Aktivní olovo

Štěpán Kopřiva

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy

Román psaný na webu, jehož děj se formoval přímo na základě podnětů a připomínek čtenářů serveru. „Zaujala mě možnost psát příběh na pokračování, který bude vznikat vlastně skoro v přímém přenosu před čtenářovýma očima. To máte stejné jako se sexem, drogami a dechovkou: člověk by měl zkusit všechno,“ řekl autor. Vojín De Klerk, příslušník extraterestriální black ops jednotky Kobalt, je řezník. Specialista na mokrou práci, garant mrtvého terénu. Na jakou planetu ho pošlou, tam to vyčistí. Poslušný, spolehlivý a výkonný. Hodně výkonný. A v tom je právě trochu problém. Protože ho při jedné z misí natočí novináři. A výkonnost vojína De Klerka nevypadá v médiích dvakrát dobře: všechny ty hromady rozervaných mrtvol v momentě, kdy se generálové a politici zaklínají, že „na této planetě nemáme jediného vojáka“, dělají armádě špatnou image. Není divu, že nadřízení De Klerka okamžitě vykopnou. Krvavá idylka končí a začínají problémy. Civilní existence je pro řezníka, který byl zvyklý každou nesnáz řešit dávkou z hecklera & kocha, nečekaně složitá. Navíc mu komplikují život paranoidní zabijáci s bazukami, vnadné sousedky a fialoví mimozemšťani. Štěstí, že je vojín De Klerk tak výkonný.“

Štěpán Kopřiva

AKTIVNÍ OLOVO

Štěpán Kopřiva je jedním z nejúspěšnějších českých autorů akční sci-fi. Jeho knihy Zabíjení, Asfalt a komiks Nitro těžkne glycerínem (všechny vyšly ve vydavatelství Crew) získaly velký ohlas jak u čtenářů, tak u kritiků.

Aktivní olovo – 1. část

Vojín De Klerk už řádí – první díl románu Aktivní olovo je tady! Brutální sci-fi z pera úspěšného spisovatele Štěpána Kopřivy vám budeme přinášet každé pondělí – a i vy můžete ovlivnit, jak příběh dopadne!

Rákosnický frachťák trůní v džungli jako osmdesátitisícitunová briketa. Z pancíře se odpařují zbytky zuhelnatělého ablativního štítu: jak stoupají k darnatinskému nebi, okolím se šíří vůně grafitu a fenolové pryskyřice. Na talíři antény se usadil tygrovaný kibbu a vřeští na lidi dole. Posádka se hemží kolem lodi, nákladní vrata zvracejí kontejnery, osadníci najíždějí s minipásáky.

Klečím na rákosníkovi, jednou rukou mu páčím sanici a druhou trhám jazyk.

Pouhé čtyři metry od další rákosnické hlídky, která o mě nemá tušení. Není nad trochu adrenalinu po ránu.

Jazyk je horký a klouže. Prsty mám mokré od slin. Rákosník se zmítá, poulí oči, jeho ruce šátrají po olejovitém flecktarnu mé uniformy. Slyším, jak nehty skřípou po polymetalických vláknech. Skrz listí vidím druhou hlídku; zapaluje si marlboro a ospale civí k lodi.

Co to tam děláš? ozve se podezřívavě Pauling.

Operativní rekognoskaci terénu, odpovím a vyrvu rákosníkovi jazyk.

Zatímco nepřítel kloktá krev a snaží se vydat nějaký zvuk, zběžně si tu věc ve své ruce prohlédnu: další slizký žvanec s černomodrým kořenem. Kdysi jsem uvažoval, že bych si z jazyků vyrobil náhrdelník – ten s uřezanýma ušima měl každý druhý, tak proč nebýt originální? Ale nakonec to vypadalo dost uboze: jako byste na šňůru navlékli řadu scvrklých slimáků. Moc jsem nechápal, proč to o dva roky později přišlo mezi klukama z Kobaltu tak do módy. Což jenom dokazuje, že vím o módě kulový. Ostatně jako o všem, co se týká civilního života.

Teď, když už rákosnická hlídka nemůže křičet, ji bez problémů uškrtím.

Ty tam zase někoho zabíjíš, že jo? otravuje Pauling.

Provádím preventivní eradikaci potenciálních rizikových faktorů. Rákosníkův krk mi tepe pod rukama. Oči se žlutým bělmem lezou z důlků. Dívám se, jak se v otevřených ústech mrská roztřepený pahýl.

Nezapomněl jsi doufám na rozkazy. Tentokrát jsi na pozorovací misi. Tvůj úkol je sběr dat o darnatinském zásobování. Nic jinýho. Žádný krvavý lázně.

Rákosník sebou naposledy škubne a zemře. Když vstanu, zjistím, že mu na maskáčových kalhotách přibyla skvrna – v posledních sekundách se pomočil. Taky epitaf.

Nedílnou součástí extraspekce jsou kroky zajišťující viabilitu pozorovatele, která je nezbytnou podmínkou úspěšného průběhu operace, vysvětlím Paulingovi a plížím se k druhé hlídce.

Hele, tyhle kydy si schovej do hlášení. Neunikne mi, že Pauling začíná být zpruzený. Přestaň mě odpálkovávat gumáckým byrožargonem a mluv jako člověk. V tomhle jedeme spolu a já si další průšvih nemůžu dovolit. Rozkazy jsou jednoznačný: Pouze monitorovat. Vyhýbat se kontaktu. Neupozorňovat na sebe. Prostě všechno, co jsi v uplynulých čtyřech minutách porušil.

Jsem za zády druhé hlídky. Pozoruju cigaretový kouř, který stoupá nad hlavu a řídne mezi listy jako chvějivá pavučina, a hledám věty, které by Pauling nepovažoval za gumácký byrožargon. Při misi člověk intuitivně sklouzne k vyjadřování, které nejméně namáhá mozek. A já jsem na nějaké misi skoro pořád. Samozřejmě, že umím mluvit jako člověk. Jen mi to poslední dobou dá čím dál větší práci.

Podívej, Linusi, volím pečlivě slova. Jde o to, že podobné direktivy mám v rozkazech permanentně. Jenom pozorovat, vyhýbat, neupozorňovat, et cetera. Ještě nikdy tam nikdo explicitně nedeklarova– Chci říct, že ještě nikdy mi nikdo na férovku nenapsal „Jdi tam a všechny zmasakruj“, protože k takovým akcím se písemné příkazy prostě nedávají. Všichni ve štábu chtějí být krytí, kdyby to vybouchlo. Nikdo nechce nést zodpovědnost.

Ale –

Pointa je, nenechám ho domluvit, že podobná simplicitní formulace není nutná. Oni vědí, co jsem zač. Vědí, co je moje specializace. A už samotný fakt, že mě někam pošlou, je pro mě dostatečně vypovídající. Rozumíš? Tiše se zvedám z trávy za rákosníkovými zády a napřahuju ruce.

Jenže ty zapomínáš, že krytý musíme bejt taky my dva –, začne Pauling, ale v půlce věty se odmlčí.

Strnu uprostřed pohybu. Když se váš operátor na oběžné dráze v půlce věty odmlčí, není to dobré znamení.

Nehýbu se. Stojím za rákosníkem, nohy pokrčené, ruce centimetry od jeho krku a se zatajeným dechem čekám, až se Pauling ozve. Hlídka pokuřuje a šťourá se v nose.

Když Pauling promluví, má hlas tak řezavý, až mi komponder ve spánkové kosti zadrnčí. Signál. Deset kilometrů nad zemí. Rychlost tisíc sedmdesát dva kilometrů v hodině. Střela s plochou dráhou letu. Míří přesně k tobě.

Nemusí mi vysvětlovat, co se děje.

Někdo se rozhodl švihnout sem atomovku.

Prosvištím kolem pokuřujícího rákosníka tak rychle, že jen vyvalí oči a otevře pusu; cigareta zůstane viset na dolním rtu. „C –“

Nechci nic říkat, prohlásí Pauling, ale běžíš opačným směrem. Měl bys běžet od lodi. Ne k ní.

Nezdržuju se s odpovědí.

Měl bys běžet OD přepokládánýho epicentra exploze. Ne K NĚMU.

Myšlenka, že bych mohl utéct jadernému výbuchu, je tak absurdní, že se ani nenamáhám ho na to upozorňovat.

Mám jedinou šanci: dostat se do frachťáku. K pulznímu dělu. A raketu sestřelit. Nedělám si iluze, že by to zvládla rákosnická posádka. S jejich systémy střelu zpozorují pár sekund před detonací.

Paulingovi to konečně dojde: To nestihneš.

Vletím do houští. Větve mě švihají do obličeje, trny škrábou o polymetal.

Atomovka u tebe bude za padesát sekund. Nemáš šanci.

Distance pouhých sto dvacet metrů, odpovím a proskočím posledním křovím.

Vynořím se na přistávací mýtině. Frachťák je ode mě jenom sto dvacet metrů – přesně, jak jsem říkal.

V cestě mi stojí zhruba dvě stě rákosníků.

Nemáš šanci, zopakuje Pauling.

Rákosníci se ke mně otočí. Poznají mě okamžitě – můj WANTED portrét visí na všech základnách. Zavládne naprosté ticho.

Tygrovaný kibbu na anténě zavříská.

Vrhnu se na ně.

Skoro všichni mají střelné zbraně. Ákáčka, rugery, sem tam nějaký ten mauser. Stará koloniální veteš.

Bohužel stále funkční.

Moje Calico M-960A se spirálovým zásobníkem zůstalo i s velkou polní vzadu. Nemám u sebe ani pistoli.

Nabíhám na ně plnou rychlostí.

Samopaly spustí.

Desítky hlavní se rozvibrují, mýtina se rozcuká úsťovými plameny. Poměr olova v darnatiánském ovzduší se rapidně zvýší.

Jenže žádná kulka není rychlejší než nervový impuls.

Neurony mi zašustí v tkáni, neurotransmiter zasyčí. Pokyn vyslaný mozkem aktivuje implantáty v pažích. Superpolykarbonát v rukou zasvrbí, vrstva orientovaného chromu pod pokožkou se napne a ztvrdne. Prsty se mi v běhu zkroutí do plastowolframových drapáků. Plný výkon.

Plný výkon? zeptá se Pauling. Vážně? To ti vydrží jenom třicet sekund.

Delší časový interval se nejeví jako nezbytný.

Střely mě zasáhnou. Cvaknou mi zuby, projektily zajiskří na polymetalickém karapaxu, na chvíli vypadám, jako by se někdo pokoušel vykřesat o mě desítkami pazourků oheň. Přesto mě to nezastaví – dokonce ani nezpomalí: dekinetizační kanály odvedou nárazy kulek z těla. Řítím se dál, ruce rozpažené, prsty zakřivené, tvář rozšklebenou. Střely mi buší do úsměvu a odrážejí se od chromové vrstvy. Kůže se trhá. Budu potřebovat další plastiku.

Máchnu rukou a utrhnu prvnímu rákosníkovi hlavu.

Zbývá ti přesně třicet čtyři sekund, upozorní Pauling.

Druhému prorazím pěstí hrudní koš. Ruka mi vyjede ze zad. Jeho plíce se omotají kolem předloktí jako splasklá plovací vesta.

Zatímco vytrhávám pravačku a setřásám plíce, zahnutými prsty levačky rozpářu dalšímu břicho. Vnitřnosti se vyvalí ven jako masa fanoušků ze stadiónu. Mlaskavě skandují.

Rákosníci nejsou blbí; drobná ukázka jim stačí. Pochopí, že palbou mě nevyřídí – a okamžitě jim dojde, že existuje jediná cesta, jak mě zastavit. Čínská metoda.

Zavalí mě lavina těl.

Dvacet sedm sekund.

Je to jako kdybych se propadl do klokotající jámy plné končetin a trupů. Ze všech stran se na mě tlačí dav, pěsti tlučou, nohy kopou, zuby se zahryzávají. Nepřátelé jsou všude, tisknou mě mezi sebou, vymačkají jako zubní pastu. Pohřbívají pod lidskou horou. Mount Rákosník.

Dvacet dva sekund.

Na hromadu skáčou další a další nepřátelé, kopec se vrší do nebe a já jsem úplně vespod. Nohy se mi boří do spáleniště, podklesávám pod tíhou těl. Slyším, jak implantáty v mém těle vržou, nos mám plný kyselého rákosnického potu a pachu špinavých kombinéz. Snažím se bojovat dál: rozmachuju se kolem sebe, mlátím napravo nalevo, ale nepomáhá to – pokaždé když prorazím v lidské stěně díru, zaplní ji někdo jiný.

Šestnáct sekund.

Z hrdla se mi vydere sípavé zavrčení. Dostávám se do rytmu, moje údery se zrychlují.

Čtrnáct sekund.

Biju okolo sebe jako maniak, kosti praskají, lebky pukají. Z pěstí mi vlají střeva.

Třináct sekund.

Začínám znovu postupovat. Pomalu, ale jistě.

Jedenáct sekund.

Mezerou mezi těly spatřím frachťák. Je ode mě ani ne třicet metrů. Znásobím úsilí. Mávám pažemi jako větrný mlýn, ruce pokryté vnitřnostmi a mozky, krev chlístá v bublavých gejzírech. Trhám lidi na kusy.

K frachťáku zbývá dvacet metrů.

Panebože, já to snad nakonec dokážu.

Devět sekund, řekne Pauling.

Nepřátel ubývá, netuším, jestli je to tím, že prchají nebo jestli jsem je všechny pobil, a je mi to úplně jedno. Vidím před sebou oprýskanou stěnu frachťáku a černý vstup k pulznímu dělu, nic jiného mě nezajímá.

Šest sekund.

Posledního rákosníka, který mi stojí v cestě, nakopnu, až se vznese ladným obloukem a rozplácne o pancíř. Kibbu vyjekne a odletí.

Pět sekund.

Stihnu to. Teď už je jasné, že to stihnu.

Salva z pulzního děla mě zasáhne doprostřed hrudi.

Letím dvanáct metrů. Při dopadu vyryju do spáleniště dlouhou brázdu; jak jedu po zádech, černé vločky popela víří jako hejno zběsilých much.

Zastavím se a zůstanu nehybně ležet. Z uniformy se kouří.

Místo aby střelili pulzním kanónem po atomovce, napálili to do mě. Brilantní strategie.

Snažím se zvednout. Nejde to. Dekinetizační kanály sice větší část pulzního úderu pohltily, ale výboj je spálil na troud. Z uniformy zbyly cáry, po kterých poskakují modré jiskry. Polymetalová vlákna se mi přiškvařila na tělo. Jak se pokouším posadit, odpadává ze mě karapax i s kusy kůže a roztaveného plastowolframu.

