathmam mají vydat, aby udrželi rovnováhu.

Prohlížel si všechny symboly – zlomené slunce, vodu. oblouky znázorňující životy, ostré hroty, které byly ohněm. Z nějakého důvodu kdesi hluboko uvnitř Zaylovi cosi říkaly a probouzely v něm dávno pohřbené emoce.

Pak pochopil význam obrazce i klíč k vytoužené odpovědi. „Ne…“

„Co nás učí Rathma, Zayle? „ naléhala znovu žena. „Nenuťte měk tomu…“

„Abys mohl zaujmout místo mezi námi, musíš se to dozvědět, „ pronesla postava bez tváře. „Udeř do obrazce, mladíku. Propusť to kouzlo.“

Vyzáblý učitel vztáhl ke studentovi kostnatou ruku. „Ale nejprve… musíš odpovědět na otázku.“

Zaylovi se třásla ruka. Málem volnou rukou smetl obludnost, kterou nakreslil. Ale pak zvítězil výcvik Znovu se soustředil na obrazec a snažil se ho vidět s chladnou hlavou, bez emocí. Přesně tohle od něj čekali.

„Rathma nás učí, že takové využití rovnováhy, „ bezděky nasucho polkl, „zničí náš smysl života a tím i duši. A když k tomu dojde, staneme se pro ni stejnou hrozbou jako ty, proti nimž bojujeme.“

„Téměř dostačující odpověď,“ prohlásila žena. „Dokonči kouzlo, Zayle.“

Student zaskřípal zuby a zabodl dýku doprostřed obrazce tak silně, že zajela až po rukojeť do měkké půdy.

V džungli se rozhostilo naprosté ticho… a pak vzduch proťalo kvílení. Nebylo to vytí zvířat, spíše to přicházelo z jiného místa, z místa, do kterého vedl Zaylův obrazec.

Z jeho středu vytryskly přízračné energie, stoupaly vzhůru a vířily kolem nekromancera. Zaylovy vlasy i plášť se zvedly, jakoby nabity elektřinou. Stejně zareagovalo oblečení vychrtlého muže apotetované ženy, přestože jejich zahalený společník se zdál být vším zcela nedotčen.

Zayl sledoval, jak se na něj chuchvalce energie začaly lepit. Podařilo se mu zachovat si neutrální výraz, ale z očí mu bylo možno vyčíst hluboké a temně pocity.

Mnohé chuchvalce energie tryskaly až do okolního porostu, kterým pak zběsile létaly sem a tam. Vytí se proměnilo v nářek, při kterém se Zayl celý roztřásl.

A pak… se dva z chuchvalců vrátily kstudentovi, obkroužily ho a nakonec odpluly zpět do obrazce.

„Podívej se na ně, „přikázala kápě.

Zayl by raději nechal pohled upřený někam jinam, ale poslechl. I kdyby mu to starší nenařídil, přinutil by ho podívat se vlastní pocit viny.

Když se zaměřil na oba chuchvalce, na okamžik získaly tvar. Nezřetelný, jen stěží zachytitelný tvar…

Muž. Žena. Oba vzdáleně připomínající jeho samotného.

Zayl k nim prosebně vztáhl ruku. „Nechtěl jsem, aby se to stalo! Já…“

Postava v kápi natáhla k obrazci okovanou botu a rozmazala její vnější okraj.

Kvílení a nářek ustaly. Chuchvalce energie okamžitě zmizely… ty dva před nekromancerem jako poslední.

Zayl padl na kolena a vykřikl: „Ne! Vraťte se! Prosím…“

„Prosím!“

Prudce se posadil, před očima stále ještě strašlivý výjev. Zayl se celý třásl a zoufale se rozhlížel ve snaze ty dva najít.

Nebyl však v džunglích Kehjistanu, ani v době, kdy dostal k dispozici všechny Rathmovy dary.

Ani v době, kdy jeho tajná touha byla navždy rozmetána na kusy těmi, kdo bývali jeho učiteli.

Ne, tohle byl pokoj, který dala Zaylovi Salene Nesardo. Byl na druhé straně Twin Seas, ve Westmarchi. Proudily k němu čerstvější vzpomínky… hostinec, zloději, záření vycházející ze sídla Nesardů, boj proti přízraku v hrobce.

Ale pak už jen prázdnota. Něco bylo z jeho mysli násilím vyrváno. Zayl přiložil ruce ke spánkům a snažil si vzpomenout…

Pak si uvědomil chladný dotyk vlastní pravé ruky. „Ne…“ Nekromancer hleděl na obnaženou ruku a prsty a uvědomil si její pekelnou podstatu. To, co udělal, šlo silně proti Rathmově učení, ale tehdy to Zaylovi bylo jedno. Bylo to pro něj nezbytné.

Ale Salene ji viděla a nekromancerovi se z toho vědomí obrátil žaludek víc než kdy jindy od chvíle, kdy… kdy vlastní hloupostí zabil dva nejdůležitější lidi jeho raného života.

Zatnul zuby a otočil se přes rameno. Lebka Humbarta Wessela byla zticha, ale Zayla oklamat nemohla.

„Nemůžeš spát, Humbarte. A předstírat spánek je pod tvoji úroveň.“

„Nic není pod moji úroveň, chlapče, až na tenhle kus nábytku!“

Rathman sklouzl z postele. Svaly ho bolely, ale on takový drobný nedostatek ani nevnímal. „Ušetři mě těch vtipů. Co se stalo v hrobce?“

„A co se tam nestalo?“ Lebka mu rychle popsala detaily a vše přibarvila způsobem tolik typickým pro všechny žoldáky. Zayl chtěl několikrát lebku napomenout, ale nakonec si jeho analytické myšlení v Humbartově přehánění našlo skutečnost.

Polthovy smrti si byl vědom, a přestože děti Rathmy by měly být povzneseny nad nějaké nářky – neboť copak nebyla smrt jen jiným stavem mysli? – Zaylovi bylo strážce líto. Salene měla o jednoho ochránce méně, a to si šlechtična mohla dovolit jen stěží. Byla zapletena do záležitosti přesahující tento svět, a dokonce i svět mrtvých. Na celé věci bylo něco tak odporného, že to nekromancera vyvádělo z míry. Cítil, že vše má cosi společného se zničením Kamene světa.

Temní se probudí, řekl mu duch v džungli, kterého vyvolal před odjezdem. I ti ztracení…

„Vzala tvou… práci dobře, chlapče,“ dodal opožděně Humbart. „Teda jasně že až po prvním šoku. Když jsem jí řekl, jak jsi o ni přišel…“

„Cože jsi udělal?“

„Klídek, chlapče, klídek! Ta holka není měkota! Klidně by se k vám mohla přidat, teda aspoň pokud jde o vůli! Hned pochopila, o co ti v Urehu šlo a proč jsi měl pocit, že musíš tu tlapu dát do pořádku.“

Tahle slova Zayla nijak neuklidnila. „A ty jsi jí řekl, že jsem…“

Skoro to vypadalo, jako že lebka zvedla obočí. „Jasně že ne! Některé věci je lepší nevědět nebo zapomenout!“

„Ano…“ Zayla najednou tak strašlivě rozbolela hlava, že se musel posadit. Soustředil se na dýchání a s každým nádechem se uklidňoval. Bolest ustoupila. „Stalo se, když jsem byl v bezvědomí, něco divného?“

„Lady měla návštěvu. Tipnul bych si, že to byl lord Jitan.“

To vzbudilo nekromancerův zájem. „Opravdu? S tím bych se rád setkal.“

Zayl si se Salene o tom proradném šlechtici promluví, až k tomu bude vhodná chvíle. Nyní musel nabrat síly a pokusit se vyplnit prázdná místa v paměti.

„Hele,“ vyrušila ho lebka. „Co je zač ten Karybdus?“

„Karybdus?“ Rathman pohlédl na mrtvého společníka. „Jak to myslíš?“

„No, chvilku to s tebou bylo pěkně nahnuté, chlapče. Nakonec to vypadalo, že tě zpátky přivedla až lady. Tipnul bych si, že bude mít podobné nadání jako ty, teda kdyby věděla, jak s ním zacházet.“

Salene si vedla dobře už dole v hrobce. Na víc však instinkt nestačil. Šlechtična potřebovala výcvik od nějakého čaroděje. Samozřejmě že ne od Zayla, ale od někoho, jehož obor byl poněkud přijatelnější.

Zayl se vrátil k původnímu tématu. „A kdy jsem se o něm zmínil… o Karybdovi?“

„No, právě v té době. Tak kdo to je?“

Zayl se zamračil a odpověděl: „Nemám ponětí.“

„A to děláš normálně, vyslovovat jména, které neznáš? Toho jsem si teda zatím nevšiml, chlapče.“

„Nedělám.“ Nekromancer to jméno znovu a znovu obracel na jazyku a v duchu si s ním pohrával. Karybdus. Bylo na tom cosi povědomého, ale nic konkrétního ho nenapadalo.

Ty díry v paměti…

„Nic jiného jsem neřekl.“

„Kéž bych ti mohl říct, že jo.“

Zayl se rozhodl, že jméno bude zkoumat později. Snad byl Karybdus nějaký démon. To by určitě mnohé vysvětlovalo.

A přesto…

Zayl vstal a zamířil ke dveřím.

„Kam se chystáš?“

„Musím se vrátit do hrobky Nesardů.“

„Ale takhle asi ne,“ nadhodil Humbart.

Nekromancer se na sebe podíval. Měl oblečené jen kalhoty, jediný kus oblečení, který mu Salene nechala. A ty byly navíc roztrhané. Boty stály u postele, protože na ně ve spěchu zapomněl úplně. To, že Zayl nyní stál bosý a skoro nahý u dveří, vypovídalo o jeho rozpoložení, i tak byl ovšem připraven vrátit se na to prokleté místo pod zemí. Ani ho nenapadlo, jestli má s sebou dýku.

„Myslím, že by sis měl na chvilku sednout, chlapče.“

„Nemám…“ kdosi váhavě zaklepal na dveře. Zayl bez rozmyslu řekl: „Vstupte.“

Dveře se otevřely a vešla Salene. Pohlédla na Zayla a vzdychla.

Nekromancer se instinktivně zakryl a až pozdě si uvědomil, že tak nabízí lady dokonalý pohled na znetvořenou pravou ruku.

Schoval ji za záda a zamručel: „Omlouvám se, že jsem takhle, má paní.“

Salene se už otočila. „Měla jsem pocit, že jsem vás slyšela, ale čekala jsem, že budete v posteli. Moje chyba! Jen se mi nesmírně ulevilo, že jste při vědomí!“

Rathman se rozhlédl a našel zbytky pláště. Přehodil si ho přes sebe a přes to, že byl notně potrhaný, trochu ho to uklidnilo. „Unáhlil jsem se. Můžete se otočit.“

Když tak učinila, všiml si, že se červená. Nekromancer nebyl na podobné reakce žen zvyklý a obrátil pohled k balíčku, který držela v rukou. „Šaty?“

„Máte skoro stejnou velikost jako Sardak, takže jsem vám nechala něco přinést. Jsou obyčejné, ale skoro takové, jaké jste měl. Na plášti nejsou výšivky, ale…“

Vzal si od ní šaty. „Ale budou rozhodně stačit. Jsem vaším dlužníkem.“

Její výraz zvážněl. „Ani v nejmenším. Ne po tom… všem.“

„Je mi líto Poltha. Vím, že pro vás hodně znamenal, stejně jako vy pro něj. Taková loajalita se nekupuje za peníze.“

„Polthův otec sloužil mému.“ Salene sklopila hlavu. „Stejně jako jeho otec. Vypadá to, že prokletí Nesardů stihlo i jejich rodinu, protože on byl poslední z rodu.“

Zayl se zamyslel. „Kdybyste chtěla, mohl bych…“

Jeho nedokončenou nabídku rychle utnul Salenin pohled. „Ne. To už stačilo. Necháme Poltha odpočívat. A necháme odpočívat i mého manžela. Byl to víc než marný pokus… stál příliš mnoho.“

„Ale nebyl zcela bez úspěchu. Něco jsme se dozvěděli. Povězte mi, říká vám něco jméno Karybdus?“

„Ne… ale vypadá to, že vám ano, mistře Zayle. Vyslovoval jste ho jako něco známého.“

Smutně přikývl. „Ano, ale zdá se, že po mém probuzení mi z paměti zmizelo.“

Nyní na něj pohlédla se soucitem. „Snad až se dáte trochu dohromady.“

„Snad…“

„Můžeme si o tom promluvit za chvíli,“ trvala na svém Salene. „Musíte mít obrovský hlad.“

Zayl skutečně zaznamenal nezvyklé kručení v žaludku, ale takové přízemní starosti šly nyní mimo něj. Alespoň se bude moci obléct a nechat hostitelku na chvíli odpočinout. „Stačila by mi trocha polévky.“

„Jestli se o to postarám já, sníte daleko víc.“ Otočila se. „A já se o to postarám hned.“

„Lady Salene.“ Když se šlechtična znovu otočila, Zayl pokračoval. „Pochopil jsem, že vás navštívil lord Jitan.“

„Ano.“ Z jejího výrazu čišelo obrovské opovržení.

„Kdybyste se náhodou znovu ocitla v jeho společnosti, bylo by nejlepší, kdybyste před ním jméno Karybdus nevystavovala.“

„Myslíte, že by věděl, o koho jde?“

Nekromancer tiše zaklel, když si uvědomil, že právě vnukl Salene myšlenku. „Prosím, nevyslovujte to jméno.“

Znovu se obrátila. „Pochybuji, že se v brzké době s Jitanem zase uvidím, tedy pokud tomu budu moci zabránit. Hned vám přinesu něco k jídlu.“

Zavřela za sebou dveře a Humbart se temně zasmál.

Zayl na něj pohlédl. „Co tě tak pobavilo?“

„Je jasné, že Rathma toho učí hodně, ale evidentně dost málo, když přijde na mluvení s ženami… nebo je to jenom tvůj problém?“

„Poslechne mě. Je vnímavá.“

Holá lebka neodpověděla.

Sklíčen dosud neznámým pocitem zmaru se Zayl začal oblékat. Salene opravdu našla šaty až pozoruhodně podobné jeho vlastním, včetně pláště. Scházelo mu větší množství vnitřních kapes, které na tom původním tolik oceňoval, ty však bude nekromancer moci přidat později.

Jedna věc však počkat nemohla. Zayl přešel k jednomu z váčků a vytáhl krvavě rudou svíci. Jemně jí namířil na plášť, vytáhl křesadlo a zapálil knot.

V okamžiku, kdy se svíce rozhořela, olejové lampy v místnosti potemněly. Místnost zahalil stín. Plamen svíce rychle sílil, ale jeho barva byla rudá jako krev a jen přispívala k děsivému efektu celého kouzla.

Zayl natáhl kostlivou ruku a dotkl se špičky plamene.

Ze svíce se ozvalo cosi jako krátké rozzlobené zašeptání. Nad postel se přenesl malý obláček dýmu. Několik sekund tam vířil a pak získal tvar temných úst.

„Zayle…“ zasípala ústa. Když promluvila, na chvíli odhalila dlouhé vražedné zuby, rovněž vytvořené z kouře.

„Musím od tebe něco chtít, X’y’Laqu.“

Kouřová ústa se usmála. „Prosba. Přání.“

„Požadavek. Víš, jakou mám nad tebou moc.“

Duch se zasmál. „Svíčka dohořívá. Brzy nastane dlouhá noc.“

Zayl nad tím připomenutím jen pokrčil rameny. „To mi začne dělat starosti, až přijde čas.“

„Mělo by ti to dělat starosti pořád, člověče…“

Rathmanova levá ruka jakoby odnikud vytáhla bílou dýku. Zayl ji přidržel před obláčkem. „Do té doby nezapomeň, co všechno díky našemu poutu dokážu.“

Z duchova hlasu se vytratila veškerá arogance. „Zavolal jsi mne. Co potřebuješ?“

„Stejně jako s mým starým pláštěm, udělej stejnou věc s tímhle, ale přidej Šupiny Trag’Oula… na což jsi minule jednoduše zapomněl.“

Kouřová ústa slétla níže a nyní se vznášela jen centimetry nad pláštěm. „Neřekl jsi. Musíš říct. Taková jsou pravidla…“

Tmavovlasý nekromancer nad tou výmluvou mávl rukou. „Věděl jsi, co chci… ale ano, měl jsem se vyjádřit přesněji. Šupiny TragOula zde.“ Zayl se dotkl místa na lemu. „Ostatní – všechno ostatní – stejně jako minule. Žádné chyby, žádná chybějící znamení. Dokonalá kopie.“

„Učíš se rychle, člověče jménem Zayl. Kéž by ostatní tvého druhu nebyli tak bystří.“ Ústa se roztáhla. „Mám velký hlad.“

„Udělej, co jsem ti přikázal. Hned. Nehodlám na tobě plýtvat knotem.“ Aby Zayl dodal slovům váhu, dotkl se konce plamene hrotem dýky.

Přízračná bytost vydala cosi, co by se dalo nejlépe popsat jako povzdech. Ústa připlula ještě blíž k plášti. Chvíli se nic nedělo, ale pak se zhluboka nadechla.

„Žádné chyby, nic nesmí chybět,“ připomněl mu Zayl. X’y’Laq neodpověděl. Místo toho démonická ústa vydechla.

Nad plášť vylétl roj malých symbolů vytvořených z kouře. Zayl zkušeným okem každou runu rychle prohlédl a všímal si zejména tvarů a drobných nuancí. Zároveň na jiné úrovni vnímal magii ukrytou v každé runě zvlášť. Počet ovšem nesouhlasil. „Všechny, X’y’Laqu.“

„Jenom jsem nabíral dech,“ ujistila ho ústa rychle. Znovu vydechla a k ostatním se přidaly ještě dva drobné symboly.

Zayl je ještě jednou všechny prohlédl a nakonec přikývl. Ve stejnou chvíli symboly dopadly na lem a další přesně určená místa na plášti, dokonce i na jeho rub.

Zayl se oděvu dotkl a první z run znovu vypluly na povrch. Rozzářily se jasně stříbrným světlem a pak zdánlivě zmizely.

Jeden po druhém všechny symboly zářily a hasly. Zayl je sledoval, dokud si nebyl jistý, že se i poslední z nich stal součástí pláště, pak konečně odtáhl dýku od obláčku. „V pořádku.“

„Copak bych tě někdy zklamal?“ Někdo zaklepal na dveře. „Salene…“ syknul Humbart. Ústa vylétla vzhůru a zároveň se obrátila ke dveřím.

„Žena? Tak ji přece pozvi dál. Chci se podívat, jestli je hebká a něžná…“

Nekromancer prsty pravé ruky stiskl knot a zhasl plamen.

X’y’Loqova přízračná ústa se se vzteklým zasyčením rozplynula.

„Okamžik, prosím,“ zavolal rathman. Sebral z místa, kam ji Salene položila, vycpanou rukavici. Už jeho znetvořenou ruku sice viděla, ale Zayl si z nějakého záhadného důvodu myslel, že by na to mohla zapomenout, když ji odteď už bude schovávat. „Vstupte.“

Nebyla to však Salene, kdo vešel, nýbrž Sardak. Sardak, velmi střízlivý a plný nedůvěry.

„Sluha mi řekl, že jste vzhůru. S kým jste to teď mluvil?“ Podíval se Zaylovi přes rameno.

„Asi se mnou, ne?!“ odsekla lebka.

Sardak ani nemrknul. Stejně jako jeho sestra si rychle zvykl na všechny tyhle bizarnosti. Určitým způsobem z nich snad Sardak byl ještě méně nervózní než Salene. Pití totiž také dokázalo vyvolávat velmi hrůzné a děsivé společníky. „Ne, tenhle hlas byl jiný… závistivý a se šílenou chutí… na něco víc než jídlo.“

„Potřeboval jste něco?“ zeptal se ho nekromancer.

Sardak zavřel dveře. „Jenom krátkou přátelskou rozmluvu, než se moje drahá sestřička vrátí s jídlem. Nelíbíte se mi ani vám podobní, mistře Zayle. Vrtáte do věcí, které by měli všichni nechat na pokoji. Často je lepší nechat minulost spát…“

„Souhlasím. Příslušníci mého řádu vždy dělají jen to, co je nezbytně nutné pro udržení rovnováhy.“

Sardak se na něj posměšně ušklíbl. „Nemám ponětí, co to znamená, a v každém případě je mi to totálně jedno. Co mi ale není jedno, je Salene. Proto jsem s vámi chtěl mluvit, než se vrátí.“

„Nebylo by tedy lepší přejít hned k problému?“

„Ten problém,“ pronesl Salenin bratr a bezděčně přešel k místu, kde ležel Humbart, ‚je v tom, že existují ještě horší věci než to, že se kolem ní motáte. Konečně mám dost čistou hlavu na to, aby mi to došlo… a jedna z těch věcí mi hned, jak jsem byl schopen trochu uvažovat, cosi připomněla. Jméno, které jsem kdysi slyšel od kamaráda opilce. Salene by vám řekla, že mám proklatě dobrou paměť, když tedy zrovna nejsem v lihu. To je vlastně jeden z důvodů, proč piju. Mám opravdu zatraceně dobrou paměť. Nedokážu zapomenout vůbec na nic.“

Zayl už Sardakovi podobné potkal a chápal, jaké asi některé jeho vzpomínky budou. Tohle však v tuto chvíli nebylo to hlavní. Měl podezření, že ví, jaké jméno Sardak slyšel. „Ten muž. Zmínil se o jménu Karybdus?“

Salenin sourozenec se sehnul, aby se podíval Humbartovi do očních důlků. Lebce bylo nutno přičíst ke cti, že zůstala zticha. „Přesně! Jen tak mezi řečí, ale s pořádnou úctou. Tohle jméno si pamatuju naprosto přesně, právě proto, že je tak zatraceně divné a děsivé. Zní to, jako by se člověku pod nohama rozevřela země a chtěla pohltit všechno a všechny.“

Bylo zvláštní, že naprosto stejný pocit měl i rathman. „A co ještě říkal?“

Sardak náhle vzal Humbarta do ruky a obrátil ho čelem ke zdi. Lebka nesrozumitelně zaprotestovala a Sardak se rozesmál.

Když se však znovu obrátil k Zaylovi, veškerý humor se z jeho tváře vytratil. „Už nic, sakra. To je všechno. Ten můj kamarád vypadal, že se cítí provinile, že to jméno vůbec vyslovil. Už jsem ho nikdy neslyšel. Vlastně jsem s tím chlápkem od té doby nikdy nepil.“

Zayl se znovu ocitl ve slepé uličce. Ale ne zcela. Jestli se o tom jménu zmínil nějaký Sardakův kamarád, pak bylo pravděpodobné, že patřilo člověku, ne démonu. Podle nekromancerových zkušeností to však celou situaci nijak nezlehčovalo. Zlo lidí bylo často větší než těch nejprohnanějších démonů. Byl to jeden z důvodů, proč samo Peklo tak často vyhledávalo jejich pomoc.

„Děkuji, že jste mi to řekl.“

„Neudělal jsem to kvůli vám. Udělal jsem to jenom kvůli ní.“ Sardak se tvářil rozčileně, přestože mu k tomu Zayl nedal jediný důvod.

„Hluboce ji milujete.“

„Je moje rodinal Celá. Není to jenom moje setra, ale taky moje matka a někdy i otec! Zemřel bych pro ni a zabil kohokoli, o kom bych si myslel, že chce zabít ji!“

Zayl přikývl. „Věřím vám.“

Sardak se vrátil ke dveřím. Zhluboka vydechl a zašeptal: „Každopádně, myslel jsem si, že když vám to řeknu, mohlo by vám to pomoct. Nemám vás rád, ale ona vám věří a má na lidi lepší nos než já.“

Přišel také proto, aby si na Zaylovi vylil vztek, nemluvě o tom, aby ho varoval před jakýmkoli pokusem ublížit Šálené. Nekromancer odpověděl: „Ona vám taky věří.“

Poprvé se mu podařilo Sardaka zaskočit. „Ano… myslím, že ano.“

Zayl přemýšlel nad vším, co se dozvěděl. Na mysl mu padla jedna vzdálená naděje. „Ten váš kamarád. Myslíte, že bych ho mohl vyhledat a zkusit se od něj něco dozvědět? Víte, jak se jmenuje nebo kde bych ho našel?“

„No, rozhodně vím, kde byste ho našel, ale tam se nedostanete. Někoho jako vy by nikdy nepustili dovnitř. Z toho by byl poprask!“ Mladší Nesardo se uchechtl. „Skoro by to stálo za to… teda, ne že by k tomu někdy mohlo dojít.“

Zayl si náhle sám sebe představil, jak vchází do zakarumského chrámu. Sardakův společník tam jistě pracoval jako nějaký dělník nebo nižší akolyta, alespoň soudě podle Sardakovy reakce. „Patří ke kněžím?“

„Dobrý bože, ne, i když to by taky byla sranda! Ne, mistře Zayle, Edmun je ještě na drsnějším místě! Je to osobní rádce našeho nového milovaného krále.“

9

Bylo tradicí v Západních královstvích, že když zemřel král a jeho následník se připravoval převzít trůn, sjela se veškerá šlechta do hlavního města, aby mu přísahala věrnost a vyjádřila podporu. Shromáždění tak velké politické a vojenské síly bylo zároveň považováno za znak stability země.

Někteří přijeli v dlouhých karavanách složených hlavně z koní s hustou srstí a mul. Jiní přijeli v kočárech a málo nebylo ani těch, kdo přijeli na koních s družinou po zuby ozbrojených žoldáků. Za branami nyní vlály stovky praporů, což byl pro bohaté občany i chudinu skvostný pohled, neboť mnozí z nich se narodili těsně před nebo za Corneliovy vlády a podobné shromáždění nikdy neviděli.

Avšak ti, kdo se nyní začali sjíždět do města, přijížděli s různými záměry. Mnozí přišli vzdát čest mrtvému vládci, ale zároveň s ním pohřbít i jeho následníka. Jiní, kteří přišli nabídnout služby Justinianovi IV., tak činili pouze s poloviční vírou.

Ať již přišli z jakéhokoli důvodu, hlavní bylo, že byli tady.

Alespoň hlavní to bylo pro Aldrika Jitana.

Šlechtic z balkónu svého sídla postaveného na stráni kopce sledoval, jak i poslední návštěvníci troubením a máváním prapory ohlašují příjezd. Lord Jitan si opovržlivě odplivl.

„Rudě oranžově modrý prapor barona Charlemora,“ zabručel. „Skoro poslední, jako obvykle. Nese se jako páv.“ Aldric se ohlédl přes rameno do temné místnosti. „Ještě jich dorazí sedm, možná osm, ale to už bude všechno. Jsi tu někde?“

V temnotě se krátce objevilo bledé smaragdové světlo. V jeho záři bylo na chvíli vidět Karybda. Rathman s ocelovýma očima se skláněl nad stolem pokrytým mapami hvězdné oblohy. Krátké záblesky světla vycházely z malého, ostře broušeného krystalu ve tvaru tesáku dravé šelmy. Krystal se na stříbrném řetízku houpal nad mapami. Příležitostně se nad některým souhvězdím zastavil a krátce rozzářil.

„Trpělivost přináší růže,“ připomněl Karybdus. „Hlavně budoucímu králi.“

„Ale já už to cítím,“ mručel Aldric, který znovu obrátil hlavu k přijíždějícímu baronovi. „Říkal jsi, že se to stane, až se všichni sjedou.“

„Taky že ano. Všechna znamení zůstávají konstantní. Pavoučí měsíc je téměř nad námi.“

„Taky bylo na Čase! A co ten protivný rýpal? Co ten druhý nekromancer? Říkal jsi, že v tuhle chvíli už pro nás nebudou problémem!“

Další krátký záblesk odhalil Karybdovu tvář, která se náhle zkřivila zlostí. „Je velmi schopný, ale vstupuje do hry, aniž by znal pravidla a hráče, nemluvě o následcích.“

Lord Jitan položil silnou ruku na jílec meče. „Jestli na něho nemůžeme použít kouli a tvoje pasti selhaly, třeba by pomohla dobrá ocel!“

„Pokud to bude nezbytné.“ Kámen se naposledy rozzářil a pak zmizel, když ho nekromancer sevřel v dlani. V příštím okamžiku se již objevil vedle šlechtice. „Byl by to pro něj bizarní konec.“

„Jak to myslíš? Mluvíš, jako bys ho dobře znal, čaroději.“

Karybdus mírně zavrtěl hlavou. „Ne, ale jeho skvělá pověst… na někoho tak mladého… je mi dobře známá. Kdyby nesešel z cesty, snad by jej bylo možné dokonce obdivovat.“

„A on tě taky zná?“

„Znal, ale podařilo se mi vymazat mu vzpomínky z hlavy.“ Ozbrojený nekromancer se napřímil a hrdě dodal: „Koneckonců, je to jenom Zayl, zatímco já jsem já.“

Aldric ho zchladil: „Tenhle Zayl nám pořád způsobuje problémy, i když jsi, kdo jsi.“

„Už nebude. Můžeme pokračovat podle plánu.“ Karybdus zamířil zpět do temnoty, ale šlechtic mu náhle položil ruku na rameno. Z tohoto úhlu lord Jitan neviděl nekromancerovi do tváře, jinak by si to možná rozmyslel.

„Čaroději, připomeň mi, prosím tě, co z toho budeš mít ty. Já vím, co dostanu já – a zasloužím si to – ale chtěl bych to znovu slyšet, jen tak pro pobavení.“

Když se Karybdus otočil, jeho tvář byla tváří učence, analytická a bez emocí. Slova zněla ploše, jako by přednášel studentům. „My, kdo následujeme Rathmu, sloužíme rovnováze. Rovnováha je vším. Bez ní by svět ovládla anarchie a chaos. Snažíme se tomu zabránit tak, že přinášíme řád.“ Pokynul hlavou k Aldrikovi. „Vy jste nyní klíčem k našemu úspěchu. Westmarch se nachází uprostřed proudu dění. Je třeba tvrdé ruky. Je třeba vás, abyste zabránil zkáze Západních království.“

Vysoký šlechtic se usmál, stejně jako mnozí v jeho postavení tak snadno ovlivnitelní lichotkami, ovšem jen když byly dostatečně silné.

„Až se stanete vládcem, budou na vás kladeny požadavky, jaké by někteří mohli nazvat hanebnými nebo snad zlými. Nepochopí, zeje nutné učinit, co učiníte. Budou oběti, které z dlouhodobého hlediska prospějí celému lidstvu. Přijde čas, kdy jméno Aldric dostane přídomek Velký, Předvídavý a Vůdce lidstva.“ Karybdus ukázal na sebe. „A co se týče mne, mou odměnou bude, že jsem posloužil rovnováze a bližnímu, jak nejlépe jsem dokázal, a zadržel jsem příliv chaosu tím, že jsem vám dopomohl na trůn… což už nebude dlouho trvat.“

„Ne… nebude,“ souhlasil Aldric a obrátil pohled ke stropu. V duchu viděl svou korunovaci. Davy budou jásat. Rozezní se rohy. Poddával se dál a představil si sám sebe v čele ohromné armády – s Pavoučím měsícem v rukou, které chrání kovové rukavice – jak nejprve útočí na jednotky Khandurasu, pak Ensteigu a pak, až všechno ostatní bude jeho, na barbary obývaný sever. A pak se Aldric obrátí k legendárnímu Lut Gholeinu.

Na světě bude řád… jeho řád.

A až si bude jistý, že Karybda už nepotřebuje, podřeže mu hrdlo. Aldric věděl, že mu nekromancer neříká všechno. Karybdus měl za lubem ještě něco. Tím si byl šlechtic jistý. Koneckonců, on byl na tom stejně.

„Á, zapomněl jsem se zmínit. Něco jsem objevil, můj pane. S potěšením musím říci, že to naši věc značně urychlí.“

Vytržen ze snění se Aldric dychtivě obrátil na společníka. „Co?“

Karybdus vložil malý zelený krystal do kapsy. „Už nepotřebujeme sídlo Nesardů.“

„Ale…“

Černě oděná postava zmizela v temnotě. Aldric Jitan čaroděje rozčileně následoval. Přestože se jeho nestejné oči okolní tmě rychle přizpůsobily, Karybda neviděl.

„Jáma pod ním měla být místem, kde bychom vykonali své dílo, ale můj výzkum ukázal, že daleko lepší místo leží nedaleko městských hradeb,“ ozval se rathmanův hlas odkudsi zepředu.

„Lepší než původní chrám?“ Aldric se snažil přijít na to, kde jinde shromáždit síly, které chtěl ovládnout, než na místě, kde kněží pro pána postavili hrobku. Snažil se, ale neuspěl. „Kde?“

Přímo před ním se ve tmě objevila bledá záře barvy kosti. Lord Jitan zalapal po dechu a couvl.

Nad září se objevila Karybdova tvář… nad září vycházející z Pavoučího měsíce. Obraz pavouka na kouli nyní jako by pulzoval ve stejném rytmu, v jakém šlechtic dýchal.

„Na místě, kde tohle bylo stvořeno. Na místě, kde naposledy stály Děti Astroghy po masakru věrných v chrámu.“

„Ale já jsem měl za to, že to byly ty ruiny, kde jsme jej našli!“

Nekromancer zvedl předmět výš a posvítil Aldrikovi přímo do očí. V hlavě se šlechtici ozval Karybdův hlas. „Tam jsme našli místo, kde Vizjereiové Měsíc ukryli s vírou, že jej nikdy nikdo nenajde. Neměli dostatek síly, aby jej zničili, ani to, kvůli čemu byl stvořen. Ne, místo, které jsem objevil, je daleko významnější než kterékoli z předchozích. Je to cesta do království mimo tento svět…“

„Království mimo tento svět…“ Lord Jitan odtrhl pohled od koule. „Pak už ale nepotřebujeme k…“

„Ale ano, potřebujeme,“ skočil mu do řeči nekromancer. „Tu krev. Nezapomeňte. Tu krev.“

„Ano, zapomněl jsem. Musí zemřít, že ano?“

Bledý nekromancer podal Aldrikovi Pavouci měsíc. Když jej šlechtic láskyplně sevřel v dlaních, Karybdus odpověděl: „O tom není pochyb, můj pane. O tom není pochyb.“

Aldric hladil artefakt a jeho prsty si pohrávaly s obrazem pavouka, jako by to byl domácí mazlíček. „Dříve to pro mě nebyl problém, čaroději. A nic se nezměnilo.“

„Skvělé.“ Karybdus ustoupil ze světla. „Pak se nemáme čeho bát.“

Z temnoty se ozval další zvuk, rychlé kroky velkého tvora pobíhajícího po podlaze – nebo snad po stěně; to Aldric nedokázal rozeznat. Z místa, kde stál Karybdus, se ozval podivný zvuk, nekromancer šišlal, jako by mluvil s nemluvnětem.

A pak: „Ne, můj pane. Zayl už nebude problém. Rozhodl jsem se, že se o něj místo nás postará král.“

„Ten ubohý… aha, ty myslíš Coraelia…“

Znovu to šišlání následované dlouhým zasyčením, které šlechtic moc dobře znal, ale při kterém vždy znejistěl. „Ano, drahý Cornelius si s tím rouhačem v srdci Westmarche poradí.“

Zayl se uzavřel v pokoji a využíval výcvik, aby načerpal mentální i fyzické síly. Několik hodin nehybně seděl na zemi vedle postele, promlouval k vrozeným silám prostupujícím sídlo Nesardů a učil se od nich.

Když však bylo jasné, že z místa, kde je, víc nedokáže, rozhodl se, navzdory Polthově varování, že je čas jít se projít do města.

Salene, a dokonce i Sardak, se mu takový úmysl snažili vymluvit a varovali ho, že Zakarum bude hledat i sebemenší záminku, aby ho jako kacíře uvrhl do vězení. Rovněž Humbart se pokusil přítele odradit, snad proto, že se Zayl rozhodl jít sám.

„Hledáš jednoho chlapa v obrovském městě, chlapče! Jednoho chlapa! Kolik si tak myslíš, že tu je pajzlů? Jeden? Dva? Jestli si pamatuju, tak nejmíň stovka!“

Všechno bylo marné. Salene nakonec přitiskla ruce na rty a prohlásila: „Jestli jste se opravdu rozhodl tu hloupost udělat, jdu s vámi, aby alespoň někdo věděl, kam jdete!“

„Jestli jde o tohle, drahá sestřičko,“ vložil se do toho Sardak, „budu to já. Kdo tady zná všechny putyky nejlíp?“

Zayl je oba zarazil. „Má paní, už nyní se o vás zajímá jakási síla. Bylo by nemožné uchránit vás před nebezpečím mezi lidmi a stejně by zřejmě dopadl i váš bratr nebo já. Zůstanete zde a já vytvořím kolem domu ochrany známé jen lidem znalým mého oboru. Co se vás týče, pane Sardaku, vzhledem k tomu, že nejdůležitější na světě je pro vás sestra, slušelo by se, abyste zůstal s ní a střízlivý, a ne chodil od hostince k hostinci a zřejmě podlehl pokušení piva, dvou… nebo taky třech, čtyř.“

Že se Sardak neurazil, jen dokazovalo správnost rathmanova odhadu. Salene byla stále rozzlobená, ale Zayl jí nasadil do hlavy brouka v podobě myšlenky, že by mohla být nebezpečná komukoli, kdo by se nacházel v její blízkosti. I když nekromancer věděl, že by klidně riskovala vlastní život, ohrožovat ostatní se neslučovalo s jejím přesvědčením. Nelíbilo se mu, že s ní musel takhle manipulovat, ale bylo to pro její dobro.

„Buďte tedy opatrný, prosím,“ řekla šlechtična… a k jeho překvapení ho pohladila prsty po tváři.

Zayl chladně přikývl a rychle odešel. Přestože to v jeho obličeji nebylo vidět, musel na Salenin dotyk myslet ještě několik minut. Nekromancer nebyl na podobný kontakt s lidmi zvyklý a byl by rád, kdyby se tahle záležitost rychle vyřešila. Pak, za předpokladu, že vše přežije, vrátí se do pohodlí divoké kehjistanské džungle…

Služebnictvo zprávu o jeho odchodu vyslechlo s nadšením a hubený Barnaby mu rychle otevřel dveře. Dva muži v livrejích a pláštích se odvážili do zuřící bouře, aby mu otevřeli bránu, a jakmile byl Zayl na druhé straně, dychtivě ji zabouchli.

A tak rathman zpod kápě poprvé spatřil Westmarch.

Hospoda U Černého berana se nakonec ukázala matným stínem skutečného města v porovnání s nekonečnými řadami budov táhnoucích se, kam až oko dohlédlo. Jako první stály samozřejmě honosné domy a sídla podobná tomu Nesardů, ale Zayl, pohybující se s trpělivostí a odhodláním pralesní kočkovité šelmy na lovu, brzy vstoupil do jedné z obchodních čtvrtí. Kamenná průčelí tam zdobila obchody nabízející snad cokoli včetně předmětů pocházejících ze Zaylovy domoviny. Obzvláště jeden či dva upoutaly jeho pozornost, neboť byly zjevně ukradeny z míst, o nichž věděl, že jsou posvátná. Dlážděné cesty rovněž lemovaly daleko honosnější hostince. Před některými stáli krásně vystrojení strážní s meči nebo jinými zbraněmi, jejichž povinností bylo nepouštět dovnitř pobudy. Z hostinců se linula hudba, některá pro nekromancerovo cvičené ucho atraktivní, jiná tak neharmonická, že uvažoval, zda uvnitř hrají hluší impové a mučí s její pomocí nebohou oběť Pekelných Mocností.

Pak rathman dorazil k zakarumskému chrámu.

Jeho dvě věže – na každé straně jedna – sahaly vysoko nad okolní budovy. Ostře se zabodávaly do oblohy, jako by hroty chtěly probodnout anděly. Střechu měly z pravidelně tvarovaných tašek, které dodávaly chrámu – nebo spíše katedrále – vzdálenou podobnost se shrbeným drakem. Stěny obou věží i hlavní budovy lemovala bohatě zdobená skleněná okna nejméně dvakrát tak velká jako Zayl. Každý výjev na nich zachycoval nějakou část písma zakarumské církve a pro rathmana představoval pohled na všechny hotové utrpení. Byli tam ohniví andělé s planoucími meči, znetvořené obludy prchající před zářícím knězem a netvoři velcí jako svět požírající bezvěrče. Zdálo se, že se vysocí představitelé církve rozhodli, že věřícím se musí neustále připomínat, co se stalo s těmi, kdo se nepodrobili víře tak, jak ji oni kázali.

Před masivními dřevěnými dveřmi stáli v pozoru čtyři strážní v krvavě rudých uniformách a kápích Zakarumu. Vojáci víry, jak se jim říkalo. Zapáleni pro své povinnosti i víru. Obvykle sloužili jen jako ochránci nejvyššího představitele církve.

Jeden ze strážných obrátil pohled k Zaylovi, jeho oči i tvář však byly zcela skryty pod kápí. Když nekromancer procházel kolem, snažil se udržet si neutrální výraz, vědom si toho, že ho strážný považuje za kohosi značně neobvyklého, a proto i za možnou hrozbu.

Ani jeden ze strážných však nevykřikl a nekromancer brzy ztratil chrám z očí. Teprve pak se Zayl ohlédl. Když zjistil, že nikde nikoho nevidí, dovolil si krátce oddechnout a pak pokračoval dál.

Zayl první hostince přešel bez povšimnutí, neboť to jen stěží byla zařízení, kam by podle Sardaka Edmun chodil. Nyní se však před ním začaly objevovat daleko méně honosné podniky, a právě takové Zayla zajímaly. Podíval se na nejbližší dva a pak si vybral ten nalevo, který byl nejhlučnější a vypadal, že by mohl mít nejhorší pověst.

Když vešel, téměř nikdo se neobtěžoval si ho všimnout, zjevně důkaz, jak hluboko ti, co nyní před nekromancerem seděli, ve skutečnosti klesli. I ti, kdo nevěděli, co je Zayl zač, většinou cítili, že je jiný než většina cizinců.

Do uší se mu drala hudba, smích a hádky a on nedokázal říct, co z toho převažovalo. Zayl prošel kolem štamgastů a nenápadně šije prohlížel ve snaze najít někoho, kdo by připomínal „králova muže“. Bylo by to daleko snadnější se Sardakem po boku, ale když byl nyní Zayl pryč z domu, byl raději, že Salene má nevlastního bratra poblíž.

Brzy ovšem bylo zřejmé, že nikdo ze zdejších nemůže ani náhodou být osobní rádce krále Justiniana. Rathman se rozhlédl a – poté co se těsně vyhnul opilému obchodníkovi s obvodem pasu stejným jako Trag’Oul – vyšel znovu ven na déšť. Zahalil se do pláště a pokračoval k dalšímu hostinci.

I zde to však byl jen marný pokus, stejně jako následující dva. Zayl pochopil, jak těžký úkol si vybral, přesto znovu spoléhal na Rathmovo tvrzení, že cesta si jej najde. Jistě brzy narazí na nějakou stopu, která ho dovede k zatím unikajícímu Edmunovi, tím si byl černě oděný muž jistý.

Zayl neřekl Salene o dalším, stejně podstatném důvodu, proč chtěl jít sám. Bez společnosti kohokoli z rodu Nesardo byl nyní oproštěn od rušivých sil domu, takže snad bude schopen lépe se soustředit na hledání záhadného protivníka jménem Karybdus. Třeba nakonec ani nebude toho pochybného Edmuna potřebovat. Kdyby Zayl Karybda vycítil, měl v úmyslu okamžitě se za ním vydat, další velmi dobrý důvod, proč nechat Salene daleko za sebou.

Náhle narazil do mohutné postavy oděné do kožené žoldácké zbroje. Náhlá srážka ho vyděsila stejně jako skutečnost, že zcela ztratil koncentraci. Zayl zvedl hlavu, aby spatřil napůl zahalenou tvář vysokého muže.

„Kapitán Dumon?“ vyhrkl nekromancer.

Hned v příštím okamžiku si ale uvědomil, že tohle není jeho spolupřeživší z Urehu. Byl mu podobný, ale zároveň se lišil natolik, aby bylo jasné, zeje to někdo jiný.

„Měl byste se neustále dívat, kam kráčíte,“ odpověděl rathmanův neočekávaný společník. Jeho hlas byl na někoho podobného ražení překvapivě kultivovaný.

„Co nejpokorněji se omlouvám…“

Žoldák se zazubil. „Kdybych měl čas, nechal bych si od vás za to u Garrettovy křižovatky koupit pití. Nejlepší pití ve městě je u Garretta. Chodí tam snad všichni.“

Zayl už chtěl odpovědět, ale velký muž s přátelským pokynutím hlavou pokračoval dál. Nekromancer se zastavil, aby se za ním chvíli díval, a pak i on vykročil.

Narazil na shluk hostinců různé kvality a zastavil se. Zayl si uvědomoval, že jeho hon na Edmuna se až příliš blíží příslovečnému hledání jehly v kupce sena. Bohužel, ani jeho druhý cíl, v jehož úspěch doufal víc, zatím nenesl ovoce. Přestože neustále vnitřním smyslem zkoumal okolí, po žádném čaroději, vizjereiském nebo jiném, tu nebylo ani stopy.

Jistě, mohl jít přímo do paláce a na tajemného Edmuna se zeptat. Zayl se při téhle myšlence hořce usmál. Stráže by se na něj podívaly a buď by ho rovnou uvrhly do žaláře, nebo vyhnaly z Westmarche.

Znovu se zvedl vítr. Zayl si přitáhl plášť ke krku a přidržel kápi. Dřevěný nápis nad dveřmi se ve větru divoce zmítal a každý jeho pohyb doprovázelo kovové skřípání. Jedno obzvláště hlasité zaskřípání přinutilo Zayla zvednout hlavu…

A pak ještě jednou.

Garrettova křižovatka.

Zayl se prudce otočil přes rameno, jistý, že za ním někdo stojí, ale objevil jen déšť. Znovu upřel pohled na nápis.

Nekromancer nasadil neutrální výraz, zatlačil do dveří a vstoupil.

Garrettova křižovatka byla zařízení kvalitou značně převyšující Černého berana, ale v žádném případě nedosahující honosnosti hostinců, které Zayl viděl dříve. Hosté zde neměli tak moc hluboko do kapsy, ale rozhazovat také moc nemohli. I tak zde však hrála hudba a rozléhal se veselý smích. Hostinec byl poměrně plný, což znamenalo, že i tak temně vyhlížející postava jako Zayl nepoutala při procházení mezi stoly příliš pozornost.

Nekromancerův pohled ovšem ani zde nezaznamenal nikoho podobného tajemnému Edmunovi a Zayl si začal spílat za myšlenku, že by ho zde mohl najít. Rathman se už chtěl obrátit zpět ke dveřím…

Když v tu chvíli vyšel ze zadní místnosti muž, který přesně odpovídal Sardakovu popisu králova rádce. Byl celý rudý, zjevně následkem pití… a ještě čehosi. O chvíli později se to cosi prosmýklo kolem Edmuna, aby to našlo dalšího klienta.

Justinianův rádce si upravil šaty. Zayl využil příležitosti a přistoupil k němu.

Když se nekromancer přiblížil, muž zvedl hlavu… a znechuceně zavyl. Opovržlivě na Zayla ukázal.

Teď už si rathmana všimli všichni.

Edmun se prudce otočil. Zayl vyrazil za ním.

Do hostince náhle vpadli ze všech stran muži v rudých zbrojích s planoucími meči. Nemilosrdně odstrkovali hosty, a dokonce převraceli stoly i s pitím a hazardem.

Zaylova kořist mezitím nerušené proběhla kolem dvou z nich. Zakarumští se semkli a obklíčili nekromancera. Zayl viděl, jak jejich pohyb zezadu řídí postava v kápi s jedním z těch zapálených výrazů. Zapálených pro věc, která v tuto chvíli představovala chycení rathmana.

Zayl rychle nakreslil do vzduchu symbol připomínající spící oko a gesto doprovodil několika slovy.

Ve vzduchu nad útočícími muži se zhmotnily jen jeho smyslům viditelné malé černé koule. Ihned poté spadly dolů a obalily mužům hlavy.

Útok se zastavil. Ozbrojenci začali narážet jeden do druhého nebo do stolů a vyděšených hostů. Neprostupná řada se roztříštila, jak se zakarumští svatí bojovníci nyní slepě potáceli všemi možnými směry. I jejich velitel jen zuřivě máchal rukama.

Slepota ale nebude trvat dlouho. Zayl se přikrčil, proklouzl kolem mohutného strážného a vystřelil do přihlížejícího davu. Ten se vůbec ne překvapivě bez váhání rozestoupil, neboť nikdo netoužil se nekromancera dotknout.

Vyběhl do deště, ne však pryč. Místo toho Zayl zahnul za roh hostince a zamířil k východu, o kterém si myslel, že jím uprchl Edmun.

A skutečně, zmíněné dveře volně mlátily ve větru. Co se týče Edmuna, nebylo po něm ani vidu, ani slechu, ale rathman cítil stopu, kterou zanechal. Nyní, když oběť našel, nespočine, dokud nebude mít příležitost králova rádce vyzpovídat.

Rathman zahnul za roh a spatřil promočenou postavu vyvádějící ze stáje koně. Zayl se soustředil s úmyslem seslat kouzlo, které použil na zakarumské.

Avšak když začal kreslit do vzduchu obrazec, vyřítila se mezi něj a Edmuna skupina ozbrojených jezdců. Zaylova první myšlenka byla, že to je další oddíl zakarumských, vyslaný, aby ho pronásledoval, ale přestože oblečení těchto mužů bylo rovněž rudé, nebyla to krvavě rudá barva církve.

Pokusil se zaměřit kouzlo na ně… a teprve pak si uvědomil, že další se k němu blíží zezadu.

Těžká těla v brnění strhla rathmana k zemi a přimáčkla ho. Zayl uslyšel hlas křičící rozkazy a pak jej do spánku udeřila tvrdá pěst.

Od té chvíle už necítil nic.

10

Čím víc o tom Salene přemýšlela, tím víc litovala, že se nechala přesvědčit, aby nešla Zaylovi pomoci do města hledat Justinianova muže. Zayl Westmarch vůbec neznal a už byl kvůli ní několikrát napaden, čehož šlechtična stále velmi litovala. Nebyla z těch, kdo za sebe posílal bojovat jiné, dokonce ani takové jako Poltha, kteří za to byli placeni.

Atak se Salene rozhodla, že půjde nekromancera hledat, než se stane něco hrozného.

Proklouznout kolem Sardaka nebyl problém. Přes veškerou starost jí bratr až příliš věřil. Když se odebrala spát, Sardak přijal její políbení na tvář a popřál jí dobrou noc. Pak šel do pokoje – jen kousek od jejího – a slíbil, že přijde okamžitě, jakmile ho zavolá.

Salene však stačilo počkat, až dům ztichne, a pak, oděna podobným způsobem jako když šla do hrobky, a zahalena do pláště, vyklouzla z pokoje ven. Aby se skutečně ujistila, že ji Sardak neuslyší, šla kolem Zaylova pokoje. Představovalo to daleko delší cestu, ale hlavně když o jejím odchodu nikdo nebude vědět.

Nebo si to alespoň myslela.

„Na procházku po chodbě jste pěkně nabalená,“ zazvonil zpoza dveří nekromancerova pokoje hřmotný hlas.

Salene se pokusila neviditelného mluvčího nevšímat, ale ten si začal hlasitě, a hlavně falešně broukat. Lady Nesardo zoufale vklouzla do pokoje, aby ho utišila.

„Už dost, Humbarte! Uslyší tě Sardak!“

„A proč by neměl?“ opáčila lebka jen o trochu tišeji. „Nemáte chodit ven a moc dobře to víte, paničko!“

„Zayl pro mě riskuje život ve městě, o kterém nic neví, a hledá chlapa, kterého zná jen z popisu mého bratra! Nechápu, jak jsem ho vůbec mohla pustit samotného!“

„Divila byste se, jak tenhle chlapec umí být vynalézavý. Jestli je Edmun někde ve městě, tak ho najde.“ Pak se do lebčina hlasu vkradla trocha nejistoty. „Ale i tak je to dost velké město.

„A já ho znám daleko lépe.“

„Ale ani vy byste neměla chodit sama, má paní.“

Byla neústupná. „Nebudu kvůli tomu, že jsem se tak rozhodla, vystavovat nebezpečí i Sardaka.“

„Nemyslel jsem jeho.“ Hlava bez tváře jakýmsi způsobem poskočila. „Seberte mě a jdeme…“

„Tebe?“

„Paničko, hledal jsem zlato a lovil lidi skoro celou dobu, co jsem byl naživu! A Zayla znám lip než kdokoli jiný! Vy ho chcete najít, a to rychle… takže k tomu potřebujete mě.“

To dávalo smysl… což dělalo Salene starosti. „Já nevím…“

„Jestli máte strach mě nosit v podpaží a ukazovat se se mnou, tak mě strčte do toho pytle vedle mě. Do toho mě Zayl strká, když někam jedeme. Jenom bych vás poprosil, občas mě vytáhněte, abych se trošku porozhlídl.“

Nejistá si tím, co jiného by měla dělat, poslechla. Když Salene otevřela vak, zeptala se: „Jsi si jistý, že mě k němu dovedeš?“

„Jsme spolu spojení víc než jenom magicky, má paní – hele, bacha!“ Poslední slova se vztahovala k jejímu pokusu vložit lebku do vaku, aniž by ji pustila.

Jakmile se Humbart usadil – a překulil správnou stranou vzhůru – Salene vak opatrně zavřela a přivázala si ho k opasku. Lebka byla překvapivě lehká. „Jsi tam v pořádku?“

„Lepší to být nemůže…“

Salene se usmála. Mluvila s lebkou, jako by byla živá, což nebyla. Jakkoli se Humbart Wessel choval lidsky, člověkem už nebyl.

Pro Salene, která dokonale věděla, jak dům funguje, bylo snadné proklouznout kolem sloužících na noční směně. Zanedlouho dorazila s Humbartem do tmavých stájí. Lady Nesardo byla zvyklá starat se o sebe sama, takže osedlat koně pro ni nebyl problém. Celou cestu k bráně nenarazila na živou duši. Zde však stál osamocený strážný.

„Opravdu chcete v tomhle počasí ven, má paní?“ zeptal se jí ozbrojený muž. Sloužil jí už deset let, takže ho ani nenapadlo, že by jí navrhl, aby se otočila a vrátila se do domu. Lady Nesardo prováděla, co si usmyslela. S tím se nedalo nic dělat.

„Ano, Dolfe. Mysli si, že je to jako tehdy, když zemřela má matka.“

„Ááá.“ S neutrálním výrazem jí strážný otevřel bránu. Když projela, zamumlal: „Doufám, že dnes bude výsledek lepší, má paní. Když už nic, nikdo se to nedozví, hlavně váš bratr.“

Když urazili od sídla Nesardů kus cesty, Humbart se náhle zeptal: „O čem jste si to tam vykládali?“

„Dolf si vzpomněl, jak jsem jezdila každou noc za matkou, když onemocněla. Myslel si, že proto, abych našla někoho, kdo by ji vyléčil.“

„A neměl pravdu?“

Salene zavrtěla hlavou a ve tváři sejí zračily vzpomínky na temné časy. „Ne, alespoň později ne. Nejprve jsem hledala pomoc nějakého Vizjereie. Doufala jsem, že by mě mohl naučit, jak ji zachránit. Nevyšlo to.“

Lebka váhavě řekla: „A když nevyšel první pokus, byl druhý… což bylo?“

„To bylo poprvé, kdy jsem se vydala hledat nějakého nekromancera.“ Lebka neviděla, jak se jí slzy na tvářích mísí s kapkami deště. „Myslela jsem si, že když ji nedokáži udržet naživu, mohla bych ji nechat oživit, aby se mnou byla napořád.“

„Humbart se znovu váhavě zeptal. „Ale nikoho jste nenašla, že ne?“

„Ne… a pro její dobro jsem tomu ráda…“

Lebka to moudře nekomentovala.

Déšť nepatrně zeslábl, ale to už ztratili sídlo Nesardů z dohledu. Pro Salene to nebylo zrovna nejlepší. Už před tím, než to zdůraznil Zayl, věděla, že je její domov plný spletitých prastarých sil. V minulosti to šlechtičnu tolik neznepokojovalo, ovšem nyní se něco pokoušelo tyhle síly využít proti ní.

Zayl trval na tom, že půjde pěšky, což nechápala, ale nyní jí to dávalo jistou výhodu. Nekromancer snad byl mrštný jako kočka, ale i tak mu bude trvat daleko déle než Salene dostat se někam.

Zpod kapuce cestovního pláště spatřila šlechtična před sebou první domy. Upřímně pochybovala, že by měla takové štěstí a rathmana našla někde poblíž, ale zároveň si netroufala nějaké místo v hledání vynechat.

„Tak jdeme na to,“ zamumlala, ale když sesedala, ozval se z váčku šepot.

„Tady už byl náš chlapec dost dávno. Jeďte dál.“

Zarazila se a stejně tichým hlasem se zeptala: „Jak to víš?“

„Říkal jsem vám, že jsme propojení,“ odpověděla lebka stroze. „Už se neptejte. Prostě mi věřte. Vím, že tu není. Jeďte dál.“

Salene se znovu usadila v sedle. Kdykoli přijela k hostinci nebo nálevně, jemně položila ruku na váček. Lebka pak vždy k její nelibosti jediným slovem odpověděla: „Ne.“

Díky tomu pokračovali rychleji, zároveň ji však znervózňovalo, jak hluboko do města se Zayl dostal.

Její obavy se znásobily desetkrát, když projížděli kolem zakarumské katedrály. Strážní vypadali, jako by jim psí počasí vůbec nevadilo, soustředěni na kacíře, kteří podle nich číhali všude. Nekromancer jistě musel upoutat jejich pozornost, i kdyby třeba jen vzhledem.

„Pomalu…“ zašeptal najednou Humbart. „Tady byl před chvilkou.“

Srdce se jí rozbušilo. Takhle blízko Zakarumu, to nebylo dobré.

„Zastavte tu,“ pokračoval společník stejně tichým hlasem. „Podívejte se do nejbližšího hostince. Cítím silnou stopu.“

Zastavila před hostincem a nálevnou jménem Garrettova křižovatka. Přivázala koně a upravila si váček s lebkou. Pak vyrazila ke dveřím.

Právě když se k nim přiblížila, vyšel ven obrovitý muž a vrazil do ní. Ten muž – podle vzhledu profesionální válečník – ji uchopil za paže právě včas, protože by jinak spadla na dlážděnou zem.

„Hopla, maličká! Musíte na sebe dávat lepší pozor!“ Doslova ji zvedl do výšky a postavil vedle koně. „Mohl jsem vám ublížit.“

„Nic se nestalo,“ odpověděla a pokusila se projít kolem něj. „Jestli dovolíte, hledám přítele.“

Obrovitý muž stál dál přímo před ní. I když měl tvář napůl skrytou pod kápí, něco na něm Salene připomínalo ubohého Poltha.

Přispělo to k tomu, zejí nebyl protivný, přestože jí i nadále bránil ve vstupu. „Tohle místo není pro takové jako vy. má paní. Ještě teď tam uklízejí po posledních potížích.“

Potížích? Salene zaslechla z váčku tichý zvuk a rychle přes něj pleskla, jak to jednou viděla u Zayla. Humbart okamžitě ztichl. „Jak to myslíte? Co se stalo?“

Její nový společník se poškrábal na bradě. Téměř spiklenecky se k ní sehnul a odpověděl: „Vypadá to, že uvnitř byl temný, jeden z těch čarodějů, co oživují mrtvé. A říkají, že někoho hledal. Zároveň ale nevěděl, že zakarumští hledají jeho.“

Šlechtična div že nevyjekla. Modlila se, aby tma a špatné počasí skryly její výraz před tímhle upovídaným cizincem. „Takže ho církev chytila?“

„Toho nekromancera? Ale ne, ukázal jim, a to doslova, jak slepá někdy Zakarumská církev je, a pak proklouzl za tím chlapem, kterého hledal.“

Salene si hlasitě oddechla, než se stačila ovládnout, ale muž si toho naštěstí nevšiml. „Docela živo,“ dostala ze sebe nakonec. „Ano, máte pravdu. Tady přítele hledat nebudu.“

„Správně. Jestli mohu být tak smělý, má paní, je pravděpodobnější, že kterýkoli z vašich přátel by spíše seděl jako host u velkého generála Toriona než v putyce, jako je tahle.“ Muž oděný téměř celý do kůže pokynul hlavou. „Pokud mne nyní omluvíte, musím jít. Přeji vám pěkný večer, má paní…“

S těmito slovy jí konečně ustoupil z cesty a vydal se do deštěm zmáčené ulice.

Salene u vchodu chvíli váhala, ale ne proto, že by chtěla jít dovnitř. Něco na tom muži ji zarazilo.

Spíše seděl jako host u velkého generála Toriona…

Z nějakého důvodu, čím víc o tom Salene přemýšlela, tím víc věřila, že tohle je docela pravděpodobné. Torion velel městským strážím a podobný incident jistě musel upoutat jejich pozornost. Jestli církev Zayla nechytila –jak jí náhodný společník naznačil – pak, pokud tedy stále ještě nebloumal Westmarchem, byl vzhledem k výjimečnosti jistě odveden přímo ke generálovi.

Část její mysli argumentovala tím, že v takovém závěru je příliš mnoho domněnek a chyb, ale tuhle část rychle utišila. Naplněna náhlým odhodláním odvázala Salene koně a nasedla. Torionovo sídlo – které sloužilo jako kasárna i jako jeho domov – stálo celkem daleko, ale kus cesty už měla za sebou. Zayl si zasloužil veškerou pomoc, kterou mu dokázala dát. Torion ji jistě vyslechne…

Když pobídla koně, zavrčel přidušený hlas: „Už jsme sami?“

„Ano, Humbarte.“

„Jste v pořádku, lady Salene?“

V jeho slovech zaznamenala starost, která neměla nic společného s hledáním nekromancera. „Samozřejmě!“

Odmlka a pak: „Kam jedeme teď?“

„Ke generálu Torionovi, přirozeně.“

„A nevadilo by vám, kdybyste mi řekla proč?“

Jeho otázky jí nedávaly smysl. „Protože jestli Zayla nechytili zakarumští, pak dává smysl, že ho chytily městské stráže.“

Znovu odmlka, tak dlouhá, až si Salene myslela, že zodpověděla všechny Humbartovy otázky. „Co to pořád máte s tou zakarumskou církví?“

Zmatena nedostatkem pochopení z jeho strany přitáhla koni uzdu. Když se přesvědčila, že nikdo není tak blízko, aby je skrz déšť a vítr slyšel, řekla: „Slyšel jsi přece všechno, co říkal o tom, co se stalo v hostinci.“

„V hostinci?“ Po chvíli Humbart dodal: „O žádném hostinci jsem s odpuštěním neslyšel ani prd, lady Salene. A už vůbec ne o nějakém Zakarumu nebo generálovi Torionovi, dokud jste o nich nezačala vy! Bylo to, jako byste mluvila sama se sebou, nic víc!“

Salene se nyní úplně zastavila. Setřepala déšť z kapuce a zvedla si váček před obličej. Humbartova tvář bez tváře se nezřetelně rýsovala za látkou. „Z hostince vyšel muž! Mluvil o tom, že Zayla málem chytili vojáci církve! Musel jsi to přece slyšet!“

Dokonce i v okolní tmě a přes látku cítila, jak na ni oční důlky doslova zírají… a jak si Salene uvědomila, zírají s obavou.

„Je mi líto, že to musím říct, ale neslyšel jsem s váma nikoho mluvit, má paní! Slyšel jsem jenom, jak si vykládáte sama se sebou…“

Musel mluvit nesmysly. Ten muž tam přece byl, dokonce jí svým způsobem navrhl, aby zkusila nekromancera najít v Torionově domě.

Torion…

Salene vrátila váček k pasu a znovu pobídla koně.

„A kam sakra jedete teď?“

„Tam, kam předtím,“ odpověděla a vnitřně se obrnila proti jakémukoli argumentu, se kterým by lebka přišla. „Přesvědčím se, jestli Zayl není s Torionem. Na ničem jiném teď nezáleží.“

Bouře si tenhle okamžik vybrala, aby k nim seslala ohlušující hrom, v němž zanikla jakákoli Humbartova poznámka.

Ne že by ho Salene jinak poslouchala.

„Co mám s tebou dělat, nekromancere?“

Nebyla to otázka, jakou by si Zayl po probuzení přál. Ani hlas – hlas, který znal.

Ve spánku mu stále bušilo. Navzdory strašlivé touze znovu usnout, dokud ta bolest nepřejde, Zayl otevřel oči.

Skutečně před ním seděl generál Torion a zlověstně na něj hleděl.

Rathman chtěl vstát, ale teprve nyní si uvědomil, že je přikován ke zdi.

„Velící důstojník mužů, kteří tě sem přivedli, slyšel o tvém představení v taverně. Máš zatracené štěstí, že tě nerozpáral, když se zrovna nikdo nedíval.“

Zaylovi se podařilo posadit se. Jak se mu postupně čistila hlava, začínal si víc a víc uvědomovat okolí… které vlastně žádné nebylo. Byl hostem jedné z westmarchských cel, podle toho, co cítil, hluboko pod zemí. Podlaha byla hliněná s trochou slámy, ovšem velmi staré. Stěny tvořily prastaré kameny. Tak prastaré, že Zayl z nich cítil dotyk magie, o jejíž existenci Torion zřejmě neměl vůbec tušení. Byly tu také probuzené vzpomínky, stejně jako pod domem rodu Nesardů. Na tomhle místě přebývalo, nebo snad bylo uvězněno, několik duchů.

V kobce se vznášela vlhkost. V rozích rostl mech. Dveře byly z jediného masivního kusu železa se závorou, která z druhé strany zapadala do petlice na stěně. Jediný přístup do světa mimo celu představovala malá mříž u stropu. Jediné světlo vycházelo z olejové lampy, kterou mu nyní držel věznitel přímo u obličeje.

„Ptám se tě znovu. Co mám s tebou dělat?“

„Pustit mě?“

Koutky generálových úst se neznatelně pohnuly. „Náš nekromancer má smysl pro humor. Copak dneska těm zázrakům nebude konec?“ Pak jeho výraz znovu potemněl…Nebo si snad opravdu myslíš, že bych to mohl udělat?“

„Nic jsem neudělal. To oni na mě zaútočili.“

„Ne podle osobního rádce Její Výsosti Edmuna Fairweathera, a ten je Justinianovým uchem. Jo, a zakarumští tě chtějí taky – ale to by nekromancera moc překvapovat nemělo.“

Zayl oplatil generálovi stejně pevným pohledem. „A jakým zločinem jsem se provinil na nich?“

„Rouhání, přirozeně. A taky sesílání zlých kouzel na strážce víry… a těm sebeobrana opravdu nic neříká. Nemají vás rádi, nekromancere, a já taky ne.“

„Aha.“

Zaylova mdlá odpověď zřejmě v generálu Torionovi cosi probudila. „Ale já se považuji za čestného muže i vůči těm, které nemám rád. Neshledal jsem žádný zločin, takže udělám, co budu moct, abych tě odtud dostal. Buď vděčný, že se tam objevili mí muži. Kdyby tě dostali zakarumští, neosvobodilo by tě nic. Mají svoje zákony. Asi by ti bylo trochu víc horko. Církev věří, že ohněm jde očistit všechno.“

Torion se odvrátil od vězně a zabušil na dveře. V příštím okamžiku už mu otevíral udýchaný strážný. Generál by odešel bez jediného slova, ale rathmana trápila ještě jedna starost.

„Generále Torione! Salene nesmí být zatažena do Zakarumu, jinak…“

Generálův nenávistný výraz ho zcela uzemnil. „Nevykládej mi o nějakém nebezpečí pro lady Nesardo! Tys riskoval její život jen tím, že jsi byl s ní! Chceš, aby byla v bezpečí? Tak už ani nevyslovuj její jméno! A ještě líp, zapomeň, že jste se kdy potkali, nekromancere!“ Po krátké odmlce pak dodal: „A nemysli si, že jsme zapomněli na tvoje schopnosti. Tohle oddělení je navrženo speciálně pro takové, jako jsi ty. Tvoje kouzla tu fungovat nebudou. Klidně to zkus; všichni to zkouší. Aspoň se nějak zabavíš, zatímco se já budu pokoušet zachránit ti tu mizernou kůži.“

S těmi slovy vysoký voják doslova vystřelil z cely. Vystrašený strážný krátce nakoukl dovnitř a zabouchl dveře. Zayl slyšel, jak závora zapadla… a pak už jen tichou tmu.

Vzali mu dýku i váčky, a jestli byla Torionova slova pravdivá, postarali se i o jeho magii. Přes tohle všechno měl Zayl v úmyslu pokusit se uprchnout a věřil, že má poměrně slušné šance, aby se mu to podařilo. Nekromanceři se v Západních královstvích nevyskytovali často. Jestli byly cely opatřeny ochranami proti magii Vizjereiů a jim podobných, bylo možné, že on by své schopnosti použít mohl.

Rozhodně to stálo za vyzkoušení. Spolehnout se na snahu generála nebo milost Zakarumu by byla zřejmě sebevražda. I kdyby to znamenalo stát se ve Westmarchi psancem, byl pro Zayla útěk nejlepší volbou. Mimo to měl vzdálený pocit, že všem rychle dochází čas, hlavně pak Salene.

Zayl cosi zašeptal a pokusil se přivolat dýku. Ať už byla kdekoli, nyní udělá cokoli, aby se k němu dostala. Soustředil se na ni, představil si ji do posledního detailu. Energii jí dodávala jeho krev; byla součástí jeho těla stejně jako ruka nebo srdce.

Téměř okamžitě ucítil její přítomnost. Rituální dýka od něj nebyla daleko, ale něco ji drželo. Snad kouzla, o kterých generál mluvil, podcenil. Rathman se soustředil víc, až mu na čele navzdory okolnímu chladu vyrašily krůpěje potu.

Pak mu, k jeho překvapení, dolehl k uším šepot, šepot, který zpočátku jako by vycházel z chodby před celou. Teprve když se nekromancer zaposlouchal, všiml si, že šepot přichází ze stínů v cele.

Cosi bylo v cele s ním.

Zayl se zahleděl do stínů a zesílil snahu přivolat dýku. Šepot nabíral na intenzitě. Nyní přicházel ze všech stran. Slova byla nesrozumitelná, ale zloba v nich obsažená zcela zřejmá. Cítil neuvěřitelné stáří…

Bylo na nich rovněž cosi strašlivě známého a rathmanovi chvíli trvalo, než v sílící přítomnosti rozeznal stejnou prastarou moc, s jakou se setkal v Salenině domě.

Začal vší silou tahat za řetězy, přestože si byl dobře vědom, jak je to zbytečné.

Stíny získaly načervenalý nádech čerstvě prolité krve. Šepot se proměnil v odříkávání, jaké je možno slyšet před rituální obětí. Neromancerovi se v hlavě samy od sebe objevily výjevy – znetvoření muži i ženy se starými černými pokrývkami hlavy a v rozervaných šatech se znakem strašlivého pavouka na hrudi. V rukou drželi meče se zubatým ostřím a před nimi ležely nekonečné řady nebohých zmasakrovaných obětí.

Pak si Zayl uvědomil, že to, co považoval za pokrývky hlavy, byli ve skutečnosti stejní pavouci, jací ovládali tvory v hrobce.

Prudce zatřepal hlavou a pokusil se soustředit jen na dýku. Odříkávání ho už téměř ohlušovalo. Aby s ním i s ohavnými vizemi bojoval, zesílil i on hlas a znovu a znovu opakoval přivolávači kouzlo.

Dveře cely se bez varování otevřely a vešel strážný, který prve nahlédl dovnitř. V jedné ruce držel lampu, druhá spočívala na hrušce meče zatím spočívajícího v pochvě. Sklonil se nad vězněm.

„Tak hele!“ zavrčel. „Přestaň tu blábolit, nebo ti vyříznu jazyk! Říkám ticho!“

Zayl se skutečně ztišil, ale jen proto, že v hrůze hleděl na to, co nyní světlo lampy odhalilo na okolních stěnách.

Po kameni stékala vlhkost – nějak věděl, že je to krev obětí z jeho vizí. Stékala na podlahu a rychle se rozlévala k vězni a nic netušícímu žalářníkovi.

„Vypadni odtud!“ vykřikl rathman. „Rychle, než bude pozdě!“

„Co to do tebe vjelo?“ Strážný namířil lampu směrem, kterým se díval Zayl. „Bojíš se pavouků nebo krys?“

Pohlédl přímo na stále rostoucí jezero krve, ale zjevně nic neviděl. Strážný dokonce udělal krok ke zdi a šlápl přímo do kaluže.

Spokojen, že nic nenašel, se muž znovu obrátil k Zaylovi.

V tu chvíli se ze stěny za ním vynořily dvě kostnaté a krví potřísněné paže. Nedosáhly na něj a zkroucené prsty se jen dychtivě, hladově sevřely…

Vedle těch prvních se ze zdi vynořily další dvě. Pak další…

„Pro spásu svého života a duše,“ pokračoval Zayl, nehledě na mužův stále zuřivější výraz. „Okamžitě odejdi!“

Strážný svraštil obočí, otočil se přes rameno a znovu očividně nic nespatřil.

Pro Zaylovy oči nyní ze stěn trčela stovka nebo snad víc vztahujících se rukou a celý hrůzný výjev dotvářely rozzlobené hlavy bez tváří, které pro Zaylovy citlivé smysly křičely vztekem těch, kdo byli navždy zatraceni a odsouzeni k nekonečné službě pánovi zvrácených kněží, kteří na nich vykonali krvavou oběť.

Strážný náhle udeřil Zayla do tváře. „Nezkoušej na mě ty svoje oblbováky, čaroději! Být tebou, tak se modlím, ke komu chci, protože až si tě vezme církev…“

Obludné pařáty konečně dosáhly až na nic netušícího vojáka. Muž překvapením heknul a z očí mu čišela hrůza, když ho více než tucet rukou chytilo za paže, nohy, hrdlo i tělo.

A pak neuvěřitelně snadno nebohého strážného roztrhlo.

Kostnaté ruce rozházely krví potřísněné kusy jeho těla všude po cele. Lampa dopadla na zem, převrátila se, ale zůstala hořet.

Pro Zayla bylo však horší to, co se odehrávalo mimo tento svět. Duše strážného – obláček vzdáleně připomínající tvarem člověka – zůstala uvězněna v několika spárech. Tyji nemilosrdně táhly ke stěně a pak ji hodily přímo proti kvílejícím lebkám.

Hlavy se na duši vrhly jako hejno dravých ryb, které Zayl jednou viděl v kehjistanské džungli, a nenasytně ji požíraly.

Když nezbylo nic, obrátily obludnou pozornost zpět k nekromancerovi.

Kaluž krve byla nyní až u Zayla, ale místo aby ho obtekla, začala stoupat po jeho botách a šatech a přelévala se přes něj, jako by chtěla rathmana přikrýt. Zayl cítil, jak mu nohy znehybněly. Kopl do odporné tekutiny, ale noha se mu k ní přilepila jako k téru. Co hůř, okamžitě pocítil ledový chlad prostupující mu tělo až na kost.

Zayl mohl volat o pomoc, ale věděl, že by tak jen odsoudil dalšího hlupáka k podobnému osudu, jaký stihl prvního nebohého strážce. Rathman bezmocně sledoval, jak se k němu vztahují obludné ruce a krev se mu dál přelévá přes tělo…

Ale když kostnaté paže Zayla konečně uchopily, nerozervaly ho na kusy. Místo toho dvě z nich roztrhly řetězy poutající ho ke zdi a odstranily poslední překážku, která jim bránila přitáhnout ho k nenasytným ústům.

Lebky hladově otevřely čelisti. Zayla ohlušily výkřiky prastarých mrtvých a odříkávání jejich mučitelů…

Zayl vložil všechnu zbývající vůli do posledního pokusu přivolat dýku.

Přiletěla otevřenými dveřmi a přistála mu v ruce, zatímco on již byl tažen ke zdi. Bez váhání zkroutil ruku v zápěstí a usekl prsty, které ho držely za paži. Ještě než dopadly na zem, sekl nekromancer po odporném krvavém kabátu, který nyní halil více než polovinu jeho těla.

Odříkávání dosáhlo vrcholu a výkřiky se ztrácely v jeho intenzitě. Zayl se zachvěl závanem mrazivého vzduchu. Zvedl oči ke stěně.

Objevila se v ní další hladová lebka, tahle však byla obrovská, sahající od země až ke stropu. Všechny ostatní odsunula stranou. Když otevřela obludná ústa, spatřil Zayl, že jsou plná pavoučích sítí, ve kterých ležela zamotaná lidská těla. Každé z nich vypadalo dokonale vysušené.

Teprve pak si nekromancer všiml, že lebka má osm očních důlků.

Zayl vyhrkl kouzlo. Dýka zaplála. Dotkl se jejím hrotem ďábelských rukou, které ho okamžitě pustily, jako by je dotyk dýky spálil.

S novou nadějí bodl do krvavé deky. Rudý příliv se stáhl a uvolnil mu tělo i nohy.

Rathman pohlédl k otevřeným dveřím a překulil se stranou…

Z obludných čelistí vystřelil hustý bílý gejzír.

Zaplavil Zayla od hlavy k patě. Přilepil se na něj, jak to ani krev prve nedokázala. Rathman se pokoušel vyprostit, ale i čepel dýky se přilepila k bílé hmotě.

Zayl zoufale zavolal: „Zi i Odyssian mentus…“

Obrovská lebka nasála vzduch, síť… a s ní i nekromancera.

O chvíli později Zayl zmizel v Černých útrobách obludné tlamy.

11

Zayl se propadal vírem šílených zvuků. Výkřiky, řev, smích – všechno mu hučelo v uších tak, že se nakonec modlil, aby ohluchl.

Dál pevně držel dýku, dobře si vědom toho, zeje to nyní jediná věc, která stojí mezi ním a osudem horším, než si dokázal představit. Rituální dýka jasně zářila, ale v tomhle obludném království to byla jen minimální útěcha.

Pak síť kolem něj bez varování zmizela. Nekromancer nezadržitelně padal…

A v příštím okamžiku dopadl na tvrdou zem.

Zayl chvíli otřesen ležel, neschopen se jakkoli bránit. Čekal, že každým okamžikem ho cosi roztrhá, avšak zatím se nic nedělo.

Nakonec se rathman s vypětím všech sil postavil na nohy.

Teprve pak si všiml, že má jiné šaty. Měl na sobě stejné roucho jako ti nešťastní muži a ženy, které viděl v cele společně s kněžími se symbolem pavouka na hrudi a děsivými pokrývkami hlavy.

Svatý, musíte spěchat… zaskřípal hlas z hrobu. Silné ruce uchopily vyděšeného nekromancera za paže a vedly ho přes to, v čem nyní poznal dlouhý kamenný chodník. Měsíc roste. Je třeba oběti a jen vy ji můžete vykonat.

„Cože?“ Zayl pohlédl na mluvčího a jen stěží potlačil výkřik, když ho spatřil.

Mužova tvář bylo příšerné, rozkládající se hnízdo nesčetných malých pavouků. Tam, kde shnilé zelené maso nepokrývaly sítě, živili se ostatní pavouci na zbytcích svalů a šlach a sáli z nich s upíří chutí potřebné živiny. Jedno oko bylo obrácené dovnitř a vyschlé, druhé už ti tvorové dávno zkonzumovali.

Na temeno lebky spadaly dlouhé chuchvalce řídkých vlasů. Roucho postavy bylo rozežrané a vlhké a tam, kde se přilepilo na tělo, bylo skrz ně vidět obnažená žebra. Ruka, která držela Zayla za paži, na tom nebyla o nic lépe a po celém nemrtvém knězi neustále pobíhali a pobíhali a pobíhali pavouci…

Na jeho hlavě si pak Zayl všiml toho, co kdysi považoval za čepici nebo klobouk. Nyní to na něj hledělo zlověstnýma nelidskýma očima.

Parazitující pavouk.

Nekromancer se instinktivně odtáhl, ale jen aby narazil do jiného kněze. Ten nevypadal o mnoho lépe. Ve skutečnosti tomuhle visela dolní čelist jen na jednom kloubu. Na druhou stranu měl ještě obě oči, ovšem vyschlé a zažloutlé.

Všichni jsou pro vás připraveni, řekl druhý hlasem identickým jako jeho druh. Jsou netrpěliví. Nemohou se dočkat, až spočinou v náruči Astroghy!

Astroghy? Stín Riordana Nesardo mluvil o Astroghovi. A nezmínil se i o nějakém měsíci? Zayl se snažil uvažovat, ale do uší se mu vrátilo odříkávání, naplnilo mu hlavu a drtilo všechny myšlenky. Zayl pevněji sevřel dýku a doufal, že se mu alespoň podaří udržet hlasy uvnitř v takových mezích, aby nezešílel.

První kněz náhle po Zaylově dýce vztáhl ruku. Nebudete ji potřebovat, svatý. Tokaric má vhodný meč. Dovolte, abych vás toho břemene zbavil.

„Ne!“ Zayl si náhle nepamatoval, proč si chtěl dýku nechat, ale nehodlal sejí vzdát.

Jak si přejete, svatý. Zrůdná postava se ze všech sil pokusila o zdvořilý úsměv.

Jsme téměř na místě, svatý, dodal druhý, jehož dolní čelist se s každým slovem rozhoupala.

Nekromancer se přinutil pohlédnout před sebe… a spatřil nekonečné řady kamenných oltářů táhnoucí se až do nekonečna. Všechny měly osmiúhelníkový tvar a ke každému byly přikovány naříkající svíjející se těla.

Všechna, která Zayl viděl, byla naživu.

Naříkají dychtivostí… řekl první.

Sláva Astroghovi! Pronesl druhý s posvátnou úctou.

Ale rathman zavrtěl hlavou. „Tohle je chyba. Tohle narušuje rovnováhu samotné podstaty!“

Zdálo se, že jeho protest neslyšeli. Se silou tolik nepřirozenou pro jejich rozkládající se těla kněží doslova táhli Za-yla k prvnímu z oltářů. Tam je hlubokou úklonou přivítali další dva zaživa hnijící lidé oděni do pavoucích rouch.

Měsíc je téměř nad námi, řekl vyšší z těch dvou, věc tak znetvořená, že jen hlas dával tušit, že kdysi byla ženou.

Nyní vládne Astrogha, dodal její společník, jemuž se pod hnijícími šaty vzdouvalo poněkud kulatější břicho. Trhlinami v rouchu prolézalo několik dravě vyhlížejících pavouků různé velikosti.

První z obětí zasténala.

Nemrtvá žena něžně pohladila oběť po hlavě, ze které byla stažena kůže. Nenechme ho déle čekat, svatý. Dychtí stát se součástí Astroghovy velikosti.

„Ano… jistě…“ Zayl pomalu zvedl kostěnou dýku.

Tou ne! zastavila ho okamžitě a chytila za zápěstí. Ve shnilé ruce držela jinou dýku. Byla naprosto černá a do rukojeti měla vyřezán prokletý osminohý symbol.

Zároveň se první kněz pokusil odlepit Zaylovy prsty z kostěné dýky. Jeho snaha sice vyšla naprázdno, avšak celá skupina ghoulů byla spokojená alespoň s tím, že dezorientovaný nekromancer vzal do druhé ruky nabízenou černou zbraň.

Přímo nad srdcem, pobízel ho tlustý kněz. Dva rychlé řezy a je venku a bude ještě bít.

„Srdce,“ zašeptal Zayl. Pohled mu sklouzl na trpící postavu. Horní vrstvy kůže byly mistrně stáhnuté, takže oběť stále žila. Rathman předpokládal, že muž musel před zahájením mučení dostat nějaký lektvar, aby ho nezabil samotný šok.

Rozkládající se kněží nyní vedli jeho ruku a Zayl se chystal rozříznout hrudní koš. Dva rychlé řezy. Budou muset být hluboké, jestli chce sáhnout dovnitř a okamžitě vyndat srdce.

Pohlédl na vlastní zbraň. Neměla s Astroghovými oběťmi nic společného a pomocí jí by vytažení tlukoucího orgánu bylo obtížnější.

Než ji však stačil podat jednomu ze společníků, zvedl kněz s ulomenou čelistí hlavu a prohlásil: Pavoučí měsíc je nad námi! Astrogha je tu!

Zayl se podíval nahoru.

Měsíc měl nyní tvar dokonalé zářící koule. Nejprve byl bledý, ale pak se po jeho horním okraji začaly plížit jakési stíny. Stékaly dolů jako řeky, až jich bylo osm. Pak, když první z nich dosáhla středu, objevila se větší dokonale černá skvrna.

Během několika vteřin zakrylo většinu měsíce obludné pavoučí tělo. Zayl na ně hleděl s vytřeštěnýma očima, šokován tím, jak skutečně stín vypadal.

Musíte řezat hned! pobízela ho žena šeptající mu nyní do ucha.

Sekni! pobízel ho první kněz. Sekni! Sekni!

Odporné postavy kolem oltáře nyní začaly rytmicky odříkávat: Sekni… sekni…

Sekni a dostane se ti požehnání As troghy! prohlásila náhle zmučená oběť a její oči bez víček se zabodávaly do nekromancerových. Staneš se prostředníkem mého slavného znovuzrození! Staneš se bohem mezi smrtelníky!

Zaylovi klesla ruka. Zavrtěl hlavou, a když se mu jeden z rozkládajících se knězích pokusil pomoci vše dokončit, rathman se mu vytrhl.

„Ne! U Rathmy, u Odyssiana, u Theroni… přikazuji vám: Zmizte!“

Ghoulové se pohnuli k němu. Ne, svatý, začal první. Musíte splnit povinnost. Osud. Dejte mi bílou dýku a všechno pochopíte a přijmete.

„To víš, že ti dám dýku.“ Zayl si v dlani otočil černou dýku a vrhl ji po démonickém kněžím.

Prokletá zbraň se nezabořila knězi do hrudi – neboť jaké srdce mohlo vydržet tak dlouho? – ale do hlavy, protože nekromancer věděl, že tam sídlí síla oživující tělo s ní spojené.

Dýka se zabodla do lebky. Knězovy ruce vystřelily k zasaženému místu a slabě zatáhly za rukojeť.

Pak se ghoul zhroutil v podobě morbidní hromádky shnilého masa, kostí a šatů.

Zena se vrhla na Zayla a ostatní hned za ní. Musíte dokončit oběť!

Zayl na ně namířil vlastní dýkou. „U Rathmy, u Odyssiana, u Theroni, u Jalaka, u okřídleného Mumrytha, u Trag’Oula, zapuzuji vás všechny! Ničím tohle místo, tuhle zvrácenou říši!“

Zbytek nemrtvých kněží se nyní obrátil proti Zaylovi v podobě roje, který se s každým okamžikem, co se přibližoval, zdál strašlivější. Vztahovali po něm spáry a hladová ústa. Nekromancer znovu zažíval noční můru z Urehu… nyní z něj ale servou zřejmě víc než jen ruku.

Zayl cosi zamumlal a vyvolal Den’Trag, Zuby Trag’Oula. Vzduch před ním se naplnil zářícími střelami, které okamžitě zasáhly obludnou hordu. Ti, kráčející vepředu, včetně původních tří, padli, probodáni mocnými kopími. Jejich těla se zkroutila a rozpustila, až nezbylo nic než malé rudé kaluže.

I tak se k němu blížila hotová armáda. Přestože Zayl věděl, že jeho snaha je marná, otočil se, zda za sebou nespatří možnost úniku.

Jen několik metrů za ním jej přivítala bílá díra.

Přes vědomí, že to může být past, Zayl běžel. Nemohl zůstat a bojovat navždy. To, že se dostal z vlivu hypnotického kouzla, bylo štěstí, ale proti takovému množství protivníků neměl šanci.

Když se nekromancer k díře přiblížil, rozzářila se. Zayl si zakryl oči a zvedl dýku před sebe, jistý si tím, že vlezl do další pasti.

Místo toho zpoza sebe uslyšel strašlivý nářek. Odvážil se otočit a spatřil, že první řady démonických kněží se zničehonic obracejí v prach.

Zayl zašeptal krátkou modlitbu k Trag’Oulovi a vrhl se do díry. Za sebou slyšel rozzlobené syčení čehosi daleko strašlivějšího, než byl zástup nemrtvých. Cosi ho udeřilo do zad a on ucítil, že se v pádu téměř zastavil.

V tu chvíli se díra zavřela…

A v příštím okamžiku už užaslého nekromancera bičoval déšť. S těžkým žuchnutím dopadl na zem, až se mu v těle otřásla každá kost.

Na okamžik ho ohlušilo hlasité zahřmění. Ztuhlý a slabý Zayl ležel ještě několik minut. Kdyby na něj v tuhle chvíli dopadla nemrtvá horda, nedokázal by ji nijak zastavit a nechal by se roztrhat.

Pomalu však začal dýchat pravidelně a bolest kolující jeho tělem ustoupila na snesitelnou mez. Několikrát mrknul, aby si pročistil zrak, a konečně se rozhlédl, kde vlastně leží.

Přivítal ho pohled na hustý smíšený les borovic a dubů. Vytrvale a hustě pršelo. Zayl navzdory výjimečnému zraku nedokázal rozeznat víc než nejbližší okolí. Byla noc, což v něm vzbudilo podezření, že to není tak dlouho, co se dostal z cely, a les připomínal ty, které se běžně vyskytovaly ve Westmarchi.

Ale kde bylo město? Kamkoli se rathman podíval, viděl jen tmu a stromy.

Pomalu mu došlo, že stále drží v levé ruce dýku. Zayl zvedl magickou čepel do výše a vyslovil krátké kouzlo.

Dýka se rozzářila. Nejprve jasně a pak poněkud pohasla.

Zayl se točil dokola a zároveň cosi odříkával. Při třetí otočce se čepel znovu rozzářila.

Takže byl alespoň někde blízko města. Jak daleko, to už ovšem říct nedokázal. Předpokládal, že ho čeká dlouhá procházka.

Dál hustě pršelo. Začala se tvořit mlha, která jen přidávala lesu na pochmurné náladě. Zayl si upravil plášť a kapuci a vyrazil.

Noční můra, kterou právě zažil, zůstávala vypálená do jeho mysli i těla. Byl velmi blízko tomu, aby se ho zmocnila bytost, která prve vnikla do cely. Co hůř, Zayl věřil, že jí nešlo jen o jeho duši, nýbrž i o tělo.

Ale proč? Kdo – nebo co – byl Astrogha? Jeho symbolem byl pavouk. Zayl věděl, že by měl alespoň jedno, nebo spíš obojí znát, ale tahle informace, stejně jako identita záhadného Karybda, mu zůstávala nadále skryta.

Druhý nekromancer a Astrogha museli být nějak propojeni. Byl Karybdus Vizjerei, který hledal dědictví Astroghovy vlády? Události ve vizi byly zjevně zvrácenou verzí toho, co se skutečně kdysi dávno stalo. Ti kněží byli lidé z masa a kostí, zcela oddáni strašlivému pánu. Nebylo by to poprvé, kdy se nějaký chamtivý Vizjerei v touze po moci pustil hluboko do ztracených a zapovězených říší.

Půda pod nohama mu čvachtala, zatímco dál mířil k Westmarchi. Zayl vzal v úvahu vše, co o téhle zemi věděl, a odhadl, že není daleko od hor, které viděl při prvním příchodu. Nebýt taková tma, tak by je zřejmě viděl mezi vrcholky stromů. Pokud tomu tak bylo, znamenalo to, že se unavený nekromancer nemýlil, když odhadoval, že návrat do města se poněkud protáhne.

A co pak? Zjistí, zeje pryč a strážný brutálně zavražděn. Nikdo nebude pochybovat – ani Salene – že za tu řezničinu je odpovědný on. Budou ho pronásledovat úplně všichni.

Salene. Jak Zayl zjistil, skutečnost, že by mohla uvěřit v jeho zlo, ho znepokojuje ze všeho nejvíc. I tak však pochyboval, že by ji kdy mohl přesvědčit o pravdě. Nepřesvědčil by ani sám sebe.

Snad bude nejlepší hodit všechno ohledně Westmarche za hlavu, to ale nekromancer nedokáže. I kdyby se do toho sám tolik nezamotal, bylo jasné, že zemí se nyní roztahuje cosi zlověstného. Kdyby jednoduše všeho nechal, bylo by to, jako by sám šel proti rovnováze a poslal svět do spárů Pekelných Mocností.

Boty se mu bořily do promáčené půdy. Zayl zpomalil, ale jeho odhodlání rostlo. Přísahal duším Rathmy a Trag’Oula. Celý život zasvětil jim a všechny ostatní cesty si navždy uzavřel. Cesta Rathmy mu jistým způsobem umožnila odčinit vlastní hříchy…

Jak si Zayl přál, aby se někde poblíž nacházel ještě jeden jeho druhu, nejlépe někdo ze starších, kteří ho učili. Ale Falaya, vyzáblý Horus a Nil bez tváře byli na druhé straně Twin Seas… pokud je od posledního setkání nekonečná válka neodvelela jinam. S největší pravděpodobností byla tady ve Westmarchi hrstka mladých rathmanů, ale kdyby byli někteří z nich skutečně poblíž, Zayl by jejich přítomnost cítil stejně jako oni jeho.

Jsi na to sám, huboval sám sobě. Takhle jsi to vzdych-chtěl, ne? Sám… úplně sám.

Nepřetržité šumění deště neprořízl hrom, ale drsný zvířecí řev. Mlhou zahaleným lesem se prodíralo něco velkého.

Zayl zvedl dýku a dopřál si více světla. Krátce zahlédl vysokého tvora s rudýma očima a hustou hnědobílou srstí. Pohyboval se jako člověk, ale zároveň jako zvíře.

A pak… to znovu zmizelo v lese.

Ale nekromancer se jeho zmizením nenechal uklidnit. Prudce se otočil a pomocí dýky a citlivých smyslů po tvorovi pátral.

Co to bylo? Nebyl to medvěd, na toho to bylo až příliš lidské. Z krátkého pohledu se Zaylovi vybavovalo cosi jiného, cosi, o čem se učil…

Listoví za ním nepatrně zašustilo.

Zayl se překulil právě v okamžiku, kdy na místo, kde prve stál, dopadlo ohromné tělo. Když letělo kolem, pokusil se po něm nekromancer seknout, ale na svou velikost byl tvor nesmírně mrštný a rychle se mu vyhnul.

Zvíře na nic nečekalo a znovu se vnořilo do lesa, kde zmizelo, jako by nikdy neexistovalo.

Rathman těžce oddychoval a čekal. Když uplynulo několik sekund a obr se nevrátil, opatrně vstal. Ani v nejmenším ho nenapadlo, že by mohl být v bezpečí. Díky dvěma předchozím útokům ho mělo zvíře dobře odhadnutého. Až se vrátí potřetí, dostane ho.

Zayl nakreslil do vzduchu tři symboly a namířil čepelí na místo, kde mohutného protivníka viděl naposledy. Záře dýky – nyní zjevně nastavená na zvíře – však neodhalila nic.

Čekal. Nic se nedělo. Věděl, že kvůli dešti a neustálému hřmění bude těžké slyšet cokoli, co nebude přímo u něj, a to už bude pozdě. Každý krok trval věčnost, jak Zaylovo očekávání příštího útoku sílilo víc a víc.

Je to jenom zvíře, říkal si. Jsi člověk. Dokážeš to přelstít.

Ale Rathma učil, že všechno v přírodě slouží rovnováze. Proto tam, kde lidé získali navrch v podobě inteligence a nástrojů, lesní zvěř kontrovala tichostí a pohyblivostí.

Což bylo smrtelnější.

Existovalo několik kouzel, která by proti němu mohl použít, ale to by musel zvíře vidět. V mnoha ohledech nyní čelil nebezpečnějšímu nepříteli než Vizjereii nebo nemrtvému knězi.

Okolí osvětlil blesk. Nekromancer chvilkového světla dobře využil a očima přehlédl vše, co bylo na ten krátký okamžik viditelné. Po nepříteli však ani stopy.

Vyměnil ho tvor za jinou, snadnější kořist? Zayl o tom pochyboval, ale jestli ho to stále pronásledovalo, pak proč to znovu nezaútočilo?

Ještě několik minut opatrně pokračoval a sledoval každý stín i pohyb. Půda se nyní svažovala tak prudce, že se nekromancer musel držet pravou rukou podrostu, aby bez problémů sestoupil níže na rovnější zem…

Jeho pozornost upoutalo zurčení vody. Zayl přimhouřil oči a před sebou rozeznal potok, který musel přejít. Velmi opatrně stoupl do vody jednou nohou, pak druhou…

Zničehonic ho do tváře zasáhla tvrdá pěst.

Nekromancer uklouzl a dýka mu vypadla z ruky. Znovu uslyšel řev, při kterém tuhla krev v žilách, a zvuk čehosi těžkého dopadajícího do vody. Když mu záda omyla studená sprcha, zvedl hlavu.

Přímo před sebou viděl obrysy strašlivého obra.

Zaylova levá ruka se instinktivně natáhla. Dýka vylétla z místa, kam dopadla, přímo jemu do dlaně.

Zvedl ji a nasytil její světlo celou svou vůlí.

Okolí vybuchlo zábleskem, jako by z nebe sjel tucet blesků najednou. Zvíře vyděšeně zařvalo a instinktivně si zakrylo oči.

Zayl nyní poprvé viděl wendiga v plné kráse.

Skutečně vypadal jako člověk, ale značně neforemný, neboť měl sice silné nohy, chlupaté hýždě a dolní polovinu těla dvakrát tak širokou jako Zayl, ale v porovnání s mohutnou hrudí a obrovitými rameny, nejméně dva metry širokými, to nebylo nic. Ramena musela být tak obří, protože k nim byly připevněny paže, které by v kterékoli armádě mohly sloužit za beranidla. Do každé pěsti by se vešla celá Zaylova hlava a tvor měl zjevně dost síly, aby ji jediným stiskem rozdrtil. Byl zázrak, že rathman byl po tom úderu naživu, natož při vědomí. Runy, které si od X’y’Laqa vynutil, fungovaly.

Co se týče wendigovy hlavy, byla plochá a těžká a na první pohled vypadala, jako že není na svém místě. Nebyla totiž na krku, který by pro změnu byl mezi rameny –jako u člověka – nýbrž posazená přímo do hrudi, takže tvor vypadal jako hrbatý. Wendigo měl husté obočí a plochý nos jako primáti v Kehjistanu, ale hlava vzdáleně připomínala lidskou a oči také, nebýt rudého šíleného pohledu.

Obr znovu zařval a odhalil ostré zuby dravce… který zjevně dává přednost lidskému masu. Z legend, které Zayl četl, tomu tak vždy nebylo. Muži divočiny – jak jim rathmani říkali – byli kdysi známí jako tichý a plachý národ, to se však za několik generací změnilo. Jejich čistých duší se dotkla zloba Pekelných Mocností a přetvonla je na současná monstra. Přestože mezi lidmi způsobovali zkázu, skutečná bolest spočívala v tom, co bylo nevyhnutelné, tedy v tom, že wendigové a jim podobní budou první, kdo prohraje bitvu o rovnováhu. Lidé už je začali lovit, neboť jejich kožichy hojně vyhledávali bohatí.

Zayl úpadku wendigů litoval, ale ne tolik, aby nasytil tohoto tvora vlastním tělem. Než se obr vzpamatoval, nekromancer obrátil dýku čepelí k zemi a seslal další kouzlo.

Wendiga krátce obklopila bledě modrá mihotavá záře a naježila mu všechny chlupy. Zvíře zavrčelo, ale když spatřilo, že se nic jiného neděje, začalo se sápat po Zaylovi.

V tu chvíli zasáhl netvora zepředu modrý blesk.

Síla blesku odhodila wendiga jako hadrovou hračku notný kus dál. Obr narazil do stromu, který se silou nárazu zlomil a jeho horní polovina se skácela několik metrů po Zaylově pravici.

Nekromancer se s roztřesenýma nohama postavil. Prohlížel si nyní temné tělo ležící mezi třískami. Zayl ucítil pach spálené srsti.

Wendigo se nehýbal.

„Rathmo, buď pochválen…“ zašeptal Zayl. Kdyby kouzlo selhalo, nevěřil, že by s otřesenou koncentrací a zesláblý ještě cokoli zmohl. Udělal z wendiga magnet pro magické síly i samotné přírodní živly a doufal, že bouře zareaguje dost rychle. K jeho štěstí se tak stalo.

Zayl se chytil blízkého kmene a odvrátil se od nehybného těla. Nevěděl, jak daleko ještě dojde, ale musel jít. Nějak se nakonec do Westmarche dostane. Jiná možnost nebyla.

Zpoza něj se ozvalo dlouhé hluboké zavrčení a rachot kamení.

Zayl se otočil přes rameno a spatřil wendiga, jak podoben bájnému fénixovi vstává. Zvíře zavrtělo hlavou, a přestože mu rathman neviděl do očí, cítil jejich pohled upřený na sebe.

Nekromancer zaskřípal zuby a opřel se zády o kmen stromu. Zvedl dýku, ale zpočátku měl mysl příliš roztěkanou, než aby se mu podařilo seslat jakékoli kouzlo.

Chlupatý obr nejistě zavrávoral. Zayl žasl, že vůbec žije, natož aby stál a chodil. Jestli netvora nezastavil blesk, tak co?

Wendigo zavrávoral a padl na koleno. Chvíli takhle zůstal a jeho těžký dech byl důkazem, že blesk mu způsobil opravdu vážná zranění. Nekromancer se uklidnil; nyní ho napadal tucet kouzel, kterými by se obrovitého protivníka mohl zbavit.

Wendigo však udělal cosi podivného, tak rozdílného od toho, co by Zayl čekal, že nekromancer jen sklonil dýku a hleděl.

Lesní bytost se na něj podívala… a vztáhla paže ve zjevně prosebném gestu.

Wendigo – obávaný netvor, který před okamžikem usiloval o Zaylovo tělo – nyní žádal o jeho pomoc.

12

„Tohle není dobrý nápad,“ brblal Humbart ve vaku.

Salene ho pleskla. „Kuš! Uslyší tě stráže.“

Postavila se proti dvěma mužům stojícím v pozoru před kanceláří generála Toriona. Byli čtvrtou dvojicí, na kterou od příchodu sem narazila. Doba, kterou šlechtična musela u každé zastávky strávit, ji přiváděla k šílenství. Salene si byla jistá, že se generálovy a Zaylovy cesty znovu setkaly, přesně jak říkal neznámý žoldák. Pokud ano, šlo o každý okamžik, neboť Torion se k nekromancerovi určitě nebude chovat nejlépe.

„Jsem lady Salene Nesardo,“ prohlásila vznešeně. „Oznamte laskavě generálu Torionovi, že s ním potřebuji mluvit. A rychle, prosím.“

Oba muži ji zjevně poznali. Starší z nich sklonil hlavu a řekl: „Předám vaši zprávu generálovu pobočníkovi.“

O chvíli později vyšel ze dveří mladý tmavovlasý důstojník s dlouhým nosem a špičatou bradou. Uctivě se Salene uklonil. „Má paní Nesardo! Jaká neočekávaná čest!“

„Děkuji vám, Aleku. Zaveďte mne, prosím, k Torionovi. Musím s ním neodkladně mluvit.“

Pobočník ze zatvářil poněkud kysele. „Má paní, teď není nejvhodnější doba. Máme tu záležitosti, které musí generál sám neprodleně vyřešit a já nejsem schopen říci, jak dlouho to bude trvat. Pochopte…“

Salene věděla, že jestli ho nechá, bude Alec vysvětlovat donekonečna. Byl to způsob, jakým se zbavoval nežádoucích návštěv, protože většinu z nich nakonec proud jeho slov unavil, takže souhlasili, že přijdou, až se to generálovi bude hodit. Už viděla, jak tuhle taktiku úspěšně použil na jiných, na ní však dosud ne, neboť byla velitelova oblíbenkyně.

Šlechtična sebrala kuráž a skočila mu do řeči. „Chápu, že má Torion hodně práce, ale myslím, že by mě chtěl vidět, Aleku. To vám odpřísáhnu.“

„Ale, lady Nesardo…“ začal pobočník, zcela jistě si vědomý faktu, že tuhle osobu jen tak nezviklá.

Od dalšího vyčerpávajícího rozhovoru je nakonec zachránil sám generál Torion. Postarší důstojník s rozepnutým límečkem a poněkud rozcuchanými vlasy nevyšel z kanceláře, nýbrž z chodby, kterou Salene kráčela před chvílí.

„S dovolením, má paní!“ zahřměl Torion a proklouzl kolem Salene, aniž by si uvědomil, zeje to ona. „Kapitáne Mattheusi! Potřebuji, abyste…“ Zamrkal a otočil se na ni přes rameno. „Má paní Nesardo!“

Šlechtična si udržela neutrální výraz. „Generále…“

„No, jedna ze záležitostí, které jsem pro vás měl, kapitáne, je tedy vyřešena. Co se týče té druhé, chci, abyste poslal zprávu velícímu důstojníkovi stráže. Ať pošle do sídla Nesardů oddíl. Nebo víte co, možná bude lepší, když ho povedete sám…“

„Torione!“ Salene vytřeštila oči. „Co chcete dělat? Poslat vojáky do mého domu?“

Generál její výbuch mlčky přešel a pokračoval: „Muži se budou v domě chovat s maximální úctou, ale prohledají každou místnost. Chci mít jistotu, že se tam nikdo neskrývá.“ Pak, jako by ho napadlo ještě něco, ukázal na oba strážné. „Tyhle dva vezměte s sebou. Chci si promluvit s lady Nesardo o samotě.“

Alec Mattheus Torionovi energicky zasalutoval. „Ano, pane! Vy dva, se mnou!“

Když všichni tři odpochodovali, Salenin dlouholetý nápadník konečně obrátil pozornost k ní. „Chtěl jsem k vám domů poslat eskortu. Konkrétně pro vás.“

„Pro mě? Proč?“

Jeho hlas náhle zjemněl. „Abych se ujistil, že tam během hledání nebudete. Snažím se vás chránit! Salene, varoval jsem vás před tím znesvětitelem hrobů! Teď ke všem svým ohavným činům přidal ještě vraždu! Takovou řezničinu jsem neviděl ani na bitevním poli! Ten strážný vůbec za nic nemohl!“

Její obavy vzrostly. Mohl mluvit jedině o něčem, co se týkalo Zayla. „Torione! Co se stalo?“

„Vašeho kamaráda nekromancera přivedla městská hlídka těsně před tím, než ho chytili zakarumští kněží. Tvrdili, že sesílal kouzlo v hostinci plném lidí a pak použil magii i proti služebníkům církve. V tuto chvíli je mi jedno, do jaké míry je to pravda…“

„Takže jste ho zatkl a zavřel do cely?“

Zatvářil se uraženě. „A byla byste raději, kdyby se církev rozhodla ho očistit? Když se na to dívám teď, měl jsem jim ho raději nechat! Chtěl jsem pro něj to nejlepší kvůli vám, Salene, a kvůli tomu zemřel dobrý chlap… nemluvě o tom, že ten zatracený nekromancer utekl z místa, odkud to prostě nejde! Salene, ten strážný byl doslova roztrhaný na kusy!“

Salene, znechucena, ale zároveň ve skrytu duše ráda, že Zayl už není ve vězení, ukázala na Toriona prstem. „Zayl není vrah, Torione! Udělal pro mě všechno, co mohl, a skoro při tom zemřel! Je to dobrý člověk a já mu věřím…“

„Obalamutil vás! Varoval jsem vás před ním! Víte o tom, že zakarumští se už na vás ptají? Jestli jim dám Zayla, pak vás snad nechají na pokoji.“ Zavrtěl hlavou. „Právě když jsem si myslel, že se všechno obrací k lepšímu, protože z krále je konečně chlap…“

Rusovlasá žena zcela ignorovala jeho snahu o změnu tématu a otočila se k němu zády. Jestli tu Zayl není, pak dávalo smysl, že se vrátí do jejího domu… což znamenalo, že se tam musí dostat dřív, než právě vyslaní Torionovi muži.

Paži jí stiskla silná ruka. „Nedoporučoval bych vám tam teď chodit, Salene. Musím na tom trvat. Vlastně…“

Ale víc už velitel neřekl, protože Salene instinktivně položila ruku na jeho a generál Torion ztuhl uprostřed slova. „Torione?“ zadívala se mu do očí. Hleděly na Salene prázdně, bez jediného pohybu nebo mrknutí.