Ruce mám jako z olova. Plný výkon vysál implantáty do sucha.

Od frachťáku slyším zmatené pokřikování. Takže už atomovku zpozorovali.

To brzo.

Zbývá jedna sekunda, odkašle si Pauling.

Nemá cenu vstávat. Nemá cenu nikam se hnát. Jediné, co můžu udělat, je zvednout hlavu a podívat se na nebe.

Spatřím raketu: svištící válec, který se rychle zvětšuje.

Třicet metrů nad mýtinou se rozevře. Zatrne mi v zubech.

Není to atomovka.

Je to něco horšího.

Aktivní olovo – 2. část

Druhý díl Aktivního olova, brutálního sci-fi románu na pokračování, je tady! Vojín De Klerk se minule ocitl uprostřed krvavé lázně; co ho čeká teď? A co je horší než atomovka? Všechno se dozvíte v dnešní kapitole!

Z šedého válce vyletí samočinná stereoskopická kamera Sony MultisenseAlta 24P SHD. Antigravitační pohon, automatické záběrování, rozlišení žbumbiliarda pixelů.

Přímý přenos do televizních sítí celého galaktického Oparu.

Sedím uprostřed pláně plné zmasakrovaných těl a civím rovnou do objektivu. Všude kolem mě se laškovně povalují utrhané ruce a nohy. Střeva jsou rozházená s nedbalou elegancí. Potůčky krve se spojují do vazkých řek, mozky se syčivě vsakují do spáleniště. Malebná scenérie. Záběr, za který se získává Pulitzerova cena.

To je definitivní konec. Není způsob, jak to napravit, není nic, co bych mohl udělat. Maximálně se na ty miliardy diváků přátelsky usmát.

Možná zamávat.

Stojím před kanceláří plukovníka Rotblata. Už tři a půl hodiny. Řekli mi, ať čekám, tak čekám. Samozřejmě stojím celou dobu v pozoru – nikdo mi nedal pohov.

Po chodbách proudí hejna štábních krys; analytici, písaři a sekretářky přenášejí oběžníky a rozkazy z jedné kanceláře do druhé, čtou si jmenovku na mé uniformě a šťouchají do sebe a šuškají si. Nevšímám si jich. Koukám upřeně před sebe. V odrazu hybridně metalizované fólie na protější stěně vidím cizí nehybnou tvář. Ta tvář je moje – čtyřicátá osmá plastická operace mi zase trochu změnila rysy. Nevadí mi to. Copak někomu záleží na na tom, jak vypadá? Leda tak nějakému civilovi. Mě spíš zajímá, že i ostatní operace dopadly dobře: podkožní chromová vrstva obnovena, plastowolframová injektáž zdárně dokončena, všechny implantáty na svých místech. Jsem opět plně funkční. Připraven na další misi.

Jestli ještě nějaká bude.

To, že mě opravili, nic neznamená. Jenom postupovali podle zaběhnuté povýsadkové rutiny. Byla to standardní procedura, nejsilnější byrokratický imperativ. Klidně mě, nadupaného vražednou biotechnikou až po fotokompozitní plomby, zítra můžou posadit do archívu a nechat vyplňovat kartotéční lístky. Jsem v armádě dostatečně dlouho na to, abych věděl, že tu při rozhodování logika hraje minimální roli.

Od svého návratu z Darnatinu jsem absolvoval sto třicet osm hodin výslechů. Druhý stupeň, třetí stupeň, gumová hadice, elektrošoky do varlat, waterboarding, nonstop smyčka z hitů DJ Boba. Obvyklý postup, nic nevynechali. Taky aby jo: jsem protagonistou největšího vojenského skandálu za posledních osmnáct let. Záběr, jak dřepím v čerstvě vyrobené rákosnické marmeládě, převzaly všechny zpravodajské stanice Oparu. Video Psychopat roztrhal fakt-hodně-mega-moc lidí na kusy a ještě se tomu blbě tlemí je na YouTube nejsledovanější za uplynulý týden. Média běsní a generálové panikaří. A zoufale vymýšlejí, co se mnou. Respektive s námi.

Pořád nic? zeptá se mě Pauling.

Pořád nic.

S Paulingem jsme poslední dny ve spojení nepřetržitě – vyjma okamžiků, kdy některému z nás v izolované kobce smaží vajíčka na hniličku. Z Paulinga se sice nestala celebrita jako ze mě, ale coby můj operátor do toho pochopitelně spadl se mnou. Místo počítání oveček teď před spaním poslouchám jeho výčitky. Mohl bych samozřejmě vypnout komponder, ale neudělám to. Proč taky. Jemu se uleví a mně to zas až tak nevadí.

Kromě toho má pravdu.

Za tohle všechno můžu já.

Pořád nic? ozve se Pauling.

Ne, řeknu. A zkus prodloužit intervaly mezi dotazy alespoň na dvacet sekund.

V jeho smíchu zacinkají porcelánové střepy hysterie. To se ti řekne. Mám za sebou sto dvacet jedna hodin výslechů. Víš, jak jsem vycukanej? Při každym šramotu skáču tři metry do vzduchu a když lednička zapne kompresor, pálím po ní z desert eagla. Už má dveře jak cedník.

Neodpovím.

Dobře, dobře, já vím, já vím, ty máš za sebou sto třicet osm hodin výslechů. Ale ty se nepočítáš.

To mě zaujme. Jak to?

Protože ty nejsi normální.

Nijak to nekomentuju.

Prostě dál stojím na chodbě a dívám se na toho cizího chlápka v odrazu a čekám, až někdo rozhodne, co se mnou bude.

K čemuž po čtyřech hodinách a sedmnácti minutách konečně dojde: z kanceláře plukovníka Rotblata vyjde sekretářka a pokyne mi, abych vstoupil.

Nech mě na příjmu, řekne Pauling.

Během těch tří kroků do kanceláře to zvážím. A zamítnu. Ne. Určitě to tam monitorují a kdyby přišli na to, že jsme spolu neoprávněně ve spojení, mohli by proti nám vznést další akuzac– mohli by nám přišít ještě spiknutí.

Monitorují? Rotblatovu kancelář? To těžko. Ta bude naopak pěkně odstíněná. No tak, člověče. Nenech se prosit. Nech mě na příjmu. Jde o moji kariéru.

Jak míjím sekretářku, usměju se na ni. O moji přece taky.

Ale ty se nepočítáš, jsi flegmatik a sociopat. Kdežto pro mě je tahle práce… Pauling si odkašle. Nech mě na příjmu. Prosím.

Projdu předpokojem a vejdu do plukovníkovy kanceláře.

A nechám Paulinga na příjmu.

První, co při vstupu do plukovníkovy kanceláře spatřím, je můj vlastní obličej. Ten starý, před plastickou operací. V nadživotní velikosti na stoosmipalcové obrazovce. Zacákaný krví a přitrouble zírající do kamery.

„Nemusíte mi to pouštět, plukovníku,“ kroutí hlavou chlápek v golfovém tričku. „Já to viděl. Už asi osmdesátkrát. Dávají to na všech stanicích pořád dokola.“

Srazím podpatky: „Pane plukovníku, vojín De Klerk. Přišel jsem na váš rozkaz.“

„Já to viděl víc jak šestsetkrát,“ ignoruje mě Rotblat. „A s každým skouknutím je to horší a horší.“

Můj obličej se na obrazovce nejistě usměje.

„Tenhle moment miluju,“ řekne muž v golfovém tričku. „Jak se zaculí. Tak stydlivě a upejpavě. Jako Jé, já jsem v televizi? Zrovna dneska jsem se zapomněl ráno oholit a vyčesat si žvance mozků z vlasů. Nádhera.“

„To ještě nic není,“ zavrčí Rotblat. „To nejstrašnější teprve přijde. Teď. Jo, tohle.“ Otočí se na mě. „Jak vás sakra napadlo ještě jim mávat?“

V ústech mám sucho a v hlavě totální tmu. „Já – já nevím, pane,“ řeknu. „Nedokážu to explicitně klarifikovat.“

„Hmpf,“ udělá Rotblat a žuchne do koženkového křesla. Hlava, po chemoterapii holá jako vajíčko, se mu leskne potem. Civil v golfovém tričku mě studuje. Kromě trička má na sobě plátěné kapsáče, neznačkové tenisky a na zápěstí chronometr Blancpain Leman s titanovým pláštěm. Čili nějaké eso. Rotblat nepovažuje za nutné mi sdělit, kdo to je, a chlápek se nepřestaví. Místo toho na mě namíří prst a prohlásí: „Vypadá jinak než na záznamu.“

„Měl rozstřílený obličej. Musel podstoupit plastickou operaci.“

„Bude to působit, že jste se ho snažili zamaskovat,“ poznamená muž. „To nebude vypadat dobře.“

„Skvěle,“ odpoví plukovník.

„Skvěle?“

„Myslím tím skvěle, že jste se do toho rovnou takhle pustil. Přesně tohle od vás potřebujeme. Poradit jak na to, aby to vypadalo dobře. Zatím jsme v absolutní defenzívě. Média nás cupují na kusy.“

Muž si hodí nohu přes nohu a nabídne nám pohled na žvýkačku přilepenou na podrážce tenisky. „Nerad vám beru iluze, plukovníku, ale masakr dvou set planetosquatterů nikdy nebude vypadat dobře. Jediné, co můžu udělat, je stanovit nejoptimálnější mediální strategii, která minimalizuje vaše ztráty.“

Panebože, vyjekne mi v hlavě zhnuseně Pauling. Ten chlap je MEDIÁLNÍ PORADCE! Nebo možná ještě hůř – SÉMIOTIK!

Nesmysl, odpovím. Na někoho takového armáda nemá suficientní fondy.

Zaplatila ho nějaká zbrojařská firma, nabídne Pauling logické vysvětlení.

Může mít pravdu. Pokud bude mít tenhle skandál za následek skrouhnutý rozpočet, armáda bude mít míň peněz na nákup zbraní. Je v zájmu zbrojařů nám z téhle kaše pomoct.

„Hlavní problém je, že vojín De Klerk je mediálně naprosto nepoužitelný.“ Rotblat o mě hovoří, jako bych byl nějaká věc, kterou mu postavili doprostřed kanceláře; jakási větší verze sádrového trpaslíka. Nevadí mi to. Jsem na to zvyklý. „Jen se na něj podívejte. Dva metry, svaly uplácané z gainerů a aminokyselin, napumpovaný biotechnologiemi až po okraj a obličej jak vrah. Ani ho nemusí mít doslovně postříkaný krví jako na tom záznamu. I když je pravda, že teď, po té plastické operaci, už nevypadá jako vrah. Teď vypadá jako masový vrah. A to jste ještě neslyšel jeho slovní projev. Automatický byrokrat je proti němu bytost plná hřejivé lidskosti.“

Muž v polo tričku to odmávne. „Na tom nezáleží. Tady jde o mediální obraz. Realita s tím nemá nic společného.“

„Aha.“ Rotblat vypadá, že si tím není tak úplně jistý.

„Není důležité, jaká je skutečnost. Mediální obraz se řídí jinými zákony.“

Ty seš nějakej chytrej, poznamená Pauling. Sdílím jeho averzi.

Sdílím tvou averzi. Civilisté by se ve vojenských záležitostech neměli vůbec vyskytovat.

Přesně.

Maximálně jako oběti.

„Dám vám příklad. Vezměte si třeba Lippmanovy hodnoty,“ mele muž v golfovém tričku. Rotblat v první chvíli vypadá, že odpoví Děkuji, už jsem obědval, ale pak jen něco neurčitého zabručí.

„Myslíte, že v médiích se prostě objevuje to, co se ten den stalo? Tak naivní přece nemohou být ani vojáci. Ne, dostanou se tam jen události, které splňují takzvané Lippmanovy hodnoty.“

Co kdyby sis přestal cintat pentli, předvádět, jak seš chytrej, a konečně vyblil, jak nás z toho hodláš vytáhnout? Pauling je na tom opravdu hodně špatně. Takhle nervózního jsem ho nezažil, ani když jsme čistili Vánoční planetu a nalítávala na nás letka bombardovacích sání řízených pedofilními Santa Clausy.

Muž v golfovém tričku jako kdyby Paulinga slyšel – a udělá přesný opak. „Walter Lippman byl žurnalista,“ rozjede se, „jenž ve dvacátých letech dvacátého století určil parametry, které musí splňovat zpráva, aby byla pro diváka atraktivní: negativnost, překvapivost, jednoduchost, novost, možnost dalšího vývoje, personalizace, vazba na celebrity a tak dále a tak dále. Byl první, kdo přišel s tím, že tyto faktory rozhodují, jestli se pak ta zpráva v médiích vůbec objeví nebo ne. A ne nějaká důležitost nebo dokonce pravdivost. Čili to, na co se večer díváte, není odraz skutečnosti. Je to výběr postavený na parametrech, které se skutečností nemají vůbec nic společného. Tak funguje zpravodajství. Žádná manipulace a spiknutí, jak věří konspirační bambulové. Čistě mediální mechanismus.“

Ještě, že jsi zůstal na příjmu, Linusi, řeknu. Jinak bys o všechny tyhle fascinující informace přišel. Nebylo by ti líto?

Pauling vydá zvuk, jako by se mu v hrdle vzpříčilo něco velkého. Třeba eiffelovka. Udělej něco, ať konečně sklapne.

Proč? Je to velmi poučné.

Nedělej si ze mě srandu. Já mám jenom jedny nervy. Jestli někdo z těch dvou šašků do minuty nevyklopí, co s námi chtějí udělat, začnu mlátit hlavou do zdi.

„Pane plukovníku, dovolte mi promluvit,“ řeknu. Rotblat rezignovaně mávne rukou, jako by odháněl imaginární mouchu. „Mohu zeptat, co se stane,“ obrátím se na muže v golfovém tričku, „pokud někdo zařadí do zpravodajství zprávu, která nemá zmiňované hodnoty?“

I ty, Brute? zaúpí Pauling. Co to děláš? Ty ho v tom ještě podporuješ!

„Stane se to nejhorší.“ Muž v golfovém tričku na mě vážně pohlédne.“Diváci přepnou na jiný kanál. Klesne sledovanost.“

Vidíš? řeknu Paulingovi. Taková katastrofa. Horší než holocaust.