Otřásla se. Sundala ze sebe jeho prsty a couvla. Generál se ani nepohnul, ruku nataženou a prsty svírající vzduch. Šlechtična se znovu dotkla generálovy ruky. Byla teplá. Sklonila se k jeho hrudi, ale nezaznamenala žádný dech. „Torione! Co jsem vám to udělala?“

„O co jde, paničko?“

Nejprve si Salene myslela, že se generálovi nějak podařilo promluvit, ale pak si vzpomněla na Humbarta ve váčku. „Jde… jde o Toriona! Stojí jako socha!“

Zabalená lebka tiše zabručela velmi šťavnatou nadávku a pak dodala: „Říkal jsem si, že se něco zvrtlo! Slyšel jsem, jak poslal ostatní pryč, tak jsem zkusil něco říct! Je bledý jako stěna?“

„Ne, vypadá jako normální Torion… jenom se vůbec nehýbe! A myslím, že nedýchá… zabila jsem ho!“

„Ale ne! Ale ne!“ skočil jí rychle Humbart do řeči. „To už jsem viděl. Asi jenom na chvilku ztuhnul. Je to, jako kdyby spal… fakt tvrdě.“

Takový spánek však Salene viděla jen u mrtvých. Zavrtěla hlavou. „Ne! Zabila jsem ho!“

„Prdlajs! Máte čarodějné nadání – to už jsme viděli – a začíná se nám klubat! Jenom spí! Asi ho to brzo přejde!“

Doufala a modlila se, aby mluvil pravdu. „Můžu… můžu něco udělat?“

Lebka zabručela. „Nemůžu vám říct, co máte dělat s ním, má paní, ale co se mě týče, pustil bych se za Zaylem. Je to můj kámoš.“

Salene neváhala. Ještě jednou smutně pohlédla na Toriona a spěchala ven. Naštěstí byly stráže, na které narazila, stejné, jako když před chvílí přišla. Vzhledem k tomu, že neměly ponětí, co se stalo, jen se jí uklonily, nijak ji však nezdržovaly.

Salene odvázala koně a zamířila zpět k sídlu Nesardů. Počasí bylo i nadále příšerné, ona ho ovšem nevnímala, tak odhodlaná byla dorazit domů před kapitánem Mattheusem a jeho pátracím oddílem. Doufala, že pobočníkovi bude nějakou dobu trvat, než se svými muži vyrazí. I tak však hrála roli každá vteřina.

Zdálo se to jako věčnost, než se dostala k bráně, ale ulevilo se jí, když spatřila, že po vojácích tu není ani stopy. Její vlastní strážný jí zasalutoval a rychleji pustil dovnitř.

„Brzy přijede oddíl vojáků,“ oznámila mu.

„Má paní?“ Přestože jeho tón byl tázavý, z pohledu bylo zřejmé, že má tušení, koho budou hledat.

„Prosím, zdrž je, jak dlouho to půjde, ale jen tak, aby ses nevystavil nebezpečí.“

Důkazem strážcovy loajality byl fakt, že beze slova okamžitě přikývl. „Můžete se na mne spolehnout, má paní.“

Salene vděčně přikývla a jela k domu. Koně nechala stát před schody a vyběhla ke dveřím. Váček s Humbartem se jí u pasu zběsile houpal.

Když doběhla ke dveřím, prudce se otevřely. Salene sebou zděšeně trhla a zároveň ucítila, jak jí váček s lebkou sklouzává na zem. Chytila ho přesně v okamžiku, kdy se provázek držící ho na opasku úplně rozvázal, a zvedla hlavu k postavě stojící ve dveřích.

„Říkal jsem si, kam jsi asi šla,“ prohlásil kysele Sardak.

„Já…“

„Jo, jo, já vím. Zayl. Proklouzla jsi mi, i když jsem poslouchal! Když jsem to zjistil, už jsi byla venku! Už jsem za tebou skoro jel, ale bál jsem se, že bychom se mohli minout…“

S váčkem v ruce se prosmýkla kolem něj. „Na tohle nemám čas! Můžou tu být každou chvíli! Kde je? V pokoji?“

„Kdo? Nekromancer? Toho jsem vůbec neviděl, a to celou dobu sedím v přijímacím pokoji a vyhlížím vás oba.“

Zayl tu není? Salene uvažovala. Byla si tak jistá, že se vrátí sem. K ní.

Pak si šlechtična vzpomněla na tragickou událost, kterou jí popsal Torion. I když si byla jistá, že za to není Zayl odpovědný, něco se tam muselo stát – a nekromancera to muselo postihnout taky.

V tu chvíli oba sourozenci zaslechli od bran křik. Sardak zabouchl dveře. „Kamarádi?“

„Kapitán Mattheus a pátrací oddíl. Hledají Zayla.“

„No, tady není, ale hledat ho budou stejně. Co navrhuješ, sestřičko? Necháme je? Vypadá to rozumně.“

Najednou si vzpomněla na Toriona. Jestli ji tu jeho pobočník najde, jistě ho napadne, proč se tak rychle vrátila –a taky jak asi vyklouzla generálovi. „Bylo by nejlepší, kdybych tu nebyla, Sardaku. Neptej se mě proč.

Zvedl obočí. „A o mně se říká, že jsem nezodpovědný. Změnila ses, Salene…“ Zamračil se. „Ale tady se před nimi neschováš. Torionovi čmuchalové jsou velmi výkonní. A tenhle pročmuchá každý kout a škvíru.“

Zoufale se snažila něco vymyslet. Existovalo jen jedno místo, kam by pobočník nemusel vstoupit. „Tak se teda schovám v hrobce.“

Humbart už začal přidušeně protestovat, ale ještě užaslejší Sardak byl rychlejší. „To nemyslíš vážně! Po tom, co jsi říkala, že se tam stalo? To už je lepší kapitán! Co jsi vlastně udělala, že tě něco takového napadlo?“

„To ti nemůžu říct!“ zamířila k opačné části domu a Sardak za ní. „A kromě toho, nepůjdu až dolů. Jenom na schody. Je tam dost výklenků, za kterými se dá schovat. Můžu počkat tam.“

„Mohl by se tam jít podívat, Salene.“

„Ne. To by se dalo považovat za znesvěcení. Jedna věc je prohledat dům a snad i starobylé chodby pod ním, něco jiného je rušit spánek předků jednoho z nejstarších rodů ve Westmarchi. To by se musel vrátit ke generálovi pro povolení… a to by nám mohlo dát čas něco vymyslet.“

Sardak zavrtěl hlavou. „Už se nemůžu dočkat, až se dozvím, co strašného jsi provedla.“

„Později, Sardaku…“

Doprovodil ji ke vchodu, ale dál ho šlechtična nepustila. „Nechám vyjednávání s nimi na tobě,“ zašeptala. „Prosím tě, kvůli mně, ne…“

„Nezklam mě? Neboj, neprozradím tě.“

„To jsem nechtěla říct.“ Salene ho pohladila po tváři. „Vím, že si poradíš. Vždycky to tak je. Ale nechci, abys zbytečně riskoval.“

„Ale to umím ze všeho nejlíp,“ odvětil s úšklebkem. Pak k nim dolehly zvuky od vchodu do domu a zvážněl. „Měla bys jít. Postarám se o ně. Nemusíš mít strach.“

S posledním vděčným pohledem začala Salene scházet po schodech. Bolestivé vzpomínky pohřbené ve starých celách se probudily, když vstoupila, ale stejně jako už odmalička je Salene nebrala na vědomí.

Konečně došla ke dveřím do samotné hrobky. Tam se zastavila, zaskočena náhlým uvědoměním, že nechala před domem stát koně.

Salene si vynadala do hlupaček, ale teď už s tím nemohla nic dělat. Bylo příliš pozdě se vrátit a mimo to, Alec Mattheus jejího koně třeba ani nemusel poznat. Třeba to celé Sardak zahraje do autu tím, že řekne, že je jeho.

Snad…

Bylo toho příliš. Salene věděla, že by se měla vrátit a setkat s kapitánem. Za chvíli najdou Toriona a ten si vzpomene, s kým mluvil naposledy. Alespoň kdyby ji zatkli generálovi muži, nemusela by se bát inkvizitorů.

Ale pak by se neměl kdo postarat o Sardaka… a Zayl by ztratil poslední naději na záchranu.

Tedy, pokud byl ještě naživu.

Ukázalo se, že dveře do hrobky není možné otevřít jednou rukou. Salene položila váček s Humbartem na zem a zatáhla za kliku. Lebka zůstávala zticha, zjevně si vědoma skutečnosti, že muži prohledávající dům by mohli slyšet jakýkoli zvuk odtud vycházející.

Když zatáhla, vzpomněla si na Zayla. Dostala ho z cely stejná obludná síla, která ho napadla tady dole? Pokud ano, byla zřejmě hloupost – jak i obyčejně bezstarostný Sardak podotkl – znovu do starobylé síně vcházet.

Ale ono opravdu nebylo kam se před Torionovým pátracím oddílem schovat. Velmi důkladný kapitán Mattheus jistě sejde i do starých podzemních chodeb – dál však nepůjde, ani kdyby měl tušení, že v hrobce se skutečně někdo ukrývá. K tomu v každém případě potřeboval svolení.

Nebo si to alespoň stále myslela.

Znervóznilo ji, že najednou uslyšela hlas přímo nad sebou. S očima upřenýma do chodby Salene znovu prudce zatáhla za kliku.

Dveře se skřípavě otevřely přesně natolik, aby se byla schopna protáhnout dovnitř.

Hlas zesílil a zněl pronikávěji. Zdálo se, že se k ní blíží. Vyděšená šlechtična co nejrychleji vešla a zatáhla za dveře. S příliš hlasitým zasténáním se dveře zase zavřely.

V tu samou chvíli přepadl Salene pocit, že není v hrobce sama. Hleděla na tmavé schody, jistá, že viděla pohyb.

Pak ji vyděsil hlas hned za dveřmi. Jak se mohli vojáci dostat dolů tak rychle? Salene ustoupila od dveří, překvapená, že je hledání přivedlo tak blízko k ní. Že by ze Sardaka nějak dostali pravdu? Ale kapitán by tak daleko jistě nezašel!

Ne zcela jistá, co má dělat, sešla Salene o několik schodů níž do jednoho z výklenků, o kterých se zmínila bratrovi. Skryla se v něm a čekala, až vojáci buď vstoupí, přes posvátný zákaz, nebo odejdou hledat jinam.

Znovu ji přepadl pocit, že není sama. Salene se zachvěla, lapena mezi touhou nebýt objevena a vzpomínkami na nedávnou návštěvu tohoto místa.

Kéž bych tak měla světlo, pomyslela si Salene, zatímco se tiskla k vyhlazenému kameni. Jen trochu světla. Aby si ho Alekovi muži nevšimli, když budou u dveří…

Přímo před ní se objevila malá modrá záře.

Salene krátce vyjekla. Vystrašená, že ji mohli slyšet, Salene čekala, že se každou chvíli rozrazí dveře a dovnitř vběhnou vojáci.

Ale dveře zůstaly zavřené. Salene čekala a mezitím si prohlížela úchvatnou záři. Z nějakého důvodu ji víc utěšovala, než děsila. Salene chvíli přemýšlela a pak jí došlo, že ji vytvořila. Žádala o světlo a ono se objevilo.

Šlechtična k němu fascinovaně vztáhla ruku. Bylo na dotyk trochu teplé, ale velmi příjemným způsobem. V okamžiku, kdy se ho dotkla, všechny nepříjemné pocity z temné krypty okamžitě zmizely.

Salene pohlédla ke dveřím. Hlasy utichly. Oddechla si a tep se jí pomalu zpomaloval až k normálu…

Náhle její pozornost upoutal pohyb pod schody.

Zadívala se tam. Na samém okraji záře rozeznávala Salene obrysy obrovité postavy. Obrovité postavy, kterou by poznala kdekoli a kdykoli.

„Polthe?“ Salene sešla o schod níže a záře se pohnula s ní.

Postava se jakoby zavlnila… a posunula hlouběji do hrobky.

Fascinace se mísila se strachem. Šlechtična pro tuto chvíli zapomněla na Mattheusovy vojáky a zamířila dolů. Nehledě na to, o kolik schodů sestoupila, nebo jak rychle, zůstávala přízračná postava přesně na okraji jejího zorného pole. Přesto si byla Salene jistá, že vidí bývalého osobního strážce.

Ale Polth je mrtvý! připomněla lady Nesardo část její mysli. I tak však lady pokračovala dál až na dolní konec schodiště.

Záře ji neustále sledovala. Už viděla první hrobky, ale po prchavé vizi ani stopy. Malý pavouk rychle utekl ze světla a Salene si náhle naprosto živě vybavila útok démonických tvorů.

Vrátil sejí selský rozum. Z posledního schodu už nesešla. Raději počká ve výklenku nahoře a nebo, jestli to bude možné, z hrobky úplně odejde. Byla chyba, že sem šla.

Ruka jí sjela k pasu, a teprve pak si lady Nesardo uvědomila další strašlivou chybu. Nechala váček s Humbartem venku. Když si nyní znovu vybavila hlas, který prve slyšela, stále víc si byla jistá, že to byl hlas mrtvého žoldáka, který na ni volal. Zřejmě se snažil ji na neopatrnost upozornit, ale bylo příliš pozdě. Dveře ztlumily lebčin hlas natolik, že ho nepoznala.

Salene se vzpamatovala a vyrazila zpět nahoru. Jestli se některý z vojáků rozhodne prohledat podzemí a narazí přitom na váček s velmi podivným obsahem, nemusela by kapitánu Mattheusovy ani úcta k prastarým zvykům a k mrtvým zabránit v tom, aby se vydal dolů do hrobky.

Když však udělala další krok, rozezněl se jí v hlavě hlas. Panííí…

Salene zaváhala. Kousla se do rtu a otočila se přes rameno.

Panííí…

Šlechtična sešla pár kroků zpět dolů. Přestože hlas zněl velmi skutečně, neviděla před sebou nic.

Panííí…

Otočila se doleva.

A tam, napůl ukrytý ve stínech, na ni hleděl mrtvý Polth. Přes strašlivou smrt nyní vypadal celý, přestože neuvěřitelně bledý a snad i částečně průsvitný.

Salene k němu váhavě natáhla ruku a zašeptala: „Drahý Polthe… jsi to ty?“

Sklopil hlavu, a přestože rty se mu nepohnuly, znovu uslyšela jeho hlas: Žiji… abych vám sloužil… panííí…

V jeho hlase nebyl žádný výsměch, přestože slova to byla ironická. V očích se mu zračil smutek, ale zároveň vzdor.

„Polthe, drahý Polthe…“ vykročila k němu, avšak světlo s ní, a v tu chvíli se strážcovo tělo zavlnilo a vzdálilo se. Polth jako by neexistoval ani ve světle, ani v temnotě, jen na hranici obou. Salene se okamžitě zastavila. „Co… proč tu jsi?“

Žiji… abych vám sloužil, panííí… opakoval. Zvedl ruku a ukázal do temnoty. Pravda… tam…

„O čem to mluvíš?“

Tam… paní… pravda… o Nesardo… a Jitanovi… Jitan! Jestli tohle zjevení bývalého oddaného služebníka nyní vyslovilo jméno Aldrika Jitana, pak Polth skutečně musel objevit něco strašlivého.

S vědomím, co by asi jejímu bláhovému počínání řekli Sardak se Zaylem, vydala se Salene Nesardo směrem, kam ukazovala duchova paže. Světlo se pohybovalo s ní jako její dvojče a odhalovalo další a další hrobky.

Čekala, že Polth zmizí, ale místo toho se přízračná postava neustále vlnila na hranici modré záře. Bez ohledu na to, kolik kroků Salene ušla, mrtvý strážce byl neustále stejně daleko po její levé straně. Přes to, čím nyní byl, cítila šlechtična z jeho přítomnosti podivný klid.

K jejímu překvapení těla tvorů, kteří je napadli, stále ještě ležela na místě, kde padla. Krysy živící se zahnívají-cími mrtvolami zvedly hlavu, když na ně dopadlo světlo, ale většina se neobtěžovala opustit hostinu. Salene si těla prohlížela spíše se zvědavostí než s odporem. Z nějakého důvodu čekala, že zmizí, jako by to byly jen přízraky. Skutečnost, že se tak nestalo, jen podtrhovala nebezpečí, kterému čelili, ale zároveň ho činila skutečnějším. Tihle tvorové zahynuli stejně, jako může zahynout člověk.

Stejně jako Polth…

Právě když ji napadlo tohle, přešla kolem místa, kde Polth zahynul. Tam naštěstí nezůstalo nic. Rathmanovo kouzlo bylo velmi důkladné.

Plná pocitů se obrátila k duchovi. „Polthe, můžeš mi někdy odpustit…“

Zarazil ji zavrtěním hlavou a ukázal před sebe. Zpráva byla jasná: Polth chtěl, aby šla dál, ať se děje cokoli. Jména, která četla na hrobkách, jí brzy přestala být známá. Písmo bylo čím dál archaičtější a v kamenech byly četné praskliny.

Konečně došla až na konec rozlehlé hrobky… a k dalšímu schodišti.

„Tam?“ zeptala se a ukázala na schody sestupující do nižšího patra.

Polth místo odpovědi ukázal na schodiště. Jeho schopnost mluvit byla zřejmě velmi omezená. Salene stekla po tváři slza; už slyšela historky o duších, kteří vykonali pro ty, na nichž jim záleželo, velké věci, ale nikdy ji nenapadlo, že by to sama zažila.

„Modlím se, abys po tomhle již mohl odpočívat,“ zašeptala lady Nesardo k přízračnému společníkovi.

Polth jen dál ukazoval dolů.

S neustále přítomnou září osvětlující chodbu před ní Salene začala sestupovat po schodech. Narazila na hustý, vlhký vzduch. Šlechtična se rozkašlala, ale nezastavila se.

Tohle patro jí nebylo úplně neznámé. Byli zde pohřbeni sloužící, kteří rodu Nesardů prokázali maximální oddanost a loajalitu. Přestože hrobky nebyly tak zdobené jako ty rodinné, i tak představovaly pro své obyvatele ohromnou čest. Podobné se dostalo jen několika vyvoleným z každé generace a Salene předpokládala, že Polth bude jedním z nich. Bohužel, nezůstalo po něm nic, co by mohli do hrobky dát.

Ducha však zjevně všechna tahle čest, o niž přišel, neznepokojovala. Když na něj šlechtična pohlédla, obr jen nehybně ukazoval do široké chodby.

Většinu ze starších hrobek porostl mech. Některá jména už dokonce nebylo možno přečíst. Jak Salene dál kráčela kryptou, napadlo ji, zda by čest odpočívat zde nebyla pro jejího strážce málo. Tohle patro potřebovalo uklidit a přestavět snad ještě dřív, než sídlo Nesardů zdědila.

Pak světlo plující před ní padlo na místo, na které když Salene pohlédla, napadlo ji, zda celá tahle pouť až sem měla smysl.

Zbytek chodby byl zasypán sutí. K sesuvu muselo dojít už před staletími, stejně však byl pohled na zničenou hrobku skličující. Mezi balvany a sesutou půdou ležely zbytky zdobených kamenů, a dokonce i úlomky kostí. Z hromady trčela velká deska, v níž poznala kus podlahy z horního patra.

Samozřejmě že historii sesuvu znala. Nesardům trvalo roky, než tuhle část sídla po ničivém zemětřesení přestavěli. Nejvíc je samozřejmě zajímal dům a nejsvrchnější dvě patra hrobky. Vypadalo to, že nikdo nedychtil po tom uklízet i starší patra. Říkalo se, že někteří tohle zřícení považovali dokonce za požehnání.

Ale v čem byl smysl zavést ji sem? Copak si Polth myslel, že dokáže projít skálou?

Salene pomyslela na magii, kterou vládla. Měla se odvážit použít ji i tady a teď? Pohlédla na Poltha, ale stín tam jen stál, jako by čekal.

Zdálo se, že nemá jinou možnost než se pokusit o nějaké kouzlo, přestože rádoby čarodějka neměla tušení jaké. Všechna její předchozí kouzla přišla sama od sebe jako výsledek reakce na možné nebo přímo hrozící nebezpečí.

Upřeně hleděla na ohromnou hromadu suti. Snad kdyby nejprve zkusila něco malého, jako třeba pohnout menšími kameny. Jestli to bude fungovat, zkusí kouzlo zesílit…

Salene odhodlaně přistoupila blíž.

Ne…

Duchovo varování přišlo pozdě. Suť se jí pod nohama propadla… a místo pevné země v podlaze nyní zela jáma Salene se zoufale pokusila něčeho chytit, ale všechno, čeho se dotkla, padalo s ní.

Šlechtična s výkřikem zmizela v temnotě.

13

Zayl napjatě seděl přímo proti wendigovi a snažil se rozluštit jeho myšlenkové pochody. Ani nekromancer, ani zvíře se nepohnuli od chvíle, kdy se netvor nepokusil člověka rozsápat, ale vztáhl k němu prosebně ruce.

Praktická část Zaylovy povahy – obecně ta dominant-nější – trvala na tom, aby nechal wendiga jeho osudu. Koneckonců, byla to prokletá zrůda, netvor živící se lidským masem. Stal se z něj nástroj Pekelných Mocností, nic víc. Nemělo smysl mít s ním soucit.

Ale druhá stránka, kterou rathman až tolik neznal, citová stránka, která se teprve nedávno probrala z dlouholetého spánku, mu připomínala, že netvor se nechová, jak by měl. Připomínala Zaylovi prastaré legendy, ve kterých wendigové a jejich bratranci byli jen tichými mírumilovnými bytostmi z lesů a hor.

A tak, po více než hodině, kdy upřeně hleděl na nedávného pronásledovatele, nekromancer vstal a vykročil ke zraněnému obrovi.

Obrovské tlapy, schopné ho roztrhat na krvavé kusy, zůstaly svěšené, přestože už byl poměrně blízko. Zayl se sehnul a dotkl se jedné z těch rukou, aby ji vzápětí opatrně otočil dlaní vzhůru. Rathman zároveň cosi mumlal.

Wendigo v odpověď na to několikrát zavrčel. Zayl nerozuměl, co mu chce zvíře říct, ale z tónu vrčení bylo možno vyčíst mír a důvěru.

V temnotě je světlo a i ve světle se skrývá temnota. To učil Rathma. Zayl doufal, že se jeho prastarý učitel v tomhle předpokladu nemýlil.

Obrátil pozornost k wendigově noze, která mu způsobovala zřejmě největší utrpení. Skutečně, síla exploze ji zlomila. Wendigo vděčil obrovské síle za to, zeji prve vůbec dokázal zvednout.

To však nestačilo, aby to vysvětlilo změnu v obrově osobnosti. Síly, které Zayl vyvolal, nějak musely zasáhnout samotné netvorovo nitro a zbavit ho prokletého znamení Pekelných Mocností. Bylo to jediné vysvětlení, které dávalo smysl.

Nekromancer už chtěl sáhnout na rozdrcenou nohu, ale pak ještě jednou pohlédl zvířeti do očí. Zvedl obočí. I v okolní tmě v nich viděl ohromnou změnu. Krvavě rudá barva a šílený vztek byly pryč; tohle byly oči plné téměř lidského zármutku.

Tyhle oči rozhodly za něj. Rathman se dýkou dotkl zraněného místa a pravou rukou nad nohou nakreslil několik obrazců.

Wendigo zavrčel. Tlapa mu sjela k noze. Zayl obrovskou ruku sledoval, ale pokračoval dál. Nyní bylo důležité dokončit kouzlo.

Wendigo tlapu zase stáhl a nechal nekromancera pracovat.

Nad zraněnou končetinou se rozlila bledá měsíční záře. V tu chvíli se noha narovnala a rány v kůži se zatáhly. Jizvy se rychle vytrácely, až zmizely úplně. Na jejich místě se dokonce objevila srst.

Když Zayl skončil, dlouze si oddechl. Netrvalo to dlouho, ale vyžadovalo to monumentální úsilí. Výsledek ho ovšem potěšil.

Přímo u ucha se mu ozvalo hlasité zavrčení. Nekromancer byl najednou vyzdvižen do vzduchu.

Obr se vlhkým čenichem dvakrát dotkl Zaylova nosu. Pak wendigo vydal o něco delší a složitější zavrčení a vrátil menšího společníka na zem.

„Není zač,“ řekl Zayl, který nevěděl, jak jinak odpovědět.

Obrovské zvíře znovu zavrčelo. Zjevně rozumělo lidské řeči daleko lépe než Zayl jeho.

Nekromancer čekal, že wendigo odběhne do lesa, ale obr místo toho několikrát hlasitě zachrčel a rukama dělal nějaká gesta směrem za Zayla. Nekromancer si nejprve myslel, že tam snad číhá nějaké další nebezpečí, ale pak mu rychle došlo, že obr ukazuje k Westmarchi.

„Ano, musím tam jít.“ Déšť poněkud ustal, a přestože ani Zaylův výcvik už nedokázal zcela zvládnout vyčerpání a bolest, musel jít dál. Když však vyrazil, wendigo mu byl v patách.

Rathman se ohlédl. „Nemusíš chodit se mnou.“

Wendigova odpověď přišla v podobě dalších několika zavrčení a bručení, z nichž některá byla navzdory nesrozumitelnosti dokonce příjemná na poslech. Jejich význam byl jasný. Tvor nenechá jít Zayla samotného.

„Nic mi nedlužíš. Můžeš se vrátit do lesa.“

Jeho obřího společníka to evidentně nezajímalo.

Zayl se zamračil. Pak se smířil s tím, že nic neudělá, otočil se k wendigovi zády a pokračoval dál. Za sebou slyšel téměř dokonale tiché našlapování silných tlap. V porovnání s wendigovými chodidly vydávala nekromancerova rány jako hrom.

Zayl se při téhle cestě vydal i z posledních sil, ale s wendigem v patách se cítil daleko jistější. Když konečně spatřil vzdálené městské hradby, zhluboka si oddechl a v tu chvíli ho vůbec netrápilo, že zdejší obyvatelé zřejmě chtěli jeho hlavu stejně jako démoni v Urehu.

„Trag’Oule, buď pochválen.“ Zayl se otočil přes rameno na chlupatého společníka. „Ten…“

Wendigo ovšem bez varování zmizel.

Nekromancer bedlivě zkoumal pohledem temný les. Nikde ani stopa, že by legendární zvíře vůbec kdy šlo s ním. Zayl žasnul nad wendigovou lstivostí i nad jeho schopností pohybovat se naprosto tiše. Skutečně měl štěstí, že první útok přežil.

Když bylo hlavní město na dohled, wendigo správně předpokládal, že zde jakýkoli závazek, který k Zaylovi mohl mít, skončil. Zayl udělal znamení rovnováhy a přál si, aby se obyvatel lesa bezpečně vrátil do doupěte. Rathman z tvora učinil v rámci jeho druhu odpadlíka, neboť ostatní byli stále poznamenáni zvrácenou mocí Pekelných Mocností. Zayl bývalému protivníkovi nedal žádné skutečné požehnání; osamocený wendigo se nyní bude zřejmě navždy od ostatních lišit.

A přesto bylo zvíře vděčné, že se zbavilo vnitřního zla, a nekromancer se znovu ujistil, že by se za podobných podmínek cítil stejně.

Jediným náznakem přechodu noci v den byla téměř neznatelná změna barvy jinak černého nebe na obzoru. Počasí se i nadále ubíralo tím nejhorším směrem, poháněno, jak nekromancer cítil, stejnou silou, která se nyní shromažďovala ve městě. Silou, jež zřejmě manipulovala s lordem Jitanem a… a…

A pak, zatímco hleděl na Westmarch, mu na mysl vytanulo jméno Karybdus.

Jenže tentokrát… si na něj Zayl vzpomněl…

Vzpomněl si… a jakmile se mu ztracené vědomosti znovu usadily v paměti, hrůzou zalapal po dechu.

Salene se nejistě zvedla na nohy. Spadla ze strašlivé výšky, daleko hlouběji než do třetího patra, jak se prve domnívala. Podle jejího odhadu – který v tuto chvíli ovšem nemusel být přesný – spadla nejméně o další tři patra níže.

Salene si byla jistá, že nebýt nepředvídatelných schopností, byla by nyní mrtvá. Kameny, na které dopadla, byly ostré. Byl zázrak, že měla jen pár modřin.

Všude kolem leželo kamení a suť. Modrá záře se stále vznášela poblíž, ale její dosah byl omezený, takže první pohled jí toho moc neodhalil.

Salene se rozhlédla pořádně, ale Poltha neviděla. Navzdory tomu, co se stalo, si byla jistá, že z jeho strany to nebyla žádná past. Jeho stín čekal, zeji ochrání stejné reflexy, které ji zachránily i při první návštěvě hrobky.

Salene si přála, aby sama v sebe měla takovou důvěru.

Pokusila se slézt z hromady a světlo se pohnulo s ní. Salene poprvé jeho matná záře rozčílila. Kdyby bylo jasnější, třeba by viděla, že podlaha, na kterou šlape, není pevná. To by jí bezpochyby ušetřilo spoustu potíží.

Salene upřela zrak na magické světlo a soustředila se. Chtěla lépe vidět na cestu před sebou, aby se znovu nestala obětí nějaké pasti.

Světlo poslechlo, několikanásobně se nafouklo a rozzářilo se tak jasně, že si lady Nesardo musela zakrýt oči, aby neoslepla.

A když se po chvíli znovu odvážila oči otevřít, šokované z výjevu před sebou ucouvla.

Malá chodba, v níž stála, asi dva metry před ní končila. Udělat ještě krok vpřed, zjistila by to i bez jasnějšího světla.

V takovém případě by ovšem neviděla víc než desetinu toho, co se rozkládalo kolem ní.

Síň se táhla dolů a stáčela se do podoby obrovské mísy. Ještě úžasnější bylo, že tahle mísa byla naplněna obrovským množstvím kamenných lavic, na které by se vešly stovky diváků. Navzdory zjevnému stáří byla stavba téměř bez viditelného poškození. Kromě prachu bylo jedinou známkou času pár prasklin v lavicích a jedno místo, kde se zřítil strop a rozdrtil dvě řady po její pravici.

Jakkoli byl tenhle pohled úchvatný, proti tomu, co Salene viděla na druhém konci prastaré stavby, to nebylo nic.

Ze zlaté sítě, která pokrývala celou stěnu, tam visel pavouk. Jeho obrovité tělo bylo vytvořeno z černého jadei-tu, který při dopadu Salenina světla zlověstně zářil. Všechny článkované nohy byly spuštěny dolů a končily rubínovými drápy.

Hlava samotná byla přibližně stejně velká jako Salene a zdobil ji shluk osmi velkých diamantů. Šlechtična však vzápětí odtrhla od křišťálově zářících očí zrak, neboť z nich sálalo cosi, z čeho měla pocit, že na ni pavouk nesmírně hladově zírá.

Celý obraz pak dotvářely dva zlaté tesáky zakončené dalšími rubíny.

Na mysl jí okamžitě vystály živé obrazy tvorů z jeskyně. Salene se rychle rozhlédla, ale přestože po žádné nestvůře nenašla ani stopy, nic na světě si nepřála víc než vrátit se domů. Raději pohlédne do očí dobrému kapitánu Mattheu-sovi, než aby zůstala tady.

Místo aby však lady Nesardo udělala, pro co se rozhodla, vykročila přímo k amfiteátru. Rozum křičel, aby se otočila a běžela zpátky, ale obrovský pavouk ji jakýmsi způsobem přitahoval, přes to, že sejí hnusil a vyvolával v ní strach.

Její noha spočinula na prvním kameni.

Kolem Salene se najednou ozýval šepot, neměla ale ponětí, odkud by mohl vycházet. Šlechtična udělala další krok… a šepot o stupeň zesílil. Měl v sobě rytmus, téměř jako zpěv nebo odříkávám.

Přitahována pavoukem, jakoby lapena do jeho sítě, Salene sestupovala níže. Odříkávání bylo nyní intenzivnější, jako by ho odrážely stěny amfiteátru. Nyní viděla – nebo se jí to zdálo? – muže a ženy oděné v rouchách, sedící přímo před ní na lavicích s nehybným výrazem a očima bez jediného mrknutí upřenýma na omračujícího pavouka. Pří zračný dav do rytmického šepotu tleskal rukama.

V půli cesty dolů konečně rozeznala, co říkají. Salenino podvědomí si uvědomilo, že to není fráze. Bylo to jen jediné slovo… jméno.

Astrogha… skandovali. Astrogha… Astrogha… „Astrogha,“ zašeptala s nimi. Na tom jménu bylo cosi povědomého, jako by ho znala téměř stejně dobře jako své a pak ho z nevysvětlitelného důvodu zapomněla.

Astrogha… pokračovali diváci, jako by ji pobízeli. Astrogha…

Salene byla skoro dole a obří pavouci bůh se nyní téměř vznášel nad ní. Před sebou měla oltář, jehož desku lemovaly vybledlé krvavě rudé žilky.

Náhle se na oltáři objevilo tělo mladé ženy s vytřeštěnýma, nepříčetnýma očima. Za ní stál vyzáblý kněz, na jehož rouchu byla vyobrazena silueta pavoučího boha.

Astrogho… Astrogho, volal. Nabízíme ti dar, jehož prostřednictvím přijdeš k nám…

Odněkud z četných záhybů volného roucha vytáhl zakřivenou dýku. Odříkávání davu dosáhlo vrcholu… Amfiteátrem se rozlehl výkřik.

Napůl lapena mezi minulostí a současností se Salene Nesardo obrátila za zvukem.

Dovnitř se řítili muži ve zbrojích – muži stejně přízrační jako postavy diváků, na které se vrhali. Meče sekaly a šípy probodávaly ty, kdo se odvážili postavit útočníkům do cesty. Ti neměli slitování.

Synové Rakkise jsou tu! ozval se frenetický křik. Synové Rakkise jsou tu!

Dokončete obřad! Tahle slova přišla od kněze. Když tam Salene obrátila hlavu, spatřila, že vedle něj nyní stojí další dva, žena a urostlý muž. To on vykřikl. Dokončete obřad, než se ukážou ti zatracení Vizjerei!

Avšak muž s nožem jen zavrtěl hlavou. Ne! Měsíc již zapadá! Naše chvíle je ztracena! Podal ženě něco, co Salene nepoznávala. Cosi kulatého. Vezmi to! Musíte to předávat dál, až přijde čas…

Ale komu? zeptala se žena.

Komukoli! Odneste to na konec světa, jestli bude třeba! zaburácel muž s dýkou. Mezitím v amfiteátru dávno mrtví vojáci usmrcovali ty, jejichž kosti se rovněž dávno obrátily v prach. Dokud si ti, kdo nás pronásledují, budou pamatovat, kdy se má vrátit… a kam!

A co krev? zeptala se naléhavě žena a ukázala na dívku přikovanou k oltáři. Kde najdeme dalšího její krve? To je stejně klíčové jako správné načasování a měsíc!

Vrchní kněz se hořce usmál. Sám Rakkis ve své dychtivosti vytvořit celou dynastii nám dal mnoho možností! I on ukázal na spoutanou ženu. Stejně jako my máme ji, i v budoucnu budou tací sjejí krví! A nyní jdi! Rychle! Už cítím Vizjereie!

Žena přikývla. S předmětem v náručí a mohutným mužem po boku se otočila… a rozplynula se v minulosti.

S obludným výrazem ve tváři se kněz s dýkou sklonil nad obětí. Příhodný okamžik pro obětování mladé ženy tak, aby si ji její „bůh“ co nejlépe užil, možná již pominul, to však knězi nezabrání zabít ji pro vlastní potěšení.

Překazil mu to šíp, který mu náhle proklál hrdlo.

Dýka padla na zem. Kněz zachrčel a zhroutil se na dívku, která se konečně probrala. Zasténala a pak se její oči, poprvé příčetné… upřeně zahleděly přímo na Salene.

Byly to oči lady Nesardo.

Amfiteátr ztichl.

Salene zaúpěla a padla na koleno. Výkřiky umírajících najednou odezněly.

Trvalo více než minutu, než šlechtična znovu přivykla novému prostředí. Pak pomalu vstala a rozhlédla se. Celý prostor byl takový, jak ho spatřila prve. Prach, popraskané lavice a nic moc víc. Uličky nebyly plné těl povražděných okultistů a po mužích ve zbrojích řítících se nyní sutí zasypanou chodbou nebylo ani stopy. Tohle všechno se vrátilo do daleké minulosti, kam to patřilo.

Obrátila zrak k oltáři. Ani žena se Saleninýma očima už tam nebyla. Byla jen ztracenou vzpomínkou, stejně jako ostatní. Salene, stále ještě otřesená, sebrala odvahu a dotkla se jedné z vybledlých rudých žilek. Nyní už věděla, že je to zaschlá krev bývalých obětí.

„To je hrozné…“ zašeptala Salene. „Hrozné.“

„Někdy je hrůza nutná, pokud chcete dosáhnout dobra.“

Prudce se otočila a zjistila, že stojí tváří v tvář postavě zahalené v kápi a oděné do zbroje. Její černý oděv a bledá, poněkud vyzáblá tvář trochu připomínaly Zayla.

„Vidíte mrtvé téměř stejně dobře jako my,“ pronesl zahalený muž chladně. „A snad díky tomu, co nosíte v sobě, je dokonce vidíte lépe.“

„Kdo… kdo jste? Vypadáte jako… jako…“ Salene zaváhala a dál se nedostala.

„Jako Zayl?“ usmál se na ni jako nějaký přízrak. „To proto, že jsem tím, čím je i on, stoupenec požehnaného Ra-thmy… nekromancer, pokud tomu tak chcete říkat.“ Černě oděný muž se neznatelně uklonil. „Můžete mi říkat Karybdus.“

Salene zbledla. Prudce se od Karybda otočila – a vběhla přímo do obludného čehosi, co viselo z obrovského, drahokamy posázeného pavouka.

Do jiného pavouka. Živého pavouka velikosti nemluvněte. Vyprskl k ní a jeho vražedné čelisti se pohybovaly, jako by měl chuť jí ukousnout tvář. Jeho ohavné, baňaté tělo pokrývala hrubá černá srst. Přímo nad čelistmi byl shluk osmi zlověstně se lesknoucích zelených očí a všechny byly upřeny přímo na šlechtičnu.

Salene ucukla… a vrazila do zbrojí chráněného nekromancerova těla.

Karybdus ji uchopil za zápěstí a držel ji přitisknutou ke svému tělu. S krátce zastřihnutými šedivými vlasy a tváři učence jí připomínal profesory, kteří ji v mládí učili. Díky tomu bylo každé jeho slovo, byť vysloveno jakoby ledabyle, ještě strašlivější.

„Ale, ale, má paní Nesardo. Nesmíte se bát mého maličkého. Skaro udělá, jen co mu nařídím, a moc dobře ví, že se vám nesmí nic stát… zatím.“

„Pusťte mě!“

„Skutečně, Rathma říká, že když budeš trpělivý, rovnováha tě přivede k cíli. Přišel jsem sem, abych si odnesl malý předmět nezbytný pro dokončení úkolu – dýku – a našel jsem zde vás, jako byste už dychtivě čekala, až budete ležet na oltáři.“

Salene zaskřípala zuby a pokusila se sebrat všechnu moc. Jestli ji někdy potřebovala, tak to bylo teď.

Záře, kterou prve vytvořila, vybuchla jako slunce. Karybdus zavrčel a rukou si zakryl oči.

Salene se mu vytrhla ze sevření a běžela jediným možným směrem. Že se tak ještě víc vzdálila od vchodu, kterým sem propadla, jí bylo jedno. Záleželo jen na tom dostat se co možná nejdál od nekromancera.

Karybdus za ní cosi zamumlal.

Země pod nohama sejí zachvěla. Salene vykřikla, když se všude kolem ní objevily praskliny.

Z prasklin vyletěly kosti, prastaré kosti. Stehenní kosti i lebky, žebra i lopatky. Celé kusy i úlomky, všechno nyní kolem ní vířilo, jako by se ocitla uprostřed tornáda.

Pokusila se proběhnout, ale vířící masa se pohybovala s ní. Když Salene zkusila některou z kostí odmrštit, okamžitě se vrátila zpátky.

A pak jich několik spadlo na zem. Na ně dopadaly další a všechny rychle tvořily čtvercovou stavbu.

Před šlechtičnou vyrostla zeď z lidských ostatků. Salene se otočila, ale stalo se to samé. Obrátila se, ale i tam nyní stála zeď.

Celá klec už byla vyšší než ona. Posledních několik kousků vytvořilo střechu a zajistilo, že se Salene nedostane na svobodu, ani kdyby šplhala.

Udeřila do stěny klece pěstí, a přestože úder doprovázel záblesk modré energie, nestalo se nic, až na to že Salene nyní ruka nesnesitelně bolela.

Klidné, odměřené kroky ji upozornily na to, že se blíží Karybdus. Lady Nesardo se k němu otočila. Zdálo se, že věznitele její pokusy o útěk nijak nevyvedly z míry. Jestli něco, tak vypadal velmi spokojeně.

„Skutečně máte v sobě krev, kterou potřebujeme. Cítil jsem to už od počátku. Otevře nám cestu.“

„O čem to mluvíte? Proč to všechno děláte?“

Utišil ji jako rozzlobené dítě. „Prosím, uvědomte si, že tohle dělám pro dobro rovnováhy, a tedy i pro dobro světa.“

Za jeho ramenem se objevil obludný pavouk. Odpudivý netvor nyní vyšplhal po Karybdově paži a usadil se mu na předloktí.

Karybdus na pavouka pohlédl a poprvé bylo z jeho tváře možno vyčíst nějaké emoce. Cosi netvorovi zašeptal, jako by to bylo malé dítě, a zároveň ho poškrábal po hřbetě.

Když obrátil pozornost zpátky k Salene, veškeré emoce zmizely. „Musím se vám omluvit za všechno, co hodlám učinit. Je to jistá varianta toho, čemu říkáme čerpání života. Je nezbytné, abyste se již nepokusila o další hlouposti.“

Než mohla uvězněná žena zareagovat, prostrčil volnou ruku otvorem v kostěné kleci. Prsty v rukavici se jí dotkly přímo nad prsní kostí.

Salene se zmocnila neuvěřitelná slabost. Měla pocit, jako by z ní vyprchávaly i poslední zbytky sil… a proudily přímo do nekromancera. Šlechtična se odtrhla, ale už bylo pozdě. Cítila, jak ji opouští vědomí.

A ještě než Salene Nasardo omdlela, zaslechla Karybda, jak beze stopy emocí v hlase říká: „Omlouvám se, opravdu se omlouvám.“

14

Genereál Torion zalapal po dechu.

Pak se zhroutil, ale vzápětí ho chytily silné paže. Zahřměl známý hlas kapitána Mattheuse: „Generále! Jste v pořádku? Slyšíte mě?“

„Slyším, takže mi přestaňte řvát do ucha!“ Torion cítil, že ho opouštějí i poslední zbytky sil, které v nohou měl. „Židli, rychle!“

Vždy připravený pobočník už ji měl přichystanou. To bylo dobře, protože velitel se s posledním slovem zhroutil přímo na ni.

Když Torion chytil dech, kapitán Mattheus poklekl vedle něj a nalil nadřízenému oblíbené víno. Generál nápoj vděčně přijal a většinu do sebe obrátil najeden zátah.

Jeho pomocník se k němu sklonil. „Generále… co se stalo?“

Po chvíli uvažování Torion odpověděl: „To ten nekromancer. Za všechno může on!“

„On tu byl? Ale nikdo nehlásil, že by vešel někdo kromě lady Nesardo…“

„A vy si myslíte, že to byla ona?“ Chcete mi to říct do očí?“

„Ne, pane!“ Kapitán Mattheus se zamračil. „Právě jsem se vrátil z jejího domu. Hledání pokračuje, generále, ale podle toho, co jsem viděl, není moc pravděpodobné, že je Zayl tam… pokud není někde v hrobce.“

Torion svraštěl obočí. „A vy jste se vrátil pro povolení ji prohledat?“

„Vzhledem k tomu, že jde o sídlo Nesardů, a vzhledem k tomu, jak důkladně jsme ho prohledali… ano, pane.“

Velitel se znovu napil a chvíli žádost zvažoval. Pak zamručel: „Ne, myslím, že to není nutné. Jak jsem říkal, tohle je práce nekromancera. Evidentně přišel až sem a unesl lady Nesardo, takže v domě nebude.“ Jeho hlas zněl nyní pevněji a v očích se mu temně zalesklo. „Uděláte tohle, Aleku. Chci, aby po celém městě byly rozmístěny hlídky. V tom jeho oblečení ho nemůžete přehlédnout, ale sepíšu podrobný popis, abyste ho mohl rozhlásit. Mohl by se pohybovat ve společnosti lady… byl její bratr doma?“

Kapitán Mattheus se ušklíbl. „Ano, pane. Ten tam byl. Těžko se věří, že ti dva jsou jedna rodina…“

„O to se nestarejte. Sardak byl v domě. Takže s nekromancerem asi nebude. I tak však přikažte vojákům, že lady Nasardo ani nikomu jinému, kdo by s tím zmetkem byl, se nesmí nic stát, pokud to bude jen trochu možné. Nechci, aby kdokoli nevinný přišel k újmě. Jasné?“

Pobočník přikývl. „Postarám se, aby byla v bezpečí, pane. Máte mé slovo.“

„Výborně.“ Torion cítil, jak se mu vracejí síly. „Pomozte mi ke stolu.“

Když tak kapitán učinil, velitel vzal pergamen a brk. Rychle sepsal vše, co si vybavoval ze Zaylova vzhledu. Torion se považoval za člověka se skvělou pamětí a detaily, které nyní dal na papír, to jen potvrzovaly.

„Tu máte. To vám pomůže.“ Zatímco si mladší voják popis četl, Torion dodal: „Najděte ho dřív, než se k němu dostane církev, jasné?“

„Přivedu ho rovnou sem, pane.“

Velitel zavrčel: „Kdyby náhodou zemřel při pokusu o odpor, Aleku, pochopím to.“

Pobočník s kamenným výrazem ještě jednou pohlédl na popis. „Raději vyrazím hned.“

„Rozhodně.“ Torion se s hořkým uspokojením díval, jak jeho podřízený vychází ze dveří. Kapitán Mattheus se s tím vykradačem hrobů vypořádá. Na Salene nepadne žádné podezření, nebo snad dokonce vina. Všechno bude, jak má být, a ona nakonec pochopí, že on je pro ni ten pravý…

Do kanceláře vpadl strážný. „Pane generále! Je tu!“

Toriona nejprve napadlo, že nekromancer byl tak šílený, že se vrátil, ale věděl, že takový blázen Zayl není. Velitel vstal a zeptal se. „Kdo? Kdo?“

„Král Justinian! Osobně! Bez doprovodu, bez ohlášení!“

Torion vytřeštil oči. I když byla změna, kterou u vládce zaznamenal, velmi slibná, tenhle čin hraničil ani ne tak s odvahou a sebevědomím jako se sebevraždou. Pravda, starý král Cornelius kdysi často jezdil městem sám, a dokonce občas generála navštívil, ale bylo příliš brzy na to, aby jeho syn dělal totéž. Než připravovaná přehlídka moci všem ukáže, jak pevná Justinianova pozice je a jak schopným se nový král stal, byl neustále v ohrožení smrti od těch, kteří se mohli ucházet o trůn.

Tím se však mohl zaobírat později. Nyní bylo podstatné, že král je zde. „Kde je teď? Připravte čestnou stráž! Chci…“

„Ale k takové pompě přeci není důvod,“ skočil mu náhle do řeči sametový hlas.

Generál Torion se postavil do pozoru. „Vaše Výsosti! Tohle je velmi neočekávaná a… a…“

„A zcela nevhodná návštěva. Já vím, já vím.“ Justinian zvednutou rukou umlčel veškeré důstojníkovy protesty. Nový král měl nyní na sobě jezdecký oděv navržený ve stejném duchu jako jeho předchozí až na to, že kalhoty měl v bocích volné a před nepřízní počasí ho chránil zlatý cestovní plášť. V Torionových očích představoval nádherný terč pro každého, kdo by mu chtěl ublížit. „Prosím, neprotestujte. Předpokládám, že to, co máte skutečně na srdci, je skutečnost, že přijít sem takhle sám je ode mne velmi bláhové.“

„Vaše Výsosti, tohle bych si nikdy nedovolil!“

Při téhle poznámce se nový vládce Westmarche jen usmál. „Teď už ne, že? Uklidněte se, Torione. Budete ode mne muset čekat pár ještě daleko radikálnějších změn! Koneckonců, jestli mám zůstat do své korunovace králem –nebo dokonce i po ní, jestli mi rozumíte – pak se budu muset začít chovat trochu víc jako otec.“

Jestli se začne chovat ještě víc jako jeho otec, pomyslel si Torion, už to bude hotový Cornelius! Což by vůbec nebylo špatné, pokud chlapec přežije první rok.

Generál se pokusil získat zpět duševní rovnováhu a zeptal se: „Čemu vděčím za takovou čest, Vaše…“

„Prosím, od vás už nechci slyšet žádné ‚Vaše Výsosti‘. Budete mi říkat Justiniane. Otec také trval při hovoru s vámi na křestním jménu, pokud si dobře vzpomínám.“

A Torionovi trvalo několik let, než si na tenhle příkaz zvykl, to však současnému vládci neřekl. „Ano, máte pravdu.‘“

Justinian se zazubil. „Pak vás žádám o totéž. Věřím vám stejně jako dříve on.“

Torion vděčně sklopil hlavu.

Král se zadíval na omráčeného strážného. „Torione, chtěl bych s vámi o něčem mluvit. Myslíte, že bychom mohli mít trochu soukromí?“

On dokonce mluví jako Cornelius. „Ano, Vaše… ano, Justiniane.“ Torion rozkázal vojákovi: „Pošlete stráže od dveří pryč a pak se vraťte na místo. Dokud nezavolám, nikdo se ke dveřím nepřiblíží. Je to jasné?“

„Ano, pane!“

„Odchod… a zavřete za sebou.“

Když byli o samotě, uvědomil si Torion opožděně, že dosud nenabídl vznešené návštěvě místo k sezení. Vyklouzl zpoza stolu a podstoupil králi své křeslo. „Prosím, Justiniane, trvám na tom.“

„Nemám v úmyslu zdržet se dlouho, ale děkuji.“ Znovu důstojníkovi úsměvem připomněl bývalého vládce. Justinian se usadil do koženého křesla s vysokým opěradlem, které si Torion nechal vyrobit a sám zaplatil. „Velmi pohodlné… vidím, že být velitelem královských sil se vyplatí.“

„Váš nebohý otec byl ke mně velmi štědrý. Jestli máte pocit, že až příliš, já…“

„Dobrý bože, ne! Nedokáži si představit nikoho, kdo by byl tohoto postavení více hoden! Vím, že vaše loajalita a poslušnost ke mně je zcela neochvějná, a v téhle bouřlivé době je to pro mne cosi zcela klíčového…“

Torion znovu sklopil hlavu. „Jste až příliš laskav.“

Justinian najednou pohlédl stranou, stejně jako prve v trůnním sále. Velitele to nyní už tolik neznervózňovalo, a tak jen čekal. A skutečně, v příštím okamžiku se mladý vládce znovu otočil k němu. „Abych se dostal k věci, Torione. Dostala se ke mně zpráva o jakémsi cizinci. O nebezpečném cizinci ze země za Twin Seas…“ Generál se ze všech sil snažil nedat najevo překvapení, že o tomhle král ví, ale zjevně se mu to nepovedlo, neboť Justinian se ještě více zazubil a dodal: „Vidím, že víte, o kom mluvím.“

„Doslechl jsem se…“

„A podle toho, co jsem slyšel, došlo k nějakému boji… v jedné z vašich cel se odehrálo cosi velmi brutálního.“

Torion se už nepokoušel zakrýt překvapení. „Trůn je nepochybně dobře informován.“

Justinianovy oči – velmi sebejisté a už vůbec ne zamlžené – se vnořily do Torionových. „A copak přesně takhle nepracoval i můj otec? Jakkoli vám důvěřoval, měl zároveň i vlastní zdroje informací.“

„To je pravda, Vaše Výsosti. Ano, ve městě skutečně je nekromancer. Bledý, s černými vlasy a jmenuje se Zayl. Byl zajat během potyčky, které se účastnili i zakarumští…“

„Kteří mne již oficiálně požádali, aby jim byl tenhle Zayl vydán, když pak došlo k útěku, jak jsem pochopil. Ta žádost mne zaskočila, Torione.“

Generál si upravil límec. „Chtěl jsem vás právě informovat, když vypukl chaos. Abych byl upřímný – Justiniane – Zayl uprchl z jedné z pohlcovacích cel, které dal zřídit váš otec právě pro takové, jako je on.“

„Ne, ne přesně pro takové.“ Mladý král pohlédl stranou, pak stiskl rty a vysvětlil: „Tohle je nekromancer. Ti jsou jiní než Vizjereiové. V cele by musela být ještě jiná kouzla. Došlo k velkému omylu.“ Pak ale mávl k důstojníkovi rukou. „Ale o to teď nejde. Vás z toho v žádném případě neviním.“

„I tak však vina padá na mne.“

„Na to zapomeňte. Jestli máte pocit, že jste mne zklamal, můžete to odčinit tím, že ho znovu chytíte. A tentokrát chci, aby byl přiveden přímo ke mně.“

Generál Torion zalapal po dechu. Všechen rozum, který Justinian zdánlivě nabral, jako by mávnutím proutku zmizel. „To by nebylo příliš moudré! Jeho temné schopnosti…“

Justinian si plácl dlaní do prsou, kde se mu pod košilí cosi houpalo. Teprve pak si generál všiml, že vládce Westmarche má kolem krku černý řetízek. „Nebojte se, mám ochranu.“

„Co…“ začal Torion, ale Justinian ho znovu přerušil.

„A jak pokračují přípravy?“ zeptal se král neočekávaně. „Myslím, že všechno už by mělo být připravené. Muži staženi z hradeb a tak dál.“

„Všechno hotovo. Poslední oddíl se stáhnul dnes ráno.“

„Všichni odpočívají? Budou připraveni, až je budu potřebovat?“

Velitel přikývl. „Přesně podle vašeho rozkazu. Při přehlídce budou v nejlepší kondici. Na to dám krk.“

„Doufejme, že o něj nepřijdete.“ Justinian se trochu zamračil a vstal. „Takže zbývá jen nekromancer. Postarejte se, aby ho chytili, Torione. Je to naprosto nezbytné. Závisí na tom všechno.“

„Dělá potíže, to ano, ale tak moc snad ne.“

Vládce ho znovu probodl pohledem. „Prostě se postarejte, aby ho přivedli ke mně.“

Pod jeho pohledem nedokázal Torion nic jiného než znovu přikývnout.

Justinianova nálada se znovu změnila na laškovnou. Obešel stůl a plácl generála po zádech. „Starý dobrý Torion! Věděl jsem, že se na vás mohu spolehnout! Vždycky tomu tak bylo! Sbohem!“

Generál Torion rychle otevřel vládci dveře. Když Justinian odešel, jednoduše zůstal stát a pokoušel se vstřebat všechno, co se právě stalo.

Nakonec to prostě přijal jako fakt, že Justinian je nyní král a chce, aby mu přivedli Zayla. Dokud se Torionovi bude dařit dostat z toho všeho Salene, je to v pořádku. Jistě, jestli bude muset kapitán Mattheus během zatýkání rathmana zabít, generál se bude muset vládci omluvit, ale Justinian to jistě pochopí.

A jestli Zayla přivedou živého, Torion se bude hlásit jako první, že vykoná popravu. Stiskl jílec meče a představil si, jak se nekromancerova hlava kutálí po zemi.

Salene to nakonec pochopí…

Karybdus.

Zatímco se Zayl přitiskl ke stěně – aby se vyhnul pátra-vým pohledům stráží nad sebou – v hlavě se mu stále honily myšlenky spojené s nedávno znovu nabytými vzpomínkami.

Karybdus. Legenda dokonce i mezi v ústraní žijícími rathmany. Jeho činy se uváděly jako příklad naprosté oddanosti rovnováze, nejpevnější víry v Trag’Oula a učení samotného Rathmy.

To on téměř Zayla zabil?

Bylo těžké tomu uvěřit, přesto to byla pravda. Zayl se dotkl Karybdových myšlenek, stejně jako on se jistě dotkl jeho. Nikdy dřív se nepotkali, alespoň o tom mladší rathman nevěděl, ale cítil, že Karybdus ho poznal. O některých Za-ylových činech se rovněž mezi rathmany mluvilo, ale myšlenka na to, že největší z jeho řádu ví, kdo je Zayl zač…

Přestaň! rozkázal Zayl hořce sám sobě. Jeho obdiv ke všemu, co Karybdus v minulosti dokázal, málem způsobil, že zapomněl, jak strašlivou hrozbu nyní jeho protivník představuje. Kdo lépe věděl, jak Zayl pracuje, než další nekromancer? Karybdus jako spojenec by byla ohromná úleva; Karybdus jako protivník… takové okolnosti znamenaly, že Zaylovy šance na přežití byly téměř nulové.

Vyhlédl zpoza rohu a zkoumal ulici, kterou se mohl dostat na dohled sídla rodu Nesardů. Přestože ho hlídaly stráže, rathman nepochyboval, že by mu nedělalo potíže dostat se dovnitř, aniž by si ho všimly. Zayl musel zjistit, jak se vede Salene. Teprve až se ujistí, že je v bezpečí, bude se moci soustředit na toho, jehož schopnosti a znalosti převyšovaly jeho desetkrát.

Co však mohlo způsobit, že se Karybdus zapletl do něčeho tak zjevně jdoucího proti učení jeho řádu? Starší nekromancer již za dlouhého života bojoval proti tyranům, čarodějům i démonům, vše proto, aby pomohl udržet rovnováhu. Byl to Karybdus, kdo přivedl k dokonalosti mnoho kouzel, která se pak Zayl i ostatní učili. Tam, kde rathmani často předčasně umírali, přežil Karybdus stovky. Jeho životní sílu poháněla touha spatřit svět v dokonalé rovnováze. Bylo mnoho takových, včetně Zayla, kteří věřili, že Karybdus dosáhl stejné dokonalosti jako sám Rathma.

Pro tuhle obludnou parodii muselo existovat nějaké stejně obludné vysvětlení a Zayla napadalo jediné. Karybdus čelil mnoha protivníkům, kteří vládli strašlivou silou. Některé z historek o jeho bojích mluvily o tom, že používal čerpání života způsobem, jaký by ostatní nekromanceři nikdy nezvládli.

Pokud však někdo používal tohle kouzlo často, vždy se vystavoval nebezpečí. Stejně jako v případě přízraku, s nímž se Zayl utkal v hrobce, Karybdus riskoval, že na sebe přenese vlastnosti svých protivníků. Snad na něj neměl vliv jeden, ale nahromadění takového zla si evidentně nakonec vybralo daň. Karybdus, aniž by si to uvědomoval, se stal stejnou hrozbou jako ti, proti kterým bojoval.

Tohle zjištění Zayla, stále hledícího deštěm k Saleninu domu, zcela šokovalo. Znamenalo to, že každý rathman musí být opatrnější, než si myslel; jen málo jich mělo tak ohromnou vůli, jakou prý míval Karybdus. Obyčejný souboj s přízrakem v hrobce mohl být dost na to, aby Zayl skončil stejně, stačilo odčerpat jen trochu víc…

Na okamžik podobné děsivé představy odložil stranou, neboť jen několik metrů před domem prošel voják. Ozbrojený muž vypadal, jako by byl jednoduše na hlídce, ale jeho kroky byly až příliš pomalé a odměřené.

Stíny byly rathmanovými spojenci – alespoň většinou. Nekromanceři věděli, jak zmizet i ve stínech, které se zdály příliš bledé a úzké, aby se v nich skryl jakýkoli tvor. Rathman nyní splynul s temnotou. I kdyby se voják podíval přímo na něj, neměl šanci Zayla spatřit.

V okamžiku, kdy byl voják v půli cesty zpět k místu, odkud vyšel, stál již maskovaný nekromancer na pozemcích Nesardů. Zastavil se za stromem a sledoval dva ze Saleniných mužů, kteří si rovněž plnili povinnosti. Přestože tihle k ní byli zcela loajální, měl tušení, že by nebylo nejlepší, kdyby ho viděli. Bylo velmi pravděpodobné, že by považovali za prvořadé chránit paní tak, že se zbaví hrozby po jejím boku.

Jakmile byla cesta volná, Zayl vyrazil k domu. V některých oknech v místech, kde byly komnaty Salene a jejího bratra, se svítilo. Zayl si chvíli okna prohlížel a počítal, které z nich je od Salenina pokoje… pak se znovu ztratil ve stínech.

Sardak si nalil pití ze soukromých zásob, a přestože se mu ruka netřásla, byl maximálně nervózní. Měl pocit, že tahle noc, která už tak byla plná potíží, se časem ještě víc zkomplikuje.

„Sardaku Nesardo…“

Trhl rukou a sklenice se s hlasitým třesknutím rozbila. Pohlédl do stínů… a jeho prvotní překvapení vystřídala hořkost při pohledu na muže, který se v nich jako noční můra zhmotnil.

„Jo ták! Nekromancer! Mohlo mě napadnout, že se tady schováváš někde v koutě! Pěkný trik! Zvládl bys to příští měsíc na pouti? Měl bys mít úspěch!“

„Ušetřete mě dalších vtipů, Sardaku,“ odsekl Zayl a jeho neutrální tón tentokrát neodpovídal temnému výrazu. „Byl jsem u sebe v pokoji, pak u vaší sestry.

„Tak to je ovšem negentlemanské.“ Sardak vytáhl z kapsy hedvábný šátek a ovázal si řeznou ránu na dlani. „Žádné píchání do masa, děkuji.“ Pohlédl na nekromancera. „Chceš vědět, kde je moje sestra? Má drahá sestřička? Má sestřička, která riskuje jen kvůli tobě?“

„Sardaku…“

Salenin bratr po Zaylovi prudce máchl pěstí. Ten se jí snadno vyhnul.

„Šla do té zatracené hrobky! Nechtěla, aby ji našel náš hodný kapitán Mattheus – který pracuje pro Toriona a má nos jako lovecký pes! Šla tam hlavně kvůli tobě a ještě se nevrátila!“

„Do hrobky?“ Zayl se nijak nesnažil skrýt zděšení., A když už je tak dlouho pryč, vy jste ji nešel hledatV

„A myslíš, že jsem nechtěl? Právě teď stojí u schodů dolů dva chlapi kapitána Mattheuse. Postavil je tam a šel si pro povolení prohledat i hrobku. I zakarumští se při takovém znesvěcení ošívají, ale myslím, že kvůli tobě udělají výjimku.“

Zayl se obrátil ke dveřím. „Pojďte se mnou, jestli chcete.“

„S tebou? Kam?“

„Do hrobky, přirozeně. Pro sestru.“

Sardak ho neochotně následoval. „Ale ty stráže u vchodu…“

Zayl se na něj otočil. Sardak sklapl. Pak jen odhodlaně přimhouřil oči.

„Jenom chvilku, vezmu si meč. Nic jiného.“

Nekromancer přikývl.

Oba vojáci zanecháni zde kapitánem Mattheusem byli schopní muži, kterým by pobočník svěřil i život. Povinnosti si plnili se stejnou svědomitostí a přesností jako on sám, a přestože to nevěděli, byli oba navrženi na povýšení.

Pro Zayla však představovali jen krátké zdržení. Kouzlo, které seslal, byla variace na slepotu, díky níž unikl zakarumským. V tomto případě si ale muži vůbec neuvědomovali, že mají zastřený zrak – a mimochodem, sluch také.

Proto mohli Zayl se Sardakem – který držel v ruce nezapálenou louči –jít přímo proti dvojici strážných, kteří dál stáli v pozoru, i když se nekromancer se společníkem nakonec dostali až na krok od nich. Když Zayl otevřel dveře, strážní se ani nepohnuli.

Teprve když za sebou zavřeli dveře, zapálili louči a sešli trochu níže, Sardak vyhrkl: „Sakra, tohle kouzlo se musím naučit! Mohl jsem si ušetřit pár průšvihů! Naučíš mě ho?“

„Ano, ale nejprve byste musel složit přísahu Rathmovi. vzdát se alkoholu a…“

„Zapomeň na to!“ odpověděl Salenin bratr a odfrkl si. „Tou částí o pití jsi přišel o žáka. Tak prostě budu trpět jako dosud…“

Procházeli starým vězením, kde na Zayla znovu zaútočily zmučené vzpomínky bývalých obyvatel. Tentokrát je okamžitě utišil.

„Sakra, já tyhle hlasy nesnáším,“ bručel jeho společník.

To Zayla překvapilo. „Nevěděl jsem, že je slyšíte tak zřetelně.“

„Neříkám všechno ani Salene, tak proč tobě?“

Sardak byl zjevně citlivější na projevy magie, než prve připustil. Téměř tak jako Salene. Zayl by se ho rád vyptával dál, ale v tu chvíli k jeho vycvičeným uším dolehl hluboký, téměř neslyšitelný zvuk. Na rozdíl od všech předchozích tohle nebylo kvílení nebo nářek dávno mrtvých vězňů.

Někdo si broukal melodii… kterou rathman poznával.

„Humbarte?“ zavolal.

Broukání přestalo a z chodby vpředu se ozvalo: „Zayle! Chlapče! Sláva!“

Zahnuli za roh a stanuli před dveřmi do hrobky. Byly zavřené, ale před nimi ležel velký černý váček obsahující předmět velikosti malého melounu… nebo hlavy.

Zayl zvedl váček ze země a otevřel ho.

Prázdné oční důlky lebky na něj hleděly se zjevnou radostí.

„Fakt už jsem si myslel, že tu budu trčet navěky,“ prohlásil dutý hlas. „Čekal jsem, že tebe nebo ji půjdou hledat stráže, ale nikde nikdo! Jo, jasně, kdyby mě tu našly, určitě by si myslely, že patřím do hrobky a hodily by mě tam! Cha! Dokážeš si představit, že by mi dělaly společnost nějaké staré kosti?“

„Ticho, Humbarte! A co Salene? Co se stalo?“

„Ta holka byla úplně mimo, chlapče. Lady mě položila a pak mě tu zapomněla! Zkusil jsem na ni volat, ale buď mě neslyšela, nebo jsem jí byl fuk! No, potom co zmrazila toho chudáka Toriona, byla asi trochu…“

Zayl upřel pohled na Sardaka. „Co udělala?“

Její bratr neodpověděl. Lebka se však evidentně nemohla dočkat, až vše bude moci vysvětlit. Nekromancer poslouchal, potěšen i roztrpčen tím, co slyšel, zároveň.

Saleniny schopnosti nyní skutečně vyplouvaly na povrch, ale protože jí scházel výcvik, mohly ji ohrozit. Z toho, co slyšel, však odhadoval, že Torionův stav byl jen dočasný. Když to řekl společníkům, Humbart cosi souhlasně zamručel a Sardak si s úlevou oddychl.

„Ještě něco,“ zašeptala lebka. „Měl jsem pocit, že slyším, jak s někým mluví. A jako by ho znala.“

„V hrobce?“ zavrčel Sardak. „Sakra!“

Zayl neztrácel čas. Vložil lebku zpátky do váčku a ten připevnil k opasku.

„Hlavně ať mě tu nenecháš jako ona!“ ozval se Humbartův přidušený příkaz.

Sardak trhnutím otevřel dveře silou hodnou nebožtíka Poltha. Oba pak rychle sestoupili do prvního patra.

„Myslel jsem, že to tu bude páchnout víc.“ Salenin sourozenec si prohlížel nejbližší jména. „Všichni právoplatní dědici. Nebýt Salene, nedostal bych se ani do patra se služebnictvem.“ Stiskl rty. „Jestli zjistím, zeji dostal lord Jitan, vydloubnu mu ty jeho barevné oči a nakrmím s nima wendiga!“

Nekromancer se zamračil, ale Sardak si toho nevšiml. Lord Jitan byl zjevně ve spojení s Karybdem, ale on zatím nevěděl jakém. Zayl se neobtěžoval Sardakovi říct, že se mu vrátila paměť. Měl v úmyslu zajistit, aby ani Sardak. ani Salene nebyli nikde poblíž, až se utká se svým protivníkem. Od Sardaka chtěl jen pomoc dostat sestru co možná nejdále od jakéhokoli nebezpečí. Proti druhému nekromancerovi by Sardak stejně neměl sebemenší šanci.

Jistě, Zaylovy šance proti Karybdovi také nebyly největší.

Sardak zanadával. Zamával loučí a zeptal se: „Tohle jsou ty potvory, co na ni předtím zaútočily?“

„Ano.“ Těla pavoucích netvorů v klidu hnila na podlaze. Tedy zase tak v klidu ne, protože se už do nich pustily krysy a podobná havěť. Zayl prohlédl okolí, ale nic neobjevil.

Ne… byl tu ještě někdo. Vzdálená, avšak známá bytost. Když ji nyní ucítil, sílila, jako by přitahována jeho přítomností zpět do života…

Přímo před nimi se zhmotnil Polthův duch.

Rathmane… ozval se hlas v Zaylově hlavě.

Nekromancer nejprve neodpovídal a tajně se ujišťoval, že to, co vidí a cítí, je skutečně to, co si myslí. Nekromanceři dokázali vytvořit stín toho, na co mysleli nebo co říkali. Teprve když si byl Zayl jistý, že tohle je Polth a nic než Polth, odpověděl.

„Proč zde zůstáváš, strážce? Tvá životní pouť je u konce. Měl bys jít dál jako všichni.“

Zklamal jsem… zklamal v životě… i ve smrti…

„Co tím myslel?“

Otázku položil Sardak a tahle skutečnost Zayla znovu vyděsila. Odhodlán probrat se Sardakem skutečný dosah jeho schopností, až k tomu bude vhodná příležitost, soustředil se znovu na ducha. „Mluvíš o Salene? Už není…?“

K nekromancerově i Sardakově úlevě Polth zavrtěl hlavou. Pak ukázal dolů. Poslal jsem ji tam… pro pravdu… nevěděl… nevěděl, že je tam on! Nevěděl jsem… zklamal jsem…

Duch téměř zmizel, tak zdrcen byl tím, co se stalo jeho paní. Zayl chvíli nad jeho slovy přemýšlel a snažil se přijít na to, co asi Polth myslel.

„Je v hrobce služebnictva?“ Sardak chytil Zayla za rukáv. „Tak dělej, sakra! Třeba je zraněná!“

Když se nekromancer nehýbal, rozběhl se Salenin bratr bez něj. Zayl spatřil, že Polth vrtí hlavou. Zayl se zamračil. Jestli není Salene o patro níž, tak kde…

Ve starobylé hrobce dole… nebo snad hlouběji?

Chtěl se ducha zeptat, ale mrtvý strážce již vyčerpal svůj čas a zmizel. Rathman spěchal za Sardakem a doufal, že Salenin bratr neběží vstříc zkáze.

Když Zayl doběhl ke schodišti, byl už Sardak dole. Nekromancer znásobil tempo a běžel směrem, kde viděl světlo louče.

Tam zjistil, že jeho společník hledí do díry způsobené zjevně zhroucením podlahy. Zayl rovněž pohlédl dolů a modlil se k TragOulovi, aby ještě nenastal Salenin čas přesunout se na jiný svět.

„Není mrtvá,“ zašeptal Sardak. „To bych cítil; vím, že ano. Vede to až do starého patra?“

„Hlouběji. Daleko hlouběji.“ Zayl se přesunul a spustil nohy dolů.

„Co děláš?“

Nekromancer pohlédl do Sardakových očí plných strachu – strachu o sestru, ne o Zayla. „Běžte zpátky nahoru. Tohle musím udělat sám. Je to horší, než jsem si myslel.“

„Ale já ji tam nenechám!“

„Poslouchej mě! Pod sídlem Nesardů jsou prastaré síly. Tohle bylo kdysi jiné místo, místo krvavých obětí. Cítím to a mám za to, že ty taky.“

Sardak zaskřípal zuby. „A co? Pro mě je nejdůležitější Salene. Buď tam skoč, nebo sakra uhni, abych tam mohl skočit já!“

„Sardaku…“

Zaylův společník nekromancera bez varování udeřil hřbetem ruky. Nestačilo to, aby ho zranil, nebo dokonce omráčil, ale na chvíli tím vyvedl Zayla z rovnováhy.

To Sardakovi stačilo, aby skočil do jámy. Zayl zoufale natáhl za Saleniným bratrem ruku, ale příliš pozdě. Slyšel, jak Sardak heká a nadává a pak jen ticho.

Rathman pevně sevřel kostěnou dýku. „Připrav se, Humbarte.“

„Jak?“ zavrčela lebka.

Zayl skočil do díry.

Nekontrolovatelně padal a odrážel se od ostrých stěn. Nebýt pláště, byl by nekromancer na několika místech dost vážně zraněn. Šupiny Trag’Oula ho však před odřeninami a modřinami dobře ochránily. Napadlo ho, jak se asi vedlo Sardakovi, který podobnou ochranu neměl, a v duchu mu znovu vynadal za bláhovost.

A pak, právě ve chvíli, kdy už se zdálo, že bude padat navěky, vypadl Zayl do volného prostoru. Jen taktak se mu podařilo otočit se, aby nedopadl na hlavu. X’y’Laq ho poslechl, když šlo o ochranné runy, ale démon byl stále dost chytrý, aby někde nechal nějakou chybu.

Za ramena ho chytily silné ruce. Sardak ho zvedl na nohy. Kromě odřené pravé tváře a malé ranky na ruce vypadal Salenin bratr v pořádku.

„Co hlava?“ ptal se Sardak rychle. „Čistá?“

„Ano, a ty taky nevypadáš, že bys na tom byl o moc hůř…“

Sardak mu skočil do řeči. „V jistých věcech mám odjakživa štěstí, to víš! Dokážeš čarovat?“

Zayl se zamračil. „Ano, ale proč?“

Nekromancerův společník ukázal někam za Zayla. Protože mám pocit, že tenhle dav sám mečem nezvládnu.“

Zayl se otočil přes rameno… a spatřil přízračný zástup postav oděných do rouch, který se pomalu, ale jistě blížil přímo k nim. Právě jejich pohyb způsobil, že se rathman zamračil. Zvedl dýku a přivolal víc světla.

A v tom světle spatřil tváře mrtvých.

„Kruciš!“ vyhrkl Sardak. „Ti jsou ještě nechutnější, než jsem si myslel!“

Viděli jich tucty a další se objevovali v dálce. Skutečnost, že stále ještě měli na kostech zbytky masa, vypovídala o moci, které sloužili… a o moci, která je nyní přivedla zpět k životu.

Karybdus.

Zayl cítil, že tu druhý rathman byl… což zřejmě znamenalo, že se zmocnil Salene. Rovněž očividně čekal, že Zayl půjde za ní, a ten tak skutečně učinil, jako nějaká loutka.

„Nějaké návrhy, nekromancere?“

Místo odpovědi začal Zayl sesílat kouzlo Zuby Trag’Oula. Ve vzduchu se okamžitě objevily ostré projektily a se strašlivou přesností vystřelily vstříc cíli.

Ale než mohly probodnout první z kráčejících ghoulů, znovu zmizely.

„Prokleté oči Barabasovy!“

„To jsi nečekal, co?“ zavrčel Sardak a sevřel meč tak pevně, že mu klouby na prstech zbělely.

Zayl měl čekat, že Karybdus nachystá proti jeho kouzlům protiopatření. Mladý nekromancer ze sebe znovu udělal blázna.

A když se nemrtví ještě víc přiblížili, všiml si Zayl dalšího neblahého znamení. Podle zbytků šatů zjistil, že všichni patří do jedné skupiny, neboť na rouchu každého z nich byl vyšitý symbol pavouka – symbol, kterému dodával moc zářící obr visící nad nimi, jehož nyní odhalilo nekromancerovo světlo. Přestože byl jen z drahokamů a krystalů, zdál se být velmi, velmi živý.

Obludná horda se zastavila. Nejbližší nemrtvý vztáhl seschlou kostěnou ruku.

Čekali jsme, až se vrátíte, pane… pojďte… přidejte se k nám… přidejte se k nám…

Byl to hlas jednoho z rozkládajících se kněží ze Zaylova snu… a on i ostatní mrtví nyní vztahovali k nekromancerovi ruce.

15

„Ty tuhle bandu znáš?“ vyhrkl vyděšený Sardak.

„Jen ze zlého snu.“ Zayl držel dýku před sebou a na chvíli tak zároveň držel nemrtvé uctívače v šachu. „Zůstaň za mnou.“

„No, stejně jsem neměl v úmyslu nikam chodit.“

Z váčku se ozvalo Humbartovo houknutí. „Co se tam venku děje, chlapče?“

Odpověděl mu Sardak: „To si nepřej vědět.“

Lebka ztichla.

Kněz se na Zayla morbidně usmál. No tak, pojďte, pane! Naši věrní vás již čekají!

Aby dodali jeho slovům váhu, všichni až na kněze poklekli. Když tak učinili, začali znovu a znovu odříkávat jediné slovo.

Astrogha…

Sardak se naklonil k nekromancerovi. „Co tím myslí? Co je to ten Astrogha?“

Zayl ukázal na obrovskou sochu pavouka. „Myslím, že tohle.“

„Tak proč se u toho dívají na tebe?“

Rathman zavrtěl hlavou. „Mám tušení, ale radši bych ho neříkal nahlas.“

„Jestli to bude stát mou sestru život, tak k čertu s tebou…“

Nemrtvý kněz před nimi sáhl do záhybů potrhaného roucha. Z rozpadlé masy vnitřností a kostí vytáhl zahnutou dýku, kterou nekromancer držel ve snu. Pane, jen kdybyste dokončil oběť, a budete konečně celý…

„Já už celý jsem, děkuji. To vy máte nejvyšší čas vrátit se do hrobů.“ Zayl na ně namířil vlastní dýku. „Vy všichni, vraťte se do hrobů!“

Znovu ten morbidní úsměv. Ale my nemůžeme… ne bez vás…

„To se mi vůbec nelíbí, nekromancere.“

Zayl v tomto případě sdílel Sardakův názor a rychle zašeptal: „Dotkni se hrotem meče mé dýky.“

„Ech? Proč?“

„Udělej to a rychle, když už ne, aby sis zachránil život. tak kvůli sestře!“

Sardak poslechl tak horlivě, že málem usekl rathmanovi ukazováček. V okamžiku, kdy se obě čepele dotkly, záře z kostěné dýky se rozšířila na hrot meče a pak i na celou Sardakovu zbraň.

Salenin bratr si prohlížel nový meč. „Budu zatracen!‘*

„Jestli tohle nepřežijeme, tak je to velmi pravděpodobné.“

Členové nemrtvé hordy už znovu stáli na nohou. Kněz se zamračil, jak jen mu to znetvořená tvář dovolila. Pane jste vyvolený… nemůžete se vzpírat osudu… my vám to nedovolíme.

Zayl by se rád zeptal, v čem onen osud spočívá, ale kněz se na něj náhle vrhl… a s ním i zbytek děsivého zástupu.

„Sakra, sakra, sakra!“ zavrčel Sardak.

Ghoulové po nich vztahovali ruce připravené roztrhat jim těla a znovu tak oživili Zaylovy vzpomínky na ztracený Ureh. Nekromancerova tvář ztuhla.

„Už ne…“ zabručel si pod nos. „Už nikdy ne!“

Rathman bodl.

Karybdus mohl tyhle bytosti ochránit před mnoha kouzly, ale před mocí dýky nikoli. Obdařena požehnáním draka byla první a poslední obranou každého nekromancera. Proto když se k němu kněz přiblížil, kostěná dýka hladce prošla jeho rouchem a zastavila se až o žebro.

Nemrtvý kněz se s nelidským zasténáním chytil za zasažené místo a couval zpět do davu. Jeho místo hned zaujali další ghoulové, neteční k tomu, co se právě stalo. Zayl jim to velmi rád předvedl znovu, probodl hrdla prvním dvěma a vzápětí žebra třetímu.

Při střetu s mocnou magií zbraně nemrtví umírali stejně jako živí. Zhroutili se a padli pod nohy těm deroucím se dopředu.

Zayl čekal, že bude muset bránit i Sardaka, ale ukázalo se, že jeho společník to s mečem velmi dobře umí. Sardak znovu a znovu sekal, utínal hlavy i končetiny a zlikvidoval stejně, ne-li více obludných protivníků jako rathman.

Řady nemrtvých se však nijak neztenčily. Všichni na sobě nesli známky násilné smrti a Zayl se mohl jen domnívat, že zahynuli rukama nepřátel jejich „boha“. Karybdus využil jejich touhu po pomstě, aby je znovu oživil. Ze se mu jich podařilo vyvolat tolik, vypovídalo mnohé o hranicích jeho schopností, nebo spíš o tom, že jeho schopnosti hranice nemají.

Ale… jestli je oživil Karybdus, proč neustále nazývají Zayla „pánem“?

Tahle otázka rychle zmizela z mysli, protože nemrtví je brzy obklíčili. Zayl znovu a znovu sekal, a přestože zasažení ghoulové ustupovali a padali, neviděl boji konec.

„Chodí pořád další!“ vykřikl Sardak a usekl hlavu nejbližší nemrtvé zrůdě. Když po něm i pak bezhlavé tělo dál vztahovalo ruce, usekl je obě v zápěstí. Potom Salenin bratr odkopl potácející se tělo mezi jeho druhy.

„Bojuj! Nepolevuj!“ Zayl hledal v hlavě něco, co by odvedlo pozornost davu od Sardaka i od něj.

Pohled mu padl na obrovskou sochu pavouka visící nad nimi.

„Rathmo, veď mou ruku…“ Udělal dýkou široký oblouk a na okamžik od sebe zahnal Karybdovy pekelné služebníky.

Pak znovu upřel oči na pavouka – zejména na jeho horní část – a seslal kouzlo.

Ve vzduchu se znovu zhmotnily Den’Trag – Zuby Trag’Oula – ale tentokrát je Zayl neposlal vstříc nemrtvým. Místo toho vylétla sprška střel přímo proti pavoukovi.

Několik z nich s klapotem zasáhlo tělo tvořené drahokamy, ale to Zayla netrápilo. Tělo nebylo jeho cílem.

Karybdus chránil nemrtvé před většinou nekromancerových kouzel, ale rozšířit ochranu na celý chrám ho nenapadlo. Starobylé řetězy navržené, aby vypadaly jako síť. vydržely staletí, ale proti magickým zubům chráněné nebyly. Náraz střel přetrhal spojení natolik, že ohromná váha pavouka byla nakonec příliš.

S řinčením řetězů a strašlivým skřípěním se pravá strana pavouka utrhla. Obludná socha se zhoupla jako obrovské kyvadlo…

Reakce nemrtvých šokovala dokonce i Zayla. Nejprve ztuhli, jako by z nich náhle vyprchalo všechno, co je oživovalo. Pak, když pavouk narazil do stěny jeskyně, začali ghoulové naříkat.

Zayl chytil užaslého Sardaka za paži a vykřikl: „Teď! Teď!“

Na obludnou hordu i na zbytky toho, co Zayl považoval za starobylý chrám, pršely ohromné kusy kamene. Lavice byly drceny řada za řadou a několik desítek nemrtvých zůstalo pohřbeno pod kamením. Spousta jich však vyvázla.

Nicméně i nyní všichni naříkali nad zkázou sochy.

Co se týče drahokamového pavouka, náraz se ukázal být příliš i na něj. Poslední noha se ulomila jako první a dopadla doprostřed chrámu. Kamenný oltář, jehož krvavou historii nekromancer jasně cítil, se roztříštil na kusy.

Druhá noha se rozlomila napůl. Jedna část dopadla do naříkajícího davu a druhá proletěla kolem Zayla se Sardakem a narazila do druhé stěny jeskyně. Tam vyvolala další lavinu kamení a hlíny.

Celé prostranství se otřáslo. Salenin bratr vykřikl: „Celá ta zatracená síň se rozpadá, nekromancere!“

„Musíme proběhnout chrámem! Myslím, že je to cesta ven!“

Sardak si odfrkl: „Jo ty myslíš?“

Náhle zasáhla Salenina bratra jedna z mrtvol do tváře a srazila ho k zemi. Rathman se prudce otočil a ocitl se tváří v tvář knězi.

Znesvětiteli! vykřikl ghoul. Rouhači! Ty nemůžeš být prostředníkem jeho příchodu! Takové pocty nejsi hoden! To nedovolím!

Vytáhl obětní dýku a bodl. Zayl pravou rukou chytil kněze za kostnaté zápěstí. Tváře obou bojujících se ocitly jen několik centimetrů od sebe. Z nemrtvého vycházel suchý pižmový puch, který nekromancer již dlouho znal.

„Kde je?“ zeptal se Zayl nekompromisně. „Je s Karybdem? Kam tvůj pán tu ženu vzal?“

Mým pánem je Astrogha. Jiného nemám!

Rathman to zkusil znovu: „Říkám Karybdus! Kde je druhý nekromancer?“

Při tvorbě měsíce… oznámil mu hrdě kněz. Zajišťuje příchod mého pána! Prostředník zvolený pro návrat mého pána nebude tak vznešený, ale poslouží mu lépe než ty!

Nemrtvý vydechl, což bylo u někoho v jeho stádiu rozkladu zbytečné. Zayl prudce uskočil.

Z knězových úst vylétly stovky černých pavouků. Prvních pár těch, kteří dopadli na Zayla, se mu okamžitě zakouslo do pláště.

Všichni však okamžitě zběleli a rozpadli se v prach. To ale nijak neodradilo další, kteří se rovněž rozhodli prokousat skrz. V místech, kam se pavouci zakousli, se plášť mírně škvařil, důkaz síly jedu těch netvorů.

Znetvořený kněz znovu vydechl – pak jen překvapeně zachrčel. Jeho dokořán otevřená ústa bez posledních zbytků rtů naplnilo jen několik nehybných pavouků. Sklonil hlavu a pohlédl na rozpadlou hruď, z níž nyní trčel lesknoucí se hrot.

Sardak prudce vytáhl z knězova těla meč, stále ještě nesoucí na sobě Zaylovu magii.

„To máš za Salene…“ zavrčel.

Ghoul klesl na kolena. Hlava mu padla na stranu a pak se oddělila úplně. Paže udeřily o zem a pak se k nim přidal i zbytek těla, ze kterého nezbylo nic než pár kostí, vysušené maso a cáry látky.

Zayl se na Sardaka vděčně obrátil. Setřepal z pláště poslední pavouky, kteří zahynuli v ten samý okamžik jako kněz.

Oba muži se pak rozběhli mezi řadami kamenných lavic a kolem několika naříkajících ghoulů. Žádný z nich se ani v nejmenším nepokusil prchající dvojici nějak zastavit. Jediní, kteří byli nuceni bojovat, byli ti, kterým se muži nemohli vyhnout. Většina rychle zahynula Zaylovou dýkou nebo Sardakovým mečem. Chaos kolem stále rostl, neboť uvolněná socha způsobila pád dalších kusů kamene.

Jestli však pro tuto chvíli nebyli problémem nemrtví, něco jiného bylo. Kamkoli se muži podívali, nikde neviděli cestu ven.

„Musí to být tady,“ trval na svém Zayl. „Je to naprosto logické.“

Sardak klepl hrotem meče do pevné skály. „Ale všechno je skutečné! Třeba proto tady všichni ti lunatici zahynuli! Prostě sakra nenašli cestu ven!“

Tomu rathman nevěřil. Alespoň pro nejvyšší kněží musela existovat cesta ven, i když třeba neměli možnost ji využít.

Jistě! Pořád uvažoval o příslušnících kultu, ale to byly jen mrtvoly oživené kouzlem. To Karybdus všechno nastražil, a proto to musel být také on, kdo se postaral, aby Zayl, kdyby náhodou přežil, nenašel pravdu.

Nebo spíš nenašel cestu ven. Stejně jako Zayl očaroval strážné v domě, Karybdus nyní oslepil Zayla. Ten mohl jen žasnout nad kolegovými schopnostmi. To on vytvořil několik variací na oslepující kouzlo a jedna z nich dokázala člověka oslepit, aniž by si to uvědomoval.

„Ustup, Sardaku.“

Když společník poslechl, Zayl zvedl dýku. Pak zašeptal protikouzlo na slepotu.

Sardak za ním náhle řekl: „Nekromancere… přestali kvílet.“

Což, jak Zayl pochopil, znamenalo, že se nemrtví přemisťují. Brzy jim jistě budou v patách…

Tam! Nekromancer ucítil kouzlo. „Tudy, Sardaku! Rychle!“

„Ty chceš vběhnout přímo do toho…!“

Zayl přímo před Sardakovýma očima jednoduše zmizel ve skále.

V příštím okamžiku se nekromancer ocitl v prastarém tunelu. Když se ujistil, že mu nehrozí žádné akutní nebezpečí, otočil se na Salenina sourozence.

Naštěstí se Sardak právě vynořil ze skály. Zastavil se a sáhl si na hruď, jako by byl překvapený, že je celý. „Pěkný trik.“

„Práce toho, koho hledáme. Karybda.“

„On má Salene? Ne Jitan?“

„Vsadil bych si na to, že je najdeme spolu.“ Zayl sledoval zeď, kterou prošli. Po pronásledujících ghoulech nebylo ani stopy. Přesně jak doufal, ani oni neviděli skutečnost.

„A to tam tu bandu jen tak prostě necháme? Co když se rozhodnou jít nahoru?“

Tunel se otřásl a nekromancer cítil, že zdroj otřesu byl přímo uprostřed síně, z níž právě utekli. „Toho bych se nebál. Jeskyně se hroutí. Většinu z nich pohřbí. Mimo to předpokládám, že byli oživeni jen kvůli mně, a když jsem zmizel, zřejmě se vrátí do hrobů.“

„Nebesa, díky.“

Když tohle Sardak řekl, ucítil Zayl cosi podivného. Otočil se, ale tunel byl prázdný.

„Něco se děje?“

Zayl se ani neobtěžoval ptát se Sardaka, jestli něco viděl. Nekromancer to připočetl na vrub rostoucím obavám o Salene. Ztratili tolik drahocenného času…

Ale skutečně ztratili? Co to slyšel o Pavoučím měsíci? Ze snu i dalších útržků si teprve dával dohromady celý obraz, ale alespoň jedna jeho část měla co do činění s určitou fázi noci. Alespoň podle toho, co říkali nechutní kněží.

A pokud se Zayl dobře orientoval v čase, měla noc přijít až za několik hodin.

„Myslím, že ještě nejdeme pozdě!“ oznámil okamžitě Sardakovi. „Ale i tak si musíme pospíšit!“

„Pospíšit kam?“

„To ještě nevím, ale mám nápad, jak to zjistit!“

Z váčku se ozval přidušený hlas. Zayl se zastavil, aby ho otevřel, a vyndal lebku Humbarta Wessela.

„To jsem teda rád, že už je konec,“ zabručel dutý hlas. „A taky jsem rád, že jsem to nemusel vidět!“

„Chtěl jsi něco, Humbarte? Jestli ano, tak rychle!“

„Jenom že máš větší šanci ji najít, když použiješ mě, pamatuješ?“

„Použít ho?“ Sardak vypadal zmateně. „A co jako uděláš? Postavíš ho na zem a necháš ho čmuchat jako nějakého psa?“

Lebka se zasmála. „No, skoro, chlapče.“

Zayl tak nadšeně nevypadal. „Jsi si jistý, Humbarte? Když jsem to kouzlo použil naposledy, skoro tě to stálo oživení. Jsou i jiné možnosti.

„Které buď trvají moc dlouho, nebo nejsou dost přesné! Hele! Nenechám tu fajnovou paničku vykuchat kvůli nějakému pavoučímu rádoby bohu, když tomu můžu zabránit! Za co mě máš?“

„Za mrtvolu?“ nadhodil třetí v malé družině.

„Dělej, Zayle. Já to vydržím.“

Rathman neprotestoval. „Rozhodl ses sám.“

Poklekl a položil lebku čelem do chodby v tunelu. Pak Zayl podržel dýku nad Humbartovými ostatky a nakreslil s ní oko… dračí oko.

„Rathmo, dovol, ať spatříme cestu,“ zašeptal Zayl, „neb je to nezbytné pro rovnováhu.“

S těmi slovy dýku zabodl.

Sardak zalapal po dechu, když se nekromancerova dýka zdánlivě naprosto hladce ponořila do lebky. V okamžiku, kdy dýka prošla kostí, jasně se rozzářila a záře ihned obklopila celou lebku.

Tohle kouzlo se Zayl nenaučil od mistrů, ale vymyslel ho sám, když ho k tomu přinutily okolnosti. Proto také doufal, že jím prohlédne jakýmkoli magickým závojem, kterým by jeho protivník mohl zahalit skutečnost.

Lebka se začala třást, jako by se z ní něco chtělo dostat ven. Z prázdných očních důlků vyšla zelená záře sahající několik metrů před družinu.

V té záři se pak mihotaly tvary, vznikaly a zase zanikaly. Dva tvary: postava v černém plášti… a lady Nesardo.

„Salene!“ Sardak uchopil nejbližší obraz, ale prsty mu prošly sestřinou paží.

Zayl si nejprve šlechtičnu prohlédl a odhadoval její stav. Z velmi krátce se objevujících obrazů poznal, zeje v transu. Měla bledou tvář, kráčela s bezvládnými pažemi a bez jediného mrknutí zírala na cestu před sebou. Nekromancer se při pohledu na tak ohavné zneužití vědomostí darované Rathmou a Trag’Oulem zamračil a obrátil vzteklý pohled k jejímu vězniteli.

Legendárního protivníka znal jen z doslechu, ale nemohlo být pochyb, že tohle je Karybdus. Krátké šedé vlasy, moudrá hloubavá tvář a zbroj z kostí a kovu, kterou si rathman vytvořil pro epické bitvy svedené s prokletým Vizjereiem jménem Armin Ra.

Nejbližší obrazy zmizely a nahradily je jiné, o pár metrů dál. Znovu to byl Karybdus kráčející před netečnou Salene, která jej slepě následovala.

Zayl zvedl lebku a vytáhl dýku. I navzdory ztrátě kontaktu s magickou zbraní však Humbart dál zářil a ve světle očních důlků se objevovaly série obrazů.

„Pojď,“ řekl nekromancer.

Sardak šel odhodlaně vedle Zayla, který před sebou držel lebku. Každých několik vteřin se před nimi objevil obraz Karybda a Salene. Jakkoli byly ty krátké výjevy rozrusující, oba muže zároveň uklidňovaly. Nebyla z nich totiž poznat žádná změna; šlechtična i její věznitel jednoduše procházeli tunelem.

„Myslel jsem, že lidi vás nechápou,“ zavrčel Salenin bratr, když znovu pohlédl na Karybda. „Že vlastně vůbec nejste zlí… nebo jsi to mé sestře takhle neříkal?“

„Karybdovy činy se neslučují s učením Rathmy tak, jak ho znám já. Jeho chování je naprostá výjimka. Domnívám se, že se stal obětí temnoty, proti níž celý život bojoval.“

„Jo tak on je oběť?“

Rathman pevně přikývl. „Určitě to tak je.“

Sardakovo vyprsknutí místo odpovědi bylo jasnou známkou toho, že o tom není zase tolik přesvědčen.

Podle Zaylova odhadu šli chodbou nejméně hodinu. On i Sardak si byli vědomi, že nyní už musí být za městskými hradbami, ovšem nikde neviděli žádnou známku toho, že by tunel měl končit.

A pak ucítil Zayl na tváři mírný závan vzduchu. „Blížíme se k východu.“

Sardak si připravil meč.

Otvorem zakrytým šlahouny a staletým nánosem zeminy vyšli do lesa. Zvenčí byl vchod do tunelu naprosto neviditelný a Zayl cítil, že býval navíc ještě chráněn prastarými kouzly, která Karybdus evidentně odstranil.

Sardak se rozhlédl a zeptal se: „Máme čas sehnat pomoc?“

„Obávám se, že ne. Vidíš?“

Nejnovější vize ukázala Karybda, který právě velmi zrychlil. Salene ho následovala.

„Mně to nevadí.“

Zayl položil Sardakovi ruku na rameno. „Nabízím ti možnost vrátit se domů.“

„Ale moje pomoc by se ti hodila, že?“

„Ano. Zatímco já zaměstnám Karybda, někdo by měl odvést Salene.“

Nekromancerův společník vyhrkl: „Tak to bychom neměli ztrácet čas, co?“

Zem byla kluzká od téměř nepřetržitého deště a oba muži několikrát skoro upadli. Zayl jednou navzdory skvělým reflexům málem upustil lebku na zem. Chytil ji až na poslední chvíli.

A pak, uprostřed hustého lesa a naprosto bez varování, obrazy jednoduše zmizely.

„Co to sakra je?“ Sardak se prudce rozhlížel kolem sebe. „Kde je další? Musí tu být další!“

Lebka stále zářila, ale ať ji rathman namířil kamkoli, žádný obraz Salene se už neobjevil.

Právě ve chvíli, kdy už to chtěl vzdát, objevil se nakonec obraz Karybda.

Sardak ho uviděl ve stejném okamžiku jako nekromancer a vyslovil otázku, která okamžitě vytanula na mysli i Zaylovi: „On se dívá přímo na nás?“

„Běž!“ byla jediná odpověď, kterou si rathman mohl dovolit risknout.

Z lesa, a dokonce i z vrcholků stromů se na ně vyřítily strašlivé postavy. Byly to pavouci zrůdy z hrobky, ale tentokrát jich bylo mnohem, mnohem víc. Zayl jich viděl zhruba tucet, ale podle šustění listí a praskání větví pochopil, že jich bude daleko více.

Blížily se k oběma mužům jako kočky na lovu. Sardak si vzal Zaylovo varování k srdci a byl nyní několik kroku před pomalejším rathmanem.

Jejich pronásledovatelé proskakovali mezi větvemi. běželi po zemi za použití různého počtu končetin, a dokonce skákali z jednoho kmene na druhý. Jejich lov doprovázelo zlověstné syčení a několikrát to v křoví nebo na zemi poblíž některého z nich zaprskalo, když si jedovatě odplivli.

„Myslel jsem, že jsi jich většinu zabil, čaroději!“

„Vždycky se najdou další, které můžeš obětovat, abys dosáhl svého!“ Zayl nepochyboval, že tohle jsou muži lorda Jitana, ať již oddaní sluhové nebo žoldáci. Vzpomněl si na vražedné pavouky přisáté k hlavám tvorů z hrobky a nepochyboval, že kdyby se podíval zblízka, několik takových by našel i zde.

Jeden skočil přímo na nekromancera a pokusil se drápy rozervat jeho ochranný plášť. Zayl nestvůru odměnil ranou namířenou na znetvořenou hlavu a jeho dýka projela jak útočníkovou hlavou, tak obludným parazitem na ní. Z rány vytryskla jedovatá zelená tekutina, ale naštěstí rathmanovi potřísnila jen plášť.

Jakmile se zbavil jednoho, vrhl se na něj druhý, zcela identický, a strhl nekromancera na zem. Zayl na krátký okamžik viděl jen strašlivou směsici lidských a pavoucích rysů. Ostré tesáky se neustále pohybovaly a rathmana na tváři popálila kapka jedu, která z jednoho stekla.

Vědom si toho, že stvůry zřejmě chrání stejná Karybdova magie jako ghouly v jeskyni, soustředil se na obyčejnou světskou obranu a zabodl prsty pravé ruky přímo do místa, kde měl útočník hrdlo.

Mnohým jiným by podobný útok moc úspěchů nepřinesl, ale rathmani byli vycvičeni v několika způsobech boje beze zbraně. Zároveň znali těla živých bytostí lépe než větvina lidí, neboť používáním mrtvých těl poznali hodně z toho, jak fungují.

Zaylovy prsty zajely hluboko. Pavouk zachrčel a jen rychlé trhnutí hlavou do strany zachránilo nekromancera před proudem jedovaté tekutiny.

Útočník se překulil a dvěma končetinami se chytil za zraněný krk. Zayl ho ušetřil dalšího utrpení a probodl mu hrdlo dýkou zezadu.

Ze strany se ozývaly šťavnaté nadávky Sardaka, který se právě snažil zbavit se mečem jiného netvora. Pavouk se stáhl, ale jen na okamžik.

„Můžeme zase běžet, čaroději?“

Než ale stačil Zayl odpovědět, rozlehl se lesem zvířecí řev. Muži i lovci měli jen sekundu na to, aby na přízračný zvuk zareagovali – a pak nejbližšího z netvorů rozdrtil objevivší se obr.

Tajemná postava snadno zvedla do vzduchu další dva vyděšené protivníky a praštila s nimi o sebe takovou silou, že Zaylovi z praskotu jejich kostí málem zalehlo v uších. Když těla znehybněla, obr jimi hodil po jiných dvou blížících se ze strany a obrátil se proti nim.

Jednomu z nich se nepodařilo tělu vyhnout a náraz ho odhodil o několik metrů dál. Druhý mrštně uhnul a skočil na nového protivníka. V ten samý okamžik se na obra vrhli dva další ze stromu.

Jestli si však netvoři mysleli, že nyní dostali útočníka do úzkých, šeredně se mýlili. Prvního z nich rozdrtila mohutná pěst, jako by byl jen moucha. Ti dva, kteří na něj skočili seshora, pro něj klidně mohli být dvěma peříčky, protože jejich dopad měl na obra zhruba stejný efekt. S téměř lidským posměšným úšklebkem obr sebral nejprve prvního a pak i druhého. Přestože na něj prskali a plivali – až jejich jed na několika místech seškvařil obrovu hustou kožešinu, ovšem nic víc – on je jednoduše obrátil hlavou dolů a mrštil jimi o zem.

Zdánlivá nezranitelnost tvora způsobila, že se ostatní začali stahovat zpět na stromy. Když obr viděl, že prchají, vydal vyzývavé zavytí a pak obrátil pohled k oběma mužům.

„Wendigo!“ Sardak se přikrčil. „To bychom si asi spíš poradili s pavoučími démony!“

Ale Zayl byl jiného názoru. Udělal krok vstříc funícímu obrovi, který na jeho příchod zareagoval zlomyslným zařváním.

Nekromancer napřáhl levou ruku… a wendigo se ztišil. Napodobil Zaylův pohyb a prsty obou se dotkly.

Přes nesmírnou rozlehlost okolního lesa se wendigovi, kterého Zayl vyléčil, podařilo znovu jej najít.

16

Aldric Jitan by tohle rozeklané úbočí nízké hory nikdy nepovažoval za centrum moci a místo zrození artefaktu, který nyní nesl v podpaždí. Nikdy by ho ani nenapadlo považovat ho za stavbu, již dávno zpustošenou zubem času. Ctižádostivý šlechtic by ho prostě měl jen za další příliš velkou hromadu hlíny, jimiž bylo poseto území, které, jak doufal, bude brzy nazývat svým královstvím.

Co si o tomhle místě myslel lord Jitan, na tom ovšem moc nezáleželo, neboť jeho vyzáblý společník v něm okamžitě poznal cíl cesty, a to šlechtici stačilo. Brzy se zde znovu cosi zrodí. Zrodí se zde jeho vláda nad zbytkem světa.

On, Karybdus a ta holka tu byli jediní… tedy jediní, kdo stále ještě byli lidmi. Kolem postávalo několik Astroghových dětí a buď vetřelce tiše pozorovaly, nebo čekaly na další rozkazy. Lord Jitan necítil žádné výčitky, že v tyhle tvory přeměnil již téměř všechny své věrné, neboť výsledkem bylo, že mu sloužili lépe než dřív.

Přitáhl si plášť z kožešiny wendiga těsněji ke krku a sklonil se k Salene. Na lady Nesardo byl pěkný pohled, to musel Aldric připustit. Většina z jeho nenávisti k ní pramenili z jejího vzdoru a odmítání jeho touhy. Když už nyní nebyla překážkou, její krása ho okouzlila. Zvedl volnou ruku..

„V tomto okamžiku bych podobné tužby doporučoval potlačit,“ prohlásil Karybdus, který se jako kouzlem objevil přímo vedle něj. „Musíte se plně soustředit na mantru, kterou jsem vás naučil. Pamatujete si ji?“

„Pamatuji si každou slabiku toho nesmyslu,“ odsekl. „I když vůbec nemám ponětí, co většina z toho znamená.“

Bledý nekromancer zvedl hlavu. „Přál byste si raději lekci cizího jazyka, nebo jistotu, že už vás nikdy nebudou pronásledovat noční můry… nemluvě o začátku vaší triumfální vlády.“ Karybdus se dotkl rukou v rukavici Jitanova spánku. „Myslete. Měl jste teď nějaké noční můry?“

Neměl. Od chvíle, kdy Aldric artefakt získal, byly jeho sny plné lačných vizí budoucí vlády. K čemu mu byla lady Nesardo, když mohl Aldric mít stovku nejžádoucnějších panen v království? Byla škoda, že ji nejprve neokusil, ale jestli to měla být jediná cena za nekonečnou moc, pak to bylo v pořádku. Koneckonců, když si myslel, že si ji bude muset vzít, aby získal její dům i to, co leželo pod ním, šlechtic nikdy nepomyslel na to, že by s ní sdílel lože. Už od samého počátku měla být jen oběť, nic víc.

Ne, od Salene Nesardo potřeboval jen srdce a krev.

„Takže,“ zeptal se šlechtic a jeho očekávání rostlo. „Kde je vchod?“

„Tam.“ Karybdus ukázal na obzvláště nechutně vypadající část kopce.

I Aldrikovým nestejným očím bylo jasné, že dané místo pokrývají tuny kamene a hlíny. „To jim bude trvat týdny, než to všechno dají pryč! Měli bychom to raději udě-lat v chrámu!“

Rathman zavrtěl hlavou. „Zapomínáte, co máte v ruce, můj pane.“

„Ty myslíš, že tohle to všechno odstraní?“

„Stačí, abyste dal příkaz.“

„Tak mi řekni jak!“ dožadoval se dychtivě lord Jitan.

„Zvedněte kouli nad hlavu jako korunu. Pohlédněte na místo, které vám ukáži. Přejte si, aby se vám cesta otevřela.“ Karybdus si dovolil neznatelný úsměv. „A ona se otevře.“

„To je všechno?“ Aldric přešel na vhodnější místo a udělal, co mu nekromancer řekl. Zvedl Pavoučí měsíc, jak nejvýše dokázal, a zadíval se na kopec.

„Vidíte ten výstupek, co vypadá jako srpek měsíce, můj pane? Tam zaměřte pohled. Máte? Dobře. Vydejte artefaktu příkaz. Víte, co chcete.“

Šlechtic se soustředil. Okamžitě uslyšel šepot. Šepot, který se proměnil v odříkávání, které už znal.

Astrogha… Astrogha…

V jeho mysli se však přeměnilo v cosi jiného. V jeho jméno. Aldric… AIdric…

A když si představil, jak neviditelný dav vyvolává jeho slávu, začal se obraz pavouka na artefaktu chvět. Přední nohy se pohnuly, až se nakonec dotkly prstů, kterými šlechtic svíral kouli.

Kopec se otřásl.

Otevři se, rozkázal náhle Aldric Jitan tiše. Otevři se mi!

Ozvalo se zapraskání, jako by z oblohy sjel blesk… a kopec náhle pukl a rozdělil se na dvě poloviny. K úpatí se valily tuny kamene. Aldrikovi přeměnění služebníci se rozprchli, aby je náhlá lavina kamení a hlíny nezasypala.

Celé úbočí kopce se zhroutilo. Přímo před oběma muži ležela hora suti.

„Hotovo,“ oznámil Karybdus. „Nechtě minutu dvě usadit prach.“

Aldric spustil artefakt dolů. Srdce mu divoce bušilo. Celým tělem mu proudil adrenalin. „Fantastické!“

Nekromancer mu zašeptal do ucha: „To byla ale jen malá část darů Astroghy. Představte si, můj pane, co budete schopen udělat, až bude pavouci bůh znovu celý, jaká úžasná moc vám bude k dispozici.“

„Jak dlouho ještě? Sakra, chlape! Už to nevydržím!“

Karybdus zvedl hlavu k obloze a radil: „První fáze začne za necelé dvě hodiny. Měli bychom se připravit.“

Než to dořekl, prach se konečně usadil… a oba spatřili místo, kde se koule zrodila.

V prasklině stály dvě sochy, válečníci s hlavou pavouka, osmi lidskými pažemi, z nichž každá svírala jinou zbraň. Hroziví strážci byli dvakrát tak vysocí jako dospělý muž a i po staletích vypadali jako živí a připraveni bránit to, co leželo uvnitř.

„Vstoupíme, můj pane?“ zeptal se uctivě Karybdus.

Ale Aldric už kráčel ke starobylé stavbě. Pavoučí měsíc mu znovu spočíval v záhybu paže a druhá ruka hladila perleťově hladký povrch, jako by to byla hlava milovaného dítěte nebo zvířecího mazlíčka. Obludní služebníci jim vytvořili čestnou stráž a on i nekromancer prošli kolem mon-strózních strážných do toho, v čem okamžitě poznali stavbu daleko rozlehlejší, než se mohlo zdát zvenku.

Stejně jako chrám se i tahle stavba táhla hluboko pod úroveň povrchu. Schodiště, po němž družina nyní kráčela, bylo z nějakého neznámého materiálu, stejného, který tvořil i samotný artefakt. Pokaždé, když Aldric došlápl na schod, jako by se v něm vytvářely obrazy, stíny s osmi nohama podobné těm na kouli.