„Nicméně Lippmanovy hodnoty jsou pouze jedním z mnoha zákonů, které člověk, jenž chce ovlivňovat mediální obrazy, musí znát. McQuailův komunikační model, birminghamská škola, Thomasův teorém – je toho plno.“

Rotblat umořeně mávne rukou. Imaginární moucha je očividně velmi neodbytná. „Dobře, dobře. Nemusíte pokračovat. Pochopil jsem. Jste expert a víte o médiích hodně moc věcí.“

Konečně, zajásá Pauling. Konečně toho mamlase někdo utnul. Plukovníku, miluju vás.

Mediální poradce se zazubí. „Ano, to byla tak nějak v kostce… moje message.“

„V pořádku. Přesvědčil jste mě. Vybrat a určit mediální strategii bude ve vaší kompetenci. Dělejte si, co chcete. Armáda jako zadavatel má jednu jedinou podmínku.“

„Aby z toho generalita vyšla čistá jako padlý prašan?“

„To samozřejmě taky. Ale především musíte zachránit tady vojína De Klerka.“

Muž v golfovém tričku vypadá trochu překvapeně. „Jistě.“

„Nejde o to, že jsme do jeho výcviku a bojového vybavení investovali statisíce. Jde o to, že tenhle muž,“ plukovník na mě namíří ukazovák, „po celou dobu své služby bez jediného zaváhání plnil každý rozkaz. Obětoval armádě své zdraví, psychiku i charakter. A to nejmenší, co pro něj teď můžeme udělat je, že ho podržíme. Je jedním z nás.“

To je bůh, řekne Pauling. Já ho fakticky miluju.

„Rozuměl jste mi?“ zeptá se Rotblat. „Vojína De Klerka nenecháme padnout.“

„A desátníka Paulinga také ne, pane,“ připomenu.

A tebe taky miluju, kámo.

Rotblat se zamračí. „Kdo je desátník Pauling?“

„Můj operátor, pane.“

„Jo tak. No jistě, toho samozřejmě nenecháme padnout taky. Oba vás z toho dostaneme. Na to se spolehněte.“

To se stane v pondělí.

Ve středu nás oba vyhodí z armády.

Ve čtvrtek Pauling spáchá sebevraždu.

Aktivní olovo – 3. část

V minulém díle Aktivního olova jsme byli svědky toho, jak vojína De Klerka vyhodili z armády a jeho operátor Pauling spáchal sebevraždu. Jak se De Klerk popere s nástrahami civilního života?

„Jméno?“

„Jan De Klerk.“

„Věk?“

„Dvacet osm let.“

„Dosažené vzdělání?“

„Vojenské gymnázium, tři semestry biotechnologické fakulty akademie Davida Ewena Camerona, výcvik u speciálních jednotek. Aplikační kurz lidské anatomie.“

„Titul?“

Ex-vojín se asi nepočítá. „Žádný.“

„Poslední zaměstnavatel?“

„Armáda spojených galaktických sil SSO, zvláštní skupina Kobalt.“

Referentka úřadu práce si mě prohlíží: „Jste mi nějaký povědomý.“

Ještě ten den, co mě vyrazili, prosákla do médií z nejmenovaných armádních zdrojů moje fotografie s aktuální podobou. Plus citlivě provedený výtah z osobního spisu. Násilné epizody, sklony k individualismu, degradace na vojína, psychopatické tendence. Jen se podívejte, jaký je ten De Klerk hnusák. Kdepak, my za Darnatin nemůžeme. To bylo selhání jednotlivce. My jsme tak čistí, že by nás uctívaly i hospodyňky z reklam na prací prášek. Padly by před námi na kolena a za zvuků tamtamů by nám přinášely krvavé oběti, přesně tak, jak to hospodyňky v reklamách na prací prášek dělají.

Samozřejmě umím odhadnout, že nejmenované armádní zdroje nosí golfové tričko a na zápěstí hodinky Blancpain Leman s titanovým pláštěm – ale nemám jim to za zlé. Každý děláme svou práci. Tedy pokud nějakou máme. Já momentálně nejsem ten případ.

„Vážně se nechcete posadit?“

„Díky, madam. Jsem zvyklý stát.“

„Ale v pozoru? Celou dobu?“ Referentka má afro, buldočí čelist a měkké hnědé oči. „Prosím vás, pane De Klerku, posaďte se. Jsem z vás nervózní.“

„Rozkaz, madam.“ Plastová židlička pode mnou zaúpí. Referentka se vrátí k formuláři na monitoru.

„Odborné dovednosti?“

Umím protivníkovi během dvou sekund vyrvat z těla jakýkoliv orgán. Vydržím čtyřicet zásahů z ruční palné zbraně libovolného kalibru, včetně expanzního střeliva. Dokážu přežít pád z desátého patra bez jediné zlomené kosti. „Ani ne.“

„Děti?“

„Žádné.“

„Řidičský průkaz?“

„Pro bojová vozidla do třídy Sabretooth.“

„Zdravotní omezení?“

„V těle mám dvě stě sedmnáct implantátů. Počítá se to?“

Referentka otevře ústa.

„Po propuštění ze služby pochopitelně všechny deaktivované.“

„Víte,“ řekne referentka, „nám sem na úřad práce moc lidí jako vy nechodí. Myslím s vaší praxí. Obvykle nemají problém sehnat dobře placené zaměstnání v privátních ozbrojených složkách nebo u firem, které se zabývají komerční bojovou asistencí – jak se tak hezky eufemisticky říká.“

Jistě. Jenže já mám díky muži v golfovém tričku takovou auru negativní publicity, že ode mě dávají ruce pryč i ty bezpečnostní firmy, které jinak na PR karmu kašlou. Musím počkat, až se to přežene. Jenže mezitím musím něco jíst. Protože mě pochopitelně vyhodili bez nároku na penzi.

Referentka se na mě upřeně dívá. „Myslím, že vím, o co vám jde.“

Odkašlu si. „Vážně?“

„Ano. Pár takových případů už jsme tu měli.“

„Aha.“

„Vy už máte prostě dost válčení. Dost střílení, dost mrtvol. Máte po krk toho, jak vás vojenská služba zdeformovala. Že každou banální situaci vidíte jako bojový konflikt. Proto jste přišel sem – protože chcete zkusit něco úplně jiného.“

Mám co dělat, abych se nerozchechtal. Tak absurdní nápad jsem neslyšel od operace Radioaktivní kolotoč.

„Madam,“ povídám, „vy mi vidíte přímo do duše.“

Referentka se usměje. Díky buldočí čelisti to působí, jako by se mi chystala ukousnout nos. Položím si pravačku na stehno, abych to případně vykryl. „Takže hledáme zaměstnání, které bude co nejvíce vzdálené oboru, ve kterém jste pracoval, nemám pravdu?“

„Stoprocentně,“ přikývnu.

„Co takhle choreograf nezávislého muzikálu Chtěl bych žít na Zakiširu dvě stě čtyřicet devět se třemi svalnatými bisexuálními astroagronomy, které uvádí divadlo Johna Waterse jako výraz podpory občanského osidlování vzdálenějších planet?“

Zamrkám. „To nemyslíte váž –“ – všimnu si pohledu, kterým mě zpod víček pozoruje – „– ně, že bych měl takové štěstí. Od dětství jsem chtěl být termo hopsač. Jediná potíž je, že mám v tancování výrazný didaktický deficit.“

„Viděl jste někdy takový nezávislý muzikál?“

„Ani závislý.“

„Já jsem si to myslela. Protože pak by vám muselo být jasné, že o tancování zpravidla nevědí nic ani lidé, co v něm vystupují. Nebo o zpěvu, když už jsme u toho. Nebo o herectví.“

„Obávám se, že to stejně nepůjde, madam. Má sociální interakce s rákosníky se bohužel nepohybuje v příliš pozitivních hodnotách.“

Nakrčí čelo. „S rákosníky?“

„S planetosquattery. S ilegálními osadníky tropických planet typu H8. Aktivisty angažujícími se v občanském osidlování vzdálených planet,“ vzpomenu si konečně na politicky korektní termín.

„Aha!“ pochopí. „Myslíte bambusáky!“

„Ano.“

„Tak to jo. Já se divila, co do toho mícháte Asiaty.“

„Jaké Asiaty?“ Začínám se v tom ztrácet.

„Dobře, tak tohle ne. Nevadí. Dále tady mám,“ klepe duhovým nehtem na digitální karty, „zajímavou práci ve zvířecím Hiltonu. Specializuje se na malá koťátka. Bavilo by vás to?“

Nemám nejmenší ponětí, co je to zvířecí Hilton. „Od dětství jsem snil o zvířecím Hiltonu.“

„Výborně,“ usměje se. „Takže myslíte, byste kočky zvládl?“

„Určitě,“ přikývnu. „Kočka pro mě není žádný soupeř. Uškrtím ji během sekundy.“

„T –“

„Tedy pokud není kybernetizovaná. Pak jí musíte rovnou vytrhnout páteř z těla.“

Zírá na mě skoro minutu, pak přesune skelný zrak zpátky na monitor. „Dobře, takže to také ne…“ Melodické trylkování odsouvaných virtuálních karet. „V tom případě se obávám, že…“ Zarazí se. „Říkal jste, že máte řidičský průkaz, viďte?“

„Ano, madam.“

„Myslím, že tu pro vás něco mám.“

„O co jde?“

Řekne mi to.

Dívám se na ni a myslím na Paulinga. Myslím na to, jak ho našli. Podle kamarádů z vyšetřovačky se oblékl do parádní uniformy a prostřelil si hlavu nelegálně drženým Colt Combat Commanderem ráže .45. V jeho bytě nenalezli nic než armádní výstroj a zbraně. Žádné knížky, žádné filmy. Žádný domácí mazlíček. Žádná manželka ani přítelkyně. Žádné jídlo kromě kádéčkových konzerv, co chutnají jako bláto smíchané s vyjetým motorovým olejem.

Myslím na něj, jak tam sedí v křesle, z prostřelené lebky se mu kouří a po zdi za ním stéká mozek, a myslím na to, že můj byt vypadá úplně stejně. Paulingův život neobsahoval kromě služby vůbec nic. Stejně jako můj.

Možná je tohle příležitost všechno změnit.

Referentka si zaťuká duhovým nehtem na zuby. „Tak co vy na to?“

Otočím volantem a zahnu na hlavní ulici. Michelinky vrznou na plastobetonové vozovce; vodíkový motor monotónně bzučí. Snažím se jet opatrně, jako kdybych vezl zásilku českého křišťálu: jsem v novém zaměstnání první den a nevím, co všechno si s nákladem můžu dovolit.

V hlavní ulici začíná moje teritorium. Zpomalím. Zapnu akustický identifikační znak. Sundám si tónované střelecké brýle značky Gehmann, aby mi bylo vidět do očí. Oční kontakt je primární, tvrdil můj supervizor.

Jedu krokem a pokouším se detekovat potenciální subjekty. Akustický identifikační znak funguje: chodci otáčejí hlavy a já číhám na sebemenší nonverbální signál, abych přibrzdil v ideální marketingové distanci od subjektu.

Moje zmrzlinářská dodávka klouže podél chodníku a akustický identifikačního znak, píseň Kluci, holky, každý Mru Mru lízá, báby, dědci, Mru Mru je druhá míza, cinká s neúmornou MIDI naléhavostí.

Zastavím za křižovatkou, v optimální customer-behaviorální zóně, přímo před divadlem Johna Waterse. Na markýze bliká nápis Muzikál „Chtěl bych žít na Zakiširu dvě stě čtyřicet devět se třemi svalnatými bisexuálními astroagronomy“ – PŘEDPRODEJ VSTUPENEK ZAHÁJEN. Opustím místo řidiče, protáhnu se mezi mrazáky dozadu a zevnitř otevřu bok dodávky. Postavím se za pult a pokouším se vyhlížet vstřícně a úslužně.

Je to těžší, než jsem čekal.

Snažím se navázat oční kontakt, ale subjekty mě míjejí bez povšimnutí, zrak zapíchnutý do prostoru dvacet pět centimetrů před nosem, kam se člověk dívá vždycky, když za chůze telefonuje. Rozhodnu se upgradovat verbální aktivitu: „Zmrzlina Mru Mru! Kupte si nanuky ze syntepřírodního ovoce! Minumum konzervantů! Pouze zdraví bezpečné chemikálie!“

Kupodivu ani na propagační protokol s nadstandardně vysokým koeficientem pravdy subjekty nereagují. Něco je špatně.

Chyba pochopitelně není ve mně.

Naproti přes ulici, skoro ve stejně tak dobré C-B zóně, jako jsem zaparkoval já, stojí další zmrzlinářské auto. Ale zatímco na mé dodávce se skví nápis Mru Mru – Každý lízá, druhý vůz tam má Tojokita!! Dost bylo hladu po chladu.

Konkurence.

Vystoupím a přejdu ulici.

Prodavač konkurenční firmy se na mě zašklebí zpoza hradby reklamních plastových nanunků. Je zrzavý jako Ezau a irský jako setr. A tak mohutný, že se skoro nevejde do dodávky. Navíc si pěstuje dlouhý vikingský cop. Prostě drsňák. Fialovozelenou zástěru má mazácky zavázanou křížem. Má zástěra je růžová s bílými proužky a mám ji uvázanou přesně podle předpisů, aby horní okraj lícoval s uzlem služební kravaty s beruškami.

„Těbůh, soudruhu.“ Cop zasviští, jak si ho drsňák hodí přes rameno. „Jak jdou kšefty?“

„Obávám se, že došlo k nějaké nesrovnalosti. Toto je mé území.“

Škleb zmutuje do bodrého úsměvu. „Ty seš tu novej, viď?“

„Ano,“ odpovím. „Ale můj velitel směny, pan Muhammad Júnus, mi ráno vysvětlil, že mezi distributory operujícími na segmentu trhu s mraženými produkty byl uzavřen pakt o neútočení, jehož součástí je i podrobně dokumentovaná teritoriální dohoda. A tato ulice náleží Mru Mru.“

„Hele, soudruhu.“ Zrzek se ke mně důvěrně nakloní přes pult. „Hlavouni se můžou dohodnout na čem chtěj, ale nemaj páru, jaký je to na ulici. Tady je první linie, kapiš? Každej z nás denně bojuje o holý přežití, aby splnil denní kvótu, kapiš?“

„Kapiš,“ přikývnu a vrazím mu plastový nanuk do oka. Špejle zajede do sklivce jako lžička do pudinku. Drsňák zařve a znečistí mi zástěru rosolovitými kapkami bulvy. Ještě že mám tu zástěru předpisově uvázanou, jinak by mi znehodnotil služební košili s ledními medvídky.

Zrzek se tluče v dodávce a nanuk mu trčí z oka jako pruhované tykadlo. Přehoupnu se přes pult.

Vletím do auta nohama napřed a odkopnu zmrzlinářského vikinga na mrazáky.

Naštěstí tu není moc místa: zrzek mi nemá kam utéct. Dopadnu na nohy a udeřím ho napnutými prsty pod okraj hrudního koše. Ruptura aorty snadno a rychle. Tisíce spokojených zákazníků. Stovky děkovných dopisů. Aktuální spokojený zákazník se s hýkavým nádechem předkloní a já ho popadnu za cop. Nemůžu si pomoct. Když má někdo takový cop, tak si o to koleduje.

Když mi bylo pět nebo šest let, viděl jsem v televizi jednu ruskou pohádku a už tenkrát mě napadlo, co při sledování napadne každé dítě v tomto věku: že by bylo fajn Nastěnku na tom jejím copu oběsit.

Ano, vím, co si teď myslíte – a máte pravdu.

Už jako malé dítě jsem byl pěkný nezbeda.

Obtočím cop kolem prodavačova krku, nadzvednu zmítající se tělo a uvážu konec copu za pant střešní ventilačky.

Jak už jsem řekl, zrzek je dost velký – okopané mokasíny sebou cukají sotva tři centimetry na podlážkou. Je to těsně. Ale stačí to. Vytrhnu rozpěru a sklopím bok dodávky. Zavřeno pro strangulaci personálu.

Zatímco sebou zrzek na copu škube, chrčí, drásá si nehty hrdlo a z nohavic mu šplíchá hnědožlutá kaše, protáhnu se k volantu.

Povolím ruční brzdu. Zařadím neutrál. Vylezu a opřu se do dodávky.

Silnice se od divadla Johna Waterse svažuje. Jak auto tlačím, vůz se naklání čím dál víc dopředu. Dvířka mrazáků se otvírají, polárkové dorty se rozprskávají o podlahu. Ve shodě s gravitačními zákony se začne naklánět i visící prodavač: vypadá dost zajímavě, jak tam s vyvalenýma očima úhlopříčně interiérem tančí elektrické boogaloo. Bohužel se nezdá, že by mi byl za geometricky hodnotnou diagonální smrt nějak vděčný. Pokud si ovšem jako vděk nevykládáte směs moči a výkalů, která z něj crčí do hromady zmrzliny a ochucuje chuťově eklektický mix další příchutí.

Dodávka nabere rychlost. Pustím ji, odstoupím a pozoruju, jak se žene na červenou do rušné křižovatky.

Ano, opět vím, co si teď myslíte – a opět máte pravdu.

Něco z toho malého nezbedy ve mně zůstalo.

Dodávka kupodivu křižovatku projede.

Za křižovatkou ovšem silnice zatáčí do mírného oblouku. A právě tam se rovně jedoucí dodávka setká se svou nesmiřitelnou Nemesis: zákeřnou a potměšile neuhýbavou pouliční svítilnou.

Rozjetá dodávka v první chvíli vypadá, že se chce po kandelábru vyšplhat nahoru, uhnízdit se na zářivce a rujným skřekem přivábit vhodný samčí truck, s nímž založí geneticky silný rod čtyřkolových nákladních vozidel s ekologickým pohonem – ale nakonec její sny skončí stejně jako sny nás všech a její předek zůstane viset ani ne půl metru nad vozovkou. Lidé se začnou sbíhat, auta zastavovat. Výkřiky, troubení, ukazování, fotografování mobily. V křižovatce se srazí renault s peugeotem. Aspoň něco.

Vracím se ke svému autu a přemítám, jestli by v seběhnutém davu mohl pohled na havarovaný zmrzlinářský vůz vyvolat podvědomou chuť na nanuka. Možná bych mohl od Júnuse dostat prémii za virální reklamu.

Před mou dodávkou se mezitím zastavily dva perspektivní subjekty: esteticky přijatelná hnědovláska v tříčtvrtečním baloňáku, která má nakročeno pryč – a pravděpodobně by už pryč byla, kdyby jí na ruce nevisel čtyřletý chlapec, který se odmítá hnout z místa a vřeští: „MAMI JÁ CHCI ZMRZLINU KUP MI ZRMZLINU JÁ CHCI ZMRZLINU JÁ CHCI JÁ CHCI JÁ CHCI!“

Hnědovláska v baloňáku – jak se blížím, zaznamenám, že je dokonce nejen esteticky přijatelná, ale vysloveně hezká – zatím zvládá situaci s přehledem. „Před obědem ne, miláčku,“ uklidňuje hocha. „Ale doma mám možná schované kindervajíčko. Když sníš k obědu všechnu mrkvičku, třeba ho dostaneš.“

„JÁ NECHCI BLBOU MRKVIČKU NECHCI BLBÝ KINDERVAJÍČKO JÁ CHCI ZMRZLINU MAMI KUP JI KUP MI JI PROSÍM TĚ PROSÍM PROSÍM PROSÍM PROSÍM!“

„Copak by sis přál, chlapečku?“ oslovím malý subjekt.

„ZMRZLINU!“

„Ano, to jsem nepřeslechl, ale o jaký konkrétní produkt máš záje –“

„Děkujeme vám,“ přeruší mě hnědovláska. „Jste moc hodný, ale my nic kupovat nebudeme.“

„ALE JÁ CHCI!“

„Madam,“ zahájím, „především mi dovolte říct, že respektuji váš dočasný zákaznický postoj. Ale musím se zeptat, zda jste zvážila extenzivní chuťovou variabilitu našeho portfolia, kter –“

„JÁ CHCI ZMRZLINU!“

„– é je v rámci standardní nabídky chladírenských výrobků unikátn –“

„A CHCI A CHCI A CHCI A CHCI!“

Dokázal bych přesně určit, ve kterém okamžiku hnědovlásce došla trpělivost. Stalo se to u slov chladírenských a devátého CHCI. „Nezlobte se, ale řekla jsem jasně, že nic kupovat nebudeme. Pojď.“ Zatáhne za synovu ruku. Dítě se vší silou zapře patami do zámkové puzzle dlažby.

„Aniž bych chtěl zpochybňovat váš postulát, madam,“ řeknu, „je evidentní, že mezi vámi a vaším potomkem vládnou v této otázce názorové diference.“

Podívá se na mě jako na idiota. „Samozřejmě, že v otázce zmrzliny vládnou mezi rodiči a dětmi názorové diference. Stejně jako v otázce čištění zubů, uklízení hraček a nonstop hraní na PlayStationu. Říká se tomu výchova, n’est ce pas?“

„A CHCI A CHCI A CHCI!“ přispěje svým názorem malý subjekt.

„Omlouvám se, pokud jsem snad překročil mně neznámou sociální demarkační linii, madam. Snažím se vám přiblížit úhel pohledu distributora mražených produktů. Tento hoch je můj potenciální klient. A je mi líto, ale vaše takzvaná výchova ho dle mého soudu omezuje v zákaznických právech.“

Civí na mě. „Bože. Vy se mi snad zdáte.“ Otočí se. Chystá se malý subjekt odtáhnout.

Úder vedu zezadu na ledviny. Hnědovláska se zapotácí a upadne na všechny čtyři. Kabelka se při nárazu otevře a vyzvrátí na chodník impozantní množství zcela nepotřebných předmětů. Malý subjekt zmlkne v půli čtrnáctého CHC-. Zírá s otevřenými ústy. Jeho matka ke mně zvedne zastřený, nechápavý pohled. „Co –“

„Je mi velmi líto, madam,“ sdělím jí. „Pouze chráním zájmy svého zákazníka.“ Omráčím ji kopancem do hlavy.

„MAAAAAMIIIII!“ Subjekt se vzpamatoval. Výborně. Aktivita je u zákazníka vždycky lepší než pasivita. Alespoň tak mi to dnes ráno vysvětlil můj supervizor Muhammad Júnus.

Z věcí, co vyhřezly z kabelky, vyberu peněženku a podám ji subjektu. „Zde je dostatečná finanční hotovost. Jaký druh chladírenského produktu si přeješ, nezletilý zákazníku?“

„MAAAAAAMIIIIIII! MAAAAAAAAAAAAAAAAAMMMMMMMMMMIIIIIIIIIII!“

Muhammad Júnus se zmiňoval i o usnadnění zákazníkova rozhodovacího procesu. Otevřu peněženku a vezmu si z ní jedno euro. „Myslím, že ideální výběr pro tebe bude jeden pistáciovo-meruňkový Leibniz.“ Natáhnu se přes pult a vylovím z chladničky jednoho starého dobrého zeleného Gottfireda Wilhelma.

Subjekt ho odmítá převzít. Stojí nad nehybnou rodičovskou figurou a řve: „MAAAAAAAMMMIIIIIIIIIIIII!“

„Na,“ podávám mu vytouženou laskominu, ale on nereaguje, trčí na místě, vříská, rudne a oči mu lezou z důlků.

Dokázal bych přesně určit, ve kterém okamžiku mi došla trpělivost. Stalo se to u slova MAAAAAAAMMMIIIIIIIIIIIII.

Vytáhnu uzi. Namířím mu do obličeje.

„MA –“ Škytne a ztuhne tak, že zkamení i ta nudle, co mu visí u nosu. Oči mu lezou z obličeje: vypadá skoro jako Schwarzenegger při terraformaci Marsu.

„Tak poslouchej, hajzle,“ řeknu subjektu. „Víš, co je tohle?“

Přikývne. Nudle se odlepí od nosu a dopadne na špičku jeho adidasky.

„A chápeš, že pokud si neodebereš zakoupené zboží, budeš mít v ústech místo studené zmrzliny žhavé olovo?“

Opět přikývne; druhá kapka.

„To jsem rád. Odeber nyní laskavě zakoupenou komoditu, ano?“

Třetí kapka. Převezme nanuka.

No sláva.

Zastrčím uzi a pomyslím si, že zatím mi to jde lépe, než jsem čekal.

V té chvíli divadlo Johna Waterse vyletí do povětří.

Aktivní olovo – 4. část

Elitní superzabiják DeKlerk si svoje nové povolání zmrzlináře už skoro zamiloval. Bude muset masakrovat další potenciální zákazníky, nebo se všechno vyvine nějak jinak? Je tu další díl románu Aktivní olovo!

Exploze rozcákne divadlo po ulici. Cihly tříští okna, bubnují na kapoty, sráží chodce k zemi. Matku se synem pohltí ohnivá stěna; všichni tři – žena, hoch i nanuk Leibniz – se vypaří v tu samou sekundu a s tím samým zasyčením. Tlaková vlna vysklí výlohy, ohne lampy k zemi, zahraje si s kontejnery vrhcáby a mrskne vůz, který nedovtipný šofér zaparkoval nejblíž, obloukem přes ulici. Ten vůz má na boku nápis Mru Mru – Každý lízá a ten nedovtipný šofér jsem pochopitelně já.

Vidím to všechno naprosto zřetelně.

Absolvuju totiž právě něco jako vyhlídkový let.

Výbuch mě odfoukl přes střechu dodávky; letím po balistické křivce a hořím. Ve vzduchu za sebou nechávám čáru kouře jako sestřelené japonské zero.

Naproti divadlu je sochařský ateliér, v němž se rozervaný mladý umělec v nepředstavitelném tvůrčím utrpení snaží postihnout virtuální mnohovrstevnatost naší reality tím, že už čtyři roky lepí ze sirek všechny lokace Monkey Islandu.

Přistanu ve Stanově půjčovně lodí.

Model se rozletí na všechny strany. O stěny ateliéru zachrastí tsunami sirek. Rozervaný mladý umělec padne na kolena a zavyje. Jeho tvůrčí utrpení právě dostalo solidní upgrade. Což je dobře. Každé velké dílo by se mělo rodit ve strašlivých mukách. Není zač, chlapče. Co bych neudělal pro Umění?

Válím se po zemi, snažím se plácáním uhasit plápolající oblečení a poslední neporušené zbytky Melée Islandu mi křupají pod tělem. Mladý umělec si drásá rukama obličej. „Co jste to udělal? Co jste to provedl?!“

Vyhrabu se na nohy a spatřím se v prasklém zrcadle na protější stěně: zčernalá doutnající figura pokrytá chuchvalci sirek. Emisar modelářského pekla. Ze služební zástěry zbyl jen ohořelý pruh látky, visí mi kolem krku jako nějaká cedulka. Strhnu a zahodím.

„Já se zabiju!“ kvílí mladý umělec. „Zabiju! Skočím z okna!“

„Vidíš, to je dobrý nápad,“ vrhnu se vyskleným rámem do prázdna.

Teprve v pádu mě napadne, že by mě mohl zažalovat za plagiátorství.

Jsou to jenom čtyři patra.

Dopadnu na pokrčené nohy; tlumící vexopěna, kterou mám v kolenech místo synoviální tekutiny, zapruží. Holenní kosti zazvoní, zuby scvaknou tak, že rozvibrují lebku jako blánu domorodého bubnu. Ulicí se valí prachová mlha, na ohořelou zmrzlinářskou uniformu mi mží jemný cihlový popílek. Rozhlédnu se a hodím sebou na zem.

Svítící dávka mi zaječí nad hlavou a postava s puškou zase rychle zmizí v prachu. Ale ne natolik rychle, abych nezaznamenal fialový záblesk. Nebyla to fialová uniforma (měl na sobě standardní METRO BDU maskáče) – byla to barva kůže.

Kardegiánci.

Upustím uzi, která mi sama skočila do ruky. Proti Kardegiáncům potřebuju něco většího. O dost většího.

Dodávka s nápisem Mru Mru – Každý lízá se opírá o promáčknutý bok kamionu s nonšalancí odpovědně rozchlastaného notora. Skočím k ní, nadzvednu boční roletu a překulím se přes oblemtaný pult. Uvnitř je tma a horko. Tající zmrzlina kape z mrazáků; působí to, jako by dodávka vztekle slintala. Ani se jí nedivím.

Naštěstí jsem si s sebou první den do práce vzal pár zbraní. Ne že bych myslel, že je budu potřebovat. Čistě pro dobrý pocit. Pokleknu a odemknu nejspodnější zásuvku.

Kardegiánci jsou nájemní žoldáci pěstovaní v korporačních laboratořích planety, která se – překvapivě – jmenuje Kardegian 385F. Nejnebezpečnější mimozemští zabijáci. Díky síti kentovurallových vláken, která jim prorůstá tělem, se vyznačují mimořádnou rychlostí, extrémní odolností, fialovou pletí a nulovým smyslem pro humor. Neznám v našem oboru profíka, který by se jich nebál. Jejich pokusy o vtipy jsou smrtící.