Žádný z nich neměl louči, přesto zůstávala cesta před nimi osvětlená, jako by byli venku. Nikde nebyl žádný rozeznatelný zdroj světla; to se jednoduše objevovalo, když ho bylo třeba. Pro Aldrika to byla jen další známka ohromných sil, kterým bude brzy vládnout.

A pak se před nimi objevilo to, co z tohoto ztraceného místa dělalo cíl jejich cesty; široký oválný oltář, do něhož byl vytesán symbol pavouka.

Bylo tam však ještě něco a při pohledu na to Karybdus překvapivě vztekle zasyčel překvapením.

U paty oltáře ležely tři kostry, tři mumifikovaná těla, jejichž oblečení šlechtici vzdáleně cosi připomínalo.

„Ta těla… vypadají jako věc v hrobce.“ Aldric zašilhal. „Úplně stejná zatracená kytičkovaná roucha a tak. Jak jsi jim říkal? Vazjero?“

„Vizjerei,“ odsekl nekromancer. „Jak jsem vám již říkal, nejprimitivnější čarodějové, zkorumpovaní a zkažení.“ Karybdus tasil dýku. „A na tomhle starobylém místě by neměli být. Tohle je jediný vchod, alespoň podle mého výzkumu.“

„No, ale přece kdysi měli Měsíc, ne? Třeba si otevřeli cestu stejně jako my.“

Karybdus se odmlčel, jako by něco počítal. Po chvíli byl jeho výraz už znovu neutrální a přikývl: „Jak říkáte. Takhle to muselo být.“

Lorda Jitana však napadlo ještě něco jiného. „Jsou přesně takoví jako ten v hrobce?“

Nemusel to Karybdovi dál vysvětlovat. Rathman už dýkou ve vzduchu kreslil obrazce. Zároveň pronášel slova, jaká Aldric nikdy v životě neslyšel.

Ozvalo se pištění, jako kdyby z místnosti někdo vysával vzduch. Nejprve jedno, pak druhé a nakonec i třetí mumifikované tělo se zachvělo a scvrklo. Seschlé kosti se ještě víc smrštily. Těla byla nasávána do sebe, až z nich nebylo nic než malé hromádky, které ani vzdáleně nepřipomínaly lidi.

Karybdus udělal pohyb, jako by něco sevřel… a každá z hromádek se rozpadla v prach.

„Teď už vás to nemusí trápit, můj pane.“ Znovu zcela klidný Aldric přikývl a vykročil k oltáři. Karybdus přimhouřenýma očima ještě jednou prozkoumal okolí a pak vyrazil za ním.

Salene, stále s netečným výrazem, rathmana slepě následovala.

„Ty jsi studnice zázraků, čaroději,“ mumlal Sardak s vytřeštěnýma očima. „Když už nic, tak zkrotit wendiga! S tím bych vydělal po hospodách majlant!“

„Já jsem ho nezkrotil,“ odpověděl Zayl, který se prsty stále dotýkal proslulého zvířete. „Mohl bys to třeba nazvat tak, že jsem ho zbavil prokletí.“

„Tak to je dokonale poetické! Měli by o tom složit píseň.“

Zpod nekromancerovy paže se najednou ozval dutý Humbartův hlas. „To není poprvé, co udělal takový zázrak! Kdybys s tímhle chlapcem chvilku cestoval, zažil bys tolik zajímavých věcí…“

„Já dávám přednost dobrodružstvím v hostincích, děkuji. Tohle je na mě až moc vzrušující…“

Jakkoli byli jeho společníci tímhle setkáním fascinováni, Zayla daleko víc zajímala neuvěřitelná shoda náhod, že ho wendigo znovu našel. Byli nyní daleko od místa, kde se s chlupatým obrem setkal naposledy. Navíc neexistoval důvod, aby ho wendigo hledal, natož aby mu přišel na pomoc v tom nejvhodnějším okamžiku.

Jako oddaný stoupenec Rathmy a služebník rovnováhy Zayl na obyčejnou náhodu nevěřil.

Sardak nakonec vyslovil otázku, kterou si v duchu pokládali všichni tři. „Tak jo… a co s tím teď budeme dělat?“

„Je to on, ty nevděčníku! Neříkej o něm, že je to! Není to slušné!“

Lebka měla skutečně pravdu a Zayla překvapilo, že si toho nevšiml dřív.

Na Sardaka Humbartovy znalosti nijak nezapůsobily. „Tak jo, ale říkám, cos…“

Tentokrát jeho otázku uťal samotný wendigo, který po sérii různých zavrčení ukázal jedním směrem a vzápětí tam také vyrazil.

„Máme jít za ním,“ prohlásil nekromancer.

„Jít za tím? A co Salene?“

„Předpokládám, že ji najdeme tam, kam wendigo míří.“

Druhý z mužů stále ještě mířil hrotem meče na obra. „Jenom doufám, že tam místo ní nenajdeme jeho špižírnu.

Zatímco spěchali za wendigem, Zaylovy myšlenky se přesunuly od obrova záhadného objevení ke Karybdově pasti. Zdálo se, že druhý nekromancer byl na něj neustále připraven. Nejenže Karybdus čekal, že ho Zayl bude pronásledovat, ale věděl i jakým způsobem, a podle toho připravil útoky.

Ve všech pastech však bylo možno vypozorovat protichůdné úmysly. Prokleté síle, která vytáhla Zayla z cely, i legii nemrtvých zjevně šlo o to, aby z něj učinily jednoho z nich. Na druhou stranu Karybdus dal jasně najevo, že by byl nejraději, kdyby Zayla sprovodil ze světa nadobro, a to jakýmkoli způsobem.

„Před náma se něco děje,“ poznamenal Humbart v podpaždí. „Cítím to, ty ne, chlapče?“

„Ano.“

Wendigo také několikrát zavrčel a pak ukázal ke kopci. Zayl se Sardakem ho následovali.

Když se ocitli v trochu lepším postavení, spatřili vchod do místa, kam Karybdus odtáhl Salene. Zayl si s jistou předtuchou prohlížel kamenné strážce a pak i zbytek vchodu.

Kolem něj se po skále i po stromech pohybovalo několik znetvořených člověko-pavouků a všichni zjevně hlídali, aby se dovnitř nedostal žádný vetřelec.

„Takže nakonec opravdu jdeme pozdě?“ zeptal se Sar-dak a ruka s mečem se mu třásla.

Zayl zvedl oči k obloze. „Mám za to, že ne. Noc teprve začíná střídat den. Myslím, že musí počkat, až bude měsíc v určitém bodě. I tak nám ale bude čas ubíhat rychle.“ Druhý z obou mužů se rozběhl. „Tak jdeme!“ Byl to wendigo, kdo ho stáhl zpátky. Jeho ohromné tlapy zvedly Sardaka na nedávno ještě tolik krvežíznivého tvora s překvapivou jemností. Postavil vzpírajícího se Sardaka vedle Zayla a pak na něj pohlédl způsobem, který bylo možno nejlépe popsat jako výčitka.

„Pokus se nebýt tak zbrklý,“ dodal nekromancer. „Musíme počkat na příhodnější okamžik, až se nám nebudou moci plně věnovat.“

„Ale oni přece musí vědět, že přijdeme! Ty obludy, co jsme s nimi bojovali, se určitě vrátily a ohlásily, že neuspěly! Tak na co čekat? Prostě tam vtrhneme se zbraní v ruce! Něco tak troufalého čekat nebudou!“

Zoufale chtěl zachránit sestru a Zayl mu to jen stěží mohl mít za zlé. „Najdeme jiný způsob. To ti slibuji, Sardaku.“

„Ale jaký?“

V tu chvíli wendigo zavrčel a ukázal na místo naproti tomu, kde byla vězněna Salene.

„Nejsem si úplně jistý, jo,“ zabručel Humbart, „ale myslím, že pro nás má odpověď…“

Ale nebyl jediný, protože zatímco je wendigo vedl naznačeným směrem, Zayl velmi opatrně přemýšlel o způsobech rathmanů… a o tom, jak by si dokonce i Karybdus mohl myslet, že je na jednom místě, zatímco on by byl někde úplně jinde.

Karybdus ztuhl. Otočil se k východu a přimhouřil oči.

Lord Jitan si jeho pohybu všiml. „Problém?“

„Past sklapla, ale kořist utekla.“

„Což znamená, že ten Zayl je pořád za námi? Jak jim mohl utéct, když jich bylo tolik? Copak má s sebou armádu z města, nebo co?“

„Ne, to by neudělal. Nejsem schopen přesně říct, co se stalo. V myslích těch, kdo přežili, je zmatek.“

„Nekromancerské kouzlo. Říkal jsi mi o nich. Určitě ho dokážeš prolomit.“

Karybdus se zamračil. „To není kouzlo, prostě… normální zmatek.“ Šedovlasý rathman se zhluboka nadechl. „A v žádném případě to není nic, s čím byste si měl dělat starosti, můj pane. Měli bychom být připraveni, že se Zayl objeví, a až se tak stane, postaráme se o něj.“

„Tak jako ve Westmarchi?“ zeptal se Aldric, který si přestal prohlížet oltář a zvedl hlavu. „Nebo jak jsme si poradili s Corneliem? S mrtvými věřícími?“

Nekromancera další Aldrikův útok na jeho schopnosti nevyvedl z míry. „Cornelius ještě svou roli sehraje. To díky němu a našemu bývalému Edmunovi sklapla past zakarumských. Že nebyla církev dost rychlá, i když věděla, že má proti sobě rathmana, to je její chyba. Byli varováni, že bude nebezpečný. Cornelius se také postaral, aby generál Torion soustředil na Zayla veškerou pozornost.“ Karybdus trhl hlavou. „Každopádně bych řekl, že Cornelius toho pro nás hodně udělal, můj pane.“

„Když to podáš takhle, tak asi ano. Ty máš hrozně komplikované myšlení, čaroději. Šachy bych s tebou hrát nechtěl. Nevěděl bych, jestli vyhrávám, nebo prohrávám.“ Šlechtic se otočil na Salene. „Tak už je čas?“

Místo odpovědi Karybdus luskl prsty. Salene okamžitě přešla k oltáři a jako by ulehala večer do lůžka, klidně se položila na chladnou kamennou desku.

Karybdus schoval dýku do pochvy a vytáhl zpoza opasku jinou, tentokrát obřadní. Právě tuhle hledal, když se před ním v pravý okamžik objevila lady Nesardo. Karybdus v tom viděl znamení, že jeho práce pro udržení rovnováhy bude úspěšná.

Několik ze šlechticových přeměněných sloužících rychle přiběhlo a postavilo se kolem oltáře jako pomocníci. Vypadali stejně nedočkavě jako Aldric.

„Moc bude brzy vaše, můj pane,“ zaintonoval nekromancer. „Moc a legie poddaných připraveny splnit všechna vaše přání. Všichni vám padnou k nohám.“

Ze záhybů rathmanova pláště se vynořil jeho osminohý přítel. Obrovský pavouk vylezl Karybdovi na rameno a usadil se tam.

Aldric v očekávání zvedl Pavouci měsíc do výše. Když ho zvedl až nad hlavu, artefakt se rozzářil. „Vidíte, můj pane? To je začátek první fáze.“

„Tak už ji podřízni!“

„Trpělivost. Nejprve musí zaznít slova.“ Karybdus přešel na druhou stranu oltáře a nyní držel obřadní dýku nad Saleniným tělem ležícím na břiše. Vrhl krátký pohled na artefakt a pak, zjevně spokojen, začal mumlat. Jediné slovo, kterému jeho společník rozuměl, bylo jméno… Astrogha.

Přeměnění sloužící začali tiše, ale nepřetržitě syčet, píseň Dětí Astroghy. Parazitičtí pavouci přisátí na jejich hlavách jako by sledovali nekromancerovu práci s rostoucím očekáváním v nelidských očích. Karybdus řízl.

Rána, kterou Salene na krku způsobil, byla jen drobná, v nejhorším případě povrchová. Stála ji jen pár kapek krve, ale rathman se zdál být spokojený. Přesvědčil se, že hrot dýky je potřísněn krví, a pak natáhl paži k Aldrikovi.

Šlechtic dal Pavoučí měsíc dolů jen na tak dlouho, aby se krvavý hrot dýky mohl dotknout středu obrazce pavouka na něm. Nohy obrazce se zachvěly.

„Je čistá,“ prohlásil Karybdus. „Je to krev Astroghy.“

Osvětlena děsivou září vycházející z artefaktu byla tvář lorda Aldrika Jitana na pohled strašlivá. Touha po tom, co mu nekromancer slíbil, vymazala z jeho rysů poslední zbytky lidskosti.

„Tak už s tím skoncuj,“ zasyčel.

Ale místo toho se Karybdus podíval někam stranou, do stínů. Jeho tvář byla nehybná maska, z níž nebylo možno vyčíst nic ze skutečných emocí. „Je zde.“

„Kdo? Zase ten zatracený Zayl?“ Aldric se podíval na několik tvorů, kteří okamžitě vyběhli ze řady a se vzteklým syčením zamířili ke vchodu.

„Blíží se. Nemá jinou možnost než jít stejnou cestou jako my, on však nevstoupí jen tak. Použije kouzla…“ Nekromancer zkoumal magickými smysly okolí. Jako dravý pták, který zahlédl kořist, se Karybdus zaměřil na jediný bod po pravé straně od vchodu. „Vlastně bych ho měl pochválit. Už je tady.“

„Nic nevidím.“

„Ale uvidíte.“ Karybdus udělal rukou ve vzduchu gesto.

Přímo před ním se zhmotnilo jako jehla ostré kostěné kopí – Dráp Trag’Oula. Vzápětí vystřelilo směrem, kterým rathman hleděl.

Když Dráp dolétl ke vchodu, ve vzduchu to zapraskalo. Objevil se obrys postavy v kápi.

Postavy v kápi, do jejíž hrudi se Dráp vzápětí zabořil.

Lord Jitan se zazubil: „Ha!“

Tři ze zbývajících služebníků se rozběhli přesvědčit, zda cíl nekromancerova útoku ještě žije. S obřadní dýkou v ruce nyní Karybdus odstoupil od oltáře. „Velmi podivné. Je bezpochyby mrtev, ale stále cítím jeho přítomnost…“

I šlechtic se vydal k nehybnému tělu. „Musí být mrtvý! Nikdo by nemohl přežít…“

Síň naplnil hlasitý řev odrážející se od stěn. Aldric, Karybdus i služebníci se zuřivě rozhlíželi a hledali jeho původce.

Na několik z Jitanových věrných dopadly ohromné kusy mramoru.

Karybdus zaklel a přehodil přes sebe plášť právě v okamžiku, kdy se mrtvé tělo zamihotalo a z rychle se rozkláda-jících ostatků vystřelil mrak štiplavého kouře. Během vteřin mrak několikrát znásobil velikost a zahalil několik netvorů blížících se k tělu.

První z nich zasyčel a pak vydal jakýsi mumlavý zvuk. Podařilo se mu otočit se od zbytků těla… ale pak bezvládně padl na zem. Dva další měli dost času, aby zaregistrovali smrt svého druha, ale pak i oni padli za oběť jedovatému dýmu.

V tom samém okamžiku Zayl se Sardakem vyběhli z jednoho z tmavých rohů síně tak neočekávaně, jako by prošli skálou. Zayl, nyní bez pláště, zvedl ruku a z těla, které Karybdus mylně považoval za jeho, cosi vylétlo vzhůru. Zároveň to s sebou vzalo i plášť a odhalilo skutečnost, že to, co všichni považovali za člověka, byl ve skutečnosti jeden ze zmutovaných Aldrikových mužů. Bodná rána ve hřbetě byla pádným důkazem, že tvor byl mrtev daleko dřív, než ho probodl Karybdův Dráp.

Sardak proklál dalšího netvora a pak přiskočil k sestře. „Salene! Salene! Vzbuď se!“

Lord Jitan se při jeho volání otočil. „Ty! Nech ji být, ty hospodská kryso! Je naše!“

Sardak zaklel a vyřítil se na šlechtice. Přestože Aldric držel v rukou mocný artefakt, zareagoval instinktivně a před mužovým výpadem uskočil.

Sardak se obrátil zpět k sestře a tvrdě ji udeřil do tváře. Zasténala a obrátila k němu hlavu, jinak však neodpověděla.

Zaylův plášť nesen dýkou se k němu vrátil v podobě téměř komického strašidla. Nekromancer si ho okamžitě hodil přes ramena. Plášť se mu přizpůsobil, jako by byl živý, a dýka mu sama vlétla do ruky. Zayl dýku spojenou se svým životem použil, aby odvedl pozornost nebezpečného protivníka. Věděl, že druhý rathman jeho životní sílu ucítí a bude logicky předpokládat, že při absenci jakéhokoli jiného vstupu to prostě musí být Zayl.

Jistě, ani lord Jitan, ani Karybdus neměli tušení o tajném zadním tunelu pro kněží, který naopak velmi dobře znal wendigo. To zachráncům umožnilo dostat se nepozorovaně až takhle blízko.

Zayl měl v hlavě spousty otázek týkajících se wendiga a jeho šťastných činů, ale ty nyní musely počkat. Nejen Salenin, ale i jejich životy byly stále ve velkém nebezpečí.

A skutečně, ve stejném okamžiku, kdy ho to napadlo, spatřil Karybda – s nosem a ústy stále zakrytými cípem pláště – jak kreslí ve vzduchu kruh a pak přes něj dva blesky. Zayl cítil, jak ho opouští síly, a okamžitě reagoval stejným symbolem, k němuž navíc přidal třetí blesk protínající první dva a dokonale rozdělující kruh na dvě poloviny. Síla se mu okamžitě vrátila.

Nad Zaylovým protivníkem se náhle objevil obrovský stín. Karybdus zvedl hlavu a pak se vrhl co možná nejdál od místa, kde prve stál. O zem se roztříštil další kus mramoru a minul ho jen o vlas.

Vteřinu poté, co na zem dopadl kámen, skočil wendigo na Děti Astroghy a jedinou ranou jednoho z nich rozmáčkl. Dva další skočili na něj a zakousli se mu do kožichu, ale ani jejich vražedné tesáky nedokázaly proniknout tlustou kůží a jejich jed jen potřísnil obrovi srst.

Zayl se přidal k Sardakovi. „Odveď ji odtud! Rychle!“

„Nemůžu ji vzbudit! Buduji muset nést!“

„Ukaž.“ Nekromancer se sklonil k Salene. Takové kouzlo nebylo z těch, které by se učili novici, ale Zayl, stejně jako Karybdus, se během let naučil i několik svých. Rathmani přijímali jakékoli kouzlo, které mohlo pomoci rovnováze, pokud čaroděje samotného nějak neposkvrnilo.

Položil jí na tvář pravou ruku – stále v rukavici. Sardakovo vzdychnutí bylo hořkým připomenutím, že hned tak nezapomene na to, co se pod rukavicí skrývá.

Zayl rychle zamumlal slova kouzla, která v původní podobě měla za cíl vyvolat ducha z jeho věčného spánku. Kdysi dávno tohle kouzlo pozměnil, takže nyní působilo jako jednoduché probouzecí kouzlo, které probíralo k vědomí osoby pod vlivem jakéhokoli zaklínadla.

Jediný problém byl v tom, že nefungovalo vždy.

Tentokrát však byl Trag’Oul s ním. Salene zasténala a pak prudce otevřela oči.

Okamžitě vykřikla: „Pozor!“

Aldric Jitan se zářícím Pavoučím měsícem v rukou hleděl na trojici u oltáře jako nějaká hodně rozzlobená božská bytost.

Sardak se na zrádného šlechtice vrhl dřív, než stačil Jitan seslat jakékoli kouzlo. Hrot meče se zabodl Aldrikovi hluboko do ramene a způsobil, že šlechtic zaúpěl a prokletý artefakt málem upustil.

Při snaze ochránit Zayla a Salene se však Sardak příliš vystavil možnému útoku. Zaměřen najeden cíl, nevšiml si jiného útočníka přicházejícího ze strany. Netvor s osmi končetinami Salenina bratra uchopil a zvedl ho ze země dřív, než stačil Zayl zareagovat.

Ostré tesáky se zaryly do Sardakova hrdla. „Sardaku!“ vykřikla Salene a vztáhla k bratrovi ruku. „Sardaku, ne!“

Z její natažené paže vystřelil ohnivý blesk. Přelétl celou síň a zasáhl Sardakova démonického protivníka takovou silou, že ho zvedl do vzduchu. Sardak sám byl sestřiným kouzlem zcela nezasažen. Když ohnivá masa, která kdysi byla jedním z Jitanových služebníků, narazila do zdi, Sardak se chytil za hrdlo a vrávoravě o několik kroků couvl.

Salene se vytrhla Zaylovi ze sevření. Na dosud nejistých nohou se rozběhla bratrovi na pomoc a chytila ho těsně před tím, než se zhroutil na zem.

Nekromancer jí chtěl okamžitě pomoct, ale náhle se dvě mrtvé zrůdy zvedly ze země a zamířily proti němu. Když se Zayl podíval za ně, spatřil Karybda s kamennou tváří, dýkou v ruce a dělajícího gesta nejen k oživlé dvojici, ale i k ostatním, které se Sardakem prve zabili.

Zayl zaklel a sekl po hlavě prvního nemrtvého. Když se čepel hluboko zabořila, netvor se zachvěl a znehybněl.

V tom samém okamžiku se druhý nemrtvý zamihotal… a vybuchl.

S hlasitým výkřikem Zayl odletěl a narazil do oltáře tak prudce, že se mu v těle otřásly všechny kosti. V hlavě mu hučelo, viděl rozmazaně a nedokázal udělat nic než zůstat ležet, kam dopadl. Ve všem tom zmatku, co měl v hlavě, mu pomalu došlo, že Karybdus byl znovu o myšlenku napřed. Oživil mrtvé a pak nechal vybuchnout všechny energie, které v jejich tělech zůstaly. Ve skutečnosti byla tahle dvojsečná zbraň variantou Zaylova vlastního kouzla, ovšem přivedeného k dokonalosti.

Nekromancer slzami zalitýma očima přehlédl celou scénu. Záchrana se nyní naprosto zvrtla. Sardak umíral Salene v náručí a ta vůbec nevnímala, že se blíží usmívající se Karybdus. Wendigo byl v obležení ďábelských netvorů lorda Jitana, kterých bylo tolik, že ho nyní srazili na kolena. Zayl sám nebyl schopen vstát, natož svým druhům nějak pomoct.

Jitan zamířil k Salene, ale Karybdus ukázal na wendiga a rozkázal: „Postarejte se o tu věc! Já připravím ženu!“

Šlechtic se ušklíbl. Sevřel pevně Pavouci měsíc a ukázal na chlupatého obra.

V tom okamžiku však náhle přímo před ním vybuchlo oslepující světlo. Lord Jitan zařval a zakryl si artefaktem oči.

Wendigo nějak našel sílu vstát. S ohlušujícím řevem ze sebe setřásl všechny útočníky, jako by nic nevážili. Jednoho, kterému se podařilo udržet, doslova serval z krku a vší silou jím mrštil o zem. Jediná rána pěstí pak proměnila posledního protivníka v hromádku masa a kostí bez života.

Lesní bytost upřela divoký pohled na Zaylova nepřítele, jehož pozornost byla nyní soustředěna jen na Salene. Obr zvedl jedno tělo a zamířil na staršího nekromancera.

Jako by však byl varován nějakým šestým smyslem, Karybdus se náhle otočil a spatřil tělo letící na něj. Znovu se mrštným skokem dostal do bezpečí.

Wendigo se mezitím rozběhl k Zaylovi. Obrovskou rukou bezvládného nekromancera zvedl ze země.

„Ne…“ zasípal Zayl. „Mě ne… ostatní…“

Zdálo se, že obr poslechl, a rozběhl se k Salene a jejímu bratrovi. Vzhledem k tomu, že v jedné ruce už držel nekromancera, mohl vzít jen šlechtičnu.

„Sardak!“ vykřikla. „Nemůžu ho tu nechat!“

Její zachránce však tenhle protest ignoroval. S dvěma lidmi v rukou se wendigo hnal k východu.

„Za nimi!“ slyšel Zayl Karybdův řev. „Pošlete za nimi služebníky, můj pane!“

Aldric Jitan cosi vztekle vyštěkl a pak už divoké syčení dávalo najevo, že pronásledovatelé vyrazili. Zayl se pokusil na wendiga zavolat, ale podařilo se mu jen cosi zachrčet.

Vyběhli z chrámu pod ochranu temného lesa. Děti Astroghy hned za nimi. Vědom si toho, že v tuto chvíli nic jiného nemůže dělat, se Zayl podvolil wendigově vůli. Slyšel, jak Salene naříká pro bratra, a naplnila ho lítost. Sardak se nakonec ukázal jako statečný a schopný muž, který se neváhal obětovat pro napůl nevlastní sestru, jež měla získat všechna privilegia, která byla jemu odepřena.

Náhle rathman trhl hlavou. Napůl nevlastní sestru.

Alespoň z části stejné krve.

Stejné krve…

Aldric Jitan vychrlil proud šťavnatých nadávek, nad kterými žasl i velmi zcestovalý Karybdus. Šedovlasý nekromancer nechal šlechtice si ulevit, než ho nakonec přerušil.

„Uklidněte se, můj pane. Situace není tak zlá, jak si myslíte.“

Šilhavé oči planuly vztekem. „Není zlá? Ten Zayl má víc životů než kočka! Jak můžeš být tak klidný? Už několikrát z tebe udělal hlupáka!“

„Na učení nikdy není nic hloupého. Od Zayla jsem se toho hodně naučil a za to ho mohu jen ctít. Je ještě daleko vynalézavější, než dávala jeho pověst tušit.“

„Vynalézavější?“ vyštěkl Aldric hlasitě. „Vždycky používáš slabé výrazy! To byl wendigo, kamaráde! Kde sakra mohl to zvíře sehnat?“

Karybdus přikývl. „Jak jsem řekl, je velmi vynalézavý. A dokonce do jisté míry novátorský, přestože ne dost.“ Rathman si dovolil krátké zamračení. „Co se týče toho wendiga, jestli to tak mohu říci, měl jste dokonalou příležitost se toho tvora zbavit. Co se stalo?“

„To to zatracené světlo! Ty jsi ho neviděl? Přísahám, že zářilo jako slunce!“

„Jasné světlo?“ Nekromancer stiskl rty a prohlásil: „Určitě další Zaylův trik, nebo snad té ženy. Má v sobě ohromnou zásobu dosud nezkrocené síly. Bylo by velmi zajímavé ji studovat.“

„Bylo by zajímavější mít ji tady, abychom ji mohli obětovat! Konvergence už přešla!“ Šlechtic téměř vypadal, že by byl schopen použít Pavouci měsíc proti Karybdovi. „Promarnil jsem příležitost!“ Ve tváři se mu objevil strach. „Zase začnu mít sny…“

Karybdus zvedl ruku v rukavici, aby ho uklidnil. Všechno může jít podle plánu.“

„Ale jak?“

Rathman pokynul dvěma zbývajícím služebníkům a pak ukázal na zkroucené tělo kousek od oltáře.

Na Sardaka.

„Když jsem viděl, že ho pokousali, rychle jsem zareagoval. Jeho krev je ještě teplá a mé kouzlo brání tomu, aby se mu vylila z těla.“

Aldric si Sardakovo tělo prohlížel způsobem, jakým se člověk dívá na červa v jídle. „Ten bastard? A k čemu je nám dobrý, kromě toho, že máme proti sobě o jednoho zmetka míň. Ten chlap je ožrala…“ Lord Jitan si sáhl na ránu, kterou mu tenhle ožrala způsobil. „Řekl bych ti, abys ho vyhodil ven, ale to by mohlo přilákat další wendigy.

„Já bych pro ně něčím tak drahocenným neplýtval.“ Když služebníci Sardaka zvedli, Karybdus dodal: „Ne, když nám může pomoci dosáhnout cíle. Je napůl její bratr. Má v žilách zčásti stejnou krev jako ona.“

Nyní jeho společník konečně pochopil. Na arogantní šlechticově tváři se objevilo téměř dětské nadšení. „On může být taky oběť? Třeba i mrtvý?“

„Vlastně je teprve na prahu smrti.“ Rathman počkal, až bude tělo na oltáři, a pak tasil obřadní dýku. „A přesně to potřebujeme.“ Nekromancer pohlédl na Aldrika. „Mohl byste zaujmout místo, můj pane?“

Lord Jitan se rozzářil ještě víc a poslechl.

17

Stále ještě v pevném wendigově sevření vnímal Zayl mlhou zahalený temný les jako děsivý sled rozmazaných obrazů.

Černé postavy pobíhající a dupající mezi stromy za nimi i na nich, dokonalá prskající smečka vlků, jejichž jediným cílem bylo zabít obra i nekromancera… a pokud možno i Salene.

Šlechtična byla nyní úplně zticha, buď vyčerpaná útěkem, nebo jednoduše zármutkem. Zayl neměl v úmyslu jí Sardaka jakkoli připomínat. Mohlo by to vést k tomu, že by nakonec vyslovil nahlas vlastní hluboké obavy, že Sardak nakonec poskytl Karybdovi a lordu Jitanovi přesně to, po čem toužili. Nejen v zájmu Sardakovy duše, ale i duší všech ostatních musel Zayl doufat, že Salenin bratr zahynul následkem jedu z útočníkových tesáků ještě dřív, než mohl Karybdus cokoli udělat.

Jen holá Humbartova lebka, bezpečně ukryta ve váčku u Zaylova pasu, si dovolila malou poznámku, která spočítá ve slovech: „Co to k čertu zase děláme? To je nějaké zemětřesení, nebo co? Co se děje?“

Když však několik následujících minut nedostal odpověď, dokonce i on se nakonec ztišil. Zdálo se, že wendiga váha dvou dospělých lidí – a jedné lebky – nijak neunavila, ale stejně tak ani jejich pronásledovatelé se nezdáli být zaskočeni rychlostí, kterou lesní bytost navzdory nákladu utíkala. Drželi s ní tempo, chytit ho však nedokázali. Zaylovy naděje vzrostly, když nakonec přeci jen začali zaostávat…

A pak bez varování se dva z nich vrhli na wendiga zepředu. Salene vykřikla, a dokonce i Zayl překvapením vzdychl, když je obr najednou oba pustil. Nekromancer dopadl jen kousek od kmene stromu a díky kočičím reflexům se téměř okamžitě vzpamatoval. Rychle se zvedl a hledal Salene. Místo ní však jeho pohled padl na wendiga bojujícího s nestvůrou na každé paži plus jednou na hrudi a otáčejícího se čelem k ostatním blížícím se lovcům.

Zayl dýkou ve vzduchu nakreslil prastarý symbol a soustředil se na dva netvory v čele blížící se smečky. Oba se najednou otočili, ohlédli se na druhy… a se stejnou vražedností, s jakou prve honili tři prchající, se obrátili proti vlastním.

Dva netvoři ovládáni Zaylovým kouzlem se vrhli na nejbližší protivníky a zaryli jim drápy do hrudi a tesáky do hrdla. Bojující navíc narazili do dalších, kteří se hnali za nimi. a jen tak zvětšili již nastalý chaos.

Zayl využil chvíle relativního klidu a rozběhl se k místu, kam se domníval, že dopadla Salene.

Nejprve ji nikde neviděl a bál se, že sejí zmocnil některý z dalších Jitanových služebníků – snad jeden z těch, kteří skočili na nic netušícího wendiga – ale šustění větví napravo nakonec Zaylovi prozradilo, kde se šlechtična skrývá.

Bohužel, zároveň mu odhalilo skutečnost, že Salene běží zpět k bratrovi.

Nekromancer se tiše vydal za ní. Za ním se řev wendiga mísil s vražedným syčením lovců. Zayl si přál, aby pro lesní bytost mohl udělat něco víc, ale musel nejprve zastavit Salene, kterou zjevně postihlo šílenství. Jestli Sardak zahynul, než jeho tělo dokázal Karybdus využít, pak zloduchové stále ještě budou lady Nesardo potřebovat.

Salene běžela skutečně zběsile a ve své posedlosti si evidentně nebyla příliš jistá přesným směrem. Zayl ji pronásledoval, jako by se v tomhle lese narodil, a snadno se vyhýbal stromům, větvím i vyvráceným kořenům.

Rathman brzy Salenin náskok stáhl. Ta ho zřejmě ani nyní nezaznamenala. Zayl naopak slyšel její rychlý, zběsilý dech… čas od času přerušený vyslovením jména nevlastního bratra. Salene to táhlo k Sardakovi. Ve snaze dostat se k němu se nezastaví, dokud jí budou zbývat síly nebo dokud ji Zayl nechytí.

Vztáhl po ní ruku a chtěl ji chytit za plášť…

Přímo před ní se z lesa vynořilo děsivé stvoření. Netvor chytil vyděšenou Salene všema čtyřma rukama a jeho tesáky se přiblížily k jejímu hrdlu…

V příští vteřině netvor zavřeštěl. Vypadalo to, že se mu vznítil hřbet. Začal sebou neovladatelně zmítat, pustil šlechtičnu a vrhl se na zem.

Oheň uhasí v tom samém okamžiku jako netvorův život. Salene, na jejíž ruce pomalu odeznívala jasná záře, se krátce podívala na mrtvé tělo… a znovu se rozběhla.

Souboj ovšem Zaylovi umožnil ji dohonit. Sevřel jí pravou rukou paži. „Má lady Nes…“

Ohlédla se přes rameno a na její výraz byl strašlivý pohled. Salene instinktivně položila ruku – už znovu zářící – na Zaylovu.

Z nekromancerovy rukavice vyšlehly plameny.

Být to jeho levá ruka, strašlivě by trpěl. I takhle byl nucen ji pustit a rychle hořící kus oděvu sundat.

Pohled na kostlivou ruku konečně Salene zastavil. Pohlédla na ni, na hořící rukavici a pak Zaylovi do očí.

„Nechtěla jsem… já…“

„Nemusíte se omlouvat,“ přerušil ji tiše. „A teď pojďte se mnou. Rychle!“

Druhou rukou, na které ještě rukavici měl, se ji pokusil nasměrovat zpátky do Westmarche, ale Salene se mu vytrhla.

„Ne! Sardak mě potřebuje! Potřebuje mě!“

Rathman zaskřípal zuby a odpověděl: „Sardak je mrtvý a obětoval život, aby zachránil vás, má paní! Nedovolte, aby jeho…“ Zaylovi téměř uniklo ze rtů slovo oběť, ale v posledním okamžiku se zarazil. „… odvaha přišla vniveč! Musíme se dostat do Westmarche!“

„Tam nemůžeme! Torion…“

„Nedovolí, aby se vám cokoli stalo. Bude vás chránit, jak jen to bude možné, má paní.“

Vzdorovitě si přiložila ruce ke rtům. „A co vy?“

„Já budu improvizovat. A teď…“

Salene se otočila. „Ne! Musí existovat ještě jiné místo!“ Znovu se otočila na Zayla a ve tváři se jí zračilo vypětí posledních okamžiků. „A kromě toho, já ho cítím! Potřebuje mě!“

Cítí ho? Bylo její spojení se Sardakem tak silné, že dokázala ucítit, zda je mrtvý, nebo ne? Sardak dříve naznačil cosi podobného. To jen oživilo Zaylovu obavu, že by Karybdus mohl být schopen použít umírajícího bratra místo původní oběti.

Ale Zayl nemohl riskovat. Kvůli sobě samé i kvůli daleko důležitějším věcem Salene musela jít s ním.

Když od něj znovu odvrátila pohled, Zayl zdvihl dýku.

„Odpusť mi to, Salene,“ zašeptal.

Dotkl sejí rukojetí na temeni hlavy. Salene si krátce povzdechla a přepadla dopředu. Nekromancer přiskočil a na poslední chvíli ji chytil.

„Cos to udělal?“ zeptal se hlas přicházející z výšky pasu. Humbart, který si byl vědom, jaké nebezpečí by znamenalo přítele vyrušit, byl po celou dobu boje zticha, ale nyní došel k názoru, že už může bezpečně promluvit. „Nevidím to, ale vím, že jsi té paničce něco udělal!“

„Ticho, Humbarte. Nemám na vybranou.“

Lebka cosi zabrumlala, ale jinak neříkala nic.

Když ji k sobě otočil, měla oči otevřené. Zayl čekal, než si byl jistý, že nemrkne, a pak zašeptal: „Půjdete se mnou, Salene Nesardo. Vrátíte se do města. I kdybych přišel k újmě, uděláte všechno, abyste se vrátila do Westmarche a varovala generála Toriona.“

Torion ji vyslechne. Mimo to, přesně jak Zayl říkal, ochrání ji před nebezpečím. Neexistoval dokonalejší štít než láska.

Pustil ji. Salene se narovnala. Její oči dál bez jediného mrknutí hleděly do dálky, nyní se však otočila k zatím neviditelnému městu. Zayl si byl vědom toho, že Karybdus ji očaroval naprosto stejným způsobem a pocítil ještě větší vinu, přestože skutečně neměl jinou možnost.

V lese se náhle rozhostilo ticho a nekromancer nedokázal říct, zda to bylo dobré, nebo špatné znamení. Wendigo se stal jeho stejně oddaným a hluboce respektovaným druhem jako kapitán Kentril Dumon v Urehu. Lesní bytost už několikrát riskovala pro Zayla život, a kvůli Zaylovi navíc i pro Sardaka a Salene.

O to odhodlanější byl dostat se do hlavního města, nehledě na to, jak velké riziko to pro něj samotného bylo.

Ani na chvíli neuvažoval o tom, že by se vrátil chodbou vedoucí pod domem Nesardů. I za předpokladu, že ještě stála, existovalo reálné nebezpečí, že v ní dále bloumají nemrtví stoupenci pavouka Astroghy. I když Zayl měl za to, že magie, která je oživila, již odezněla, nechtěl tímhle způsobem riskovat Salenin život.

Ne, bude muset jít hlavní bránou, když už jen kvůli ní.

Okolní ticho proťalo zavytí. Následovalo ho další a další a další…

„A tohle je zase co?“

„Řekl jsem ticho, Humbarte! Já…“

Teprve pak si Zayl všiml, že i když den už vystřídala noc, z oblohy svítí světlo.

Rathman zvedl hlavu a spatřil měsíc… ale měsíc, jak ho ještě nikdy neviděl. Byl kulatý a celý v době, kdy by tomu tak být nemělo, a zdál se být mnohem blíž, než bylo správné.

A z jeho horního okraje se začal šířit podivný, téměř děsivý stín.

Stín s osmi končetinami pohybující se dolů.

„Odyssianův klín!“ vyhrkl nekromancer. Zrychlil a nyní téměř běžel. Salene, lapena v jeho kouzlu, jej poslušně následovala.

„Takže i když nevím, co to je, asi to není dobré, co?“ stěžoval si Humbart. „Kéž bych tak měl ještě dvě nohy. Mohl bych ti je půjčit…“

Zayl mu neodpověděl. Vlci dál vyli a další jim podobní se k nim přidali. Zayl rovněž slyšel volání sov a jiných nočních ptáků. Lesní tvorové cítili nepřirozenou změnu měsíce.

Nekromancer běžel a neustále vrhal pohled na všechny strany, ale nikde neviděl žádnou stopu po pronásledovatelích. Bylo možné, že je wendigo všechny zabil – a bezpochyby rovněž zahynul – nebo že přeživší netvoři ztratili stopu a nyní běželi jiným směrem. Tyhle možnosti dávaly Zaylovi naději.

Třetí a poslední možnost byla ta, které se obával. Bylo možné, že se Jitanovi služebníci vrátili k pánovi, protože Zayl se Salene už nebyli ani pro ambiciózního šlechtice, ani pro Karybda důležití. Jestli jejich ohavnému činu skutečně posloužila i Sardakova krev… pak tím, že prchal od nich, Zayl jen umožnil jejich vítězství.

Prudce se zastavil. Salene ho napodobila.

Nekromancer udělal krok k ruinám a Karybdovi. Šlechtična ho okamžitě následovala.

Tohle nebude fungovat. Zayl k ní vztáhl ruku a rozkázal: „Salene, poslouchejte mě! Půjdete dál beze mě! Kouzlo…“

Praskla větev. Nekromancer se prudce otočil a čekal některého z démonických lovců nebo snad nějakým zázrakem wendiga.

Místo toho uslyšel zaržání koně.

Ze všech stran se najednou vyřítili ozbrojení jezdci a všichni mířili zbraněmi na rathmana. Objížděli ho v úzkém kruhu a neustále ho tak měli na očích.

Jeden z jezdců se však až příliš přiblížil k Salene. V obavě, že by ji mohl zranit, ji Zayl přitáhl blíž k sobě.

„Dej z ní tu svoji špinavou démonickou pracku, nekromancere! A zahoď dýku!“

Když vojáci přitáhli koním otěže, vyjel z jejich řady důstojník s helmicí zdobenou chocholem. Zayl muže nikdy dřív neviděl, ale důstojníkovo opovržení se zdálo být jaksi osobní.

„Štěstěna je mi nakloněna!“ zajásal. „Nepolapitelný Zayl je konečně můj! Nakonec mi došlo, že už nejsi ve městě, proto jsem se dobrovolně přihlásil, že povedu tuhle výpravu sám! Stejně mě ale nenapadlo, že budu mít takové štěstí!“ Důstojník tasil meč a vypadal odhodlaný useknout nekromancerovi hlavu. „Konečně už nám nebudeš škodit!“

„Poslouchejte mě!“ protestoval Zayl. „Království je v nebezpečí! Musíte…“

„Sklapni, zmetku!“ vykřikl jeden z vojáků. Prudce sekl po nekromancerovi mečem a ten musel uskočit, jinak by ho čepel zasáhla.

Salene ho napodobila.

Velitel hlídky zaklel. „Jak si dovoluješ takhle si s ní zahrávat? Jestli chceš vůbec doufat v naši milost, okamžitě to kouzlo odstraň, nekromancere!“

Zayl pochyboval, že by se mu dostalo milosti za jakýchkoli okolností, nicméně ochotně poslechl. Ať již bude jeho osud jakýkoli, udělá všechno, aby zachránil Salene.

Stačilo jednoduché gesto. Šlechtična zakašlala. Několikrát mrkla a pomalu zaregistrovala přítomnost nejen nekromancera, ale rovněž ozbrojené družiny. Její pohled spočinul zejména na veliteli.

„Aleku?“

„Kapitáne Mattheusi, jestli mohu prosit, má paní.“ Na znamení úcty se dotkl okraje helmy. „A jestli mohu ješté něco, pak bych rád vyjádřil potěšení, že vám tenhle zmetek neublížil.“

„Kdo… Zayl?“

„Má paní,“ vložil se do rozhovoru nekromancer. „Je nutné, abyste šla s těmito muži za generálem Torionem a řekla mu, čeho jsme byli svědky…“

„Ty drž hubu!“ zavrčel voják, který prve po Zaylovi sekl mečem. Tentokrát jej naplocho zasáhl čepelí do ramene. Zayl sykl a zavrávoral, než znovu získal rovnováhu.

Salene to rozlítilo. „Nechte toho!“ obořila se na vojáka. Muž se zatvářil zmateně. Salene se obrátila ke kapitánovi a dodala: „Aleku… kapitáne Mattheusi… Zayl je můj přítel a právě mi zachránil život!“

„Je to kacíř a představuje pro království velké nebezpečí…“

„Jo tak kacíř? A vy jste nyní vojákem zakarumské církve? A mohl byste mi laskavě říct, jaké nebezpečí? Jen díky němu a Sardakovi…“ zarazila se. „Jestli dnes chcete chytit nějakého zloducha, kapitáne Mattheusi, pak byste měli hledat lorda Aldrika Jitana! Dnes v noci mě chtěl obětovat!“

Přesně jak Zayl čekal, důstojník se zatvářil pochybovačně. „Vy mi chcete říct, že lord Aldric Jitan, vysoce postavený člen Rady urozených, měl v úmyslu vás obětovat, má paní? A čemu, jestli se mohu zeptat.“

„Nějakému pavoučímu démonovi! Je…“

Skočil jí do řeči. „Zjevně jste stále pod vlivem kouzla tohohle mizery! Nebo všechna příkoří, kterými jste musela projít, způsobila, že si tohoto muže pletete s lordem Jitanem!“

„Logicky mu to nevysvětlíte,“ řekl Zayl Salene. „Nejlepší by bylo, kdybyste…“

„Logicky?“ vysmál se mu velitel. „Zatím jsem nic, co by jen vzdáleně připomínalo logiku, neslyšel!“ Kapitán Mattheus pak překvapivě zasunul meč do pochvy. „Je mi jasné, že tahle situace je komplikovanější, než bych si býval přál. Dobře, budeme vás muset vzít ke generálovi oba a on vám ty nesmysly vyžene z hlavy, odpusťte, že to tak říkám, lady Nesardo!“ Než mohla zaprotestovat, pokračoval. „Co se týče tebe, nekromancere, získal jsi odklad, alespoň zatím. Brennarde! Svažte tomu grázlovi ruce za zády! Yoriku! Vašeho koně pro lady! Vy nasedněte k Samuelovi. Jeho kůň je nejsilnější a největší!“

„Rozkaz!“ zvolali dotyční muži. Brennard, vousatý veterán s jizvou na nose, přistoupil k Zaylovi, jako by byl nekromancer sám Diablo.

„Dej pracky za sebe,“ rozkázal drsně.

Nekromancer poslechl. Když Brennard pohlédl zblízka na Zaylovu pravou ruku, zaklel.

„Kapitáne! Má ji shnilou na kost! Fakt tam má jenom kosti a pár šlach!“

„No a? A co jste od někoho takového čekal? Pořád je to ruka!“ A nebojte se, jestli se o něco pokusí, má po odkladu! Rozumíte tomu, mistře Zayle?“

V tu chvíli se nocí rozlehlo další vytí. Několik vojáků se nervózně rozhlíželo.

„To jsou zas ty zatracené potvory,“ zabručel Yorik, který už sesedl.

„Jenom pár psů vyje na měsíc,“ vložil se do toho velitel. „Jestli je na tom něco nepřirozeného, způsobil to tady ten.“

Zayl si ho nevšímal, neboť rathmana daleko víc zajímal měsíc. Jen s maximálním úsilím se mu dařilo skrývat obavy. Končetiny hrozivého stínu nyní sahaly téměř až dolů.

Takže Pavouci měsíc byl jak artefakt, tak fáze skutečného měsíce. Artefakt držel Jitan v rukou a tajemná fáze nyní nastávala. Zayl se mohl jen domnívat, co se stane, až skutečný měsíc nabude podoby tajemné koule.

Když už nic, tak si byl jistý tím, že pro město to bude znamenat katastrofu.

„Oči tak, abych na ně viděl,“ rozkázal kapitán. Zdálo se, že ani on, ani ostatní vojáci si znepokojivého výjevu na obloze nevšimli.

Zayl se nemohl vrátit do města. Očividně nezbývalo mnoho času. Musel se vrátit, a to rychle, na místo, kde Karybdus se šlechticem právě dokonávali ohavný čin.

Mírně sebou trhl, až mu váček u pasu nadskočil.

Kapitán Mattheus na váček okamžitě upřel pohled. „Brennarde, podívejte se, co je uvnitř.“

Brennard nevypadal moc nadšeně, ale poslechl. Když se však prsty dotkl váčku, ozval se rozzlobený hlas: „S kým si myslíš, že tady máváš, co?“

Brennard uskočil. Několik koní zaržálo a začalo nervózně přešlapovat.

„Šahám snad já na tebe?“ pokračoval Humbart. „Tak šahám? Řekl bych, že ne! A to je jedno, že nemám čím…“

Koně se začali plašit. Yorik toho svého jen stěží zvládal.

Zayl se vrhl právě na sesednuvšího Yorika a prudce do něj vrazil. Přestože byl voják daleko větší a těžší než štíhlý rathman, zavrávoral.

Zayl ladným pohybem vyskočil do sedla. Zvedl kostnatou ruku, jeho dýka se zvedla ze země a vlétla mu přímo do ní. Brennard lapající po dechu nebyl schopen se ani pohnout.

Jediný, kdo stačil zareagovat, byl kapitán Mattheus. Tasil meč a vyrazil za Zaylem. „Samueli! Máte na starosti lady Nesardo! Vezměte ji s ostatními muži! Vás šest! Za mnou! Chci toho zmetka!“

Salene vztáhla za nekromancerem ruku. „Zayle! Vemte mě s sebou!“

Zavrtěl hlavou. „Musíte varovat generála Toriona! Řekněte mu, že se dnes v noci stane něco strašného! Musí hlídat hradby! Varujte ho, aby dával pozor na pavouky!“

„Zayle…“jestli řekla ještě něco, to už neslyšel.

Kůň, kterého ukradl, by výborný – přesně jak rathman předpokládal – ale stejně dobří byli i koně mužů, kteří ho pronásledovali. Zayl proklel tu část rovnováhy, která zřejmě trvala na tom, aby ho neustále někdo honil. Kapitán Mattheus a jeho muži byli obzvlášť ostrý trn v patě, neboť ho pronásledovali kvůli své tuposti. Snažil se jim zachránit život a oni viděli netvora v něm, a ne ve skvostně oděném lordu Jitanovi.

Karybdus se musí těm mým šaškárnám smát, pomyslel si Zayl hořce. Byl jsem pro něj jenom otravná moucha.

Vlci dál vyli. Zayl znovu pohlédl na měsíc, na kterém stín čím dál víc připomínal ohromného pavouka, majícího v úmyslu ho pozřít. Rathman měl strach, že už je příliš pozdě.

Kapitán Mattheus a jeho družina se tiše hnali za ním s tasenými meči. Vojáci se rozptýlili mezi stromy, jak se pokoušeli najít si cestu, která by jim umožnila dohonit protivníka. Generál Torion bezpochyby vyznamená muže, který mu přinese Zaylovu hlavu.

Nekromancer zajížděl hlouběji a hlouběji do lesa a stále se nebyl schopen pronásledovatelů zbavit. Paradoxně po tom netoužil ani tak kvůli sobě. Ještě stále tu bylo riziko, že Zayla hledají znetvoření služebníci lorda Jitana, a on se bál, že nic netušící kapitán by mohl vjet přímo mezi ně. Neexistoval však způsob, jak to vojákům říct a přesvědčit je. aby se vrátili. Nic, kromě možnosti, že by se on sám otočil a vydal se jim na milost.

S těmito myšlenkami Zayl pobídl koně k ještě větší rychlosti. Znovu pohlédl na měsíc a spatřil, že stín už ho zcela pohltil. Pak se nekromancer soustředil jen na temnou krajinu před sebou.

Zamračil se. Teprve nyní zaznamenal, že všude kolem je naprosté ticho. Vlci přestali vyděšeně výt. A zmlkla i všechny další zvířata.

Rathman neodolal a znovu zvedl hlavu k zastíněnému měsíci.

V tom samém okamžiku mu však něco vyplašilo koně. Vycvičené zvíře se prudce vzepjalo na zadní a Zayl se jen s vypětím všech sil udržel v sedle. Kůň divoce kopal do temnoty před sebou a pak se začal točit.

Nekromancer spadl.

S vyděšeným řehtáním kůň zamířil zpět k hlavnímu městu. Mezitím se Zayl překulil o pár metrů dál a zastavil se pod hustým křovím.

Jak se pokoušel vstát, zaslechl dusot kopyt a křik kapitána Mattheuse. Hlídka byla téměř u něj.

Zayl se po čtyřech vrhl za nejbližší strom. Přitiskl se ke kmeni a spoléhal, že díky černému oblečení, a hlavně plášti splyne s temným lesem.

Kolem se přehnal jezdec. Nebyl to kapitán, ale bystrý voják velký skoro jako wendigo. Muž přinutil koně zpomalit těsně za místem, kde se nekromancer ukryl. Otočil se přes rameno a hleděl přímo na Zayla.

Avšak neviděl ho. Dokud se Zayl nepohne, měl velmi dobrou šanci zůstat nezpozorován.

Konečně voják obrátil pohled jinam. Nyní prohledával stezku přímo před sebou a znovu pobídl koně k pomalému klusu. Oba zmizeli mezi stromy.

Když Zayl opustil ochranný stín stromu, ozvalo se mu od pasu Humbartovo zabručení: „Co se děje, chlapče? Já to tu prostě nesnáším…“

„Pšššt, Humbarte! Jsme zpátky v lese. Jestli se něco bude dít, dám ti vědět.“ Po chvíli Zayl dodal: „A díky za načasovanou pomoc.“

„To nic nebylo. Buď opatrný. Něco tu není v pořádku…“

Lebka nemyslela měsíc, ale jakýsi nepříjemný pocit, který měl nyní i Zayl. Nedaleko nich cosi bylo a blížilo se to k nim. Nevypadalo to na některého ze služebníků lorda Jitana, ale přesto…

„Stůj! Ani se nehni!“

Před Zayla vjel kapitán Mattheus a ještě jeden muž. Zayl zaklel; to, co cítil, ho rozptýlilo tak, že přestal být opatrný.

Chtěl se dát na útěk, ale z druhé strany přijížděl další jezdec. Nekromancer zvedl dýku, ale než stačil seslat nějaké kouzlo, dostal ránu do zad.

Dopadl na tvář. Než mohl vstát, zatlačila ho do hlíny okovaná bota.

Kovové cinkání ho upozornilo na příchod dalšího muže. O vteřinu později kapitán Mattheus zavrčel: „Konečně! Skoncujeme to! Převraťte ho! A ať to vypadá, jako by se bránil!“

„Rozkaz, kapitáne.“ Voják, který Zayla srazil na zem, ho nyní obrátil na záda. Z levé strany na nekromancera hleděla tvář kapitána Mattheuse.

„Šmejde! Generál bude z tvojí smrti nadšený!“

Zayl se pokusil přivolat dýku, ale cosi ji drželo. Podíval se, kam dopadla, a spatřil, že na ní jeden z vojáků stojí.

„Na to zapomeň,“ zabručel Torionův podřízený. Pak rozkázal vojákovi: „Skoncujte to! Hned!“

Muž namířil Zaylovi na hruď ostrý meč. Pak zvedl paže, jak nejvýše dokázal, a chystal se zabodnout hrot nekromancerovi přímo do srdce.

Zayl se pokusil seslat kouzlo, ale nestačil mu na to ani dech, ani mysl. Ztratil i poslední naději a připravil se na další etapu své existence. Nekromancer se modlil, aby Rathma a Trag’Oul shledali jeho snažení v tomto případě za dostatečné.

A pak se kapitán Mattheus podíval za zajatce a zabručel: „Co to je?“

V příštím okamžiku jeden z vojáků zařval. Zařehtal kůň. Něco se přehnalo kolem Zaylovy hlavy. Bylo to příliš malé. než aby to byl jeden z Jitanových služebníků, ale vyzařovala z toho podobná síla.