Bez aktivních implantátů, jenom s pár pasivními vylepšeními, proti nim nemám šanci. Měl bych utéct.

Usměju se. Hlavu mám lehkou a prázdnou.

Vyloupnu z molitanového vybírání odstřelovačskou pušku Barrett M82A1. Má na délku bez pěti centimetrů metr a půl, váží čtrnáct kilogramů a jako munici používá kulometné náboje .50 BMG. Pěchota s touhle zbraní ničí letadla a lehčí obrněná vozidla. Snad bude na Kardegiánce stačit.

Zacvaknu zásobník na dvanáct nábojů, natáhnu závěr a strop dodávky se s plechovým zaúpěním odtrhne.

Kardegiánec na střeše otevírá auto jako olejovky.

Otočím hlaveň vzhůru a vypálím mu kulku doprostřed hrudi.

Normální člověk by se po takovém zásahu proměnil v krvavý meteorologický úkaz – nestlačitelnost tělních tekutin je někdy legrační. Jenže Kardegiánec je trochu tužší kořen. Mám jediné štěstí, že se kentovurallová vlákna neslučují s dekinetizační technikou. Takže na něj fyzika účinkuje klasickým způsobem.

Ráže .50 BMG ho vystřelí vzhůru jako startující raketu.

Zmizí v oblacích.

Zacouvám. Připravím barretta.

Kardegiánec mi dopadne k nohám – trefí se přesně do uličky mezi mrazáky. Šikula. V hrudi díra, že by se do ní vešla rugbyová šiška, na obličeji cákance tmavomodré krve, přerývaný dech, oči bez bělma vytřeštěné. Opřu mu o čelo úsťovou brzdu, díky které konec pušky připomíná tankovou hlaveň. „Máš dvě sekundy, abys mi řekl, kdo tě najal.“

Stihne to ještě rychleji: „Polib si.“

Jako odměnu za úsporu času dostane bonus. Průbojný & ocelový.

Z nulové vzdálenosti mu není kentovurallové vlákno nic platné. Stisknu spoušť, čvachtavě to lupne a Kardegiáncova hlava se přesune z reality do říše nostalgických vzpomínek. Zvuk výstřelu zaburácí v uzavřeném prostoru tak silně, že mi protrhne neuroklapky ve zvukovodech. Tlaková vlna smete z pultu hromadu kornoutů. Barrett není zbraň pro střelbu zblízka.

Kardegiánci většinou pracují ve dvojici.

A útočí z protilehlých směrů.

Bleskově se otočím. Čelní sklo dodávky je kvalitní: dvě vrstvy, mezi něž je vložena polyvinylbutyralová fólie.

Druhý Kardegiánec jím proskočí, jako kdyby tam ani nebylo.

Pozoruju ho, jak zpomaleně vlétává do dodávky v jiskřící mlhovině střepů, a nemyslím vůbec na nic. Mé ruce se pohybují samy od sebe.

Tanková hlaveň zaparkuje na středu fialového těla.

Druhý výstřel mi z protržených neuroklapek udělá korálkové závěsy.

Kardegiánec vyletí pozpátku z dodávky. A v poslední chvíli se chytí okenního rámu. Civím na něj. Visí na předku dodávky jako velká fialová opice. Skrz jeho břicho vidím blikající neon kasina „Stu Unger Legacy“.

Spouštím hlaveň, kterou mi zpětný ráz vykopl vzhůru.

Než stihnu stisknout spoušť, Kardegiánec telepaticky odpálí druhou nálož.

Zmrzlinářské auto vyletí čtyři metry nad vozovku.

Najednou mám spoustu času.

Dodávka se zpomaleně otáčí ve vzduchu. Pode mnou se přelévá oceán ohně. Černoranžový koberec potáhl celou ulici; plameny se přelévají a hladce vlní. Časoprostor ztuhl jako aspik.

Najednou mám spoustu času.

Takže se můžu dívat na televizi.

Mám ji přímo za oknem: výbuch vynesl dodávku až k obří obrazovce na pětihvězdičkovém hotelu Sawamatsu. Právě běží zpravodajství. Reportérka nabídne záběr zdemolované, ohněm zaplavené ulice, nad kterou se právě vznáší zmrzlinářská dodávka. Jak plujeme kolem obrazovky, za bočním oknem běží písmena titulku: VRAŽDÍCÍ MANIAK DE KLERK VYHODIL DO POVĚTŘÍ DIVADLO SYMPATIZUJÍCÍ S AKTIVISTY OBČANSKÉHO OSIDLOVÁNÍ.

Od prvního výbuchu uplynulo čtyřicet sekund.

Nechápejte mě špatně: věřím, že žurnalisté dokáží dělat opravdu hodně aktuální zprávy.

Ale takhle rychlé?

Tady něco smrdí. A nejsou to hořící těla nevinných civilů pode mnou.

Celou tu dobu, co si čtu a dívám na televizi a vůbec myšlenkově perlím, jsem samozřejmě v pohybu – letím dodávkou k volantu. Neptejte se mě proč. Čistý bezmyšlenkovitý reflex: jakmile jste v autě a to auto se začne neovladatelně pohybovat, prostě vrhnete se k volantu. Bez ohledu na to, že jste čtyři metry nad zemí.

Dodávka je stále ještě ve vzduchu, když dopadnu do řidičské sedačky. Přímo do obličeje mi civí Kardegiánec, kterému se podařilo udržet na kapotě: jen trhá hlavou, jak ho profackovává splašený stěrač. Přeostřím na scenérii za ním.

Dodávka letí přímo proti stěně hotelu.

Dupnu na brzdu.

Zmrzlinářský vůz udeří do zdi jako pěst gigantického japonského Super Robota.

Probouráme se do prezidentského apartmá.

Kardegiánec zmizí v gejzíru sutin. Odpáranou střechou na mě prší kusy cihel, balvany fosilní malty a omítkové krupobití.

Pneumatiky se střetnou s podlahou: hlasitě kvíknou.

Jak dodávka klouže prezidentským apartmá, točí se mi před očima v jednom plynulém záběru všechen ten nablýskaný, medově nasvícený luxus: jónské sloupy s pozlacenými kanelurami, kazetové stropy tři metry nad zemí, dveře jako vrata do hangáru. Samozřejmě do hangáru s boeingem z osmačtyřicetikarátového zlata.

Dupnu na brzdy. Znovu. Jsem prostě naivní a nepoučitelný. Jenže tentokrát to má dokonce i jiný než symbolický efekt. Dodávka s kvílením broušených brzdových kotoučů udělá na naleštěné podlaze dvojité hodiny a zastaví se. Na parketách po ní zůstanou spirály spálené gumy. Odstředivá síla Kardegiánce konečně odtrhne od auta a prohodí dveřmi na chodbu. Na onebesovaném dvoulůžku (i když podle rozměrů spíše osmatřicetilůžku) se vztyčí rozcuchaná postava s tence konturovanou bradkou – arabský naftový milionář, mossburový šejk nebo zakládající člen anglické chlapecké skupiny – a zablekotá nesmrtelnou policejní otázku: „Co se to tady děje?“

V takové chvíli se dá odpovědět jen jediná věc:

„Hotelová služba, pane.“

„Ale já žádnou zmrzlinu nechtěl!“

Na chodbě se zvedá potlučený Kardegiánec. Zalovím za sebou a zdvihnu barretta. Kardegiánec můj pohyb zachytí, uskočí a zmizí mi z dohledu.

Možná bych ho měl nechat být. Nemám aktivované implantáty. Měl bych být rád, že jsem vyvázl tak lehko, jen s poničeným svěřeným majetkem a dalším zářezem na negativní publicitě. Jenže Kardegiánec je moje jediná šance dozvědět se, co se to tady děje, jak by řekli policisté a členové boybandů.

Otočím klíčkem v zapalování. Vodíkový motor zabublá a chytne.

Dupnu na plyn.

Dodávka se prožene dveřmi. Utržená střecha, která jí trčí jako vzpurný chochol, vyrve horní futro ze zdi.

S kvičením pneumatik vletím do chodby.

A v duchu poděkuju architektům milionářských hotelů, protože chodba je široká jako čtyřproudá dálnice.

Čehož plně využiju.

Vyrovnám smyk a šlápnu na to. Prosvištím kolem vytřeštěného gentlemana v kuřáckém koutku – vzduchový vír mu vyrve digitální noviny z rukou. Mihnou se kolem mě právě ve chvíli, kdy se titulek na první straně mění z ŠÍLENÝ ZABIJÁK DE KLERK ZAÚTOČIL NA DALŠÍ BUDOVU na MASOVÝ VRAH DE KLERK V AMOKU NAPADL ZNÁMÉHO MOSSBUROVÉHO ŠEJKA.

Drtím nohou plyn; motor zoufale vyje. Zmrzlinářská dodávka zrychluje, světla na stěnách se protáhnou do zářících pruhů. Málem smetu prošedivělého elegána a osmnáctiletou modelku, kteří se před vyjitím z novomanželského apartmá zapomněli rozhlédnout na obě strany. Zatroubím na ně. Nesnáším nepozorné chodce.

Pro jistotu zapnu akustický signál a song Kluci, holky, každý Mru Mru lízá, báby, dědci, Mru Mru je druhá míza se výstražně rozcinká. Jako prevence před nejhoršími dopravními karamboly to snad bude stačit.

Nestačí.

Na křižovatce v plné rychlosti smetu vozík s kompletním obědovým menu. Krevety zavíří vzduchem, marináda ostříkne tapety. Jídelní poklop se s řinčením točí na zemi. Číšník se zachrání jen díky dobrým reflexům z videoher. „Co ti říká pravidlo pravé ruky?“ zařvu na něj z okýnka. „Máš štěstí, že nejsem policejní orgán!“

Začínám být trochu mimo. Dokonce, jak se blížím ke schodišti, na chvíli uvažuju o tom, jestli bych to raději neměl vzít výtahem.

A pak před sebou uvidím Kardegiánce. Trochu kulhá, ale už je skoro u schodů. Nemám čas zaměřovat ho za jízdy puškou. Kromě toho je to palba z jedoucího vozidla myslím zakázaná, stejně jako telefonování bez handsfree.

Takže ho nestřelím.

Prostě ho přejedu.

Kardegiánec s řevem zmizí pod předkem vozu a dodávka se dvakrát zhoupne. Stoupnu na brzdu. Uširvoucí kvílení, zablokovaná kola pářou perský koberec. Dodávka ještě úplně nezastavila a já vyskakuju s puškou v ruce a s adrenalinem v srdci.

Pod dodávkou Kardegiánec není. Leží až za ní.

Má smůlu, že jsem mu předtím vystřelil do těla tu díru. Jinak by se mu vyhřezlá střeva nenamotala na zadní nápravu.

Ale je to nezmar: pokouší se je vyprostit ztuhlými prsty.

Moc mu to nejde.

Z dálky se ozve vytí policejních sirén. Blíží se nepříjemně rychle. Šlápnu Kardegiánci na ruku, kterou se snaží rozšněrovat střeva. „Jestli mi neřekneš, o co tady jde, nastoupím zpátky do auta a zařadím zpátečku. A povozím tě za dodávkou na tvých vlastních střevech. A ty víš sám nejlíp, co taková střeva prorostlá kentovurallovými vlákny vydrží: hodně.“

Podívá se na mě a vycení zuby. Má je potřísněné fialovou krví. Vypadá to jako borůvková šťáva.

Policejní sirény zastaví před hotelem.

Dělám, že se otáčím zpátky k dodávce – a Kardegiánec cosi rychle zachrčí. Nakloním se nad něj. Slova z něj vycházejí v potrhaných, pomačkaných slabikách.

„… aktivní… olo… o…“

„Cože?“ Přiblížím ucho až úplně k jeho rtům. Dech mu páchne po včerejším nikotinu a dnešní smrti.

„… aktivní… olo… o…“

Kardegiánci zmatní oči bez bělma, krční svaly povolí a hlava se mírně odvrátí. Nevím, jestli už je po něm nebo omdlel, a nemám čas to zkoumat. Barrett houkne, mozek pleskne.

Naštěstí odešel ze scény až poté, co splnil požadovanou funkci. Konečně mám svou odpověď.

Aktivní olovo.

Výborně.

Teď už jen zjistit, co to sakra je.

„Tak jo!“ namíří na mě policajt od schodů služební pistoli. „Co se to tady děje?“

Aktivní olovo – 5. část

S kardegiánskými zabijáky si De Klerk v minulém díle krvavě poradil, teď ho však čeká soupeř ještě silnější – což je pro vás záruka toho, že brutální řež ještě zdaleka nekončí! Je tady další díl Aktivního olova!

„To je časově relativně náročný dotaz,“ zamyslím se. „Už jen proto, že odpověď bude zahrnovat dvě exploze, několik zdevastovaných budov, duo mimozemských nájemných žoldáků, blíže nespecifikovaný počet mrtvých civilistů a nedání přednosti v jízdě servírovacím stolkem.“

„Zavři klapačku!“ řve policajt. „Odhoď zbraň! A lehni si na zem!“

Z toho pochopím, že jeho otázka byla pouze rétorická. Kdyby mi to dal explicitně najevo už na začátku konverzace, vůbec bych s ním neztrácel čas.

Vypálím v otočce a od boku.

A podle toho to taky dopadne. Žádný úhledný, esteticky lahodící otvor mezi očima, následovaný symetricky rozprsklou lebkou. Trefím se do ramene. Kloub a klíční kost vybuchnou v oblaku rozervaných šlach. Projektil ráže .50 BMG urve policistovi ruku i s pistolí; odtržená paže zavíří vzduchem, otečkuje policajtovu vytřeštěnou tvář krupičkami krve a zavěsí se na křišťálový lustr nad jeho hlavou. Policista zachroptí a sáhne křížem po vysílačce. Utržená ruka v posledním záškubu reflexů stiskne spoušť. Kulka ustřelí lustrhák těsně nad závitem.

Dvoumetrákové monstrum z broušeného křišťálu a leštěné mosazi přistane policistovi na hlavě.

Tomu říkám dobře fungující samoobsluha.

Seběhnu do přízemí. V hale vládne chaos: hosté vřískají a pobíhají; pod nohama jim křupají střepy a mlaská krev. Když mezi ně vpadnu s odstřelovačskou puškou v ruce, vřískot se zdvojnásobí – hážou sebou na zem a kryjí se za křesly a zavazadlovými vozíky. V běhu spatřím v televizi nad recepcí záběr, na němž právě utíkám hotelovou halou. „KRVELAČNÝ PSYCHOPAT DE KLERK ZABIL POLICISTU LUSTREM A NYNÍ TERORIZUJE NEVINNÉ MILIARDÁŘE!“ objasňuje titulek. Proletím otočnými dveřmi na ulici.

Policajti už tam na mě čekají.

Tentokrát žádné zdvořilé Zavři klapačku, odhoď zbraň.

Rovnou začnou střílet.

Evidentně už vědí o svém kolegovi a lustru. Jako řádného daňového poplatníka mě pochopitelně rozladí, že v pracovní době sledují televizi.

Další věcí, která mě rozladí, je dvaatřicet střel, které mě zasáhnou.

Takové plýtvání. Jako daňový poplatník jsem regulérně rozhořčen.

Projektily se mi zakusují do těla a zastavují se v neopolyamidové mřížce pár centimetrů pod pokožkou. Jelikož ale nemám aktivované dekinetizační kanály, nárazy mě mrští na stěnu hotelu a rozvibrují. Když vaše zmítající tělo otlouká z baráku omítku, není dvakrát snadné zvednout zbraň a zamířit.

Jistě, mohl jsem se vyplížit zadem – ale já železnou ruku zákona nikdy nepodceňoval: tam to policajti určitě mají obšancované taky. Takže jsem zvolil čelní útok. Vyskotačit hlavním vchodem a vyvolat největší chaos, jakého jsem schopen.

Když jdou mé ruce s puškou nahoru, škubají se, jako bych měl epileptický záchvat říznutý koňskou dávkou parkinsona.

Vystřelím. Samozřejmě ne do policistů – to by nemělo smysl. Zbývá mi šestnáct nábojů a poldů je tu alespoň třicet a navíc se kryjí za blikajícimi a houkajícimi auty.

V takové situaci se docela hodí, když máte v ruce zbraň na ničení lehčích obrněných vozidel.

Nádrž prvního vozu vybuchne. Plymouth se vznese v oranžové kouli a předvede nad našimi hlavami ukázkové salto.

Policejní střelba zeslábne: vypálím dalších pět kulek. Tak rychle za sebou, že barrett zaštěká jako samopal.

V jednom okamžiku se ve vzduchu vznášejí čtyři hořící automobily najednou. Některé plují v černožlutých oblacích vzhůru, jiné hučivě padají dolů na utíkající policisty.

Jako daňový poplatník jsem takovým ničením státního majetku zhnusen a otřesen.

Jako soukromá osoba se bůhvíproč nadšeně zubím.

Chaos burácí; hřeje mě na tváři, črtá na lícní kosti válečné malování.

Zmizím v kouři a dýmu.

Úterý:

ŠÍLENÁ ZABIJÁCKÁ MAŠINA BEZE STOPY ZMIZELA: POLICIE NA PŘÍPAD NASADILA VŠECHNY ZDROJE. „DE KLERK SPRAVEDLNOSTI NEUNIKNE,“ PŘÍSAHÁ POLICEJNÍ PREZIDENT.

Středa:

PO VRAŽDÍCÍM PSYCHOPATOVI SE SLEHLA ZEM. ARMÁDA NABÍDLA POMOC PŘI HLEDÁNÍ ZVRÁCENÉHO RENEGÁTA. POLICIE NABÁDÁ OBČANY K OSTRAŽITOSTI: „DE KLERK MŮŽE SEDĚT V KINĚ VEDLE VÁS!“

Čtvrtek:

„ZNÁSILNIL MĚ DE KLERK!“ TVRDÍ V PLÁČI UBOHÁ ŽENA (94 LET). „A ELVIS S JEŽÍŠEM MĚ PŘI TOM DRŽELI!“

Pátek:

DE KLERK ZNEŠKODNĚN!!! VRAŽDÍCÍ BESTIE ZLIKVIDOVÁNA HRDINNÝMI POLICISTY PŘI DIVOKÉ PŘESTŘELCE NA JUKIKATOVĚ BULVÁRU!!!

Sobota:

POLICIE SE OMLUVILA RODINĚ MUŽE OMYLEM POVAŽOVANÉHO ZA DE KLERKA. ZUŘIVÝ ŘEZNÍK STÁLE UNIKÁ.

Neděle:

ZÁBAVNÁ HRA PRO ČTENÁŘE NAŠEHO LISTU: NAJDI DE KLERKA! VYHRAJ DOVOLENOU NA ZAKIŠIRU 249 ZA INFORMACI VEDOUCÍ K DOPADENÍ ZVRHLÉHO BĚSNIVCE!

Vzato kolem a kolem to byl docela nudný týden.

Strávil jsem ho nasquattovaný v jedné z těch prázdných exobarokních vilek, co si realitky hýčkají kvůli odpisům z daní. Jen já, batoh kádečkových konzerv, dva kufry zbraní, které jsem pořád dokola rozebíral, olejoval, skládal a zase rozebíral, a mediální hysterie chlístající z rádia, televize a internetu.

Alespoň jsem měl čas srovnat si fakta.

Fakt č. 1: někdo na mě najal Kardegiánce. Nic překvapivého. Jakmile mě přestala chránit armáda, stal jsem se lovnou zvěří. A někdo, komu jsem v minulosti provedl něco ošklivého, se zřejmě rozhodl, že je prima čas na odvetu. Otázka zní: kdo? Za svou kariéru příslušníka speciální jednotky jsem provedl spoustu ošklivých věcí spoustě lidí.

Přesto bych uměl počet podezřelých zúžit a nepřítele vypátrat. A zneškodnit. Kdybych se nemusel schovávat v exobarokním trojpatráku, čučet na televizi a donekonečna mastit sborku/rozborku. Za což samozřejmě může fakt č. 2.

Fakt č. 2: někdo na mě najal mediální experty. Zřejmě ten samý číman, co na mě poslal Kardegiánce, protože televizní přenos od divadla Johna Waterse musel být předem připravený. A je jedno, jestli si ten někdo zaplatil chlapíka v golfovém tričku nebo někoho jiného: rozhodně je to nějaký profík. Ta mediální štvanice, co už týden běsní na všech frontách, od bulváru až po tzv. seriózní tisk, vykazuje znaky odborně vedené práce. Přesně jak o tom mluvilo golfové tričko v Rotblatově kanceláři: negativnost, jednoduchost, novost, možnost dalšího vývoje – někdo naplno ohulil všechny Lippmanovy hodnoty, aby vyrobil mediální šlágr roku. Díky čemuž nemůžu vystrčit nos z úkrytu. V téhle chvíli po mně jde každý obyvatel galaktického Oparu.

Je jenom otázkou času, než mě najdou a zlikvidují. Nemá cenu čekat, až se to přežene – protože se to nepřežene. Musím přejít do protiútoku. Mediálního protiútoku. Jenže:

Fakt č. 3: vím o médiích prd. Čili musím udělat to samé, co můj soupeř. Najmout si poradce.

To se v mé situaci lehko řekne, ale hůř udělá. Naštěstí jsem za svou kariéru kromě provádění ošklivých věcí spoustě lidem provedl taky pár věcí, za které mi jsou zase jiní lidé zavázáni. Lidé, kteří by mohli znát ty správné mediální snajpry.

Ale ani tak to není procházka béžovým sadem. Nicméně po osmnácti hodinách, dvaceti třech spotřebovaných kartách do mobilu a jednom skoro utaveném fragmentoru hlasového otisku mám jméno analytika, který je ochotný se mého případu ujmout: Emílie Balchová.

Protiútok může vypuknout.

Ale ještě předtím musím vyřídit jednu důležitou věc.

„Haló? Kdo je to? Nevidím vás, asi máte poškozenou kameru na videotelefonu.“

Nemám poškozenou kameru na videotelefonu: mám ji přelepenou černou lepící páskou. Jsem hledaný všemi bezpečnostními složkami Oparu. Nehodlám nic riskovat. „Dobré odpoledne, pane.“

„Kdo volá? Bohužel vás nevidím.“

Zato já vidím Muhammada Júnuse, supervizora mobilních prodejců zmrzlinářských výrobků Mru Mru, velmi dobře: naklání se nad videotelefon, za zády halu narvanou Číňany a Pakistánci pilně čmárajícími do sešitů. Přetrhl jsem mu další školení nováčků.

„Tady vojín De Klerk, pane,“ řeknu. „Pardon – prodejce De Klerk. Váš podřízený. Možná si na mě nepamatujete.“ Zbožné přání.

Cukne hlavou, jako by mu videotelefon dal dvěstědvacetivoltovou bombu čenichovku. „De Klerk!“ Bohužel si pamatuje.

„Volám, abych se omluvil za škody na svěřeném majetku, konkrétně na firemním automobilu – nechal jsem ho zaparkovaný ve druhém patře hotelu Sawamatsu, doufám, že jste ho tam nalezli –, na služební uniformě a na nákladu chladírenských produktů v hodnotě dvacet osm tisíc eur. A i když se primárně nejednalo o mou chybu, rád bych se dohodl na způsobu, jakým vám výše jmenované škody začnu splácet. V neposlední řadě vám také chci dát příležitost, abyste se mnou, konsekventivně na těchto událostech, rozvázal pracovní poměr.“

Brejlí do kamery. „Voláte proto, abych vám dal padáka?“

„Přišlo mi to adekvátní situaci, pane.“

„Zbláznil jste se?“

Zmůžu se jen na: „Pane?“

„Nedám vám výpověď! Ani náhodou! Jste náš nejhodnotnější zaměstnanec, člověče!“

Teď pro změnu brejlím já. „Přiznám se, že ne zcela chápu –“

„Během jediného pracovního dne jste dostal naši značku do všech televizí! A v primetimu! Máte vůbec představu, kolikrát zopakovali záběr na ohořelou dodávky s naším logem? Tušíte, kolikrát zaznělo, že proslulý masový vrah lačnící po krvi je zaměstnancem naší firmy? A víte, o kolik se zvedly prodeje našich produktů za minulý týden?“

Promnu si oči. „Díky nedostatku dat si netroufám provést kvalifikovaný odhad, pane.“

„O sto dvacet sedm tisíc procent! Právě vás dávám novým prodejcům za vzor! Chlapče, vy jste marketingový Šiva!“ Nasadí důvěrný tón. „Nicméně je evidentní, že v situaci, kdy jste stíhaný za kapesní genocidu a devadesát procent obyvatel Oparu vás při spatření hodlá lynčovat, nemůžete dál vykonávat práci koncového distributora.“

„Chápu.“

„Takže vás zítra jmenujeme PR ředitelem.“

„Pane,“ pravím, „věřte, že je to pro mě nesmírná čest – jen si nejsem jist, zda budu za stávající konstelace schopen adekvátně plnit své zaměstnanecké –“

„Ovšemže budete! Vaší jedinou pracovní náplní bude zajišťovat, aby se o vás psalo – čili dál unikat dopadení a zabíjet přitom co nejvíc lidí! To snad zvládnete, ne, hochu?“

Podívám se do prázdna.

„Jo,“ řeknu. „To zvládnu.“

Na schůzku s mediální analytičkou Emílií Balchovou dorazím s tříhodinovým zpožděním. Sice ze své exobarokní vilky odejdu s dostatečným předstihem a na letištním parkovišti se mi podaří ukrást přiměřeně svižný volkswagen, ale asi v polovině cesty se mě zmocní nutkavý pocit, že mě někdo sleduje. Že nikoho nevidím pro mě není podstatné. Zkušenost mě naučila nebrat intuici na lehkou váhu. Rozumná dávka paranoie ještě nikoho nezabila. Takže zastavím uprostřed serpentin, poliju volkswagen benzínem, zapálím, shodím do propasti a zmizím ve skalách. V prvním horském městečku přepadnu pošťáka, obleču se do jeho uniformy, zahrabu se u cesty do jehličí a půl hodiny hlídám, jestli za mnou nikdo nejde. Potom si na nádraží koupím lístek do Kowary a nasednu na vlak jedoucí opačným směrem. Těsně před výhybkou na severní magistrálu vniknu do lokomotivy a namířenou pistolí přinutím strojvůdce, aby to otočil na Okaoo. Tam zabiju tři náhodné drogové dealery a odjedu na kole do Iwasy, kde vyhodím do povětří stodolu. To by je mělo zmást. K rockovému klubu Napalm to the bone se přiblížím z jihu převlečený za velikonočního zajíčka.

Prostě standardní postup.

Parkoviště před klubem, kde na mě měla Emílie Balchová čekat, je už pochopitelně prázdné. Stojím tam sám v dešti a rozhlížím se. Je půl jedenácté večer. Z Napalmu duní metal tak mocně, že vytřásá dešťovou vodu z okapu. Patnáctiletá rockerka, kterou tu kamarádi zapomněli, leží pod vchodovou stříškou a s chrápáním objímá odpadkový koš. Z oken klubu se skrz drátěné pletivo line vůně trávy a vítr nevrle chrastí prázdnými kelímky od piva. A mně zničehonic po zádech přejede mráz. Je to povědomý pocit: z mozkové databanky se nečekaně vynoří obraz, jak ležím na posteli a nahá Kamila se nade mnou sklání a fouká mi na zátylek. Vzpomínka zmizí stejně rychle, jako se objevila, a já jsem rád. Otočím se a pohlédnu na chrápající rockerku.

Přestane chrápat. „V tomhle božím králičkovskym kostýmu chodíš na každý rande?“ zeptá se, aniž otevře oči.

Studuju ji. Hubená, na obličeji vrstvu make-upu tlustou jako kompozitní pancíř, černě nalakované nehty, rozčepýřené červené vlasy, kožená minisukně, roztrhané síťové punčocháče. Člověk by čekal, že holka jejího věku se bude oblékat moderně a ne jako vykopávka z minulého století. „Slečna Emílie Balchová?“ Teprve když uslyším nevíru ve svém hlase, dojde mi, že jsem zaskočený.

Otevře oči, což je vzhledem k nánosu maskary výkon hodný olympijského vzpěrače. Příšeří prořízne laserově fialový pohled. „Co myslíš, bobši?“

Nedokážu si pomoct: „Myslím, že jsem čekal vystudovanou odbornici. Mohu se zeptat, kolik vám je? Čtrnáct?“

„Čtrnáct a půl. A jsem vystudovaná, až mi Medienwissenschaft leze z uší i jinejch tělesnejch otvorů, víme, dědo? Moji bakalářku Mytologické aspekty bulvární žurnalistiky počátku 21. století si chceš přečíst tady nebo stačí cestou?“

Soustředím se na to nejjednodušší. „Cestou kam?“

Vstane a opráší si kolena. „Protože sis dal tak na čas, budem muset tvůj případ probrat za jízdy, staříku. Do jedenácti mám bejt doma, jinak mě rodiče zlynčujou. Vyhodím tě na zastávce busu. Allons-y!“ Otočí se a vyrazí. Zcela samozřejmě předpokládá, že ji budu následovat.