„Sundejte to ze mě!“ vykřikl jiný, Zaylovi neviditelný voják.

Kdosi zaklel. Ozval se divoký dusot kopyt –jako by se některý z mužů dosud v sedle pokusil ujet – následovaný zařehtáním koně a výkřikem dalšího muže.

Voják stojící nad Zaylem zaváhal. Pohlédl stejným směrem jako kapitán.

Nekromancer mu podrazil nohy a poslal ho k zemi.

Kapitán Mattheus neotálel. Zapomněl na to, co napadlo jeho družinu, a vrhl se na Zayla. Hrot jeho meče se zabodl hluboko do země v místě, kde bledý nekromancer ještě před okamžikem ležel.

Kolem vstávajícího nekromancera se přehnaly další dvě temná těla. Zayl zahlédl tolik, aby pochopil, v jakém jsou všichni strašlivém nebezpečí. Rychlý pohled na měsíc – a stín, který ho zcela zakrýval – stačil, aby se jeho nejhorší obavy potvrdily.

Muž, jehož před okamžikem shodil na zem, vykřikl. Když se Zayl otočil, naskytl se mu hrozný pohled. Tvář nebohého vojáka nyní zakrývalo chlupaté tělo s osmi nohama, nelidskýma očima a vražednými tesáky.

Stejný druh parazitického pavouka, jaké viděl na hlavách zmutováných služebníků.

Navzdory vojákově šílenému úsilí se mu nepodařilo pavouka setřást. Náhle však přiskočil kapitán Mattheus a pavouka probodl. Bohužel zároveň s tím zabil i nešťastného vojáka.

„Sakra, sakra!“ Rozzuřený důstojník se prudce otočil k Zaylovi. „Odvolej je, čaroději! Odvolej je a já tě nezabiju! Máš poslední šanci!“

„Nevelím jim já, kapitáne! Slouží lordu Jitanovi… alespoň prozatím.“

Ale Torionův muž mu zjevně nevěřil. Alec Mattheus začal sekat po Zaylovi, přestože se jeho vlastní muži mezitím snažili zachránit holý život. Vojáci klečeli nebo leželi na zemi a zoufale se snažili sundat z hlavy pevně se držící netvory. Většina koní utekla, ale dva nehybně leželi a i oni měli na hlavách osminohé parazity.

Pak voják, který byl napaden jako jeden z prvních, znehybněl. Vypadal nezměněně, což Zayla překvapilo, neboť čekal přeměnu v cosi podobného šlechticovým služebníkům. Místo toho muž, s pavoučíma nohama zarytýma přímo do lebky, pomalu vstal a obrátil se k rathmanovi a důstojníkovi.

„Udělal byste nejlépe, kdybyste utekl, kapitáne,“ pobízel ho Zayl. „Běžte do Westmarche, jak nejrychleji dokážete! Běžte, jako byste měl za sebou všechny Pekelné Mocnosti, protože to zase tak daleko od pravdy nebude!“

Ale kapitán Mattheus byl zatvrzelý. „Nesnaž se mě vyděsit, čaroději! Stačí probodnout to tvoje černé srdce a kouzlu bude konec a mí muži volní!“

Nekromancer se znovu jeho meči vyhnul. Voják se připravoval na další úder – když mu na rameno skočil pavouk. Kapitán se pokusil ho setřást, ale stejně tak by si mohl zkoušet utrhnout ruku.

Pak mu další pavouk skočil na záda.

„Zmizte, potvory!“zařval. Ve snaze zbavit se toho na zádech si sám shodil helmu.

Zayl si uvědomil fatální chybu. „Kapitáne! Helma! Nasaďte si ji, než…“

Místo aby ho kapitán poslechl, ohnal se po něm mečem.

Pavouk z ramene mu skočil na hlavu.

Důstojník vykřikl, když mu ostrými drápy zakončené končetiny pronikly kůží a lebkou. Ještě jednou se marně pokusil nestvůru sundat a pak padl na kolena.

Zayl, vědom si toho, že na kapitánovu zachraňuje příliš pozdě, se pokusil rychle zmizet. Setřásl dva pavouky, kteří se mu snažili vyšplhat po plášti, ale udělal jen pár kroků, než narazil na další nebezpečí.

Vojáci, každý nyní veden pavoučím parazitem, mu zastoupili cestu. Prázdné oči mužů byly upřené na rathmana. Každý z nich držel tasenou zbraň.

Zayl přivolal dýku a namířil zářící zbraň na démony ovládané tvory. Přesně jak doufal, všichni se před jejím světlem stáhli.

Cosi ho však zezadu udeřilo do paže tak silně, že dýku pustil. Světlo pohaslo.

Zayla něco uchopilo. V uších se mu rozezněl hlas kapitána Mattheuse.

„Ani se nesnaž bránit, čaroději. Jenom si prodlužuješ trápení.“

Kapitánův hlas.

Ale slova lorda Aldrika Jitana.

18

Salene neměla potíže s tím dostat se ke generálu Torionovi. Muž, který měl na starosti její návrat do Westmarche, ji zavedl přímo k veliteli a bez problémů prošel kolem několika hlídek.

Ne, Salene skutečně neměla potíže se ke generálu Torionovi dostat… ale přesvědčit ho o pravdivosti všeho, co mu řekla, bylo něco docela jiného.

„Lord Jitan?“ mručel generál. Chtěl ji uchopit za rameno, ale pak si to rozmyslel. Místo toho se posadil na roh stolu a na šlechtičnu se zamračil. „Dovolte, ať zavolám kněze, Salene! Ten černý parchant vás zjevně stále drží pod nějakým kouzlem! Jediná hrozba bezpečí Westmarche pochází od něj!“

„Ale Jitan…“

„I když toho arogantního pitomce taky nemám rád… a teď, když chce vaši ruku, o to méně, není žádný důkaz, který by vaše slova potvrdil, a slovo jednoho šlechtice proti druhému už nestačí. Kdyby tomu tak bylo, ve vězení by za chvilku byla celá aristokracie!“

Salene k němu přistoupila a položila mu štíhlou ruku na hruď. Pohlédla mu do očí. „Torione… alespoň zajistěte, aby byly zdvojnásobeny stráže na vnějších hradbách. Zayl říkal něco o pavoucích…“

Ani nyní nenechal generál šlechtičnu domluvit. „Za prvé si v žádném případě nemyslím, že bychom se měli bát pavouků, Salene. Třeba kdyby to byl Lut Gholein nebo ten nekromancery prolezlý Kehjistan, mohla by hejna jedovatých pavouků dělat problémy farmářům, ale těch pár smrtelně jedovatých, kteří žijí tady, nestojí za žádnou paniku.

„Jedovatý pavouk se rozhodl, že se zmocní trůnu, Torione.“

„Jestli ano, je to náhoda, ale o tom teď nechci mluvit. Mimo to, i kdybych vás chtěl uklidnit, nemohu. Nejenže hlídky hledají toho zatraceného nekromancera, ale vzhledem k velké vojenské přehlídce, co má být zítra, jsem z hradeb stáhl víc než polovinu z mužů, kteří tam obvykle jsou. Král chce té bandě usilující o korunu ukázat schopnou, početnou armádu. Jestli…“

Nyní to však byla lady Nesardo, kdo nenechat toho druhého domluvit. S vyděšeným výrazem vyhrkla: „Hradby… vnější hradby… nejsou hlídané?“

„Jen po dobu zítřejší přehlídky. A hlavně z velké části jen ty obrácené k lesu, odkud se není třeba ničeho bát, možná kromě pár wendigů a bandy lupičů.“

„Hradby…“ snažila se uvažovat. „Tohle chtěl Justi-nianl“

„Neobvyklé rozhodnutí, ale proveditelné. Má pravdu, že ho potřebujeme podpořit ukázkou síly, a tohle je jediná možnost, jak včas dát dohromady dost mužů.“ Povzdechl si. „Salene, určitým způsobem to je, jako by se znovu narodil Cornelius! Ten chlapec má ještě vrtochy, ale skutečně začíná stát pevně na nohou.“

Šlechtična stále ještě nevěřila vlastním uším. „Justinian…“ šeptala, přikázal to Justinian…“

Torion se náhle postavil a pohlédl za ni. „My o Justinianovi a tady máme Edmuna Fairweathera.“

Salene se otočila a téměř se srazila s královým rádcem. Edmun Fairweather o krok ustoupil a se zdvořilým úsměvem se šlechtičně uklonil. „Půvabná lady Nesardo! Tohle je nádherná příležitost! Král o vás právě mluvil!“

A my jsme zrovna mluvili o Justinianovi,“ dodal Torion. „Co pro vás mohu udělat, Edmune?“

„Vlastně, generále, důvod mé návštěvy stojí přímo mezi námi! Jeho Výsost si ve snaze ukázat šlechtě, jak silnou podporu má, přála hovořit s tou nejpřednější mezi šlechtici, s naší krásnou lady! Už jsem projel město křížem krážem a nakonec ji najdu tady!“

Jeho prohlášení znělo pro Salene tak urážlivě, že ho málem nechala odvolat, avšak na poslední chvíli si to rozmyslela. Mimo to, najednou ji napadlo, že co se týče posil na hradbách, možná by mohlo být snadnější přesvědčit Justiniana než generála, obzvláště pokud tolik lpěl na tom, aby mu vyjádřila podporu.

Nechtěla však jet sama s Edmunem, kterému nedůvěřovala. „Bude mi ctí promluvit si s králem.“ Ostýchavě pohlédla na Toriona. „Ale musím trvat na tom, aby se k nám přidal i generál.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Torion, než mohl Edmun zaprotestovat.

Salene pochopila, proč důstojník tak rychle souhlasil. Torion měl za to, že by jí mohl zabránit v obhajování Zay-la a v dalším šíření děsivých historek o pavoučím démonovi. Král však její varování v pravý čas uslyší.

Doufala jen, že Justinian ho rovněž vyslyší.

Lady Nesardo nebyla před Corneliovou smrtí v paláci déle než rok. A s Justinianem nemluvila ještě o rok déle. Proto byla její představa mladého vládce – toho nanicovatého, nejistého snílka – realitou zcela rozdrcena.

Justinian, přivolán poslíčky, na ně čekal v trůnním sále. Podle toho, co se Salene dozvěděla od Toriona, byla nyní velká síň, kterou dědic kdysi opovrhoval, jeho daleko oblíbenějším místem než dřívější skrývačky jako kuchyně nebo soukromé komnaty. Ve skutečnosti, když byli uvedeni dovnitř, našli krále odpočívat na trůnu s pergamenem v jedné ruce a pohárem v druhé. Pro Salene představoval tak dokonalý obraz sebevědomí, že málem uvažovala, zda to není jen naučená póza.

Justinian okamžitě postavil pohár na malý elegantní stolek vedle trůnu. S dokumentem stále v jedné ruce si šel tou druhou potřást s nově příchozími.

„Vaše společnost je pro mne vždy potěšením, Torione! Při pohledu na dalšího návštěvníka se pak jeho oči doslova rozzářily. „A lady Nesardo! Už jsem vám někdy prozradil, jak jsem byl vámi poblouzněn?“

Vzhledem k tomu, že nebyl starší než ona, znamenalo to jistou možnost, že by se Salene mohla stát královnou. Kdyby v té době byl naživu její otec, i udržení rodinného bohatství sňatkem s Riordanem by proti zisku trůnu bylo jen chudým příbuzným.

A že Salene nijak netoužila stát se královnou, nebylo vůbec podstatné.

Přestože neměla večerní róbu, uklonila se tak, jak velel protokol. „Vaše Výsost mi lichotí.“

„Ale vůbec ne, drahá Salene. Vy lichotíte mně!“ Král Justinian pohlédl na Edmuna. „Můžeš jít.“

Rádce se hluboce uklonil. „Stačí zavolat a jsem zpět.“

„Přirozeně.“ Když Edmun odešel, pán Westmarche podal pergamen Saleninu společníkovi. „Celé jsem to prošel, Torione, a je to dobré, ale chci ještě něco.“

Pustil se do detailů týkajících se událostí doprovázejících jeho nástup na trůn. Salene se pokoušela ho vnímat, ale zároveň měla pocit, že s Justinianovými slovy slyší i jakýsi šepot. Salene se nenápadně pokusila někde poblíž najít skrývajícího se Edmuna nebo některého ze strážných, ale nikoho neviděla.

Čím víc se však na šepot soustředila, tím zřetelnější byl. Ve skutečnosti…

Ve skutečnosti opakoval slovo od slova všechno, co říkal Justinian. Ne… to Justinian opakoval všechno, co říkal neviditelný našeptávač.

Když si tohle Salene uvědomila, šepot náhle ustal. Salene měla nepříjemný pocit, že na ni někdo hledí, ale nebyl to ani Torion, ani král. V příštím okamžiku už to ovšem byl Justinian, kdo si ji prohlížel. Krátce se zamračil a pak, s očima stále upřenýma na ni, řekl generálovi: „Torione. Něco mne napadalo a nesnese to odklad. Lord Vermilion nám nahlásil, že se mu ztratil syn. Zřejmě je někde v nevěstinci, ale mohlo by to být i nějaké nebezpečnější místo. Je to velmi delikátní záležitost a já potřebuji, abyste dohlédl na to, že se v pořádku vrátí k otci. Víte přece, jak moc potřebujeme Vermilionovu podporu…“

„To vím, Vaše Výsosti. Postarám se o to hned.“

Salene nečekala, že bude Torion poslán pryč, a už vůbec ne tak rychle. Chtěla, aby zůstal, ale nedokázala přijít na žádnou výmluvu. Generál jí políbil ruku, pak se k ní sklonil a zašeptal: „Prosím, dávejte si pozor na to, co říkáte…“

Justinian považoval jeho šeptaná slova za projev lásky. „Já se o ni postarám, Torione. Budete ji mít zpátky v náručí, než se nadějete.“

Přijít taková poznámka od kohokoli jiného, generál by ji považoval za urážku. Králi se však jen uklonil a odpověděl: „Nic by mne nepotěšilo více. Přeji pěkný večer, Vaše Výsosti.“

Lady Nesardo sledovala Toriona až k východu ze síně.

Pak, když si uvědomila, jak asi musí vypadat, rychle obrátila pozornost zpět ke králi… jen aby zjistila, že hledí do prázdna s hlavou otočenou doprava.

Stejně náhle se však opět zadíval na ni. V jeho úsměvu bylo cosi dokonale umělého, co šlechtičnu velmi znervózňovalo.

„Doufám, že se takhle o samotě se mnou cítíte v bezpečí, má paní,“ řekl.

„Jste král.“

Zasmál se. „Opatrná odpověď.“

Znovu se ozval šepot, tentokrát však nesrozumitelný. Salene svraštila obočí, jak se pokoušela porozumět, co neznámý našeptávač říká.

Justinian si toho okamžitě všiml. „Zdáte se být… vyvedená z míry… lady Nesardo. Nejste nemocná? Netočí se vám hlava? Neslyšíte hlasy?“

Aniž by chtěla, o krok ustoupila. „Vaše Výsosti, jestli mne omluvíte…“

Králův výraz byl nyní děsivý a proměnil se v parodii na veselí. „Mluvíte se mnou… nebo s mým otcem?“

„Vaším… vaším otcem?“

„Ale copak ho nevidíte? Stojí přímo vedle mne! Myslel jsem, že když ho slyšíte, určitě ho také vidíte!“ Znovu se podíval kamsi do prázdna. „Ona tě nevidí, otče!“

Salene vyjekla. Když se nyní soustředila, málem měla pocit, že skutečně vidí průhlednou postavu, která by mohla být lidská. Mohla být.

„To… to je král Cornelius?“

Justinian IV zatleskal. „Ano, ano, je to on! Přišel ke mně, když jsem ho nejvíce potřeboval, lady Salene! Byl jsem tolik plný obav a strachu! Nikdy jsem neměl v úmyslu být vládcem! To mělo být postavení mého bratra! Já jsem měl jednoduše prožít život, nic nedělat a tím pádem nic nezkazit!“

„A pak váš bratr zemřel…“

„Můžete si být jistá, že nejvíce nešťastný jsem byl z toho já, snad ještě víc než otec! Ale i v tuto strašlivou dobu jsem měl neustále pocit, že otec bude žít věčně! Vždy byl ten nejsilnější…“ truchlivě zavrtěl hlavou. „Ale ne dost silný, jak jsem nakonec zjistil.“

Znovu se ozval šepot. Přestože Salene ani nyní nerozuměla, měla tušení, že mluví o ní.

„Máš naprostou pravdu, otče,“ řekl nový vládce a chlapecky pokýval hlavou. „Měla by. Opravdu myslím, že by se měla cítit velmi, velmi poctěna!“

Poctěna? Salene z nějakého důvodu velmi pochybovala, že ať už sejí dostane čehokoli, bude tomu ona sama říkat „čest“. Už věděla, že přijít sem byla strašlivá chyba, ale koho by napadlo, že bude Justiniana pronásledovat cosi, co tvrdí, zeje to jeho vlastní otec? Pravda, Torionův popis proměny králova charakteru ji měl zarazit, ale ani přes všechno, co se zatím stalo, by tohle Salene nečekala.

Justinian se jí uklonil. „Má paní Nesardo, tímto vám uděluji výsadu být dnešního večera mým hostem… a snad i večera následujícího, pokud to bude nutné.“

„Vaším hostem? Vaše Výsosti, nemyslím si, že…“

„Mohu odmítnout? S tím souhlasím!“ Obrátil se k nezřetelné postavě. „Tak je to správně, že otče? Myslel jsem si to! Učím se dobře?“

Ozval se další šepot. Salene se soustředila ještě více a doufala, že se jí podaří lépe slyšet i spatřit stín zesnulého krále, ale bezvýsledně. Pochybovala, že to byla náhoda. Něco tady bylo strašně špatně. Rady, které Justinian dostával, se vůbec neshodovaly s povahou starého krále, jak ho znala.

Třebaže sejí nepodařilo slyšet lépe, všimla si, že obrysy postavy jsou nyní zřetelnější. Salene se při pohledu na ni zamračila. Po všech stránkách to skutečně vypadalo jako Cornelius. Rozeznávala obrys jeho vousů, nosu i ostatních rysů. Přesně tolik, aby skutečně věřila, že tohle je Cornelius.

Ale čím déle se soustředila, tím více cítila Salene ještě něco. Kolem ducha byla jakási aura, bylo na ní cosi zvláštního, jako by ji někdo kolem Cornelia rozprostřel proti jeho vůli.

Bylo to kouzlo?

Salene si přála, aby tu s ní byl Zayl. Určitě by věděl, co to znamená. Pochopil by, jak má rozplést otázky, které ji nyní trápily…

Ale Zayl šlechtičně věřil, a tak se nyní zaměřila přímo na auru. Bylo na ní cosi děsivě známého. Salene nechápala, jak je to možné, ale čím víc auru zkoumala, tím víc si byla jistá, že poznává její původ.

V mysli sejí začínal objevovat obraz Karybda.

Tohle bylo jeho kouzlo.

Justiniana vedl duch, který byl přinucen konat vůli nekromancera.

„Justiniane…“ začala.

„Tiše, má paní,“ rozkázal mladý král a udělal rukou gesto. „Teď ne.“

Salene ztratila hlas. Otevřela ústa, ale ven již nevyšlo nic.

S posedlým duchem vedle sebe se nyní pán Westmarche podíval kamsi za ni a tleskl. Okamžitě se otočila, aby tam našla už čekajícího Edmuna Fairweathera.

„Vaše Výsosti.“

„Je čas uzavřít palác.“

Vyzáblý rádce se hluboce uklonil a na tváři se mu objevil vražedný úsměv. „Jak poroučíte, Vaše Výsosti.“

Než zase odešel, všimla si Salene, že pohlédl nikoli na Justiniana, ale spíše na Cornelia. Tiše vzdychla a uvažovala, jak sluha mohl ducha tak zřetelně vnímat.

Justinian ji chytil za paži a obrátil ji znovu k sobě. Usmál se. „Jak jsem si myslel, otec trvá na tom, abyste mi zůstala nablízku! Myslí si, že byste se jinak mohla pokusit o něco hloupého, a já bych vám nerad musel ublížit, kdyby se tak stalo.“ Když spatřil, že se mu zoufale snaží něco říct, udělal volnou rukou další gesto. „Můžete znovu promluvit.“

„Vaše Výsosti! Tohle je celé špatně! Váš otec se nechová, jak by měl! Ovládá ho nekromancer jménem Karybdus!“

Krále rázem opustila dobrá nálada. „Karybdus mi otce přivedl zpět! Přišel za mnou, když jsem ho nejvíce potřeboval! Nebudete o takovém dobrém člověku mluvit špatně!“ odhodil ji ke stupínku. „Tam se posaďte!“

Jeho slova byla víc než jen rozkaz; byl to příkaz, který Salene nedokázala neuposlechnout. Její tělo se proti její vůli posadilo na stupínek.

Salene nikdy neslyšela, že by královský rod měl kdy v žilách magické schopnosti a musela tedy předpokládat, že i za tímhle byl Karybdus – snad prostřednictvím lorda Jitana. Ať již však byl zdroj Justinianovy magie jakýkoli, evidentně si ji užíval.

Králův vztek vyprchal stejně rychle, jako se objevil. Přešel k místu, kde stál pohár, a znovu se zhluboka napil. Pak. jako nějaký chlapec skrývající tajemství, se posadil vedle lady Nesardo.

„Dnes to začne! Mé právo vládnout už nikdy nikdo nezpochybní! Až tohle skončí, všichni pochopí, že já jsem pravý král! Už nikdo mě nikdy nenazve Justinianem s vytřeštěnýma očima!“

„Jak… jak to myslíte, Vaše Výsosti?“ Salene měla strašlivé tušení, že to ví.

„Bylo to tak hrozně chytré! Všichni šlechtici jsou v hlavním městě! Většina stráží byla odvelena z hradeb – to navrhl otec! Až bude město napadeno, vyčkám na příhodný okamžik a zachráním je! Já budu velet silám, které pro mne Torion shromáždil – ale teprve až vyjde najevo, že ani jeden z těch rádoby uzurpátorů trůnu se na nic nezmůže!“ Široce se usmál. „Budu to já, kdo zachrání Westmarch před pavouky! Já!“

Věděl to. Věděl o všem, a přesto tady spokojeně seděl a nechal to pokračovat. Spokojeně si seděl a pil, zatímco desítky mužů zahynou… nebo skončí ještě strašlivějším způsobem.

A vypadalo to, že Salene s tím nebude schopna vůbec nic udělat…

S překvapivou péčí položili Zayla na kamennou zem. Nekromancer pomalu zvedl hlavu… jen aby spatřil boty, které musely patřit Karybdovi.

Ale Karybdus se na něj ještě nedíval. Druhý rathman měl pohled upřený na lapené vojáky a jen jeho protivník mu nyní dokázal z očí vyčíst vztek. Karybdus zvedl ruku a jeden z mužů mu podal Zaylovu dýku a nyní velmi poničený váček obsahující lebku Humbarta Wessela.

Nekromancer si zvedl váček před oči. Aniž by ho otevřel, ihned vycítil, co se v něm skrývá. „Oživlá. Zábavné, ale k ničemu.“

„Tak já jsem u tebe zábavný?“ ozval se žoldákův dutý hlas. „Kdybych měl čelisti, uhryzl bych ti nos! Pak bychom viděli, jak by ses bavil!“

Jejich věznitel přimhouřil oči. „Ztichni!“

Nadávka, kterou Humbart právě vypouštěl z úst, byla uťata v půli.

Karybdus položil váček vedle sebe na zem a prohlížel si Zaylovu dýku. „Pečlivě vyvážená,“ řekl pochvalně.“A taky pozoruhodně pečlivě vyrobená.“

Druhý nekromancer neříkal nic.

Spokojen se Karybdus otočil na vojáky: „Splnili jste úkol. Můžete jít. Hned.“

Vojáci se ani nepohnuli.

„S dovolením, čaroději,“ zahřměl hlas známý i cizí zároveň. „Běžte! Zavolám vás, až vás budu potřebovat!“

Jako loutky se muži najednou otočili a odešli. Zayl se zvedl a spatřil lorda Aldrika Jitana, ale tak, jak ho dosud neviděl. Jitan stál u oltáře – u bezvládného bledého těla Sardaka Nesarda – v jedné ruce držel Pavoučí měsíc a v druhé zkrvavenou obětní dýku.

Aldric se zdál být dvakrát tak velký, než jak si ho Zayl pamatoval, a vlasy mu vlály jako nabité elektřinou. Oči mu rudě plály a pokožka měla barvu kostěné části artefaktu. Zaylovy citlivé smysly zaznamenaly kolem muže černou auru, jejíž původ nebyl lidský.

Lord Jitan se na vězně usmál a nonšalantně zabodl dýku zpět do Sardakovy hrudi. Teprve pak Zayl spatřil, jak strašlivě bylo tělo Salenina bratra zmasakrováno. Kromě toho, že si vzali jeho krev, vyřízli i srdce. Během toho šlechtic a jeho společník vyvrhli zbytek Sardakových vnitřností, jako by to byl jen nepotřebný odpad.

Zayla naplnila neočekávaná touha zarazit šlechtice do země, ale podařilo se mu většinu téhle emoce udusit. Ovšem stejně jako si on prve všiml Karybdova vzteku, starší nekromancer přesně poznal, co se odehrálo v jeho mladším kolegovi.

„To je neslušné. Dovolil jsi, aby tvé úsilí řídily osobní vazby, a tak tě svedly ze správné cesty k rovnováze.“

„Alespoň jsem zcela nezapomněl, čemu jsem zasvětil život.“

Mladý rathman se odvážil posadit. Ukázal k zmasakrovanému tělu a ke krvelačným monstrům, která kdysi byla lidmi. „Tohle je tvá představa obětování, Karybde? Co se z tebe stalo? Musel jsi padnout za oběť odsávání života…“

Jeho slova však jen způsobila, že se Karybdus rozesmál. „Tak to si myslíš, mladíku? Že já, který jsem tak dlouho vzdoroval démonům a temným čarodějům, jsem nakonec nasál až příliš mnoho zlé životní síly a stal se jedním z nich? Snad někdo méně schopný, ale já jsem přece Karybdus, nebo ne?“

Zayl se chtěl postavit, ale neviditelná síla ho držela na kolenou. Pohlédl na Aldrika, který vypadal jako dítě s novou hračkou. Velmi smrtonosnou a mocnou novou hračkou… a hračkou, jejíž použití mělo následky, které šlechtic jistě nemohl pochopit.

„Jestli tomu tak není, tak co se stalo? Co se změnilo?“

Šedovlasý nekromancer se k němu sklonil. „Nic se nezměnilo, mladý Zayle. Stále si držím stejnou víru, kterou jsem měl v den, kdy jsem oblékl tenhle plášť. Nic není důležitějšího než rovnováha a já udělám vše, co budu moci, abych ji udržel. Právě ty bys měl být schopen to ocenit.“ Narovnal se. „Když jsem poprvé ucítil tvou přítomnost a uvědomil jsem si, o koho jde, krátce jsem uvažoval, že bych tě požádal, aby ses ke mně na téhle výpravě přidal. Ale téměř ihned jsem spatřil, že jsi slepý, že jsi podlehl stejnému strašlivému omylu jako tolik tvých bratří a sester.“

„A to je co?“ zeptal se Zayl, který zároveň hledal způsob, jak uniknout kouzlu a skončit tohle představení, než bude příliš pozdě.

„Že rovnováha má dvě strany. Tak tomu musí být neustále.“ Karybdus nasadil výraz učitele. „Jak by to jinak mohla být rovnováha?“

„Dobro a zlo, ano. Neříkáš mi nic, co bych nevěděl.“

„Tak ti tedy povím tohle…“

V tu chvíli lord Jitan zavolal: „Je to nutné? Další část je…“

Ozbrojený nekromancer se na společníka otočil. „Do další fáze zbývá ještě několik minut, můj pane, a já bych chtěl, aby Zayl – který si to zaslouží ze všech nejvíce – pochopil, proč musím dělat všechno, co dělám. Koneckonců, on nechal kvůli rovnováze zahynout i vlastní rodiče.“

Lord Jitan dychtivě vydechl: „To opravdu udělal?“

Zayl měl pocit, jako by Karybdus vzal obřadní dýku a vyřízl mu srdce. Zuřivě zavrtěl hlavou a vykřikl: „Nic takového jsem neudělal!“

„Víš, že neříkáš pravdu. A víš, že to všichni pochopili.“ Karybdus přinutil Zayla pohlédnout mu do očí. „Víš, že jsem je oba znal? Bojoval jsem po jejich boku, ještě než jsi se narodil. A bez váhání mohu říct, že byli na tvé rozhodnutí pyšní… tedy alespoň poté, co bolest ustoupila a oni se přesunuli do další fáze existence.“

„Přestaň! Přestaň lhát!“

Ale starší rathman pokračoval: „Jestli existuje dobro, musí existovat i zlo, aby ho vyvážilo. Tvůj čin je dokonalý příklad. Musel jsi udělat to, co vyústilo v jejich smrt, protože to bylo správné. Naši lidé ale bojují se služebníky Pekla až příliš často. A teď přemýšlej, Zayle. To všechno pro stranu dobra! Tahle nerovnováha začíná být neúnosná! Musí se stát něco, co vrátí svět do rovnovážného stavu!“

A Zayl konečně pochopil, jak to Karybdus myslí – pochopil a otřásl se odporem.

Rathmani už staletí bojují se služebníky Pekelných Mocností, kterým jde jen o to, aby si tento svět zcela podrobily. Podle Zayla nikdy nemohli udělat dost. Svět pod nadvládou Pekelných Mocností byl svět navždy vytržen z rovnováhy a tedy ztracen.

A přesto Karybdus, jehož počet vítězství nad temnotou by dal dohromady armádu, nyní věřil, že on i ostatní udělali až příliš. Očividně měl pocit, že svět se až příliš převážil na stranu světla, což podle principů Rathmy mohlo přivézt lidstvo ke stagnaci a ztrátě uvědomování si vlastní podstaty, a to bylo svým způsobem stejně strašlivé jako pád do temnoty.

Už po staletí rathmani probírali možné hranice vměšování se do událostí ve světě, ale Zayl si nevybavoval, že by kdy někdo navrhl cosi tak šíleného, jako nyní říkal Karybdus.

„Co jsem udělal…“ mumlal. „To, co se stalo… se v žádném případě nedá srovnávat s tím, co děláš ty, Karybde!“

„Tvoje matka a otec by možná prosili, aby tomu tak bylo.“

Aniž by si Zayl uvědomil, co dělá, vyskočil na nohy. „Mí rodiče zahynuli, protože jsem udělal chybu!. To já jsem zničil loď a zabil všechny na palubě! Já za to nesu odpovědnost a vždycky tomu tak bylo!“

Jeho kostnatá ruka chytila užaslého Karybda pod krkem. Druhý nekromancer zalapal po dechu a pokusil se bezmasé prsty sundat. „Můj pane!“ zachrčel. „Kdybyste…“

Neuvěřitelná síla nejprve odervala Zaylovy prsty z protivníkova hrdla a pak srazila mladého nekromancera na zem. Ač se Zayl snažil sebevíc, nyní nedokázal pohnout ani prstem.

Karybdus si třel zhmožděný krk. „Škoda, že to nechápeš.“ Uchopil Zaylovu dýku. „Skutečně lituji toho, co musím udělat. Nesmírně si vážím tvých schopností, Zayle, třebaže jsou namířeny špatným směrem.“

„To tvé… jsou… špatně…“ dostal ze sebe nehybný nekromancer.

„Má pozoruhodnou vůli,“ poznamenal lord Jitan.

„Ano. Až bude mrtvý, ani se nebudu pokoušet vyvolat jeho ducha. Bude příliš vzpurný. Z kolegů rathmanů jsou hrozní služebníci. Když jsem oživil jeho rodiče, byli úplně stejní. Musel jsem je rychle poslat zpátky. Skutečně velká škoda.“

Zayl při tomhle novém zjištění vztekle zachrčel, ničeho víc nebyl pod neustálým tlakem mocného šlechtice schopen.

Starší nekromancer se nad ním sklonil a řekl: „Neměj strach. Brzy s nimi budeš moci probrat všechny viny a důvody. Sbohem.“

Zayl se vzepřel. Jestli bude zabit vlastní dýkou, nebude mít naději na oživení, i kdyby ho včas objevil nějaký důvěryhodný nekromancer.

Síň náhle potemněla. Nebyl to však obyčejný stín, neboť místo toho, aby byl klasicky černý, byl zcela zjevně temně krvavě rudý.

Aldric vylekaně zaklel; Karybdus ostře vzdychl. Zayl cítil, jak druhý rathman tasil vlastní dýku.

„Je to tu! Že ano?“ vykřikl šlechtic. „Druhá fáze měsíce!“

„Ano.“ Karybdovy kroky naznačovaly, že se nyní vzdaluje od nehybného protivníka. „Pavoučí měsíc dosáhl vrcholu svého cyklu. Je čas, abyste přijal všechny Astroghovy dary!“

„Ne…“ vydechl Zayl ve snaze Aldrika varovat. „Není to… jak to… vypadá!“

Ale lord Jitan ho neslyšel. S úsměvem na tváři se postavil vedle oltáře. Na druhé straně stojící Karybdus zasunul Zaylovu dýku za opasek a místo ní vytáhl obřadní. Pak dýku, jejíž hrot byl stále potřísněn Sardakovou chladnou, sraženou krví – nabídl šlechtici.

„Nejprve se s vaším dovolením dotknu středu obrazce,“ vysvětloval rathman Aldrikovi. „Pak podržte artefakt přímo nad hlavou. Musí se téměř dotýkat vaší lebky.“

Jakkoli se Zayl snažil, další varování ze sebe dostat nedokázal. Mohl se jen bezmocně dívat, jak Jitan poslechl.

V okamžiku, kdy se krev dotkla obrazu pavouka, obživl. V tu samou chvíli se síní rozlehl praskavý rámus připomínající směs zvuku blízkého a vzdáleného hřmění. Vítr venku kvílel.

Prasklinou ve stropu sem však jakousi záhadou dopadal paprsek měsíčního světla.

A dopadl přímo na místo, kde se artefaktu dotkla dýka.

Elektrizující aura kolem Aldrika stonásobně zesílila. Stál tam jako divoká bánší a jeho výraz byl ve svém nadšení obludný. Všichni přeměnění služebníci skláněli znetvořené hlavy až k zemi. Jejich syčení nyní téměř připomínalo slova… nebo spíš jedno slovo.

Astrogha.

„Neuvěřitelné!“ vykřikl lord Jinat nadšeně. „Úplně cítím, jak mnou ta síla proudí! Cítím, kde každý z těch pavouků je! Cítím, jak vylézají ze stínů a míří k městu! Cítím…“

Ústa mu náhle ztuhla.

Koule nad jeho hlavou pukla.

A pak dolů sklouzla dokonalá napodobenina obrazu z jejího povrchu s osmi nohama zakončenýma krvavými drápy a sevřela šlechticovi hlavu jako do strašlivého svěráku.

„Čaroději! Karybde! Co to znamená? Něco je špatně! Pomoz mi!“

Ale Karybdus jen ustoupil a díval se. „Nic není špatně. Všechno je v naprostém pořádku. Velmi se omlouvám, že to takhle musí být, ale prostě to tak musí být.“

„Ale…“ Dál se lord Jitan nedostal.

Pavoukovy nohy se mu zaryly hluboko do hlavy.

Několik vteřin řval a pak se jeho řev proměnil v pouhé vzlykání. Z ran mu crčela krev, a přestože bylo zřejmé, že nakonec musí zemřít, nepadl stejně, jako nepadli ani vojáci v lese.

Síň dál naplňoval praskot energií z jiného světa. Zayl cítil, jak tlak, který ho drží u země, polevuje, ne ovšem natolik, aby mohl vstát.

Karybdus obešel oltář. Stále ještě s obřadní dýkou v ruce přistoupil k Aldriku Jitanovi. Pavouk, který dál vylézal z koule, byl několikrát větší než ti, které už Zayl viděl, a na ploché hlavě měl osm shluků osmi planoucích očí. Z úst mu namísto tesáků trčely ostré čelisti.

Zpod Karybdova pláště vylezl nekromancerovi na rameno jeho vlastní pavouk. Zayl nemohl nevidět shodné rysy obou netvorů, přestože jeho protivník je možná přehlédl.

„Zarakowa ilan tóra Astroghath!“ zazpíval šedovlasý rathman. Mimo dýky nyní vytáhl ještě jakýsi osmihranný obrazec a dodal: „Istarian dormu Astroghath!“

Kolem šlechtice zavířily tisíce energií. Ohromný pavouk znehybněl. Ale na rozdíl od menších druhů se neusadil jen na temeni, nýbrž zakrýval většinu Aldrikovy hlavy.

A z Aldrikových zkřivených rtů unikl příšerný zvuk. smích, jaký ještě žádný člověk nevydal.

„Na tento sssvět navrácen jsssem byl!“ zasyčel odporný hlas, který se šlechticovým neměl nic společného. „Z ohavného vězení osssvobozen!“

Karybdus před znetvořeným mužem poklekl. „Vítejte zpět, lorde Astrogho… vítejte.“

Avšak věc ve schránce, která dříve byla lordem Aldrikem Jitanem, na Karybda ani nepohlédla. Pohled očí člověka i pavouka na jeho hlavě se místo toho obrátil na Zayla.

Všechny oči se upřeně zahleděly na Zayla a ten v nich četl hlad.

19

Navzdory tomu, že jejich počet byl nyní poloviční, nedělaly si hlídky u brány obrácené k velkému lesu větší starosti. Z tohoto směru se nebylo čeho obávat, snad až na pár hladových wendigů nebo jiných větších zvířat. Jistě, kdyby vojáci odjeli s kapitánem Mattheusem ven, asi by byli poněkud nervóznější. Od chvíle, kdy se vrátili muži doprovázející lady Nesardo, ostatní jezdci se ještě neukázali, a to včetně generálova pobočníka.

Proto když hlídka na hradbách spatřila blížícího se osamělého jezdce, pocítila jistou úlevu – ovšem zároveň i znepokojení. Helmice s chocholem prozrazovala jezdcovu identitu daleko dřív, než mohl kdokoli ve světle loučí spatřit jeho tvář.

„To je kapitán Mattheus!“ volal muž shora. „Otevřete bránu! To je kapitán!“

Ostatní se hrnuli poslechnout. Když jich nyní zbylo tak málo, bylo nutné, aby dva muži slezli z hradeb a pomohli otevřít masivní dřevěnou bránu, která tvořila první ochrannou bariéru hlavního města.

Pobočník generála Toriona tiše vjel dovnitř. Jeden z vojáků přispěchal, aby vzal jeho koně za uzdu.

„Pane,“ vyhrkl muž s pohledem upřeným na hlavu koně.

„Co je tomu zvířeti? Je kůň nějak zraněný, že má zavázanou hlavu?“

Většinu koňské hlavy a taky krku zakrýval důstojníkův plášť. Pro vojáka, který otázku položil, byl zázrak, že zpod látky zvíře vůbec něco vidělo.

„Zranění, ano,“ odpověděl jezdec. Kapitán Mattheus, který uzdu nehodlal pustit, se otočil zpět k bráně. „Zhasněte louče a lampy.“

Ti nejblíže k němu vypadali naprosto zmatení. Voják, který chtěl kapitánovi odvést koně, se nakonec zeptal: „Omlouvám se, pane, ale říkal jste, abychom zhasli louče a lampy?“

Důstojníkovy oči byly skryty pod hledím, nicméně bylo zřejmé, že na něj kapitán Mattheus pohlédl. „Zhasněte louče a lampy. Uduste všechny ohně.“

„Proč se má všechno zhasínat?“ zeptal se přicházející muž. Jeho zbroj byla v lepším stavu než zbroje ostatních vojáků a byla zdobena odznaky, které z muže dělaly velitele hlídky. „Kapitáne Mattheusi, pane!“ zasalutoval rychle nově příchozí. „To jste rozkázal vy?“

„Zhasněte všechny louče a lampy,“ opakoval jezdec. „Všechny ohně.“

„Hrozí nám nějaký útok?“

Chvíle ticha a pak: „Ano, útok. Uduste všechny ohně. Rychle.“

Velitel hlídky se otočil k ostatním. „Slyšeli jste! Stefane! Vem si na starost louče na hradbách! Vy tři! Lampy! A dělejte!“

Alec Mattheus to vše sledoval ze sedla. Pokaždé, když zhasl další oheň, přikývl.

Když byly konečně všechny louče uhašeny, velitel hlídky se zeptal: „Nějaké další rozkazy, kapitáne?“

Pobočníkův zrak padl na helmicí chráněnou velitelovu hlavu. „Sundejte si helmy. Zahoďte je.“

„Prosím, pane? To je rozkaz?“

Jezdec přikývl. „Rozkaz.“

Nižší důstojník pokrčil rameny a naznačil mužům, aby rozkaz splnili. Jen kapitán Mattheus si helmici nechal.

„Nějaké další rozkazy, pane?“ zvolal nakonec velitel.

„Zůstaňte na místech.“ Bylo to jediné, co kapitán v sedle řekl, než zmizel ve tmě.

Jakmile byl kapitán Mattheus pryč, velící důstojník se obrátil k mužům. „Zavřete bránu! Slyšeli jste! Hrozí nám útok!“

Ze tmy se ozývalo reptání, ale brána byla brzy zase zavřená. Velitel, který sloužil v prvních měsících kariéry generála Toriona přímo pod ním, přemílal v hlavě rozkazy, které dostal. Věděl, že generál si Aleka Mattheuse nesmírně váží – Torion by kapitána neudělal pobočníkem, kdyby tomu tak nebylo – ale když teď o všem přemýšlel, ani jeden z kapitánových rozkazů nedával smysl. Velitel hlídky i jeho muži poslechli na slovo vlastně jen z hluboké úcty.

Ale i tak…

„K čertu s rozkazy, i když jsou od někoho jako on,“ zabručel důstojník. „Najděte mi někdo helmu! Stefane! Zapalte zase louče!“

„Ale kapitán Mattheus říkal…“

„Beru to na sebe! Slyšeli jste! Gerarde! Ty běž tam a… z čeho seš sakra tak vyděšený?“

Druhý voják hleděl do tmy za sebou. „Myslel jsem, že něco slyším!“

„Nestrpím, aby se na hradbách někdo bál tmy, když se chystá útok! Boromire! Okamžitě běž na jeho místo…“

Kolem boty muže, na kterého velitel právě mluvil, proběhlo cosi velikosti kočky. Než stačil velitel rozeznat nějaký bližší tvar, všiml si druhého tvora, který se blížil ke Gerardovi.

„Mám něco na zádech!“ zařval náhle Stefan.

V tom okamžiku se z černé noci vyhrnuly tucty podobných černých stínů – tvorů, kteří, jak si velitel až nyní uvědomil, vyšplhali po vnější straně hradeb a hrnuli se do města, aniž by si jich někdo dříve všiml.

Ozývaly se výkřiky dalších mužů. Důstojník tasil meč, neboť tři z tvorů se blížili k němu. Když byli téměř u něj, jednoho propíchl, ale druzí dva se rozdělili a nyní se k němu blížili z opačných stran. Bylo mu jasné, že než se vypořádá s jedním, bude mít druhého na sobě.

Jeho oči nyní přivykly temnotě natolik, aby konečně poznal, co jsou ti tvorové zač.

Pavouci… nekonečné moře obřích pavouků…

Výkřiky utichly téměř stejně rychle, jako se objevily. Pro tvora, který ovládal to, co kdysi bylo Alekem Mattheusem, zněly jako hudba. Pavouk usazený na jeho hlavě a skrytý pod helmicí s chocholem na okamžik přiměl hostitele zvednout koutky úst v jakési parodii na úsměv.

Cesta byla volná. Ostatní měli přístup do města.

Brzy budou mít hostitele všichni. Brzy budou Děti Astroghy znovu na vrcholu…

„Ten vás nemusí zajímat, můj pane,“ poznamenal Karybdus. „Jeho smrt už se i tak opozdila. Zabiju ho na vaši počest.“

„Ne.“ Hlas byl nyní jaksi skřípavý a způsobil, že Zaylovi se v těle napjal každý nerv. Posedlý Aldric odhodil skořápku, která ještě před okamžikem byla Pavoučím měsícem, jako by to bylo smetí, a lehkým krokem přešel k zajatému nekromancerovi. Narozdíl od ostatních pavouků, tenhle hostitele ovládal dokonale. Když se ústa lorda Jitana pohnula, jeho mimika se ani v nejmenším nelišila od originálu. „Ne. Musí zůstat zachován.“

Karybdus se zamračil a odpověděl: „Jak si přejete, pane Astrogho, jak si přejete.“

„Mé děti, do města lidí jdou,“ řekl Astrogha oběma. „Z hostitelů svých píti budou, až nakonec stanou se jedním. Moc má znovu povstane! Bůh opět budu!“

„Bůh… jsi nikdy nebyl!“ podařilo se konečně Zaylovi ze sebe vypravit. Zahleděl se na zvrácenou bytost. „Jen bezvýznamný démon, Astrogha! Nic víc nejsi! Šašek Diabla, skutečného Pána hrůzy!“

Pavoukovo tělo začalo pulzovat. Na Jitanově pokřivené tváři se objevil výraz nefalšovaného vzteku a jeho tělo zvedlo ruku. Nad dlaní se zhmotnila koule černého ohně.

Šlechtic však ihned sevřel dlaň v pěst a oheň udusil. Skrze hostitele se Astrogha znovu usmál. „Od pána mého, Diabla, podobný titul bych nikdy nepřijal! Jeho poddaný, to jsem, vládnout však jeho jménem, k tomu on svolí rád! Království tohle lidské přeměněno bude k obrazu mému, sloužit však cíli konečnému velikého Diabla…“

Zayl pohlédl na protivníka. „Karybde! Copak nevidíš, jakého šílenství se dopouštíš? Tohle jsi chtěl?“

„Přesně tohle jsem chtěl. Přesně tohle svět potřebuje.“

„Ale tohle způsobí, že rovnováha se nachýlí na stranu temnoty!“

Starší rathman zavrtěl hlavou. „Nenachýlí. Rovnováha bude zachována.“

Zayl na něj hleděl s otevřenou pusou a uvažoval, jestli něčemu takovému může Karybdus věřit i ve stavu maximálního pomatení smyslů.

„Řečí dost už bylo,“ zachrčel Astrogha. Démon se pak obrátil zpět k oltáři. „Pouto skutečné není ještě. Více času potřeba je.“

„Načasování bude dokonalé,“ ujistil klidně démona Karybdus s očima sklopenýma.

Ale v jeho očích spatřil Zayl něco, co démon nepostřehl. Karybdus měl skutečně v úmyslu udržet rovnováhu. Měl v úmyslu démona nějak zradit… kdy k tomu však dojde? Jistě až poté, co služebníci falešného boha připraví o život ohromné množství lidí.

Zayl měl nutkání to Astroghovi říct, ale pochyboval, že by ho démon poslouchal. Stejně jako mnozí jeho druhu byl i pavouk domýšlívý až za hrob. Představa, že by ho někdo mohl podfouknout, byla nad jeho chápání.

Jestli toho však byl někdo skutečně schopen, byl to Karybdus.

Posedlý šlechtic se obrátil k Sardakovu zmrzačenému tělu. Astrogha ponořil do ztuhlých útrob prst a nechal Aldrikova ústa, aby ho olízla. „Tak je tomu dávno, co nektar podobný chutnal jsem! Tak dávno, co lapen jsem do té proklaté koule byl!“ V náhlém záchvatu vzteku šlechtic mrtvé tělo odstrčil. „Nespravedlnost! Zločin!“

„Nechápali,“ zašeptal Karybdus, aby tvora utěšil.

„Nechápali, skutečně!“ souhlasil Astrogha. „Velkou moc jsem dal, vědomosti… a žádal jen duší pár a krve kapku! Tak málo vedle chamtivosti lidské!“ Obrátil pohled k Zaylovi. „Ale jiní, žárlili na mně! Věrné mé omámili, aby zradili mě a pak vytvořili tohle,‘’’ démon ukázal na odhozenou skořápku, „kde světy nejblíže si jsou, kde nejsnadnější mou velikost spoutat je.“

A když se chtěl Astrogha zmocnit dalšího, čarodějové už na něj čekali. Za cenu vlastních životů ho zavřeli dovnitř.

Avšak Astroghovi věrní to, co brzy dostalo jméno dle svého vzhledu – Pavoučí měsíc, ukradli. Po mnohých výpočtech určili, že vždy jednou za několik staletí nadejde čas, kdy se svět a Peklo téměř dotknou, a kvůli pekelným silám tak bude možné pána znovu osvobodit. Zároveň však potřebovali cosi, co démona poutalo s tímto světem.

Krev jeho dětí.

Bylo možné, aby spolu démoni a lidé měli potomky, většinou k hrůze lidí. Jen málo takových dětí však přežilo až do dospělosti. Když nezemřely v dětství, byly většinou zabity těmi, kdo věděli, co jsou zač. Navzdory Astroghově vzhledu byly však jeho děti co do vzhledu lidštější než děti jiných, a některé byly dokonce na pohled krásné. Proto přežily tam, kde ostatní ne. Pro služebníky pavouka to znamenalo dar… alespoň pro několik generací, než míšení Astroghových potomků s krví obyčejných smrtelníků oslabilo pouta k démonovi natolik, že prakticky neexistovala.

Kněží však byli nezlomní a udělali jedinou věc, kterou udělat mohli. Kdykoli objevili v jiném člověku byť jen sebenepatrnější stopu pavoukova odkazu, unesli ho a zabili na oltáři. Složitými způsoby pak jeho krev a srdce zachovali navždy. Jiná kouzla pak zajistila, že krev zůstane čistá, až nadejde vhodný čas.

Podobný masakr se však nemohl odehrávat donekonečna. Byli tací – konkrétně Synové Rakkise – kteří mezi sebou členy pavoučího kultu objevili. S pochybnou pomocí čarodějů, jako byli Vizjereiové, Synové Rakkise objevili pod bývalým kostelem skrytý chrám. To místo sloužilo jako centrum sil, které sahaly až do samotného Pekla, což bylo pro potřeby okultistů dokonalé. Vojáci a čarodějové s nimi skoncovali, oběti osvobodili a povraždili až na výjimky všechny Astroghovy stoupence.

Těch několik, kteří unikli, prchlo za moře, kde čekali na vhodný čas, osudový okamžik. S sebou si vzali zakonzervovaná srdce a trochu očištěné krve. Když se konečně měsíc dostal do správné polohy, seslali kouzlo –a teprve pak zjistili, že jejich plán nebyl dokonalý. Oslabená krev neposloužila dostatečně. Ano, osvobodila Astroghu, ale udělala z něj jen stín jeho původní velikosti, příliš slabý, než aby se postavil Vizjereiům, kteří odhalili jeho návrat.

„Nucen uprchnout jsem byl zpátky sem a doufat, že čistá krev dětí mých znovu na svět mne přivede,“ zasyčel pavouk. „Cítil jsem ji i přes Twin Seas celé…“

Synové Rakkise už neexistovali – jejich zánik byl záhadou i pro samotného démona – ale Westmarch jako království prosperoval. Přeživší stoupenci ukryli oslabeného démona v ruinách horské pevnosti nepřátel a vydali se hledat děti s čistou krví.

Ale Vizjereiové mu byli na stopě rychleji, než by Astrogha považoval za možné. Většina lidských loutek byla pobita a čarodějové proti démonovi použili poslední zbraň; neměli dostatečně velkou moc, aby ho zničili, ale podařilo se jim znovu ho uzavřít do koule. Když bylo dokonáno, svěřili úkol kouli střežit jednomu ze svých, který byl zabit již dříve, a pak se vydali na místo, kde nyní Zayl ležel jako zajatec, s cílem zničit ho.

„Bylo vybudováno, aby co možná nejvíce zesílilo spojení mezi oběma světy,“ vysvětloval protivníkovi laskavě Karybdus. „Zničit ho by znamenalo oslabit spojení do takové míry, že by pro Astroghovo vysvobození už nestačila ani skutečně čistá krev. Z nějakého důvodu se jim to však nepodařilo.“ Starší nekromancer zamyšleně několikrát udělal ts ts ts. „Tak proto jsem tu našel tolik těl.“

„Má pomsta hledá oběti pomalu snad někdy, nicméně nachází,“ vtipkoval Astrogha a znovu okusil Sardakovy tělesné tekutiny. „Vešli, jen aby nejmenší, ovšem z mých děti nejvražednější, kously je. Zahynuli. Já cítil jsem smrt jejich i v prokletém spánku svém.

Karybdus pohlédl ke stropu. „Můj pane, čas další fáze téměř nadešel. Měl byste se připravit.“

„Ano, pravdu máš.“ Astrogha vztáhl krví zmáčenou ruku k Zaylovi. „Ke mně pojď, vyvolený můj…“

Oba rathmani na něj naprosto zmateně hleděli. Byl to Zayl, kdo se vzpamatoval jako první. Vybavil si strašlivou cestu na onen svět i setkání s nemrtvým knězem v podzemním chrámu.

„To jsi byl ty,“ vyhrkl. „Ty jsi mě ukradl z vězeňské cely, zavedl nemrtvé věřící do skrytého chrámu.

Karybdus se na něj podíval, jako by se nějakým zvláštním způsobem nakazil démonovým šílenstvím. „O čem to mluvíš? Já jsem vyvolal Astroghovy mrtvé pod sídlem Nesardů… a co se mělo stát v tom vězení?“

Zajatý nekromancer pohlédl protivníkovi do očí. „Ty tedy nejsi zasvěcený do všeho, co se tu děje? To by mne nenapadlo. Ty jsi vyvolal mrtvé, ale Astrogha pak vedl jejich kroky. Poklekli přede mnou, Karybde! Nazvali mne pánem a mistrem! Až doteď jsem to nechápal.“

„Vymýšlíš si nějaké šílené pohádky! Astrogha byl uvězněn v kouli! Nemohl odtamtud zasahovat do tohoto světa!“

Zayl se ušklíbl. „Ale tak blízko správné fázi měsíce, když se oba světy téměř dotýkají, snad něco udělat mohl… a ty, aniž by sis to uvědomil, jsi mu v tom pomohl!“

„Za což odměny se ti dostane,“ slíbil démon prostřednictvím úst lorda Jitana. „Jakmile tenhle nositel urozenější můj bude a mé úplné já vlády se zmocní…“

„Ale hostitel, kterého jsem vám dal, je dokonalý, můj pane,“ přesvědčoval ho šedovlasý rathman. „Je správné krve. Má skryté nadání pro magii! Je…“

„Není to tenhle.“ Aldric si olízl rty. „Tenhle mnohem lepší je. Dlouho studoval jsem ho. Dokonalý je.“

„Ale není správné krve.“

„To tentokrát důležité není. „Astrogha Zaylovi pokynul. „Pojď…“

A zajatý nekromancer proti vůli šel. Karybdus se ze všech sil snažil skrýt pocity, ale Zayl, zkušený ve čtení myšlenek svých druhů, viděl jeho rostoucí obavy. Ať již chtěl nekromancer Astroghu z tohoto světa sprovodit jakkoli, pavoukova volba učinit ze Zayla konečného hostitele by vše učinila daleko obtížnějším. Schopný nekromancer se všemi tajnými znalostmi by z démona udělal bytost daleko působivější. Astrogha by najednou vládl vším, co Zayl ví a umí.