Zírám na ni. Všechno mi říká, abych se na ni vykašlal a zmizel: přece nesvěřím svůj osud do rukou puberťáčky. Ale… mám vlastně vůbec na vybranou?

Poslušně dusám v jejích stopách. „Takže vy máte ve čtrnácti bakalářský titul? To jste jako zázračné dítě?“

„Spíš těžkotonážní šprtka.“

Za rohem má skútr Vetrix. Růžový s hořícími lebkami. Obkročmo se na něj posadí a narazí si přilbu se samolepkami Powerpuff Girls. Ohlédne se na mě. „Kde to vázne? Neboj, řidičák mi za rychlou jízdou neseberou. Žádnej nemám.“ Sednu si za ni – a skoro zase spadnu: lithio-fosfátová baterie zakvičí jak podřezávaný čuník a skútr vyrazí jako nakopnutá mula. Vždycky jsem nesnášel domácí zvířectvo. Emílie se prožene boční uličkou, která je tak úzká, že skútr škrtá řídítky o zdi, a vypálí na hlavní.

Vozovka se mokře leskne a světla semaforů se vznášejí v dešti jako lampiony. Vetrix zrychlí. Uši králíčkovského kostýmu se mi plácají ve větru. „Samozřejmě tvůj případ sleduju od začátku,“ huláká Emílie přes rameno. „Fascinující matroš – geniální sračkobogán. Ale ani ve snu by mě nenapadlo, že budu mít takovou kliku!“

„Co tím konkrétně myslíte?“

„No že bych se do toho brajglu mohla taky zapojit!“

„Slečno Balchová?“

„Co?“

„Někdo nás sleduje.“

„Fakt?“ Mrkne do zpětného zrcátka.

„Pozitivně.“

„Myslíš to černý es ú vé s kouřovejma sklama?“

„Udržuje si od nás standardní surveillanční distanci už od výchozího bodu trasy.“

„To budou naši.“

„Prosím?“

„Mý rodiče. Chtěj se ujistit, že budu doma na jedenáctou, jak jsem slíbila. Strašný, jak pruděj. Jako bych byla malá.“

Spolknu komentář týkající se jejího věku a pokusím se být konstruktivní: „Jestli chcete, můžete mě tady vysadit. Zastavím je a postarám se o ně.“

Bleskne po mně fialovým pohledem. „Postaráš? Jako jak? Jako že je zastřelíš nebo co? Zbláznil ses?“

„Neměl jsem v úmyslu je zastřelit,“ odtuším upjatě. Zlomení vazu je mnohem tišší.

„Drž se, setřesu je.“

Řízne to ostře doprava. Rovnou na staveniště. Na poslední chvíli ji chytnu kolem pasu, abych nesletěl. Pod rukama cítím její napnuté břišní svaly.

Vetrix se s kvílením vřítí do temného bludiště rozestavěného supermarketu. Zběsile kličkujeme mezi kopci terratekových prken a horami hobrových desek. „Nebude jednoduchý ten jejich mediální blitzkrieg nějak vykrejt,“ vrátí se Emílie k tématu, jako by se nechumelilo. „Nakydali na tebe slušnej ranec hnoje!“

„Ale nic z toho není pravda!“ Vítr mi trhá slova od úst.

„To už je teď úplně fuk! Thomasův teorém!“

Vybaví se mi, že o něčem podobném v Rotblatově kanceláři blábolilo golfové tričko. „Co je to?“

Vjedeme do rozestavěného obchodu. Čerstvý beton syčí pod pneumatikami, duralové sloupky se míhají jako kmeny lesklých bříz. „Není důležité, co je realita – jakmile na základě toho lidi začnou jednat, tak se to realitou stává! Volně interpretovaný teda! Ale chápu, že jsi nakrknutej – já bych taky byla, kdyby mě někdo falešně obvinil, že jsem sejmula dva emzáky, šest policajtů a navrch oběsila zmrzlináře.“

„No,“ řeknu, „to jsem ve skutečnosti vlastně udělal.“

„Aha. Tak alespoň ten zničenej hotel, co ti neprávem přišili, si mohli odpustit!“

„To jsem byl taky já.“

Přes rameno na mě zamžourá. „Tohle bude možná těžší, než jsem myslela.“

Hlavu otočí zpátky přesně ve chvíli, aby odvrátila naši kolizi s plotem. Zabočí kolem míchačky, řízne to okolo závory a vyletí na ulici. Rychle zrekognoskuju terén: SUV s tmavými skly není v dohledu. Lithio-fosfátová baterie zakňučí, jak Emílie zase přidá plyn.

„Každopádně víme,“ zaječí do větru, „že po tobě jde nějaká šajba. Takovýhle peklo může rozpoutat jenom fakt velká mediální agentura – nebude těžký zjistit, která z těch čtyř to je! Horší bude přijít na to, kdo je najal! Máš nějaký nepřátele?“

„Pár…“

„Tak to by neměl bejt probl –“

„… set.“

„Ty vado! To zní prďácky! A máš nějakou stopu?“ V zatáčce nakloní skútr tak hluboko, že mi odře koleno o asfalt.

„Ano! Aktivní olovo!“ zahulákám.

„Co to má jako bejt?“

„Nemám nejmenší ponětí!“

„Supr!“

„A co nějakej tvůj soukromej tip, kdo za tímhle bordelem stojí?“

Pokrčím rameny. „Rákosníci?“

„Taky bezva!“ zařve na mě dozadu. „To jsou známý mediální děvky, ty se daj snadno sledovat. Proklepnu je!“

„Nicméně prioritou je eliminace mediálního tlaku!“

„Jasná páka!“ přikývne. „Hele, nejdřív vypracuju kvantitativní obsahovou analýzu! Tvýho výskytu v médiích jako! To nám odhalí střeva jejich komunikační strategie! A na základě toho pak stanovím kontrataktiku, kterou je převálcujem. Oukej, staříku?“

„Oukej,“ heknu – Emílie zabrzdí tak prudce, že se zadní kolo zvedne dvacet centimetrů nad silnici a já jí div nepřelétnu přes hlavu. „Konečná,“ zahlásí. „Támhle máš zastávku na socku do centra.“

Seskočím ze skútru. „Děkuji, slečno Balchová.“

„Zejtra už bych mohla mít první data.“ Mrkne na mě. „Zavolej mi.“

„Provedu.“

Zářivě se na mě usměje. „Ty vole, tohle bude ještě hlína.“ Odpálí od chodníku.

Hlína.

Otočím se ve chvíli, kdy SUV zabočí do ulice.

Zadní světlo Emíliina skútru pořád ještě nezmizelo ve tmě. Mohli by ji sledovat. Musím je zastavit.

Vstoupím do vozovky a zasunu ruku do záňadří králíčkovského kostýmu.

Pažba devítimilimetrového SIGu mě zastudí v dlani.

Vlna neurocrackerového signálu mi rozžhaví míchu.

Impuls mě zasáhne jako pneumatické beranidlo. Informační virus zaprská v mé nervové soustavě a vyhodí pojistky. Zhroutím se na silnici.

Ležím tváří na mokrém asfaltu, z úst mi vytéká čůrek slin a pozoruju, jak u mě zastavuje SUV.

A jediné, na co jsem schopný myslet je, že Emílie má teda sakra přísné rodiče.

Proberu se zkroucený na špinavé podlaze, spoutaný plastovými zadrhovacími pouty a ve spodním prádle. Chvíli zvažuju, jestli mám truchlit pro králíčkovský kostým, ale pak se rozhodnu, že už jsem velký kluk a že se mi vlastně zas tak moc nelíbil. Stejně jsem nikdy velikonoce moc nechápal. Už jako malému mi vrtalo hlavou, proč Ježíš Římanům ta čokoládová vajíčka dobrovolně nevydal a nenechal se místo ukřižování jenom vyšlehat. Zamžourám vzhůru.

„Vy nejste rodiče Emílie Balchové,“ zachraptím.

Ti tři si vymění pohledy.

„To tedy nejsme, vojíne,“ řekne plukovník Rotblat. „Ledaže by nám naše milenky něco podstatného zatajily.“

Nevypadá dobře. Za těch necelých čtrnáct dní, co jsem ho neviděl, výrazně zhubl. Kůži má žlutou a voskovou. Chemoterapie asi bude pěkná hlína.

Ty druhé dva taky znám: desátník Cremer a svobodník Passy. Mí bývalí parťáci z operační skupiny Kobalt. Dobří kluci. Bojoval jsem po jejich boku, viděl jsem je v akci. Vím, co dokážou.

Takže jsem v hajzlu.

Jistě, mám ten samý výcvik, ale oni mají na rozdíl ode mě zapnuté implantáty.

„Kdo je Emílie Balchová?“ zajímá se Rotblat.

„Moje teta. Strašně mi ji připomínáte. Hlavně tou pleší.“

„Vidíte?“ otočí se plukovník ke Cremerovi a Passymu. „Lže. Neříkal jsem to? A takhle bude lhát celou dobu. Až do konce.“ Šťouchne do mě špičkou polobotky. „Proč jste se spikl s našimi nepřáteli, vojíne?“

„Já se s nikým nespikl, pane.“

„Jak jinak tedy vysvětlíte své podivné chování v minulých týdnech – než že se jedná o promyšlené diverze, zlovolně zaměřené proti armádě?“

„Omlouvám se, že vám odporuji, pane, ale to nejsou promyšlené diverze. Zaútočili na mě Kardegiánci. Jen jsem se bránil.“

„Slyšíte, desátníku Cremere?“

„Pořád lže, pane.“

Nakrčím čelo. „A vůbec – jakým způsobem by to mohlo být zaměřeno proti armádě?“

„To zatím nevíme,“ připustí Rotblat. „Ale co víme je, že se od propuštění ze služby chováte velmi podezřele, vojíne. A vzhledem k tomu, že za dobu svého působení v Kobaltu jste nastřádal dostatek vědomostí o nezanedbatelném počtu tajných operací, je nabíledni, že hrajete nějakou konspirační hru, která zcela jistě musí jít proti naším zájmům. Pravda, momentálně nedokážeme odhadnout její účel, ale to nic nemění na tom, že je to nejpravděpodobnější vysvětlení.“

„Ale já žádnou konspirační hru nehraju, pane!“ Jako kdybych si myslel, že když jim řeknu pravdu, něco se změní.

„Slyšíte ho, svobodníku?“

„Jako když tiskne, plukovníku.“

„Říkal jsem, že bude lhát. Až do úplného konce. A to se také stalo.“ Rotblat se odvrátí. „Skončete to.“

„Pane?“ zeptá se Cremer.

„Tento muž nám nic neřekne. Koneckonců jsem ho sám vycvičil. Zlikvidujte ho.“

Jak jsem před pár hodinami říkal, že rozumná dávka paranoie ještě nikoho nezabila? Odvolávám to.

Rotblat se otočí a zmizí v příšeří mezi automobilovými skelety.

Zamrkám. Mezi automobilovými skelety.

Jsem v nějaké automobilce.

Cremer s Passym mě postaví na nohy.

„Promiň, kámo.“

„Seš na nás naštvanej?“

Zakroutím hlavou. „Jasně že ne, kluci. Nemusíte se omlouvat. Já to chápu.“

„Ty jsi byl vždycky formát, De Klerku.“

Popadnou mě a táhnou k plnoautomatické rozbrušovačce.

Chtějí mě rozřezat jako nějaký stroj.

Vzhledem ke všem těm implantátům, co mám v těle, to dává smysl.

Položí mě pracovní desku. Do zad mě zastudí nerez ocel. Zatímco Passy sklápí rameno s řezacím kotoučem, Cremer mě drží na stole. Nemám nejmenší šanci se vyprostit; připadám si jako upnutý do železného svěráku. Cítím, jak se mi superpolykarbonátové hrany Cremerových prstů zarývají do masa. Plastowolframové paže mě svírají tak pevně, až se mi ohýbají kosti.

Řezací kotouč se roztočí. Má alespoň metr v průměru a impregnované diamantové zuby.

„Ještě jednou sorry, chlape,“ cvakne Passy přepínačem Dolů.

Řezací kotouč jde dolů. Má namířeno přímo do mého obličeje. Pokusím se Cremerovi přece jen vytrhnout – ale mám dojem, že se moje tělo nepohnulo ani o milimetr.

Kotouč klesá.

Nedokážu z něj spustit oči. Diamantové zuby se slily do zářivě oslepujícího pásu.

Kotouč klesá. Už je ode mě pět centimetrů.

Zvířený vzduch mi odfoukne vlasy z čela. Ovane mě vůně kovu a zahřátého strojového oleje.

Divné je, že v té chvíli nemyslím vůbec na nic: na svůj život, na dávno mrtvé rodiče, na službu, na Kamilu – absolutně na nic. V lebce mi tiše praská uklidňující prázdnota.

Ječící kotouč překoná poslední centimetr.

Pohladí mě po nosu.

V nervové tkáni mi zacinkají axony. Ve svalech zašimrá.

Moje implantáty syknou a nahodí se.

Neuvažuju nad tím, jak je to možné – a v posledním zlomku sekundy napálím řezací kotouč pěstí.

Úder ho vyrve z úchytu.

Zasviští vzduchem a odsekne Passymu horní polovinu hlavy. Úplně hladce. Passyho lebka zničehonic končí těsně nad nosem: oči, čelo, vlasy i horní okraje uší, všechno zmizelo. Jen nad vodorovným řezem se chvěje krvavá mlha ve tvaru neexistujícího vrchlíku.

Passyho otevře ústa, váhavě vztáhne ruku a sáhne si do mozku. A zřítí se naznak.

Ani se mu nedivím: tak bezprostřední kontakt s myšlenkami profesionálního vojáka by odrovnal každého.

Volnou rukou vypíchnu Cremerovi oči. Prsty mu narvu do důlků takovou silou, až projedou sklivci a zaboří se do čelního mozkového laloku: zapruží jako houba. Cremer zařve a poslepu vede úder malíkovou hranou na můj ohryzek. Je neskutečně rychlý. Jeho ruka se zasekne do ocelové desky v místě, kde jsem ještě před sekundou opravdu byl.

Vyrvu ruku z Cremerovy hlavy, skulím se ze stolu a skočím k Passymu. Znám jeho specializaci a vím, jakou funkci zastával v týmu. Vytrhnu mu z kapsy neurocracker a namířím na slepého Cremera. Při cvaknutí tlačítka se otočí a vykopne ve směru zvuku.