Přes svou omračující pověst Karybdus udělal strašlivou chybu.

Chyba jeho protivníka však nyní Zayla nijak netěšila. Zatímco se bezmocně přibližoval k ohavné postavě, zoufale se pokoušel nalézt nějakou obranu proti Astroghově kouzlu. Jakmile se mu do lebky zaryjí pavoukovy nohy, rathmanova existence jako samostatné bytosti skončí.

Ač se však Zayl snažil sebevíc, nedokázal na nic přijít. Bylo s podivem, že přes obavy o svou duši, cítil daleko větší starost o osud nevinných obyvatel Westmarche… a ze všech nejvíc o osud Salene Nesardo.

Posedlý lord Jitan ho uchopil za ramena a zastavil ho.

Se strašlivým zvukem podobným srkání přes brčko vytáhl obludný pavouk končetiny ze šlechticovy hlavy. Z nohou i z hlubokých ran v Aldrikově lebce stékala krev a další tělesné tekutiny.

Pavouk – Astrogha – se krátce přikrčil a pak skočil na Zaylovu kápí zakrytou hlavu.

Rathman se pokusil démona setřást, ten se však drže i pevně. Jednou nohou odkopl kápi, jediný štít, který až do této chvíle chránil jeho oběť.

V ten samý okamžik se Aldric Jitan náhle zachvěl. Pak pustil Zayla ze sevření. Šilhající oči se převrátily… a tělo ambiciózního aristokrata se bezvládně zhroutilo na zem.

Koutkem oka Zayl viděl, že se Karybdus přesunuje, ale jinak se starší nekromancer jen díval. Jestli měl v úmyslu démonovi nějak zabránit, aby si vzal vše, co mu Zayl nabízel, čekal zřejmě na okamžik, až bude jeho mladší kolega mrtvý.

Ztuhlý nekromancer cítil, jak ho pavouk konečky nohou hladí po lebce. V hlavě se mu ozýval Astroghův hlas. Ano, dokonalý jsi… budeme jeden… a všichni mými dětmi stanou se…

Zaylovi projela hlavou ostrá bolest…

Pavouci se řinuli odevšad.

Nejprve se valili přes nechráněné hradby, ale pak hlídky – nyní hostitelé Dětí Astroghy – znovu otevřely bránu, aby hlavní proud mohl snadněji dovnitř.

Moře pavouků se vlilo do nejbližších budov otvory i prasklinami menšími, než byla jejich těla. Během několika okamžiků naplnil noc pronikavý řev vycházející z budov – velmi krátký řev.

A když některé z dětí našly hostitele, ostatní pokračovaly dál. Tohle lidské město bylo velké. Bude tu dost pro většinu z hejna.

A mimo to, ti, kdo je nenaleznou zde… se jednoduše přesunou k další lidské osadě.

Generál Torion zvažoval, že se rozjede zpět do paláce a osvobodí Salene od královy společnosti, avšak rozmyslel si to. V péči Justiniana bude bezpochyby v bezpečí. Navíc vrátit se by mladého krále mohlo urazit, a to by v tuto napjatou dobu Torion velmi nerad.

Když se tedy postaral o záležitost mu svěřenou, neměl velitel nic naléhavého na práci, ale vrátit se domů se mu také ještě nechtělo. Události dnešního dne na něj až příliš doléhaly.

Nakonec se rozhodl udělat obhlídku. Něco takového už vlastně nebylo součástí jeho povinností, neboť schopní lidé jako kapitán Mattheus a jiní všechno obvykle zkontrolovali za něj. Známý pocit staré rutiny by mu však mohl pomoci se uvolnit.

Napadlo ho, že by mohl jet k západní bráně, ale nakonec se rozhodl pro bránu na severovýchodě. Ta byla obrácená k rozlehlému lesu a k horám a právě z ní stáhl většinu hlídek. Mohla by být vhodná chvíle poučit těch několik, kteří tam zůstali, že i když mají na starosti nejklidnější část, právě jejich menší počet vyžaduje zvýšenou pozornost.

Po cestě minul několik hlídek, které mu rázně zasalutovaly. Stejně jako ony, i Torion měl nasazenou helmici. Vůbec tu nepohodlnou věc neměl rád, ale znovu se rozpršelo a hledí mu chránilo oči před deštěm lépe než jakékoli kapuce.

Když se však přiblížil ke zmíněné bráně, všiml si, že několik věcí není zcela v pořádku. Jako první ho zarazilo, že celý prostor je poněkud temnější, než by měl být. I v nejhorším počasí vždy hořely alespoň olejové lampy, když už nic jiného. Zároveň měl pocit, jako by se stíny před ním pohybovaly, jako by byly živé.

A pak zaslechl první výkřik.

„U Rakkise!“ Generál tasil meč a pobídl koně. Ten však. přestože prošel nejlepší drezúrou, místo aby poslechl, zůstal stát. Ač se Torion snažil sebevíc, nedokázal zvíře přinutit udělat víc než několik kroků… a pak kůň znovu začal couvat.

Dolehl k němu další výkřik. Ve tmě se cosi pohybovalo, Bylo to zhruba velikosti kočky… ale s příliš velkým počtem nohou.

Co mu to Salene říkala? Cosi o… pavoucích?

„To není možné…“ zabručel. „To není možné.“

Nejlepší však bylo neponechat nic náhodě. Tady se dělo něco hodně zlého.

Ohlédl se přes rameno směrem, kde viděl poslední hlídku. „Poplach! Poplach! Nepřítel za branami! Nepřítel za…“

Na hlavu jeho koně dopadlo cosi těžkého. V okamžiku, kdy kůň vyděšeně zařehtal, další věc dopadla Torionovi na paži. Torion zahlédl několik nohou a spoustu očí.

Sekl tvora přes hřbet mečem. Věc zasyčela a pak spadla na zem. V tom okamžiku však generálovi skočily na rameno další dvě.

Torion jednu setřásl a dál křičel: „Poplach! Poplach!“

Odněkud z ulice slyšel volání vojáků. První, kterého spatřil, ovšem přicházel od brány. Muž, Torion v něm poznal poddůstojníka, šel jaksi podivně.

Generálovi cosi říkalo, že není všechno, jak vypadá. „Vy tam!“ zavolal a zabil i druhého tvora. „Co se děje? Co se stalo s ostatními chlapy?“

Voják neodpověděl. Jen dál kráčel k veliteli. Za ním se ve tmě zhmotnili další dva. 1 oni se pohybovali jaksi trhaně.

Torion se pokusil obrátit koně, ten však stál jako socha. Generál spatřil, že má pavouka přímo na hlavě. Torion po něm zuřivě sekl a serval ho z koně…

Až na to, že většina z osmi nohou zůstala zabořená do koňovy lebky.

Torion měl jen krátký okamžik, aby si děsivý výjev prohlédl, než se kůň zhroutil. Generál se pokusil seskočit, ale nestihl to.

S hlasitým žuchnutím dopadl na ulici. Levou nohou mu projela prudká bolest. Důstojník se s ní pokusil pohnout, ale zjistil, zeje zaklíněná pod tělem nehybného koně.

Na hruď mu skočil další pavouk. Pokusil se ho shodit, ale zvíře se tesáky chytilo rukavice. Torion byl vděčný, že ji neprokousl až na prsty, protože si byl jistý, že je pavouk prudce jedovatý.

Pomalu se k němu blížili další pavouci. Generál Torion neměl ponětí, proč ho zatím žádný nekousl, ale předpokládal, že odpověď na tuto otázku by se mu nelíbila.

Náhle se nad ním někdo sklonil. Poddůstojník. Muž vztáhl volnou ruku k Torionově hlavě.

Ne, ne k hlavě… k helmici.

Generál se překulil. Když se voják sklonil v druhém pokusu, spatřil Torion, že vojákova helmice je poněkud nakřivo.

A pod ní se cosi hýbalo.

Velitel vší silou bodl po poddůstojníkovi mečem. Čepel zasáhla hrdlo tak prudce, že vojákovi spadla helmice na zem.

Stejně jako kůň, měl i voják na hlavě pavouka. Torion ani nemusel hádat, co tam dělá.

Když vojákovo tělo padlo na zem, generál se pokusil uhnout, ale nohu měl stále uvězněnou pod tělem koně. Torion zaklel, vědom si skutečnosti, že mu nezbývá příliš šancí.

Pak se mu před očima objevilo světlo. Ozvaly se výkřiky plné děsu, ale zároveň odhodlání. Pavouci kolem něj se náhle rozprchli, když se k jeho tělu přiblížila zapálená louč.

„Jsme tady, pane!“ zvolal voják s chytil ho za paže.

„Držte si helmy na hlavách!“ varoval je. „Pozor na tmu‘ Nenechte si pavouky dostat k tělu!“

Jakmile to dořekl, oznámil mu výkřik, že pro jednoho z mužů jeho varování přišlo příliš pozdě.

Ozvalo se řinčení zbraní. Když generála zvedli na nohy spatřil, že dva z jeho mužů bojují s vojáky od brány, kterých se už se zmocnili pavouci. Ti se pohybovali stejně podivně jako poddůstojník, ale zároveň se jim dařilo nejen úspěšně vykrývat všechny útoky, ale také protivníky ohrožovat.

Torion spočítal, kolik má mužů. Sedm, kterým stále mohl věřit. Rychlý pohled do tmy ho varoval, že brzy to v žádném případě nebude stačit.

„Ustup! Ústup! Držte proti nim louče a lampy! Rychle!“

Většina poslechla okamžitě, ale posedlý voják bojující s jedním z Torionových mužů mu náhle rychlým pohybem srazil helmici z hlavy. Na bezbranného vojáka okamžitě skočil pavouk a se zřetelně slyšitelným zapraskáním zasunul končetiny do nešťastníkovy lebky. Voják padl na kolena a pak se postavil, v očích skelný pohled, a vydal se za dřívějším protivníkem.

„Ustupte, sakra!“ pokračoval Torion. Rozhlížel se po okolí. „Vypadněte z domů, dělejte!“

Z okolních budov se však ozývaly výkřiky, které generálovi oznámily, že pro jejich obyvatele je příliš pozdě. Zaklel, ještě chvíli ustupoval a pak se zastavil. Na okamžik se zadíval do okna vedle sebe.

„Vy tam!“ vykřikl Torion na vyděšeného vojáka. „Lampu! Dělejte, chlape!“

Generál Torion doslova vyrval vojákovi lampu z rukou a prohodil ji oknem. Mosazná lampa se rozbila a všude se roztekl olej.

V domě vzplály plameny a rychle pohltily záclony u rozbitého okna.

V jejich světle bylo navíc poprvé jasně vidět, jak pavouci vlastně vypadají. Torion podobný druh nikdy neviděl, přestože vzdáleně připomínali neslavně proslulé snovače. Z toho, co zatím věděl, však tohle nebylo nic jiného než ohavní démoni, a jestli je, jak to vypadalo, plameny dokáží zahnat, pak potřeboval tolik ohně, kolik bude možné sehnat.

I kdyby to znamenalo spálit celý Westmarch.

„Další lampu! Tam do toho domu!“ Ti uvnitř ho nezajímali, neboť již byli bezpochyby mrtví, nebo dokonce něco horšího.

Po obou stranách ulice vzplály domy. Několik ohavných pavouků rovněž hořelo. Ostatní se stáhli.

Torion se modlil, aby nepřetržitý déšť neudusil plameny i jeho naděje. Zdálo se, že plán funguje. Příliv obludných pavouků se zastavil. Shromáždili se na jednom místě, jako by nevěděli, co mají dělat.

Pak jeden z mužů hekl a padl. Za ním stál muž, který na první pohled vypadal jako další voják. Teprve když zvedl hlavu, spatřil Torion, že i on má helmici nakřivo, jako by se pod ní snažil něco ukrýt.

Než ho kdokoli mohl zastavit, strhl muž helmici z hlavy vojáka, kterého před okamžikem omráčil. Ze zad stojícího vojáka pak seskočil pavouk, dopadl na hlavu nešťastníka ležícího na zemi a zaryl mu končetiny do hlavy.

Torion si náhle uvědomil, že nebezpečí hrozící městu je daleko většího rozsahu, než si myslel. Tenhle voják nepřišel od brány. Přidal se k nim odkudsi zezadu.

Generál se k oběma přiřítil, probodl stojícímu vojákovi hrdlo, než vůbec stačil zareagovat, a pak jedinou ranou probodl hlavu vojáka na zemi i s pavoukem. Další voják dorazil pavouka schovaného pod helmicí prvního.

Torion vytáhl meč a pohlédl na vlnu, která už se zase valila proti nim. „Ústup! Ustupujte, sakra! Kdo neustoupí, toho popravím! Rozuměli jste?“

Nečekal, až mu dají souhlasnou odpověď. Déšť nebyl tak hustý, aby uhasil louče, ale bitva byla prohraná. Torion zaklel, vědom si toho, že posily, které potřeboval, jsou dál v centru města. Sám je tam poslal na královu žádost.

Král! Torion chytil nejbližšího muže. „Vem si koně! Jeď do paláce a varuj Jeho Výsost! Řekni mu, že je ohroženo celé město! Řekni mu, že potřebujeme každého muže, hlavně ty, které nechal povolat kvůli zítřku! My se je pokusíme zadržet!“

Když poslíček vyrazil, ozvaly se výkřiky z další části města.

„Jsou všude,“ zašeptal si pro sebe ostřílený důstojník. „Jsou všude…“ Ale zdálo se, že přicházejí zejména ze směru, o kterém mluvila Salene. Torion téměř litoval, že neře-kl poslíčkovi, aby ji přivezl. Mohl by se jí zeptat, jestli ví o téhle zákeřné invazi ještě něco víc, ale pak si představil, jak se šlechtična stává obětí pavouka. Ne, to by nikdy nemohl riskovat. Nejlépe, když zůstane, kde je. V paláci bude v bezpečí.

Kromě toho, jakmile Justinian dostane jeho zprávu, pomoc bude hned na cestě…

20

První vzdálené výkřiky způsobily, že Salene v hrůze vyskočila na nohy. Jestli je slyšela až tady v paláci, nevěstilo to pro město nic dobrého.

Justinian ji chytil za ruku, a přestože jedna část jejího já se pokusila vyvolat stejné síly jako tehdy u Toriona, nic se nestalo. Král ji stáhl zpátky na stupínek a přinutil ji, aby se posadila vedle něj.

„Opravdu byste se měla upokojit! Teď musíme jen čekat na příhodný okamžik! Pak bude všechno zase v pořádku. Uvidíte…“

„V pořádku? Ale Vaše Výsosti, co ti lidé? Co všichni ti lidé, kteří teď trpí? Co všichni ti nevinní, kteří zemřou?“

Na okamžik se znovu objevil nejistý Justinian, kterého znala dřív. Ruka se mu roztřásla. Rychle otočil hlavu na stranu, kde se vznášel Corneliův duch. Cornelius, který nemluvil vlastními slovy, nýbrž slovy Karybdovými.

Ozval se další šepot, ale ani nyní nic, čemu by lady Nesardo rozuměla. Obavy z Justinianovy tváře rychle zmizely. Oddechl si a pohlédl na Salene. „Vidíte? Teď jste to rozrušení na chvíli přenesla i na mne! Jak jsem vám říkal, všechno bude v pořádku! Otec to říká a on to ví. Vždycky všechno ví.“

Salene se pokusila Justinianovi vysvětlit pravdu o králově duchovi, on jí však nevěřil. Přesto se o to pokusila ještě jednou. „Vaše Výsosti, věřím vám, když říkáte, že tohle je váš ctihodný otec. Opravdu vám věřím, ale znovu vám říkám, že je očarovanýl Říká jen lži nekromancera Karybda! Váš otec by takové krveprolití nikdy nedovolil, ze žádného důvodu! On lidi miloval! Chránil je! A Cornelius je teď přinucen říkat věci, které jsou proti jeho přesvědčení…“

„Skutečně vás musím znovu umlčet, lady Nesardo? Víte, jakou k vám chovám náklonnost, ale mluvit takhle o mém otci? Vždyť ho obviňujete z toho, že není víc než jen loutka! A drahého Karybda také!“

Vzdala to. Justinian nemohl nebo nechtěl věřit, že by otci kdokoli mohl něco nařídit, dokonce ani po smrti. Co bylo horší, měl nekromancera za důvěryhodného rádce! Jak dlouho asi Karybdus tuhle travestii plánoval!

Silnými zdmi paláce pronikly další výkřiky. Král se znovu napil vína a nabídl i jí.

Z opačného směru a z mnohem větší blízkosti se ozvala hádka. „Justinian zvědavě natočil hlavu na stranu. Salene se naklonila směrem, odkud hlasy přicházely, a pokoušela se něco rozumět. Vztek jednoho z hlasů by se vyrovnal i jejím vlastním emocím. Troufla si hádat, že se právě někdo pokoušel krále varovat, ale nebyl vpuštěn dovnitř.

O chvíli později se dovnitř vplížil Edmun Fairweather. Z neškodného sloužícího se v očích šlechtičny proměnil v netvora stejně zlého jako sám lord Jitan nebo Karybdus. Měla tušení, že se zcela ochotně podílel na hrůzách, které se právě odehrávaly venku.

„Co to bylo za rozruch, Edmune?“ zeptal se král.

„Jak jste čekal, nějaký voják ze stráže. Říkal, že ho posílá generál Torion. Oznámil jsem mu, že si v tuto chvíli nepřejete být rušen. Začal vyvádět. Nakonec jsem ho musel nechat zatknout a uvrhnout na noc do vězení. Se svolením Vaší Výsosti, samozřejmě.“

Justinian uvažoval. „Nuže, jestli to musí být. Ale postarej se, aby měl pohodlí a dostal z kuchyně nějaké jídlo, Edmune. Koneckonců, ten muž jen konal povinnost. Nevěděl, že dělá chybu.“

„Jak poroučíte, Výsosti…“

Lady Nesardo už se neudržela. „Edmune Fairweathere, chápu, proč se tak chová král, ale co vy? Musíte si přece uvědomit, co se děje! To budete jen tak stát a dívat se, jaká hrůza se tam děje?“

Jeho výraz zůstal chladný, ale v očích se mu nebezpečně zablesklo. „Sloužím jen pánu. On poroučí, já poslouchám.“

„A jsi v loajalitě úžasný, drahý Edmune,“ řekl Justinian a rozzářil se.

Sluha se vděčně uklonil a odešel.

Salene se zamračila. Z nějakého důvodu, když Edmund Fairweather mluvil o věrnosti pánu, měla pocit, že mluví o někom jiném než o králi.

Aldric Jitan? Snad. Karybdus? To zřejmě ne. Nedokázala si Edmuna představit, jak se klaní nekromancerovi.

Ušklíbla se. Myšlenkami na takové věci se nikam nedostane. Salene musela jednat.

Ale jak? Když chtěla odejít, Justinian jí v tom snadno zabránil. Zdálo se, že vládne magií, zatímco její moc – objevující se často nepředvídatelně – jako by ji nyní zcela opustila. Byla si jistá, že to bylo způsobeno něčím, co dělal král… ale čím?

Neustále si vědoma toho, že Cornelius všechno slyší, Salene řekla: „Už jsem se chtěla zeptat dřív, Vaše Výsosti. Je schopnost vládnout magií ve vašem rodě častá? Neslyšela jsem žádné legendy o…“

Přesně jak šlechtična doufala, byl Justinian více než ochotný mluvit s ní o sobě. Snad si dokonce myslel, že v ní konečně vzbudil zájem. Nelíbil sejí pocit, že si zahrává s králem, ale jinou možnost neviděla.

„Ne, ne. Nic takového. To skutečně jenom já! Takový zvláštní dar.“ Jeho ruka se začala zvedat ke krku, kde si nyní Salene poprvé všimla černého řetízku a čehosi, co na něm viselo. „Chtěla byste…?“

Salene zaslechla náhlý šepot, který královi skočil do řeči, a neměla pochyb o obsahu těch slov. Jakoby na potvrzení jejího podezření Justinian rychle zvedl ruku ke obličeji. Předstíral, že měl od začátku v úmyslu poškrábat se na tváři, a pokračoval. „Chci říct, že mám za to, že jsem první, u koho se takové nadání objevilo. Snad to mám po matce. Pochází z královského rodu z Lut Gholeinu, víte? Říkali mi, že tam se děje mnoho mystických věcí. Odtamtud to asi bude, ano.“

Justinian vypadal poměrně spokojen s tím, co v jejích očích bylo jen velmi nepřesvědčivé vysvětlení. Salene přikývla, jako by mu věřila, ale myšlenky měla stále upřeny k řetízku a k tomu, co viselo na něm. Ať již to bylo cokoli, šlechtična věřila, že to nejen králi dává jeho nové magické schopnosti, ale zároveň způsobuje ztrátu jejích.

Další výkřiky. Nyní téměř neustávaly. S třesoucí se rukou řekla: „Vaše Výsosti, myslím, že bych si nakonec přeci jen dala trochu vína.“

„Ale samozřejmě!“ Král sáhl na stolek a vzal druhý pohár. Naplnil ho a obrátil se k ní.

Když tak učinil, Salene sáhla po poháru. Jejich ruce se setkaly a číše i její obsah se poroučela na podlahu. Justinian se pro spadlý pohár instinktivně sehnul.

Lady Nesardo přiskočila, chytila řetízek a škubnutím mu ho strhla z krku.

„Co…“ bylo to jediné, co ze sebe mladý monarcha vypravil, než šlechtična ucouvla z jeho dosahu.

Předmět, který se jí nyní houpal v ruce, byl trojúhelníkovitý bronzový medailon, do něhož bylo vytepáno oko obklopené něčím, co vypadalo jako zuby. Z medailonu vyzařovala stejná temná energie, jakou Salene cítila pokaždé, když musela sestoupit do kobek pod svým domem. Tenhle předmět jistě nikdo nevytvořil s dobrým úmyslem.

„Dejte mi to!“ vyštěkl Justinian a chňapl po Salene. „Potřebuji to!“

Jeho ruce ji sevřely…

A náhle Salene stála za ním.

Jak se tam dostala, to nechápala. Justinian se prudce otočil a ve tváři měl zuřivý výraz. Čím dál víc připomínal Corneliova syna, jak ho znala – bojácného a nejistého.

„Všechno pokazíte! Bylo to tak krásně naplánované!“ Podruhé se vrhl k Salene.

A podruhé šlechtična zmizela a objevila se někde jinde, tentokrát u dveří. Nyní si však Salene všimla, že medailon na okamžik zazářil, když si v duchu přála, aby se dostala z dosahu Justiniana.

Ve skutečnosti znovu cítila, jak v ní kolují magické energie. Zdálo se, že medailon je velmi složitý výtvor. Justinianovi, který skutečně neměl žádné nebo jen minimální magické schopnosti, poskytoval právě tolik, aby si sám o sobě myslel, zeje nepřemožitelný. Bohužel, proti silám, které rozpoutali Karybdus s Aldrikem Jitanem, by se nakonec Justinianovy schopnosti ukázaly jako směšné.

Pro někoho, kdo již v sobě nějaké skryté síly měl, jako například ona, tenhle medailon zjevně dokázal udělat daleko víc. Zdůraznil její schopnosti natolik, že se dokázala na jakékoli kouzlo soustředit lépe než kdykoli dřív.

Což znamenalo, že by konečně mohla alespoň něco udělat – ale jen pokud se jí podaří dostat se z paláce.

Kdosi jí zezadu neuvěřitelně silně sevřel paže. Na krku ucítila horký dech a uslyšela, jak odporný hlas Edmuna Fairweathera říká: „A co byste tak chtěla dělat teď, má paní?“

Justinian zatleskal. „Sláva, že jsi tu, Edmune! Vzala mi medailon!“

„Aha, Vaše Výsosti…“ Pak šeptem jen pro Saleniny uši dodal: „Ale tohle můj pán Astrogha nedovolí!“

Jednou rukou si ji přitiskl na hruď a druhou jí zkroutil za záda.

Král se znovu zatvářil vyděšeně. „Edmune! To nemusíš! Jen jí vezmi ten…“

Salene nehodlala čekat, aby zjistila, co má útočník v úmyslu, a pokusila se o to, co nešťastnou náhodou udělala Zaylovi. Dotkla se Edmundovy ruky a soustředila do dotyku veškerou zlobu.

Pokud však šlechtična čekala, že popálí sluhovi ruku a ten ji pustí, to, co se stalo, ji doslova vyděsilo. Ozvalo se zahřmění, jako když něco vybuchne… následované výkřikem muže stojícího za ní.

Když se od něj Salene odtrhla, ovanul ji intenzivní žár. Zavrávorala a pak se otočila, aby se podívala na výsledek útoku.

Edmun Fairweater se proměnil v živoucí peklo. Plameny ho zcela pohltily, ovšem ničeho jiného se ani nedotkly, dokonce ani podlahy pod ním. Oheň se rozšířil tak rychle, že králův rádce byl stále naživu… ovšem ne nadlouho.

Edmund dál řval a nyní cosi upustil. Salene s hrůzou zjistila, že to je dýka ne nepodobná té, kterou ji chtěl Lord Jitan obětovat.

Můj pane Astrogho… zašeptal Edmun. Skutečnost, že pavoukův vliv dosáhl až takhle daleko, ji ohromila. Jak dlouho asi Edmun démonovi sloužil?

Nyní však bylo hlavní, že už mu sloužit nebude. Zrádný rádce udělal dva kroky k ní a pak se slabým zasténáním padl. Hladové plameny dál spalovaly jeho mihotající se tělo. avšak koberec pod ním nebyl ani začouzený.

Justinian šokované vzdechl a zhroutil se v trůnu. Seděl tam a celý se třásl.

„Otče… otče…“ vypravil ze sebe nakonec vládce Westmarche. „Co mám dělat?“

Když to Salene slyšela, rychle se obrátila, aby se podívala na ducha. Nedovolí, aby Corneliův stín dál pronášel prokletá Karybdova slova.

Ale přestože duch starého krále setrvával na místě, stopa po nekromancerově přítomnosti zmizela. Cornelius se zjevně náhle osvobodil od Karybdova vlivu. Salene se mohla jen domnívat, že ať již byl král pod vlivem jakéhokoli kouzla, sejmutím medailonu ze synova krku ho zrušila. Když navíc zaslechla další šepot, Justinianův výraz ani v nejmenším nenaznačoval, že by Corneliův duch nadále poslouchal Karybdovy příkazy.

„Cože jsem udělal?“ Králův syn zbledl. Zavrtěl hlavou ve znovu zažité hrůze. „Ale to jsem nechtěl… dělal jsem jenom všechno, abys byl na mě hrdý.

„Vaše Výsosti!“ přerušila ho lady Nesardo a vlastně myslela oba najednou. „Lord Torion poslal muže se zprávou! Musíte si s ním co nejrychleji promluvit! Město brzy zaplaví netvoři…“ pokračovala a co možná nejrychleji se pokusila vysvětlit všechno, co věděla.

„Ano, jistě!“ odpověděl Justinian, jakmile skončila. Prsty nervózně poklepával po opěradle trůnu. „Ti muži připraveni na přehlídku! Ti by měli pomoci! Musíme vyklidit zasažené oblasti… Stráže! Stráže!“

Musel zavolat ještě několikrát, než vojáci přispěchali, neboť Edmun Fairweather je evidentně odvelel dostatečně daleko. Král vydal několik nervózních rozkazů a několikrát se otočil na stranu, kde stál duch jeho otce. Naštěstí zesnulého krále viděl jen on a Salene.

Když Justinian skončil s vojáky, znovu naklonil hlavu k otci. „Ano! Ano, to by měl!“

„Co se děje, Vaše Výsosti?“

„Torion! Generál musí vědět, že se blíží pomoc! Musí pochopit, že nesmí ustupovat! Hrom a blesky, kde je ten poslíček?“

Salene pohladila prsty medailon. Napadla ji odvážná myšlenka. „Možná existuje ještě rychlejší způsob…“

Královi bylo nutno přiznat ke cti, že ji pochopil okamžitě. Pochopil a právem o ni pocítil strach. „To nemůžete myslet vážně, lady Salene! Raději se té ohavnosti hned zbavte! Viděla jste, jakého prokletého hlupáka za mne udělala…“

„Nemám jinou možnost, Vaše Výsosti… my všichni nemáme jinou možnost.“

„Zakazuji vám to!“

Salene jeho protesty ignorovala. Zavřela oči, přitiskla si medailon pevně na prsa a snažila se nevnímat chlad, který z něj vycházel. Pak si v duchu představila Toriona. Neměla tušení, jak se k němu přenést, jen doufala, že přirozený instinkt, který v ní vždy spouštěl její schopnosti, jí umožní…

Stála v dešti.

Uši jí naplnily výkřiky a snažila se rozeznat nejbližší okolí. Všude hořely ohně, mnohé z nich skomíraly právě kvůli nepřetržitému dešti. Pak jí další výkřik otřásl do morku kostí.

A spatřila generála.

Torion stál lemován září jednoho z ohňů hořících za ním a křičel rozkazy na lučištníky, kteří omotávali hroty hadry. Salene hádala, že je pak namočí do oleje.

Náhle za sebou uslyšela hluboké zasyčení.

Šlechtična se bez váhání otočila a vymrštila ruku. Vylétla z ní ohnivá koule – právě včas, aby zasáhla ohromného černého pavouka chystajícího se skočit jí na hlavu.

Obrovský hořící pavouk dopadl na zem, převalil se na hřbet a nohy skrčil na břichu.

„Salene!“ Torion běžel k ní. „Jste to vy! Zatracená ženská! Co k čertu děláte uprostřed všeho? Vraťte se zpátky…“

„Mlčte, Torione! Teď mě musíte poslouchat!“ Když konečně sklapl, rychle mu vypověděla všechno, co se stalo.

„Sakra! Mělo mě to napadnout! Mělo! Bylo to moc pěkné, než aby to s tím hochem byla pravda!“

„Jinak by to nešlo!“ trvala na svém Salene. „Ne bez toho, aby za vším byli Edmun, lord Jitan a Karybdus!“

„Nuže, alespoň jsme se zbavili mistra Fairweathera…“

Jejich rozhovor přerušily výkřiky. Ze tmy po levé straně od obránců se vyrojili pavouci. Dva muži nestačili náhlé vlně uniknout. Pavouci se přes ně doslova přelili. Helmy měli přesně podle Torionových instrukcí pevně utažené na hlavě. Když však pavouci nenašli způsob, jak se pod ně dostat, oba muže bohužel pokousali.

Účinek prudkého jedu byl okamžitý. Muži zařvali a začali si místa kousnutí doslova drásat. Pak se jejich těla začala škubat v křečích.

V příštím okamžiku byli mrtví.

Generál Torion zaklel. „Vezměte tam louče! A přineste další sud oleje! Jestli přijdeme i o tenhle úsek, můžeme už jít skoro do paláce!“

Existovaly dvě možnosti: spálit město, nebo podlehnout pavoukům. Salene chápala, jaké strašlivé rozhodnutí musel Torion učinit.

Pak jí padl zrak najeden ze sudů s olejem. Pohlédla na hruď, kde se jí houpal Karybdův prokletý amulet, a pak znovu na sud.

„Torione! Ať ustoupí od toho sudu… a od toho druhého taky!“

Naštěstí pro oba na ni krátce pohlédl a pak beze slova poslechl. Rychle odvolal muže a přikývl.

Salene, která si vůbec nebyla jistá, čeho chce vlastně dosáhnout, se soustředila na oba sudy. Zároveň pevně sevřela v dlani medailon.

Barely vylétly do vzduchu jako vystřelené katapultem a pak padaly přímo na místo, kde byla koncentrace pavouků největší.

Těsně předtím, než dopadly, na každý z nich ukázala.

Z rukou jí vyšlehly ohnivé blesky. Letěly k sudům takovou rychlostí, že si šlechtična netroufala ani mrknout, aby nepřišla o výsledek.

Obě exploze přišly téměř zároveň. Celou plochu zaplavil ohnivý déšť… a stejně tak i pavouky. Netvorové hynuli po desítkách, upečeni zaživa stejně rychle jako ten, který ji napadl. Pronikavé syčení, které hořící pavouci vydávali, přinutilo nejednoho muže zakrýt si uši.

Salene si oddechla a předklonila se. Tohle poslední kouzlo ji vyčerpalo. Měla své hranice, a to i s medailonem.

Torion si její slabosti všiml. „Salene! Je vám zle?“

„J… jsem v pořádku… jen si musím odpočinout…“ Opřela se o něj.

„Není divu, po takovém výkonu! Jak jste…“

Zavrtěla hlavou a naznačila mu, že se o tom s ním teď nebude bavit.

Velitel chápavě přikývl a otočil se na jednoho z mužů. „Vy tam! Vodu pro dámu, rychle!“

„Torione…“ podařilo se rusovlasé ženě zašeptat. „Zastavila… jsem je?“

Podíval se k rozpoutanému peklu. Několik pavouků sice přežilo, ale ti jen zmateně pobíhali. Z ostatních byly hromádky popela. „Dala jste nám čas, Salene. To se vám podařilo.“

„Ale jen čas.“

„Pokud nepřestanou přicházet další, tak jen to,“ připustil.

Zbývala tedy jediná věc, kterou mohla udělat. Stejná věc, kterou měla udělat už dávno.

„Musím za ním.“

„Hmm? Za ním?“ Generál Torion s ní zatřásl. Jeho oči ve světle ohňů plály. „Nemyslíte toho ďábelského čaroděje…“

„Jmenuje se Zayl.“ Pak poněkud vlídněji dodala: „Prostě Zayl.“

„Salene, zakazuji vám to!“

Napřáhla proti němu ruku. Instinktivně ucouvl a ušklíbl se.

„Vy mi nemáte co zakazovat, Torione. Musím za ním. Je to naše jediná naděje.“

„Pak tedy jdu s vámi!“

Šlechtična ustoupila. Její tělo stále volalo po odpočinku, takový luxus si ale dopřát nemohla. „Vás potřebují tady. Westmarch s vámi počítá, Torione…“.

„Salene!“ Přiskočil k ní.

Lady Nesardo pevně sevřela medailon a představila si Zayla. Viděla jeho odvážnou bledou tvář, zkoumavé oči a krátký úsměv, který jí párkrát věnoval. Dokonce si představila i jeho pravou ruku bez rukavice, na kterou se již nedívala s odporem, nýbrž s pochopením.

Žaludek se jí převrátil a jako by jí někdo vysál vzduch z plic…

Salene narazila na tvrdou vlhkou zem. Prudkost nárazu způsobila, že jí medailon vypadl z ruky. Napůl omráčená šlechtična se kutálela doleva a zároveň zaslechla zvuk, jako by někdo hodil kámen do jezera.

Setrvačností se koulela snad několik sekund. Nakonec se chytila křoví, o které si ještě předtím stačila podřít tvář. Nohy měly tendenci pokračovat dál, ale udržela se.

Na krátký okamžik se Salene nedokázala soustředit na nic jiného než na pokus dostat do plic trochu vzduchu. Chladná zem, ledový déšť… na ničem z toho nezáleželo. Hlava jí třeštila tak, jako by jí přes ni tam a zpátky dusala stovka koní i s jezdci.

Pak její pozornost upoutalo jasné světlo někde vpředu. Zamrkala a pokusila se na ně zaměřit. V tom okamžiku bušení v hlavě ustalo a začala i pravidelně dýchat.

A když se vrátila do stavu, který se dal nazvat normálním, vzpomněla si na Zayla.

Strach o něj jí dal sílu vstát. Mokré vlasy se jí lepily na hlavu i ramena. Odhrnula si je z tváře a rozhlédla se. Bylo s podivem, že navzdory neustálému dešti a mlze tu bylo dost světla, aby viděla nejbližší okolí.

Co bohužel neviděla, byl medailon. Brzy bylo bolestivě zřejmé, kde asi je. Nedaleko protínal krajinu prudký potok, bohatě vyživovaný deštěm. Vybavila si zvuk, který slyšela.

Měla na vybranou. Mohla ztratit drahocenný čas prohledáváním potoka, nebo se pokusit dostat za Zaylem sama. Salene ani nevěděla, kde je, a mohla jen předpokládat, že dosáhla hranice svých možností.

To v ní vyvolalo další obavu. Mohla se k Zaylovi vůbec dostat? Jestli i s veškerou mocí medailonu dokázala maximálně přenést se někam doprostřed hustého lesa, jak mohla vůbec doufat, že by další pokus mohl dopadnout lépe? Než šlechtična magický artefakt Justinianovi ukradla, nikdy se o nic podobného nepokoušela.

Přestaň! přikázala si Salene. Sardak je pryč, Torion a město v nebezpečí a Zayla možná jen pár okamžiků dělí od smrti! Bylo podivné, že starost o Zayla byla největší.

„Jen se rychle podívám,“ zamumlala vyčerpaná žena. „Jestli ho hned nenajdu, zkusím to sama!“

Boty jí neustále klouzaly v mazlavé hlíně. Salene těžce kráčela k potoku. Vypadal dvakrát tak široký než obyčejně a při pohledu na sílu proudu ji napadlo, že medailon tu snad už ani nemůže být. Takový malý a lehký předmět to jistě muselo odnést dál po proudu.

Ale musela se podívat. Opatrně vkročila do proudu nejprve jednou nohou, pak i druhou a zadívala se do vody. Díky tomu světlu shora možná něco uvidí…

Lady Nesardo náhle napadlo, odkud se vlastně světlo bere, a zvedla hlavu k obloze.

Měsíc v úplňku byl nyní zcela zakrytý tělem černého pavouka.

„Ne… ne…“ Vzhledem k tomu, že obludný pavouk byl již celý venku, neměla čas. Karybdus s Jitanem čekali právě na tento okamžik.

Zuřivě se znovu sehnula k vodě a rukou prohrábla hladinu. Místy dokázala prohlédnout až na dno, ale mimo kamení a řasy neviděla nic. Salene se roztřásla.

A pak se mezi stromy nalevo objevilo jiné světlo – tohle jí naopak připomínalo to uklidňující, které viděla jako první. Ze stejného směru se linul jemný, ale poutavý zvuk – snad hudba? Salene se zadívala na světlo… a zjistila, že v jeho středu stojí nádherná bytost s dlouhou kápí, oděna ve stříbrném rouchu. Na kratičký okamžik měla vyděšená žena pocit, že rovněž vidí ohnivá křídla… ale pak mrkla a křídla zmizela.

„Kdo je tam?“ zavolala, neboť jakýkoli cizinec v lese mohl představoval nebezpečí.

Bytost neodpovídala, ale dál kráčela k ní. Měla pocit, že je to muž, a to daleko vyšší než ona nebo Zayl. Šlechtična naklonila hlavu na stranu; tóny ozývající se od cizince sejí dotýkaly způsobem jako žádná píseň, jakou kdy slyšela.

„Dál ani krok! Nejdřív mi řeknete, kdo jste!“

Ani teď žádná odpověď. Salene ztuhla. Pochybovala, že by dokázala vyvolat dost ohně byť i na zapálení svíčky, natož na kouli, kterou by mohla vrhnout po téhle postavě. Ani tak však nehodlala jen stát a čekat, až možné nebezpečí dojde k ní.

„Poslední varování!“ vykřikla. Salene zvedla ruku. Kdyby se jí podařilo alespoň ho zastrašit…

Světlo za bytostí zhaslo tak náhle, že Salene musela několikrát mrknout, aby její oči znovu přivykly okolní tmě.

A když je otevřela, spatřila, že to, co se k ní blížilo, nebyl v žádném případě člověk.

Byl to wendigo.

A co víc, podle srsti, jizev, a obzvláště podle očí nějak věděla, že tohle musí být ten, který ji odnesl z chrámu.

21

Karybdus nepřežil déle než století proto, že by nebyl ochoten nebo schopen se přizpůsobit. Zjevně podcenil Astroghovu schopnost zasahovat z vězení do tohoto světa. Chyba způsobená neopatrností, nikoli však nenapravitelná. Nekromancer vždy dopředu zvažoval i další možnosti, takže už přesně věděl, co má dělat.

Jestli Astrogha toužil po Zaylově těle, Karybdus mu ho dá… na čas. Popravdě, nikdo neznal silné a slabé stránky rathmanů lépe než jeden z nich, a to mohla být nakonec Karybdova výhoda. Na zesnulého Aldrika Jitana už seslal několik drobných kouzel, která mu měla umožnit dostat Astroghu z tohoto světa, až bude znovu nastolena rovnováha, a jejich varianty může klidně použít i na Zayla. Vlastní ochranná kouzla mladého nekromancera a jeho vrozená moc vše zamaskují ještě daleko lépe než v případě Karybdovy aristokratické loutky.

Ale musel jednat rychle. Činnost, prostřednictvím které se démon nyní připravoval na převzetí Zayla, byla lidským očím neviditelná, ovšem s výjimkou schopného čaroděje, jakým Karybdus jistě byl. Démon ovšem zjistil, že Zayl klade daleko větší odpor, než čekal. Karybdus musel velmi účinné, přestože nakonec zbytečné, obraně protivníka zatleskat.

Dokazovala sílu výcviku rathmanů… a zároveň jemu poskytla čas, který potřeboval na vlastní kouzla.

Takzvané Děti Astroghy bylo snadné oklamat, stačilo jen o něco víc než chabá maska jejich démonického pána. Karybdus se soustředil. Mimo to nebude na dokončení práce potřebovat mnoho času.

Vytáhl zpoza pasu kostěnou dýku, kterou vzal Zaylovi. Ta byla nyní klíčem k jeho plánu. Další varianta na kouzlo odsávání života pak zajistí, že až nadejde čas, shledá pavoučí démon tohle „lepší“ tělo ještě zranitelnějším, než bylo to, které hodlal opustit.

Když však nekromancer tajně začal sesílat kouzla, nevšiml si černého váčku ležícího vedle něj. Kdyby si ho všiml, snad by také spatřil záhyby ve tvaru očních důlků – očních důlků hledících na něj.

Nohy tlačily do Zaylovy lebky takovou silou, až nekromancer čekal, že mu ji každým okamžikem rozdrtí. Zároveň však věděl, že to, co by se stalo pak, by bylo daleko strašlivější. Každá z končetin by mu pronikla kostí a zaryla se mu hluboko do mozku. Tam by všechny splynuly s jeho myslí. A jakmile by k tomu došlo, už by nebyl žádný Zayl, jen Astrogha.

Tím by to ale neskončilo. Astrogha by využil nekromancerova vědění a schopností k tomu, aby zesílil vlastní démonické síly. Tajemství rathmanů by rozšířila již tak dost široké pavoukovy znalosti… a to by jistě pro tento svět znamenalo daleko větší nebezpečí.

Jak mohl Karybdus něco takového dopustit? Zayl už nevěřil, že se protivník stal obětí nesčetných bitev proti temnotě. Ne, legendární nekromancer se jednoduše zbláznil… tedy ne že by tohle zjištění Zayla nějak uklidnilo.

Úlisný Astroghův hlas znovu naplnil Zaylovu mysl. Poddej se mé vůli, smrtelný Zayle, a bohem se staneš…

Nestanu se ničím! odsekl nekromancer v duchu. Zkus si vzít, co potřebuješ, ale já ti to nedám!

Nedokázal pochopit, proč se ho démon jednoduše nezmocnil jako lorda Jitana. Zaylova lebka jistě nebyla o nic pevnější než šlechticova.

Bylo v tom něco jiného? Mohlo to být tak, že všechno, co Zayl věděl, všechny jeho dary, by musel démonovi dobrovolně dáti Třeba kdyby si Astrogha ze Zayla udělal jen prázdného hostitele jako z Jitana, riskoval, že by mohl ztratit, o co mu šlo nejvíc.

Takže možná měl v ruce ještě jednu kartu. Nyní chápal, proč pavouk obešel Karybda, aby k sobě Zayla přilákal ještě před tím, než byl osvobozen. Poté co Astrogha vybojoval mnoho bitev s čaroději, jakými byli například Vizjereiové, chtěl si být jistý, že už nikdy nebude poražen.

Zayl věděl, že by se raději stal čímsi jako Aldric Jitan, než aby splnil démonovi odporné tužby. Ještě zesílil vůli a pocítil Astroghův hněv, když si démon uvědomil, že se mu Zayl tak snadno nevzdá.

Ale Zayl doufal, že si Astrogha neuvědomuje, že lidská vůle má hranice. Nekromancer chtěl, aby ďábelský protivník ztratil trpělivost a zabil ho, než zeslábne. Jestli Zaylova vůle začne ochabovat a Astrogha si toho všimne, démon nakonec zvítězí.

Vše, o čem sníš, můžeš mít, šeptal pavouk. Bohatství, otroky, moc… celou říši…

Chceš říct, že tohle všechno budeš mít ty…

Neučiním s tebou, co učinil jsem s hlupákem tím! ujišťoval ho Astrogha. Copak nevzpomínáš si, jak služebníci mí pánem nazývali tě? Poděl se o tajemství svá se mnou a já svá ti zase dám…

Nebyla to slova, která tolik sváděla, neboť ta byla prostá a prázdná. Do každé slabiky však byla zapředena jiná forma magie, nesmírně jemná a zavrtávající se do nic netušící mysli způsobem, jakým se červ provrtává mrtvým tělem. Jen poslouchat Astroghu znamenalo dovolit jeho magii proniknout do myšlenek… pokud jste ovšem nebyli tak schopní v obraně proti podobným trikům jako Zayl.

Ale znovu, i on měl hranice… a ty se blížily rychleji, než by si rathman přál.

Zayla stále nenapadalo nic jiného než modlit se za rychlou smrt, která by zabránila, aby ho démon posedl. Nebyl tu ani nikdo, kdo by mu mohl pomoci, neboť Humbartovi chybělo i tělo, natož pak schopnost pohybovat se.

Jestli však měl zahynout, uklidňovala ho jedna věc. Poslal Salene zpět do města. Odtamtud uteče. Pokud se mu nepodařilo nic jiného, alespoň tohle dokázal.

Určitě byla v bezpečí…

Generál Torion za svou kariéru vybojoval spousty bitev a v tuto chvíli by vyměnil tenhle obludný boj i za tu nejhorší z nich. Nejlepší, co mohl o současné situaci prohlásit, bylo, že jeho muži dočasně drží pozice. Dorazilo několik posil, ale zprávy ze zbytku hlavního města dávaly tušit, že i kdyby dorazili vojáci poslaní Justinianem, jejich počet nebude velký. Torion předpokládal, že většina jich bude potřebná jinde. Teď to vypadalo, že pavouci přelézají přes všechny hradby.

To však na tom nebylo to nejhorší. Zprávy rovněž hovořily o tom, že ulicemi města kráčí mnozí obránci i nevinní civilisté v podobě oživlých mrtvol a jejich těla nesou na hlavách obludné pavouky. Zpočátku ztratili několik pozic právě kvůli tomu, že vojáci si neuvědomovali strašlivý osud, který čekal ty, kdo si nebudou dostatečně chránit hlavu. Díky Torionovi se naštěstí zpráva o největším nebezpečí rychle rozšířila.

Ale pavouci přicházeli a přicházeli. Za každého, který se zkroutil na hrotu meče nebo byl spálen hořícím olejem, se objevilo tucet dalších – a snad možná i sto.

Odkud se všichni berou? uvažoval velitel, zatímco pomáhal valit dopředu další sud s olejem. Nejméně pětina města byla v plamenech nebo už shořela. A bylo by ho shořelo mnohem víc nebýt skutečnosti, že déšť neustále sílil. Bylo nezbytné sytit každý ze zapálených ohňů olejem nebo jinou vysoce hořlavou tekutinou, ale hledat další zdroje bylo víc a víc obtížné. Několik míst, kde měl být uskladněn olej a podobné zásoby, bylo nedávno vyprázdněno. Z toho mála, co generál zjistil, se tak zřejmě stalo na rozkaz podepsaný Edmundem Fairweatherem. Torion mrtvého rádce neustále proklínal a doufal, že jeho smrt v plamenech byla dlouhá a bolestivá… a i pak by na jeho vkus byla ještě docela mírná.

Předal sud dalšímu vojákovi a zastavil se, aby nabral dech. Justinian, nyní znovu při smyslech, svalil většinu velení v celé záležitosti na daleko zkušenějšího a schopnějšího velitele. Nebylo by od generála Toriona vůbec domýšlivé, kdyby ho napadlo, že bez něj by snaha zachránit před touhle hrůzou co nejvíce lidí snad nebyla organizovaná vůbec. Jistě, měl štěstí, že se podařilo přežít několika jeho vyšším důstojníkům. Kdekoli to jen bylo možné, předal Torion velení někomu z nich. Litoval jen, že nikdo neviděl Aleka Mattheuse. Už dříve, když kapitánovou jedinou starostí bylo chycení Zayla, k němu dorazila zpráva, že má kapitán v úmyslu vzít oddíl a vyrazit nekromancera hledat mimo město.

Torion se smířil s faktem, že muž, kterého kdysi považoval za možného nástupce, zřejmě venku zahynul v boji proti blížícím se osminohým netvorům.

Generál se ještě jednou zhluboka nadechl a rozhlédl se po nejbližším okolí. Jedna řada lučištníků nepřetržitě posílala zapálené šípy, kam bylo právě potřeba. Bránili je vojáci s meči, kopími a loučemi. Na severu…

Na severu spatřil Torion muže, který by podle helmice mohl být ztraceným Alekem Mattheusem.

Unavený velitel se zazubil. Vyrazil kapitánovi naproti. Alec, s temným výrazem, staršímu veliteli pomalu zasalutoval. V druhé ruce držel pobočník značně zkrvavený meč.

„Aleku drahý!“ zavolal Torion, který na okamžik zapomněl na protokol. Byl až příliš šťastný, že zase pobočníka vidí. Sám neměl žádné syny a ve skrytu duše kapitána za syna považoval. „Kde jste, kruci, byl? Jste v pořádku?“

Následovala chvíle ticha a pak blížící se muž odpověděl: „Ano, jsem v pořádku.“

V jeho hlase byla jakási monotónnost, která ovšem Toriona nepřekvapovala. Všichni vojáci byli vyčerpaní a Alec vypadal, jako by ho snad táhli ulicemi po dlažbě.

„No, ani nevíte, jak jsem rád, že vás vidím, chlapče!“ generál se ohlédl k místu, kde muži přemistrovali sudy. „Mohl byste mě vystřídat a já se podívám, jak jsou na tom ostatní…“

Koutkem oka Torion zahlédl, jak k němu jeho pobočník natahuje ruku ve snaze sundat mu helmu.

Reflexy vycvičené v mnoha bitvách staršímu důstojníkovi pomohly zabránit mladšímu, aby ho o helmu připravil. Torion na kapitána vyděšeně pohlédl, jak odmítal uvěřit tomu, co bylo nyní zřejmé.

Stačilo se však podívat na Alekovu helmici, která mu na hlavě seděla až příliš vysoko. Snad by si toho všiml dříve být to někdo jiný než kapitán Mattheus.

Brzy však nebylo pochyb, že to, co stojí před ním, už není jeho oddaný pobočník.

Když generál Torion tasil meč, kapitán bodl. Torion bolestivě křikl, jak mu ostří Alekova meče rozseklo krk jen kousek od tepny.

Další útok už generál odrazil a s obavami si všiml, že muž před ním bojuje stylem, v němž čím dál víc poznával Alekův. Dobře si vědom, jak schopným jeho pobočník v boji s mečem byl, Torion přešel do protiútoku.

Generál našel odkryté místo a bodl. Mířil přesně; meč projel přímo kapitánovým nechráněným hrdlem.

Ze strašlivé rány vytekla hustá, napůl sražená hmota, která musela být krví… ale Torionův protivník ani nezpomalil.

Starší důstojník zaklel a uskočil právě včas, aby se vyhnul ráně, která by mu zasáhla hlavu. Částí mysli si uvědomoval, že se mu protivník stále pokouší srazit z hlavy helmu, zbytek zaměstnávala otázka, jak mohl bojovat někdo, kdo už měl být mrtvý. Pavouk na hlavě Aleka Mattheuse měl nad jeho tělem zjevně větší moc než ostatní…

Torion zaskřípal zuby a znovu udělal výpad, ovšem tentokrát stejně jako Alec mířil nikoli na tělo, ale na helmici.

Ani když byl naživu, nemohl se kapitán Mattheus generálovi rovnat, a Torionovi se podařilo to, co jeho pobočníkovi ne. Ostřím meče zasáhl okraj helmy. Odlétla a zazvonila o dlažbu.

„U Rakkise!“ zavrčel Torion, když spatřil skutečného protivníka. Pavouk zasyčel a Alekovo tělo zareagovalo sérií rychlých ran a výpadů proti velitelů. Torion byl na okamžik zatlačen do defenzivy. Začaly ho opouštět síly.

Ne! Tohle nedovolím! Upřel pohled přímo do tváře muže, který se měl stát jeho nástupcem stejně jako synem, a s modlitbou za Alekovu duši sekl.

Jeho meč přeťal pavouka vedví. Z netvora se vyvalil jedovatý zelený sliz.

Kapitánova tvář se zkřivila. Tělo zachvátilo několik groteskních křečí.

A pak se konečně Alec Mattheus bezvládně zhroutil na zem. Meč měl stále pevně v ruce.

Generál Torion lapal po dechu a hleděl na mrtvé tělo. Tohle se ho dotýkalo daleko osobněji než všechna ostatní těla. Ohlédl se přes rameno na místo, kde vojáci – i několik civilistů – udatně bojovali s přílivem zla.

A přestože bitvu vyhrál, viděl velitel Westmarche, že pokud se nestane zázrak, obránci nebudou schopni nic víc než držet pozice. Byli to jen smrtelníci a pavouci stále přicházeli a přicházeli.

Je to všechno na Zaylovi, uvědomil si generál. Všechno závisí na muži, kterého se pokoušel chytit. Všechno závisí na nekromancerovi… a, napadlo náhle Toriona, na Salene.

Jen nevyhnutelné oddaluješ… zasyčel Astrogha v jeho mysli. Budeme jedním… jedním…

Zayl cítil, jak jeho vůle slábne. A věděl, že to cítí i démon.

A až jedním budeme, potěšení zabít šedivého ti dám, který myslí si, že hlupák jsem…

Měl na mysli Karybda. Takže Astrogha nebyl slepý. Věděl, že Karybdus je koneckonců rathman, a proto také neustálá hrozba.

Uvědomoval si ale démon, jak prohnaný Karybdus je? Tím si Zayl tak jistý nebyl. Tak či tak, svět bude trpět.

A pak pavouk udělal cosi, co Zaylem otřáslo. Přestože nepolevoval v mentálním souboji s rathmanem, zároveň začal plivat děsivou lepkavou hmotu… jistý druh sítě. Skuteční pavouci takhle sítě nesoukali, ale Astroghova podoba pavouka jen připomínala, nic víc. Démon dál plival magickou síť, která se nyní obalovala Zaylovi kolem chodidel, nohou i zbytku těla.

Astrogha se připravoval na okamžik, kdy se mu hostitel konečně poddá. Démon toužil po skutečné pekelné podobě a Zaylovo tělo mu ji pomůže obnovit.

A zajatý nekromancer tomu nedokázal nijak zabránit.

Karybdus sledoval pavoukovo spřádání s despektem. Plný měsíc zůstane v téhle vzácné lunární fázi již jen krátce, ale Astrogha přeměnu jistě stihne dokončit. Starší nekromancer znovu skryl Zaylovu dýku za opaskem. Všechno bylo připraveno. Astroghovi bude krátce dovoleno vrátit se na tento svět, dosáhnout toho, co bylo pro rovnováhu nezbytné… a pak Karybdus pošle pavouka navěky zpátky do Pekla. Hranice byla tenká; zatím mohl dovolit všechny události, jako například přivést démona do Westmarche. Nesmělo se mu to však vymknout z rukou… tedy ne, že by se něco takového už částečně nestalo.

Pak bude načase přesunout se jinam a rozhodnout se co dál. Karybdus předpokládal, že má před sebou ještě spoustu práce, než bude rovnováha znovu nastolena. Až příliš mnoho generací rathmanů bojovalo proti zlu. Bude mu zřejmě trvat dalších sto let, než všechno napraví.

Ale on byl Karybdus, a tak věděl, že to dokáže… bez ohledu na nutné oběti – jakými byli Zayl, lord Jitan a nevinní obyvatelé Westmarche.

Wendigo nesl Salene lesem rychlostí, z níž se jí točila hlava. Huňatý obr se však lehce vyhýbal stromům i roklím, přestože v náručí nesl dospělou ženu. Když les konečně ustoupil vysokým kopcům, ukázal se wendigo jako stejně schopný i zde. Běžel po skále a vyhýbal se Aldrikovým obludným služebníkům, jejichž polohu jako by předem znal.

Salene si stále nedokázala vysvětlit vizi, která předcházela wendigově šokujícímu návratu. Šlechtična si mohla maximálně myslet, že vyčerpání spojené s riskantním použitím magie jí na chvíli pomátlo smysly. Mimo to, nyní bylo daleko důležitější najít Zayla dřív, než bude pozdě.

Což byla zřejmě ta samá věc, jakou měla v úmyslu i lesní bytost. Salene sice v neustálém vrčení nedokázala najít smysl, ale nakonec předpokládala, že se s wendigem nekromancer nějak spojil a ukázal mu, jak ji najít. To bylo jediné možné vysvětlení toho, že se objevil ve správný čas na správném místě.

Dávalo jí to naději… ne velkou, ale nějakou ano.

Ale nyní, když se blížili k místu, kde byla téměř obětována, Saleniny obavy vzrostly. Kromě toho, že spatřila několik zmutovaných sloužících lorda Jitana, bylo tu i zhruba půl tuctu mužů… jestli se jim tak ještě dalo říkat. Kráčeli, jako by byli náměsíční, a každý z nich měl na hlavě zvláštní pokrývku. Jejich výrazy se, alespoň podle toho, co dokázala rozeznat v mdlém světle vycházejícím zevnitř, zdály být prázdné a bez života.

Nejhorší bylo, že v nich poznala muže Aleka Mattheuse. Stejné vojáky, kteří se s kapitánem vydali pronásledovat nekromancera.

A skutečnost, že byli zde a zjevně pod vlivem protivníků, ji mohla pouze přivést na myšlenku, že i Zayl je vězněm. I Salene cítila děsivé síly vycházející ze starobylých ruin. Síly, se kterými by rathman, kdyby byl volný, jistě už dávno skoncoval.

„Je uvnitř, že ano?“ zašeptala k wendigovi. „Oni ho chytili, že?“

Hluboké zavrčení chlupatého tvora bylo nesrozumitelné, ale z tónu šlechtična pochopila, že hádala správně.

A pokud byl Zayl vězněm Jitana a druhého nekromancera, nemohlo z toho vzejít nic dobrého. Salene byla odhodlaná ho zachránit, když už nic jiného. Jestli se jí podaří Zayla osvobodit, jistě přijde na způsob, jak šílence zničit.

Ale jediná věc, která Salene napadala, bylo jednoduše vtrhnout dovnitř. Wendigo jí ukázal, kde vede tunel, ten však byl dobře střežen muži-pavouky a představoval zdánlivě složitější cestu než hlavní vchod.

Nejraději by si vchod ještě lépe prohlédla, ale její obří společník jí z nějakého důvodu nechtěl dovolit přiblížit se víc. Jako by cítil cosi, co ona ne.

Když Salene pomyslela na všechno, co dokázala bez medailonu i s ním, vybrala si nejlepší možnost. Bylo jasné, co udělá, až vrazí dovnitř; dostat se tak daleko však byla jiná věc.

„Kdybychom je dokázali odlákat…“ ale v okolí bylo daleko více stráží než předtím, a když Salene přimhouřila oči, spatřila dokonce po úbočí kopce šplhající pavouky. Tolik pavouků, že tomu ani nedokázala uvěřit.

To ji přivedlo na myšlenku, co se asi děje ve Westmarchi. Náhle pohlédla na wendiga v úžasu, jak se vlastně přes to ohromné hejno dostali oni dva. Znovu se jí vybavila vize okřídlené postavy ve skvostném rouchu, ale s tím, co stálo vedle ní, se to v žádném případě neslučovalo.

Zavrtěla hlavou a zahnala myšlenky na podobné záhady. Pavoučí měsíc jim visel přímo nad hlavami. Salene cítila, že brzy zmizí, a až se tak stane, všechno bude ztraceno.

Zadívala se na děsivé strážce a zašeptala: „Myslím, že vím, jak bychom mohli některé z nich přimět, aby šli jinam, ale…“

Teprve pak Salene zjistila, že mluví do prázdna. Jak ji takový obr mohl opustit, aniž by si toho všimla? Rozhlédla se kolem sebe v obavě, že se lesní bytosti něco stalo…

V příštím okamžiku ale uslyšela mocný řev a zvuk čehosi praskajícího – a pak přidušené zasyčení, z něhož bylo jasné, že jeden z obludných strážných právě zemřel.

Většina Aldrikových sloužících se shlukla do jediné smečky. Vojáci i pavouci společně. Několik jich zůstalo na místech, ale Salene nyní měla alespoň naději. Kdyby sejí podařila stejná věc jako v trůnním sále…

„Prosím…“ modlila se, aniž by vlastně věděla ke komu. „Ať to vyjde.“

Salene se zaměřila na prostor poblíž vchodu, kde v tuto chvíli nestál žádný strážný.

A najednou tam stála.

Jedno ze zbývajících monster se začalo obracet jejím směrem. Salene se soustředila na to, co si vybavovala z vnitřku svatyně, a vybrala si místo blízko východu. Doufala, že když si vybere odlehlé místo, nikdo ji nezpozoruje.

Zmizela a strážce ji jen o vlas minul.

O vteřinu později se zhmotnila uprostřed noční můry.

Zdálo se, že Zayl bude brzy sežrán.

Jeho vůle slábla. Zayl věděl, že už má jen několik sekund, než se jeho obrana rozpadne a Astrogha si vezme všechno. Pak už bude stačit jen pár minut a démon se zjeví v celé kráse.

Kdyby měl dýku, bylo by to něco jiného. Když byl nyní k pavoukovi tak těsně připoután, mohl by Zayl dýku velmi dobře použít proti Astroghově moci.

Ale on dýku neměl.

Měl ji Karybdus.

Karybdus uslyšel zavytí. Soustředil se a hledal jeho původce. Na samém prahu vnímání cítil wendiga. Rathmanovi připadalo podivné, že by zvíře stálo právě v místě, kde ho téměř nevnímal. Karybdus na shodu náhod nevěřil. Něco se dělo.

O chvíli později vycítil přítomnost ještě kohosi… koho znal.

Té ženy. Lady Salene Nesardo.

Skryl překvapení za nehybnou tváří a prudce se otočil směrem, kde žena musela stát. Když se tam však podíval, nebyla tam. Namísto toho ji nekromancer nyní cítil po pravé ruce.

Ale ani tam šlechtična nebyla.

Karybdus svraštěl obočí, neboť si uvědomil, co se děje.

Pochopil to však příliš pozdě, neboť ho do hrudi zasáhl ohnivý blesk a odmrštil ho k protější stěně.

Třesoucí se Salene hleděla na černě oděného padoucha a modlila se, aby hned nevstal. Když Karybdus skutečně zůstal nehybně ležet, obrátila se zpět k děsivému představení.

Kousek od ní leželo Sardakovo znetvořené tělo a z té hrůzy, co s ním démon provedl, sejí chtělo zvracet. Okamžitě pochopila, že použili jeho krev – třebaže otrávenou –místo její.

Ještě daleko horší pro ni byl pohled na to, co se dělo se Zaylem. Stále ještě žil, ale nyní ležel zcela omotán v jakémsi kokonu, z něhož mu trčela jen hlava a kostlivá ruka.

Na hlavě mu seděl obrovský pavouk tak obludný, že nemohl pocházet z tohoto světa, a zatímco nohama držel v sevření nekromancerovu lebku, z tlamy mu neustále vycházelo vlákno.

Pavoukovy oči se rozzářily a ona si byla jistá, že její přítomnost zaregistroval. Nicméně pavouk neudělal nic a dál sebejistě omotával oběť. Choval se, jako by ho nová příchozí nemohla nijak ohrozit.

Šlechtična brzy zjistila, proč tomu tak je. Jen na poslední chvíli Salene varoval pohyb přímo nad ní před hrozícím útokem. Ukázala rukou nahoru a právě včas zasáhla jednoho z Adlrikových služebníků, který měl v úmyslu na ni skočit.

Když dopadl přímo před ni v podobě hořící masy, napadlo lady Nesardo, kde je asi zrádný šlechtic. Odpověď přišla hned v příštím okamžiku, když se podívala za Zayla. Jediný pohled na to, co z Aldrika zbylo, Salene stačil, aby pochopila, že nesmí váhat ani vteřinu.

Navíc se k místu, kde stála, začali blížit zvenčí i zevnitř další zmutovaní služebníci. Nyní chápala, proč si netvor na Zaylově hlavě nedělal žádné starosti – byl to evidentně on, kdo je přivolal. Ostatní byli opatrní, zejména poté, co viděli, jak se vypořádala s Karybdem, ale počet jim brzy dodá odvahu, kterou potřebovali k útoku. Mezitím dají většímu pavoukovi čas, aby mohl dokončit ohavné dílo.

Salene si prohlížela Zayla. Její zatím nejúspěšnější kouzla měla co dělat buď s teleportací, nebo s vyvoláváním ohně, ale ani jedno z nich by nekromancerovi nepomohlo. Pochybovala, že by dokázala zničit pavouka, aniž by zároveň zabila Zayla, ale jestli neudělá vůbec nic…

„Paničko!“ zavolal vítaný a velmi známý hlas. „Má paní!“ křičel Humbart odněkud. „Tady, sem!“

Dva služebníci zasyčeli a vrhli se na ni. Místo aby na ně seslala oheň, Salene se instinktivně přemístila. Objevila se vedle Humbartova potrhaného váčku, zatímco obludy se srazily a zmateně skončily vzájemně propletené na zemi. Ostatní zaváhali, neboť nevěděli, jak se přizpůsobit novému způsobu boje.

„Hezky, paničko!“ okomentovala její výkon lebka. „To byla pěkná finta!“

„To je teď jedno! Můžu udělat něco pro Zayla?“

„Jenom jednu věc! Dejte mu jeho dýku! To pomůže! Fakt!“

Rychle se rozhlédla. „Ale kde je?“

„Má ji ten zatracený Karybdus! Za opaskem! Viděl jsem to!“

Salene se otočila k nehybnému nekromancerovu tělu a zaváhala. „Za opaskem?“

„Je to největší a asi jediná šance!“

Tohle Salene potřebovala slyšet. Ještě jednou na Karybda pohlédla a ujistila se, že pokud není mrtvý, jistě je alespoň v bezvědomí.

Jediná myšlenka a už stála před smrtelně nebezpečným nekromancerem. Rychle se rozhlédla, aby se přesvědčila, že poblíž není žádný z netvorů, sklonila se ke Karybdovi a odhrnula mu plášť.

Tady! Salene zpoza opasku vytáhla kostěnou dýku…

A v ten okamžik Karybdus otevřel oči.

Ne,“ zašeptal. „Myslím, že ne.“

Jeho ruka v rukavici jí sevřela zápěstí. Salene se pokusila přemístit… ale nic se nestalo. Pokusila se o ohnivou kouli, avšak se stejným výsledkem.

„Obě tyhle schopnosti jsem ti vzal,“ vysvětlil Karybdus, jako by mluvil s učedníkem u zkoušek. „A zneškodnil. Nemůžeš dělat nic.“

Salene po něm zoufale prudce sekla Zaylovou dýkou. Pohotově ji chytil i za druhé zápěstí.

„Nic,“ opakoval. „Absolutně nic.“

22

Salene se zoufale snažila osvobodit, ale nekromancerův stisk byl ocelový. Vyhýbala se jeho přímému pohledu, vědoma si všeho, co dokáže. Ale i tak Salene věděla, že dříve či později z ní Karybdus vysaje všechnu sílu stejně, jako to už jednou udělal, nebo s ní skoncuje nějakým jiným ďábelským kouzlem.

Pohlédla na Zaylovu dýku. Kdyby mu ji alespoň mohla nějak dát, stála by její oběť za to. Humbart říkal, že s ní by měl Zayl šanci.

Kdyby se jí podařilo alespoň tohle…

Neviditelná síla jí dýku vytrhla z ruky. Nejprve si myslela, že je to Karybdova práce, ale vzteklé protivníkovo zavrčení ji přesvědčilo o opaku.

Dýka se vznášela nad ní, jako by čekala. Salene na ni upřeně zírala a přála si, aby se vrátila k Zaylovi.

V okamžiku, kdy na to pomyslela, vystřelila kostěná dýka k mladšímu nekromancerovi.

Salene si uvědomila, že ji vedla její vůle. To ona zbraň přiměla, aby letěla k Zaylovi.

„Ne!“ Karybdus seji pokusil otočit tak, aby se mu musela podívat do očí. Salene se zoufale snažila dívat zhruba k místu, kde ležel Zayl.

Pak bez varování do síně vrazil obrovský tvor. Wendigo, krvácející po celém těle a s paží bezvládně visící s sebou přitáhl sedm pekelných služebníků zoufale se držících jeho kožichu. Každý krok ho zjevně stál ohromné úsilí, ale lesní bytost se nehodlala zastavit. Když se jeden z těch, kteří na něm viseli, přiblížil k jeho zdravé ruce, rychle ho chytil za hlavu a jednoduše mu rozdrtil lebku.

Wendigova přítomnost odlákala z blízkosti Salene ostatní služebníky. Vzhledem k tomu, že nyní v obrovi spatřovali největší nebezpečí, vrhli se na něj úplně všichni.

I Karybdovu pozornost na chvíli upoutal ohromující wendigův příchod, a to Salene stačilo. Trochu se nadzvedla a zaměřila se na Zaylovu trčící ruku.

Dýka proklouzla pavučinou a dokonale přistála v nekromancerově kostěné dlani.

Salene ucítila, jak jí Karybdus pustil zápěstí. Než však stačila zareagovat, sevřel jí hrdlo.

„Ohrožujete rovnováhu,“ řekl a nepatrná změna v jeho intonaci dávala tušit, jak obrovský vztek jím cloumá. „Není většího zločinu. Budete potrestána…“

Zayl cítil, jak mu tělo tuhne. Už se téměř nedokázal soustředit, vůli se mu ovšem stále ještě dařilo zabránit tomu, aby se Astrogha dostal dovnitř.

A pak se jeho ruky dotklo cosi povědomě teplého a nádherného. Nekromancerovy kostlivé prsty sevřely předmět, který se mu nečekaně ocitl v dlani.

A jeho naděje náhle znovu ožily.

Slova vyšla ven zcela instinktivně, slova ve zvláštním jazyce, který Rathmu před staletími naučil Trag’Oul.

Slova, která způsobila, že kostěná dýka, kterou držel, nyní jasně a mocně zářila.

Zayl ucítil pavoukův okamžitý odpor. Uvězněný nekromancer se ze všech sil snažil namířit dýku tam, kde cítil Astroghu.

Noha se odlepila ze Zaylovy lebky. Tlak na rathmanovu mysl úměrně tomu zeslábl. Povzbuzen, Zayl dýkou několikrát pohnul tam a zpátky. Oddělily se i další nohy a vlákna sítě z něj spadla, jako by byla vzduch.

Když nyní mohl lépe pohybovat rukou i hlavou, pokusil se Zayl dostat z odporného kokonu úplně. Náhle mu začalo hučet v hlavě a došlo mu, že se ho Astrogha zoufale snaží zmocnit.

Nechci tě! řekl démonovi. Zabij mě, ale nikdy mě nedostaneš!

Tlak zmizel. Zayl zaváhal, neboť měl silné podezření, že je to trik.

Pavouk mu spadl z hlavy.

Nekromancer ucítil ohromnou radost z toho, jak na poslední chvíli unikl, ale zároveň v něm vzrostly obavy z toho, co má Astrogha v plánu nyní. Démonovi rychle ubíhal čas, během kterého musel dokončit znovuzrození. Astrogha musel mít na Zayla připraveno něco jiného.

S touhle myšlenkou na paměti Zayl zuřivě řezal dýkou zbytky sítě. Čekal, že každým okamžikem na něj zaútočí Astroghovi služebníci, ale nestalo se tak. A kde byl vlastně Karybdus? Protivník mu jistě nedovolí takhle snadno uniknout.

Když se však Zayl konečně dostal ze sítě, zaznamenal jiné, velmi znepokojující zvuky. Slyšel bolestivý řev, který mohl vydávat jen wendigo, jemuž se nějak podařilo se vrátit. Slyšel zběsilé syčení přeměněných služebníků. Muži-pavouci zjevně na lesní bytost útočili. Nekromancer rovněž slyšel Humbarta cosi zuřivě volat… na něj.

„Zayle! Zayle, chlapče! Má ji, ten bastard ji drží! Karybdus! A on ji… panenko skákavá! Vypadni odtamtaď, chlapče, dělej! Nafukuje se to!“

Poslední slova se vztahovala k čemusi poblíž Zayla, čeho si všiml také. Cítil, že Astrogha využil oslabených hranic mezi oběma světy k tomu, aby načerpal sílu potřebnou pro dokončení přeměny.

Ale co démon hodlal použít jako tělo?

Zaylovi stačil jediný pohled, aby to zjistil. Astrogha se vrátil k ostatkům lorda Jitana a zmocnil se jich, ještě než docela vychladly. Pavouk už stačil pokrýt většinu šlechticova těla pavučinou a jeho strašlivá přeměna již vlastně začala, neboť ležící tělo začalo zevnitř růst do rozměrů daleko větších, než by kterékoli lidské tělo dokázalo. Už bylo veliké téměř jako wendigo a dál se nafukovalo.

Zayl zamumlal kouzlo a hodil dýku. Ta letěla neomylně přímo proti bílému kokonu – od kterého se odrazila, jako by zasáhla ocelovou stěnu.

Když se k němu dýka vrátila, odvrátil na chvíli jeho pozornost od zdánlivě nezranitelného démona žalostný řev. Mocný wendigo byl nakonec přemožen nesčetnými útočníky. Statečný tvor klesl na kolena. Podařilo se mu ještě rozdrtit na kaši jednoho z protivníků, ale pak se vzdorovitým zavrčením padl tváří na kamennou zem.

Zayl udělal rychlé gesto rukou. Ve vzduchu ze zhmotnily Zuby Trag’Oula a pak, poháněny nekromancerovým skrytým vztekem, proklály tvory na ležícím wendigovi. Děti Astroghy zahynuly všechny najednou a přežily tak obřího protivníka jen o několik vteřin.

Ale byli tu ještě další, a co hůř, Zayl spatřil, jak u nedaleké stěny bojuje Karybdus se Salene. Kolem druhého rathmana začaly vířit síly. Byly to síly, v nichž Zayl poznal to nejstrašlivější kouzlo… kouzlo, které měl Karybdus v úmyslu seslat na lady Nesardo.

Zayl zaskřípal zuby, obrátil se k mrtvému wendigovi a zašeptal několik slov. Nedovolí, aby Karybdus ještě ublížil Salene nebo komukoli jinému.

Slova vyslovil navenek normálně, ale Zayla stála takové úsilí, jaké ho nestál ani celý souboj s Astroghou. Když však spatřil, jak se nad mrtvým tělem huňatého obra začíná tvořit mlha, pocítil temné uspokojení.

„Karybde!“ zařval Zayl. „Karybde! Vzhledem k tomu, že už asi duši nepotřebuješ, nevidím důvod, proč by ses s ní měl dál tahat!“

Přesně jak doufal, protivník se nemohl neotočit, což způsobilo, že musel na chvíli přerušit kouzlo.

Nad wendigem se na přízračných křídlech vysoko do vzduchu vznesla kostlivá postava – kostlivý duch – vzdáleně připomínající huňatého obra. V mnoha ohledech připomínala přízrak z hrobky, který napadl Zayla, tohle však bylo mnohem víc.

Se zavytím plným touhy po pomstě to vylétlo proti Karybdovi.

Reflexy druhého rathmana byly rychlé, ale ani Karybdus nedokázal včas uhnout. Místo toho, těsně předtím než k němu kostěný duch dorazil, před sebe postavil Salene.

Na rozdíl od přízraku z hrobky však tahle věc, kterou Zayl vyvolal, nezaútočila hned. Ti, které chtěl Zayl ochránit, se od ní nemuseli ničeho obávat. Salene byla naprosto v bezpečí, přestože ji její věznitel použil jako štít.

Karybdus ovšem v bezpečí nebyl ani v nejmenším. Během okamžiku přízrak lady Nesardo těsně obletěl. Starší nekromancer neměl čas ani vzdychnout, když mu kostěný duch vrazil do hrudi strašlivé spáry…

A hned je zase vytáhl. To v nich už ovšem svíral cosi stříbrně zářícího. Kvílející přízrak se okamžitě vrátil k wendigovu tělu a pak jím propadl zpět do říše mrtvých.

A s sebou si vzal Karybdovu duši.

Nebo ne? Salene se rozběhla k Zaylovi, ale Šedovlasý nekromancer – který už vypadal, že se zhroutí – se znovu napřímil. S popelavou tváří, ale stále představující nebezpečí, Karybdus chraptivě řekl: „Není to tak strašné… přijít o kousek duše… jak si možná myslíš… mladý Zayle… Za ty roky… už jsem přišel o větší kus… ale vždy jsem ji… dokázal znovu získat…“ Pak vztáhl ruku k běžící Salene. „Od těch, kdo ji opravdu už nepotřebovali…“

„Salene! vykřikl Zayl. „Pozor!“

Vzhledem k tomu, že jeho reakce byla příliš pomalá, bál se Zayl nejhoršího. Když však Karybdus udělal známé gesto a ve vzduchu se zhmotnil Dráp Trag’Oula, Salene náhle zmizela. Kostěné kopí narazilo do stěny takovou silou, že se síň otřásla a na zemi se roztříštily kusy prastaré malty. To odstartovalo řetězovou reakci a k místu, kde stál Karybdus, se nyní rychle blížily ohromné praskliny.

Co se Salene týkalo, ta nyní stála přímo vedle zmateného Karybda a v ruce třímala zbraň, kterou Zayl znal až příliš dobře.

Obřadní dýku, jíž zahynul Sardak.

„Za mého bratra!“ vykřikla lady Nesardo.

Už chtěla zabodnout ostří ohavné zbraně do Karybdova zátylku, když ze záhybů pláště vyskočil nekromancerův obludný společník. Když se ji pavouk pokusil kousnout, Salene uhnula a zabila ho.

Podle Karybdovy reakce však stejně dobře mohla zabít i jeho. Nekromancer vydal zcela nepřirozený výkřik a odstrčil ji. Když mu přítel padl do náruče, klekl nekromancer na zem a začal mu se zoufalou snahou ošetřovat zející ránu.

Otřesená Salene se zhmotnila vedle Zayla. Pomohla mu na nohy a pak na mladého nekromancera pohlédla rudýma očima.

„Zayle, já…“

„To nic!“ Odstrčil ji, když se na ně vrhl jeden ze sloužících. Zayl pozvedl dýku, jejíž světlo tvora uprostřed skoku oslepilo. Narazil do kamenného oltáře, a než se stačil vzpamatovat, nekromancer ho probodl i s parazitem na hlavě. Pak Zayl přiložil dýku ke rtům a cosi zašeptal. Náhle se kolem nich zhmotnila velká stěna z kostí, od které se ostatní sloužící jen bezmocně odráželi.

Rathman se zhluboka nadechl a pokračoval: „Musíme skoncovat s Astroghou! Než nám všem vyprší čas!“

Pohlédla na probíhající obludnou přeměnu a zavrtěla hlavou, neschopna odpovědět. Zayl přesně chápal, jak se cítí, neboť démonovo dílo bylo téměř dokončeno. Kokon se nafoukl do velikosti dvojnásobně převyšující wendiga, a do šířky snad ještě víc. Uvnitř se natahovalo a formovalo cosi, co už nebylo Aldrikem Jitanem a co mělo zatím ještě nezřetelný zářící tvar. Částečně to připomínalo zmutované služebníky, tohle však zjevně bylo daleko odpornější. Bylo možné rozeznat osm končetin a tělo vzdáleně připomínající pavouka, ovšem s jistými rysy, které byly vzdáleně lidské. Nahoře byla ohromná hruškovitá hlava s velkými shluky očí. Před hlavou se cosi pohybovalo a nepochybně šlo o dvojici kusadel. Na mnoha místech pavučinou vycházely ven chomáče černých chlupů – bezpochyby démonova srst.

Zayl obrátil hlavu ke stropu. Cítil, že Pavouci měsíc už téměř dosáhl závěrečné fáze a stín brzy zmizí. Jestli se to stane a Astroghu nikdo nezastaví, pak démon dokončí přeměnu a vstoupí na svět ve skutečné podobě a se všemi schopnostmi.

A jestli k tomu dojde, Westmarchi nezůstane žádná naděje a nejspíš ani Západním královstvím.

Ale co mohl Zayl dělat? Zatím veškeré jeho pokusy Karybda i démona přelstít selhaly a tím, že zachránil Salene, jim jen daroval Sardaka, jehož tělo použili jako oběť…

Jistě! napadlo náhle rathmana. Všechno je v krvi!

Prudce se otočil k Salene. „Poslouchejte mě a odpusťte mi, co budu žádat, má paní! Existuje jediná možnost, jak Astroghu zničit, než bude na tomto světě celý! Vaše krev…“

„Moje co?“

„Upokojte se! Nepotřebujeme mnoho! Ani ne tolik jako tehdy v domě, když jsme vyvolávali Riordana! Jen tolik, abych namočil hrot dýky, kterou jste vzala! Patříte do Astroghova rodu! Vaše krev spojuje oba světy…“

Salene to nechtěla poslouchat. „Já že jsem potomek tohohle?“

„Jen krví!“ uklidňoval ji rathman. „Jiné spojení mezi vámi není! Vaši předci z tohoto světa jsou lidé, ale skutečnost, že jste s démonem touhle jedinou věcí spojená, není jen jeho požehnání, ale bude to i jeho zkáza! To, co ho dokáže připoutat k tomuto světu, pouto rovněž zničí!“

Síň naplnil strašlivý zvuk připomínající trhání plátna. Z kokonu vylezla děsivá končetina zakončená pěti prsty s drápy, ovšem i tak lidskými, a zkoumala okolí.

Tvář lady Nesardo ztuhla. „Co mám dělat?“

„Podejte mi dýku… a zápěstí.“

Ochotně mu dala obojí. Zayl s omluvným výrazem otřel čepel a pak jí prořízl kůži na zápěstí.

Navzdory gravitaci krev stoupala po ostří. Zayl vše trpělivě sledoval, nehledě na neustálé útoky netvorů na kostěnou stěnu a Astroghovo líhnutí.

„Hotovo!“ prohlásil nakonec. Cosi nad ostřím zašeptal a spokojeně sledoval, jak zbraň i krev pokryla temně zelená záře. Pak podal dýku zpět Salene.

„Tohle můžete udělat jen vy. Jeho potomek, jeho krev, vlastní rukou. Omlouvám se, že to tak musí být…“

Salene uchopila dýku zkušeně jako nějaká amazonka a odpověděla: „Jen mi řekni, kam ho mám zasáhnout! Už jsem toho kvůli té potvoře ztratila moc!“

„Do hlavy. Musíte ho bodnout do hlavy. Mezi oči. Už není moc času.“

„Tak to bych měla jít na to, ne?“

A s těmi slovy Salene zmizela.

Zayl po ní už chtěl sáhnout, ale věděl, že by ji nezastavil. Oba si byli dobře vědomi možnosti, že i když Salene uspěje, stále ještě u toho může zahynout.

Ale nekromancer byl odhodlaný něčemu takovému zabránit, jakkoli to bude možné. S vlastní dýkou připravenou se obrátil k Astroghovi. Další dvě ohavné nohy už byly venku a nyní trhaly pavučinu v místech, kde měla být démonova tvář.

‚Jsssssem zzzzzzde!“ zasyčel Astrogha. „Vrátil jsssem sssse ve všššší sssslávě! Celý ssssvět děti mé pozzzzřou!“

Salene se zhmotnila přímo na jeho zádech. Zabodla dýku přesně do místa, kam jí řekl Zayl.

Když čepel hladce vnikla dovnitř, démon zavyl bolestí. Prudce se otřásl a Salene jen díky tomu, že se stále držela čepele, nespadla a nezabila se.

Ale navzdory Zaylovým předpokladům Astrogha nezemřel. Pavoučí měsíc doputoval až příliš daleko, než aby bylo možné démona zabít tímhle způsobem. Určitě cítil strašlivou bolest, ale nic víc.

Spáry s ostrými drápy sekly po lady Nesardo a s ďábelskou přesností jí rozervaly šaty. Zayl si uvědomil, že šlechtična je příliš rozrušená, než aby se dokázala přemístit.

„Ke mně, Salene!“ vykřikl. „I s dýkou, rychle!“

Kostěná stěna se náhle zachvěla, ale nikoli pod úsilím Astroghových dětí.

Karybdus, s tváří bledou, ale s odhodlaným výrazem, prostrčil ruku skrz. Stěna se znovu otřásla a tentokrát z ní odpadlo několik kousků. „Nedovolím ti… zničit roky… mé práce! Otrávit následníka trůnu, zmanipulovat toho šlechtického šaška a celou dobu zpracovávat mysl nového krále… prostě nedovolím!“

Zbytek stěny se konečně rozpadl… právě když se Zaylovi v náručí zhmotnila Salene.

„Ne… nefungovalo to, Zayle!“

„Vím, ale máme ještě jednu šanci! Máte tu dýku?“

Místo odpovědi zbraň zvedla. Vedle její krve na ní ulpěla i tmavá tekutina, v níž Zayl poznal tu, která kolovala v žilách démonovi. Přes všechnu sílu, s jakou Salene čepel zabodla do Astroghovy hlavy, zůstalo na ní jen pár kapek.

Budou muset stačit. Teď tu ale bylo nebezpečí v podobě druhého nekromancera.

„Salene! Jestli jste schopna proti Karybdovi použít ještě nějakou moc, udělejte to! Rychle!“

Řekl to málem pozdě, neboť starší rathman už sesílal kouzlo. Salene na něj vyslala kouli surového ohně.

Tentokrát lépe připraven ji Karybdus snadno odrazil a vůbec si nevšímal Dětí Astroghy, které zahynuly v plamenech. Ale s kouzlem musel začít od začátku, což Zaylovi stačilo.

Co se týče démona, tomu nyní zbývalo uvolnit už jen poslední z nestvůrných nohou. Tu a tam na něm visely rozervané zbytky šatů lorda Jitana a v obludné pavoučí tváři Zayl vzdáleně rozeznával šlechticovy rysy. Možná že se pavoukovi nepodařilo získat Zaylovy znalosti a schopnosti, ale i ty Aldrikovy jistě Astroghovu sílu značně zvýšily. Pavouk nyní naháněl daleko větší hrůzu, než když čelil útoku Vizjereiů.

Démon si dvěma končetinami tiskl ránu na hlavě. Z postiženého místa stoupal černý kouř a Astrogha sám sebe hojil.

Ano, bylo očividně příliš pozdě na to netvora zničit, ale na tohle už Zayl nemyslel. Zašeptal kouzlo a nakreslil oválný tvar s třemi křížky. Pak nekromancer spojil hrot obřadní dýky se svou a obě namířil nikoli na Astroghu, nýbrž na rozbité zbytky démonova bývalého vězení.

Tohle je místo, kde jsou si oba světy nejblíže a hranice nejtenčí, připomněl si Zayl, zatímco se soustřeďoval. Proto Vizjereiové vytvořili tu kouli zde a proto se také později pokusili chrám zničit!

Zaslechl Salenin výkřik, ale neodvažoval se nechat vytrhnout ze soustředění. Teď, nebo nikdy…

Skořápka, která byla Pavoučím měsícem, se rozevřela jako květina… nebo spíš jako lačná ústa. Koule se zvětšila a Zayl ucítil, že se zvedl silný vítr. Vítr vanoucí do artefaktu.

„Celý znovu jsssem!“ zasyčel obrovský pavouk, který si ještě nevšiml, co se děje za ním. Obrátil se na nekromancera. „Tvá bude krev první, kterou pít budu!“

Čtyři z končetin se začaly sápat po nekromancerovi, ale ani nyní se Zayl nenechal vyrušit.

Ohavné ruce s vražednými drápy už byly jen centimetry od jeho těla – dál se však nedostaly. Bojovaly s neviditelnou, ale neproniknutelnou silou. „Co je to?“ žasl Astrogha.

„Vracím tě do jediného světa, kterému kdy budeš vládnout, démone!“ řval nekromancer. „Do jediného, kterého jsi hoden!“

Obrovitý pavouk se ohlédl… a Zayl poprvé rozpoznal v jeho hlase strach. „Ne! Tam ne! Tam nepůjdu! Nikdy víc!“

„Ale musíš! Nemáš jinou možnost!“

V mnohanásobně zvětšené skořápce nyní zela ohromná prázdnota. Vítr sílil. Zaylův plášť se divoce zmítal k artefaktu, ale rathman byl zatím schopen nápor ustát.

Jednoho z Jitanových přeměněných služebníků to servalo ze zdi, které se držel, a zmizel ve skořápce. Následoval ho další a další. Jako Děti Astroghy byli tihle tvorové stejně prokletí jako démon a měli sdílet jeho osud.

Pak se však stalo cosi, co rathman neplánoval. Sardakovo tělo ležící na zemi vedle oltáře se náhle otřáslo, jako by bylo živé. Mírně se posunulo ke skořápce, ale zachytilo se o dva velké kusy kamene, které spadly ze stropu.

I Nesardové byli spojeni s Astroghou, což znamenalo, že jsou ve stejném nebezpečí a budou nasáti do koule.

Ze strachu o Salene se Zayl na chvíli odvážil odtrhnout pozornost od kouzla. Teprve nyní zjistil, že šlechtična leží nehybně na zemi. I její tělo mělo snahu pohybovat se ke kouli, ale stejně jako v případě bratrova těla se i Salene na chvíli zaklínila.

Nekromancer se pokusil k ní dostat, ale náhle ho cosi začalo táhnout ke zmítajícímu se Astroghovi. Démonovi se podařilo chytit ho za nohu. Malé, avšak vražedné ruce s ohromnými drápy z něj rvaly šaty a na několika místech i kůži.

Noha se mu málem podlomila. Zayl vytrhl dýku z probíhajícího kouzla a sekl po sápajících se rukou.

Démon zasyčel a pustil ho. Astrogha se nyní držel okrajů gigantické skořápky a zoufale hledal nějakou páku, které by se zachytil lépe. Vychrlil k Zaylovi vlákna pavučiny, ale byla krátká, a tak sítí obalil jen oltář. Jestli si démon myslel, že ho těžký kámen zachrání, strašlivě se mýlil. Místo toho, když se vlákna napjala, oltář se uvolnil. Démonova snaha přitáhnout se způsobila, že oltář vystřelil přímo proti němu jako vymrštěný katapultem.

Zasáhl pavouka do hrudi. Astrogha se neudržel. Se zuřivým syčením se gigantický pavouk propadal do temnoty. „Néééé!“ řval. „Néééé…“

Astrogha zmizel, ale koule ještě stále nasávala všechno, co s ním bylo spojeno. Pavouka rychle následoval zbytek obludných dětí. Všechny se snažily něčeho zachytit, ale nic nenašly.

Zayl cítil, že i obřadní dýka chce následovat Astroghu do skořápky, ale rathman ji ještě potřeboval. Musel si být naprosto jistý, že se koule dokonale uzavře…

Hrdlo mu sevřelo zbrojí kryté předloktí. Zayl přímo v uchu uslyšel Karybdovo zavrčení: „Všechno jsi zničil! Rovnováha už nikdy nebude nastolena, ty slepý blázne!“

„Jediný… kdo tu je… slepý,“ vymáčkl ze sebe přidušeně Zayl, kterému se podařilo otočit, takže oba nekromanceři nyní stáli proti sobě, „… jsi ty, Karybde! Zaslepený šílenstvím a zlem!“

Starší nekromancer jeho slova nevnímal. „Dej mi dýku! Ještě je čas to napravit!“

V Zaylově životě bylo jen velmi málo okamžiků, kdy pocítil skutečný vztek. Nejsilnější cítil toho dne, když jeho kouzlo, nezbytné pro vypuzení zla, proti němuž s rodiči bojoval, očistným ohněm zároveň zničilo všechny kromě něj samotného. Skutečnost, že Zayl téměř bez jediné újmy přežil, v něm roznítila vztek na sebe samého, se kterým bojoval několik let. Dokonce se pokusil o cosi nemyslitelného a zkusil rodiče přivést plnohodnotně zpátky k životu, a namísto jejich duší poskytnout říši mrtvých tu svou. Jen včasný zásah učitelů mu zabránil způsobit daleko větší katastrofu a přinutil ho nakonec smířit se s faktem, že to, co se stalo těm, které v životě miloval nejvíce, nemůže změnit.

Ale pokud bylo možné pocítit vztek, který by se tomuto zážitku alespoň trochu blížil, byl to ten, jejž Zayl cítil teď vůči Karybdovi. Znesvětil vše, v co Zayl kdy věřil. Stalo se z něj to, zač cizinci často rathmany považovali. A co hůř, u jeho nohou nyní ležela žena, které Zayl přišel na pomoc a jež v něm vyvolala city, jaké dosud nepoznal. Myšlenka, že by Salene mohla být mrtvá, navíc Ka-rybdovou rukou, byla poslední kapka, která nekromancerovi chyběla.

„Dýka je tvá, Karybde!“ zařval nekromancerovi přímo do tváře. „Kéž si vás drak vezme oba!“

Vrazil Astroghovu dýku protivníkovi přímo do hrudi. Tam, kde nic jiného magickou zbrojí proniknout nedokázalo, démonická dýka – poháněná Zaylovou magií, a navíc i veškerou vůlí – prorazila kov, jako by to bylo bláto.

Karybdus hekl, když mu čepel probodla černé srdce bez duše.

Zayl ho prudce otočil tak, aby šedovlasý nekromancer stál zády k zavírající se skořápce.

„Rovnováha bude zachována,“ zašeptal Karybdovi.

Zayl do protivníka strčil, jak nejsilněji dokázal, a zároveň pustil dýku. Karybdus zoufale máchl rukou ve snaze zachytit se Zaylova pláště… avšak marně.

S hlasitým výkřikem se starší nekromancer poroučel za pavoučím démonem a jeho pekelnými služebníky. Karybdus vlétl do jámy těsně před tím, než by pro něj byla už příliš malá. Zachytil se okrajů, ale ne s větším úspěchem než Astrogha. Karybdus byl nasát dovnitř.

Jeho křik utichl, až když se Pavoučí měsíc konečně neprostupně uzavřel.

Zayl klesl vyčerpáním na koleno. Chrám kolem něj se pod příliš velkým tlakem mocných sil začal hroutit. Nekromancer si toho nevšímal, lapen mezi lítostí k Salene a pohledem na prokletou kouli. Když zákeřná fáze měsíce konečně přešla, začala se koule smršťovat a rychle se vracet do původního stavu.

Zayl věděl, že musí udělat ještě jednu věc. I když se chrám hroutil, Pavoučí měsíc tu nemohl zůstat. Byl by příliš blízko nejtenčímu místu mezi světy. Nemohl si dovolit ani to nejmenší riziko, že by se Astrogha mohl osvobodit. A teď tam měl i Karybda…

Zayl se pokusil vstát, ale nepodařilo se mu to a byl nucen plazit se po zemi. Koule, nyní ne větší, než když ji vlastnil lord Jitan, se mu blízkostí vysmívala, ale Zayl víc a víc tušil, že se k ní nedostane. Dál už nemohl.

A pak ho uchopily za ramena dvě ohromné ruce a zvedly ho, jako by byl malé dítě. Zayla napadlo jen to, že snad wendigo nějakým způsobem přežil a nyní mu přišel na pomoc. Pokusil se lesní bytosti poděkovat, ale hlas ho neposlechl.

Konečně se Zayl dokázal Měsíce dotknout. Ve snaze získat od něj pomoc, přitiskl k němu dýku a vyslovil poslední kouzlo.

Objevili se jako stíny, všichni tři. Cítil jejich vzdálenou přítomnost od první chvíle, kdy sem přišel. Skutečně nebyli víc než stíny, ale bezpochyby to byli Vizjereiové. Když sem Karybdus vstoupil, musel se nějakým způsobem zbavit jejich hrozby. Přestože však nyní nebyli víc než vzpomínkami na lidské bytosti, Zaylovi poslouží.

Nekromancer nasucho polkl a vypravil ze sebe: „M… Měsíc… vezměte jej! Přikazuji vám pohřbít ho na nejhlubším dně nejtemnějších vod, aby ho nikdy nenašel žádný člověk, démon ani anděl!“

Prostřední ze tří natáhl ruce z dýmu a uchopil do nich Pavoučí měsíc.

Stane se, ozval se v nekromancerových uších šepot. S potěšením.

S těmito slovy stíny zmizely.

Zayl se překulil na záda a chystal se přikázat wendigovi, aby odnesl Salenino tělo zpět k bránám města, aby se jí alespoň dostalo řádného pohřbu. K překvapení však zjistil, že za ním nikdo nestojí. Když otočil hlavu na stranu, našel wendiga ležet na místě, kde ho viděl naposledy. Nebyl to wendigo, kdo mu pomohl; ve skutečnosti si Zayl vzpomněl, že to vlastně jeho ducha vyvolal proti Karybdovi.

Ale… co?

Než mohl na otázku odpovědět, ztuhl, neboť zaslechl zasténání přicházející z druhé strany. Ženské zasténání, které mohla vydat jediná osoba.

Zayl se obrátil zpět na břicho a pokusil se znovu plazit. K uším mu dolehl druhý sten.

A pak náhle rathman uslyšel: „Z… Zayle? Zayle?“

Dovolil si krátký úsměv… a okamžitě omdlel.

Situace ve městě, a obzvláště v místě, kde bojoval generál Torion, se stala beznadějnou. Zdálo se, že všude je víc pavouků než listí na stromech v okolním lese, a všichni se pohybovali s houževnatostí, které se nevyrovnal ani neudatnější obránce.

Generál uvnitř cítil, že s Westmarchem je konec.

Ale pak… pak se stalo cosi zvláštního a velkolepého. Moře pavouků se jako jeden zastavilo. Prostě se přestali pohybovat. Lidé, jistí si, že jde o nějaký děsivý trik, zaváhali.

V příštím okamžiku se jim pavouci přímo před očima začali rozpadat. Po stovkách se obraceli v prach. Bylo to, jako by z nich v jediném úžasném okamžiku někdo vysál všechen život. Někteří zahynuli uprostřed kroku, jiní na hlavách hostitelů. Kamkoli se lidé podívali, rozpadli se pavouci bez jediného varování.

Jejich oběti pokryté popelem a bez čehokoli, co by je ovládalo, se hroutily na zem jako hadrové panenky. Padající těla na okamžik rozvířila prach, který byl ještě před okamžikem noční můrou celého království, a nepřetržitý déšť, který nyní ještě zesílil, vše rychle smýval.

Někdo se nervózně zasmál. Ukázalo se, že jeho smích je nakažlivý. Během několika vteřin se rychle rozšířil od jednoho přeživšího k druhému. Smích, daleko víc osvobozující než cokoli jiného, brzy zaplavil hlavní město.

A generál Torion, velitel královských sil, se smál ze všech nejhlasitěji, neboť lépe než kdokoli jiný věděl, jaká záchrana přišla na poslední chvíli nejen pro jeho muže, ale i pro veškerá Západní království.

23

K jeho uším dolehly hlasy a Zayl je oba poznal i přes dveře. Jeho prsty v rukavici položené na klice na chvíli zaváhaly, když se zaposlouchal.

„Justinian trvá na tom, že se s ním chce setkat, Salene. Vlastně si myslím, že chce tomu chlapovi dát medaili.“

„A co by asi na tohle řekla církev, Torione? Král Westmarche vzdává čest nekromancerovi přímo v srdci říše? Zakarumští starší by dostali záchvat!“

Generál se zasmál. „Tak to by možná stálo za to vidět!“

„No, můžu vám říct, že budeme muset Justiniana zklamat. Zayl by na takovou okázalost nikdy nepřistoupil.“

„A co by tak rád jako odměnu… nebo bych se měl spíš zeptat koho?“

Rathman se rozhodl, že je správný okamžik, aby otevřel dveře, než se rozhovor stane pro všechny velmi nepříjemným.

Generál Torion a Salene stáli hned u dveří do pokoje. Oba se překvapeně k rathmanovi otočili. Důstojník byl oblečený, jako když se se Zaylem poprvé setkal, až na to, že nyní měl na hlavě helmici i v přítomnosti lady Nesardo. Zayl mu to jen stěží mohl mít za zlé; předpokládal, že většina obyvatel města po hrůzách, které museli před týdnem zažít, má ještě hlavu něčím chráněnou.

Když Salene rathmana spatřila, celá se rozzářila a i on pocítil, jak ho naplnila neznámá lehkost. Navzdory vnitřním pocitům si zachoval kamennou tvář a uklonil se jí. Byla oděna do volné róby barvy lesní zeleně se stříbrným vyšíváním a roztřepeným lemem kolem ramen a živůtku. Vlasy jí spadaly na ramena a hrdlo zdobil perlový náhrdelník. Přestože Zayl odmítl od Justiniana IV. už tři pozvání do paláce, Salene nakonec králově přání vidět ji vyhověla. Tak mohla alespoň vše vysvětlit k plné spokojenosti mladého vládce Westmarche.

Mohla mu také slíbit, že to, co věděla o jeho podílu na vší hrůze, se od ní nikdo nedozví. Justinianova vina byla obrovská, ale král byl zmanipulován tím nejkrutějším způsobem a ani Zayl neviděl nic prospěšného na tom, aby se o jeho vině vědělo. Generál Torion měl pravdu, když tvrdil, že Justinianův pád by znamenal jen další krveprolití a zmatek vedle toho, které už zažili.

„Čaroději,“ pozdravil ho Torion.

„Generále,“ odpověděl Zayl stejně stručně. K Salene pak ovšem dodal: „Jsem rád, že jste zpátky tak brzy, má paní.“

„Skutečně?“ Její oči hrozily, že jej už nepustí.

Rathman odolal a dodal: „Nesmírně nerad bych odjel, aniž bych se rozloučil.“

Torion stojící za ním se neubránil krátkému úsměvu. Rychle ho potlačil a pokynul lady Nesardo hlavou na rozloučenou. „Musím se vrátit do kanceláře, Salene. Mám ještě spoustu práce a je třeba nahradit mnoho dobrých mužů…“

„Ano… třeba i Aleka Mattheuse.“

„To máte pravdu. Když jsme nyní mrtvé konečně uložili k odpočinku, musíme znovu vybudovat město.“ Políbil jí ruku. „Brzy se zase ukážu. Musíme toho hodně probrat.“ Se Zaylem se pak rozloučil slovy: „Sbohem, čaroději… a děkuji.“

Rathman mírně přikývl. Teprve když uslyšel, že generál skutečně odešel, začal vysvětlovat: „Můj úkol zde skončil. Je čas jít dál. Cítím další narušení rovnováhy…“

Její pohled ztvrdl. Salenin výraz naplnilo odhodlání. „Pak tedy půjdu s tebou…“

„Vy jste práci odvedla, má paní. Stačilo, že jste díky svým schopnostem přenesla mne – i Sardaka – sem, než se chrám zhroutil, a pak jste ještě trvala na tom, abych se ve vašem domě dal do pořádku. Udělala jste až moc. Je na čase, abyste žila stejným způsobem jako většina lidí. Jsou to teprve tři dny, co byl váš bratr pohřben, a…“

„A proto můj život tady skončil! Už tu nemám nic než tenhle dům, o který vůbec nestojím! Copak si myslíš, že se můžu vrátit k životu, jaký jsem žila, po tom všem, co se nám… co se stalo?“

Nekromancer zavrtěl hlavou. „Musíte zůstat – když už kvůli ničemu jinému tak pro dobro království. Justinian potřebuje rádce, a to i někoho jiného než věrného vojáka, jakým je generál. Bude potřebovat někoho, jako jste vy.“

Otevřela ústa, aby se mu znovu postavila, ale už to nedokázala. A přesto se Salene nevzdávala. „Učí se rychle. Nebude mou pomoc potřebovat dlouho… a jeho otec nad ním stále bdí… díky tobě.“

Zayl neodpověděl, jen přikývl. Corneliův duch ještě nějakou dobu syna povede, než se vrátí k věčnému odpočinku. Westmarch takovou stabilitu potřeboval, i když nikdo kromě Salene a Toriona neznal pravdu.

Odhodlaný odejít dřív, než se situace ještě víc zkomplikuje, nekromancer náhle prošel kolem Salene tak rychle, že se za ním lady Nesardo musela rozběhnout. Dohonila ho v okamžiku, když otevřel křídlo velkých dveří vedoucí ven. Barnaby, jehož úkolem bylo stát u nich právě pro případ, že by někdo potřeboval otevřít, nenápadně zmizel těsně předtím, než nekromancer sešel ze schodů. Navzdory všemu, co se stalo, se služebnictvo mělo před Zaylem a jemu podobnými stále na pozoru.

„Ještě jedna věc, než odejdeš,“ řekla šlechtična a chytila ho za pravou ruku bez sebemenší známky odporu k tomu, co se skrývalo pod rukavicí.

Už se jí chtěl zeptat, co by ta věc mohla být – když ho Salene něžně políbila na ústa.

Když se znovu odtáhla, měla ve tváři šibalský úsměv. „Troška barvy ti sluší, ‚Prostě Zayle‘.“

Nekromancer už s nasazenou kápí přikývl a rychle vyšel do bezpečí noci. V posledním okamžiku stačil ještě vyhrknout: „Sbohem… Salene.“

Dole u schodů stál přivázaný plně naložený kůň, který dříve patřil Sardakovi. Salene trvala na tom, aby si Zayl vzal alespoň tohle zvíře a stejně tak všechno, co na něj sloužící naložili, když už nic jiného. Nijak neprotestoval. Tam, kam mířil, se mu zvíře i zásoby budou hodit.

Vál silný vítr, ale noc byla jasná, vlastně úplně poprvé od chvíle, kdy přijel. Zayl odvazoval uzdu a zjistil, že uzlů je poněkud víc, než bylo třeba.

Z váčku u pasu se ozval tichý hlas. „Vsadil bych život –i to, co je po něm – že se za tebou dívá, chlapče.“

„To nás nemusí zajímat, Humbarte.“

Lebka si odfrkla. „Jo aha, no hlavně, že tebe to nezajímá.“

Poslední uzel konečně povolil. Zayl uchopil uzdu a vyhoupl se do sedla. Při tom pohybu nemohl nezahlédnout otevřené dveře.

Humbart by vyhrál.

Zayl předstíral, že Salene neviděl, a pobídl koně k bráně. Vůbec ho nepřekvapilo, že už byla otevřená, patrně na rozkaz generála Toriona. Strážného zřejmě zaujalo cosi na opačné straně, než ze které se blížil Zayl. Nekromancer pobídl koně.

Když se přiblížili k bráně, Humbart zabručel: „Ohlédni se, Zayle. Naposled.“

Poslechl ho… a viděl, že se za ním stále dívá.

I když to Zayl společníkovi nijak neokomentoval, lebka se zasmála: „Myslel jsem si to.“

V příštím okamžiku projeli kolem vyděšeného strážného a bránou ven. Zayla přivítala skutečná temnota, jako vždy jeho spojenec i nepřítel.

A z druhé strany sídla rodu Nesardů sledoval nekromancera i ženu, kterou právě opustil, muž, jenž byl na první pohled žoldák, ale ve skutečnosti mnohem víc.

Prošli zkouškou a obstáli. Pozorovatel přikývl. Dvojice, která skrývala potenciál. Pravda, trochu vypomohl, když přivedl rathmanova wendiga tam, kde ho bylo zrovna nejvíce potřeba, ale hlavně díky ohromnému úsilí obou bylo zlo nakonec zažehnáno.

Bylo by zajímavé sledovat, jak by se jim vedlo, kdyby je náhoda znovu svedla dohromady.

S tou myšlenkou roztáhl ohnivá křídla a nikým neviděn se vznesl k nebi.

K O N E C