Nervově paralyzační signál je naštěstí rychlejší.

Cremer se složí jako pytel železných brambor.

Strhám si ze zápěstí pásky přetržených plastových pout. Mám pocit, že se mi třesou ruce, ale když na ně pohlédnu, jsou nehybné a klidné. Oživené implantáty v mém těle se chvějí jako zmatení prvoci.

Čistá práce, pochválí mě Pauling.

Aktivní olovo – 6. část

De Klerk se v minulém díle zázračně vyhnul ultrabolestivé smrti a vyráží na cestu odplaty. Tedy, chystá se vyrazit, ale do cesty se mu pořád pletou nepohodlní svědci, které je potřeba odklízet…

Čtvrt na tři v noci: šlapu po krajnici dálnice, osamocená postava uprostřed nedozírné pláně. Step působí, že si v pravidelných maniodepresivních návalech vyškubává trsy trávy z hlavy. Nebo se poblíž pase fakt velké stádo vegetariánů.

Stále prší. Mám na sobě zelené trenýrky, seprané tričko s nápisem Kobalt SSO: Bis vincit, qui se vincit in victoria a jsem bos – kostým velikonočního zajíčka zůstal v SUVu, kterým odjel Rotblat. Cremerovy a Passyho šaty mi byly malé nebo měly nevkusný mozkový vzorek.

Jdu už přes hodinu. V areálu automobilky jsem nenašel jediné pojízdné auto. Typické.

Fajn, povzdechnu si. Tak si to probereme.

A hele, pán se mnou najednou zase mluví? podiví se okázale Pauling. Už nepředstírá, že neexistuju a že vlastně vůbec nic neslyší a že nejse –

Hypotéza číslo jedna, řeknu.

Pokaždý, když si začneš puntičkářsky rovnat to svý „číslo jedna“, „číslo dvě“, rozbolí mě hlava.

A nebolí tě spíš z toho, že ses do ní střelil Colt Combat Commanderem ráže .45?

Využiju toho, že Pauling na chvíli oněmí, a pokračuju:

Hypotéza číslo jedna: jsi někdo, kdo mi hacknul komponder a z mně neznámých důvodů předstírá, že je Pauling.

Proč není hypotéza číslo jedna to, že jsem opravdu Pauling? chytne Linus dech.

Může se zeptat na něco evidentnějšího? Co takhle protože Pauling je po smrti?

A není to spíš důkaz toho, že je na mě smrt krátká a že jsem borec mýtickejch rozměrů?

Hypotéza číslo dvě, jedu dál. Žádného Paulinga ani nikoho jiného ve skutečnosti neslyším: mluvím sám se sebou. V médiích se v souvislosti s mou osobou objevuje termín „psychopat“ – co když mají pravdu? Co když disponuji nějakou formou rozštěpu osobnosti?

Problém je, že ty bys nedokázal vygenerovat někoho tak okouzlujícího, zábavnýho a přitom hluboce lidskýho jako jsem já ani za osmačtyřicetikarátový tele.

Hypotéza číslo tři: jsi opravdu Pauling.

No konečně.

Přestože jsi dvanáct dní mrtvý.

Proč se pořád soustředíš na nepodstatný detaily?

Chvíli ještě hloubám, ale zbytečně: další hypotézy mě nenapadají. Potřeboval bych se vyspat – mozek dře a rachotí jako vylágrovaný motor.

Další krok, řeknu. Ověřování hypotéz.

Jsi otrok metodičnosti, víš o tom?

Podkapitola jedna á: ověřování hypotézy číslo jedna.

Navěky přikovanej v galeji účetnický logiky.

Způsob provedení: zkoumaný subjekt prokáže deklarovanou totožnost za pomoci důkazu.

Což má jako bejt?

Nějaký fakt, který je znám jenom nám dvěma.

V rámci operace Radioaktivní kolotoč jsi na Polradtoru 527 rozehnal dav pokusných botnetových zombíků vodním dělem.

Ano, ale o tom ví víc lidí. Uvedl jsem to do hlášení.

Co jsi ale nějak zapomněl uvést, že jsi předtím nádrž vodního děla naplnil benzínem.

Že by to byl nakonec opravdu Pauling?

A pak jsi mezi ty zombíky hodil vánoční prskavku.

Protože o tomhle vážně nikdo jiný než já a Pauling neví.

Do hlášení jsi napsal, že šlo o nešťastnou náhodu. A já jsem tvoji verzi při výslechu potvrdil.

Dobře, řeknu. Tím myslím můžeme hypotézu číslo jedna vyloučit. Jsi to opravdu ty.

Sláva.

Nebo já.

A to chceš vyvrátit jak?

Ptáš se na způsob provedení podkapitoly dvě bé?

Jo.

Až dokončím přesun na svou dočasnou základnu, provedu scan komponderu a zjistím, jestli skutečně přijímá nějaký signál zvenčí.

Pauling zní trochu překvapeně: To by mohlo fungovat.

Prozatím můžeme zkusit verifikovat hypotézu číslo tři.

Že jsem to já, i když jsem mrtvej? Jak to chceš ověřit?

Začneme analýzou tvé osobní zkušenosti. Jsi mrtvý?

Jak to mám sakra vědět?

Dobře, tak jinak: kde se momentálně nacházíš?

No v rakvi nejsem, jestli se mě ptáš na tohle. Kdybych se probral v rakvi, byla by to drobná nápověda i pro někoho míň chápavýho, než jsem já.

Tak kde jsi?

Já nevím. Ve tmě.

Můžeš se hýbat?

Ne.

Takže jsi spoutaný?

Ne. Spíš myslím… že nemám žádný tělo.

To zní, vysmrkám se, pozoruhodně. Dokážeš identifikovat, jakým způsobem jsi se mnou ve spojení?

Ne.

Nebo jakým způsobem jsi aktivoval mé implantáty?

Ne. Ale…

Ano?

Hele, De Klerku… Přece nemůžu bejt doopravdy mrtvej, ne? Když s tebou mluvím? Ne?

To zní logicky. Nicméně tato dedukce poněkud koliduje s faktem, že jsem viděl tvou mrtvolu.

To ho samozřejmě zaujme. To by zaujalo každého. V pitevně?

Na tvém pohřbu. Měl jsem přímý vizuální kontakt s rakví, když zajížděla do kremační pece.

Tys mě nechal spálit?! Já jsem chtěl bejt pohřbenej do země! Vedle svý babičky! Dyť mě vychovala!

Očividně ne moc dobře, když nedokážeš zůstat mrtvý jako řádný slušný člověk a potloukáš se v hlavách svých živých kamarádů.

To –

Navíc jsi nezanechal žádnou závěť, kde bys svou antipatii ke kremaci konkrétněji specifikoval.

Říkal jsem ti to! Jak jsme se tenkrát ožrali v Elektrickym klokanovi!

Je mi líto, na to si nevzpomínám.

Jo, protože jsou ti kamarádi ukradený. Nebo abych to vyjádřil citátem z tvýho spisu: „Jako většina sociopatů se příliš nezajímá o lidi kolem sebe.“

Lže. Nic takového v mém spise určitě není.

Já nejsem sociopat.

Nic neřeknu a Pauling taky ne. Oba mlčíme a déšť šumí. Štěrk mi skřípe pod bosými chodidly.

Jakej jsem měl pohřeb? zeptá se Pauling. Tón jeho hlasu je váhavý a lehce omluvný.

Co mu na to mám odpovědět? Decentní. Velmi vkusný.

Přišlo hodně lidí?

Vybaví se mi obřadní síň, v níž sedím já, dva operátoři a soused, který našel sebevrahovo tělo, a sledujeme rakev, jak za kníkání syntetizátorového Bacha zajíždí do plamenů.

Hodně, řeknu. Několik set. Až mě to překvapilo.

Co to dělám?

Nekecej. Pauling zní zaskočeně a potěšeně zároveň. Fakt?

Jistě. Evidentně jsi byl mezi kolegy oblíbenější, než sis myslel. Věnců, květin a dalších nezbytných rituálních propriet bylo tolik, že pod nimi rakev nebyla skoro vidět.

A co lidi?

Co?

No jako… jestli vypadali smutně?

Velmi smutně. To nemá moc šťávu. Vylepším to: Jakási dívka se v hysterickém záchvatu vrhla na tvou rakev, trhala si šaty a drásala obličej.

Vážně? žasne Pauling. Ty vole. Zrzka?

Blondýna.

To je divný, zamumlá, nepamatuju si, že bych – Jo a co hudba? Kdo ji vybíral?

Znáte to: začnete celkem nevinnou vágní lží, ale s každou odpovědí se to stává osobnější a nepříjemnější, až si nakonec připadáte jako největší svině pod sluncem. Jenže teď už nemůžu couvnout.

Já.

Cos pustil?

Nadechnu se. Megadeath, pochopitelně. Metallicu, Slayery, Queensrÿche. Judas Priest. Iron Maiden.

Pauling zní, jako by se potřeboval vysmrkat. Dobrej playlist.

A já si v tom momentě uvědomím, že neexistoval jediný důvod, proč by Paulingův pohřeb neměl přesně takhle vypadat. Stačilo, abych sedl k telefonu, obvolal pár jednotek a vzbudil v nich pocit solidarity. Abych vybral peníze na věnce (a zrzavou komparsistku, která si dramaticky rozerve oblečení). Abych si udělal čas a probral Paulingovu sbírku empétrojek.

Jenže to by se nejdřív sociopati museli trochu zajímat o lidi kolem sebe, že?

De Klerku, odchrchlá si Pauling.

Ano?

Děkuju ti.

V podstatě nemáš zač, odpovím.

V třičtvrtě na čtyři narazím na první budovu. MOTEL U BODLINATÉHO NORMANA, bzučí neon. Bungalov ve tvaru T je přicucnutý k dálnici jako svrasklá pijavice, která se kdysi omylem přisála na chudokrevné dítě a teď už se jen zoufale snaží přežít. Sice mi není zima a chůze naboso mi nevadí, ale je mi jasné, že v trenkách a tričku začnu po rozbřesku budit pozornost. Musím si opatřit oblečení. Pokud možno nenápadně a tak, aby mě neviděl žádný čtenář denního tisku.

Nejen proto se dovnitř nijak nehrnu. Je to první dům severně od továrny. Pokud už Rotbalt ví o Passym a Cremerovi, je pravděpodobné, že tu na mě čeká léčka.

Hodinu se plížím ve tmě kolem motelu a monitoruju terén. Nezaznamenám nic podezřelého. Žádné odchylky od provozní noční rutiny, žádné nepatřičné stíny na střeše, žádné postavy číhající na přepadových pozicích. Přikradu se k oknu do recepce. Noční služba chrápe zakloněná v židli se starým komiksem na obličeji; je to Deadpool od Joea Kellyho. Zaostřím na tabuli s klíči a zjistím, které pokoje jsou obsazené. Vyberu si čtyřku.

Čtyřka je nešťastný číslo, přispěchá Pauling s cennou radou.

Ne, třináctka je nešťastný číslo.

Čtyřka je nešťastný číslo pro Číňany. A Japonce.

Pokud tam nějací budou spát, rád je na to upozorním.

Dveře čtyřky jsou odemčené. Pokoj je plný tmy a vydýchaného vzduchu a odéru alkoholického potu. Temnotu prořezává dvojí chrápání – mužský baryton a ženský soprán. Moc jim to neladí. Přepnu vidění do infra. Na posteli si dvě nehybná těla hrají na lžíce v šuplíku; na zemi objevím zmuchlanou hromadu oblečení. Seberu něco, co mi připadá jako košile, a pak zdvihnu kalhoty – opatrně, aby necinkla přezka opasku, nezachrastily klíče v kapse nebo se nevysypaly drobné.

Pak se těla na posteli zamelou.

„Kam jdeš?“ Ženský hlas.

„Kam asi? Na hajzl.“ Mužský hlas.

Skočím ke dveřím, ale je pozdě.

Lampička cvakne.

Dvojice na mě zamžourá z postele. Ano, jsou to Číňani. Nebo Japonci.

Stojím u dveří v trenýrkách a tisknu si na hruď třpytivou dámskou blůzu a růžové džíny. Dokonalý prototyp úchyla.

„Manžel!“ vyjekne Číňanka a šmátrá po brýlích.

„Žádnej manžel – perverzák!“ poučí ji Číňan.

Začíná mi to připadat trochu jako televizní kvíz: uhádněte slavnou osobnost.

„Perverzák, kterej chce nejspíš čuchat k naším šatům, pak nás ve spánku podříznout a naše mrtvoly znásilnit tím nejzvrácenějším způsobem,“ rozvíjí Číňan představu.

„Zaplaťpánbu,“ řekne Číňanka. „Já už myslela, že je to Louis.“

„Nejsem Louis, madam,“ uklidním ji. „Ani úchýlák, pane. Jen prostý zloděj špinavého šatstva. Jo a tenhle baloňák beru taky,“ strhnu ho z věšáku. „Dobrou noc přeji.“ Nahmatám za zády kliku a otevřu dveře. Jak na mou tvář dopadne světlo lampy zvenčí, Číňanův pohled se zaostří. Muž na mě namíří ukazovák.

„Alvo,“ řekne.

Máš štěstí, nepoznal tě, oddechne si Pauling. Spletl si tě s Thomasem Edisonem.

„Co?“ zeptá se Číňanka – alias Alva.

„To je přece ten šílenej masovej vrah! De Klerk!“

Čtyřka je nešťastný číslo, prohlásí pochmurně Pauling. Skloním hlavu a zase dveře zavřu. Policie by mě díky jejich svědectví odsud mohla vystopovat až k mé dočasné exobarokní základně. Teď už je nemůžu nechat jít.

Číňan po mně hodí lampičku. Překonám vzdálenost mezi námi jediným skokem. Ve chvíli, kdy uchopím jeho hlavu s očividným úmyslem narušit integritu jeho vazu, lampička stále nenarazila na zeď. Letí vzduchem a roztáčí pokoj klouzavými stíny. Číňanka na druhé straně postele sjede na zem. Lampička dopadne. Číňanův vaz křupne.

Bohužel jsem si ještě nezvykl na znovunahozené implantáty. Takže Číňanovi utrhnu hlavu.

Napomádovaná hlava mi vyklouzne z rukou a spadne na palec u nohy. Zařvu a nakopnu ji. Proletí zdí a zasviští nad dálnicí jako balvan vržený katapultem. Číňanka se snaží nasoukat pod postel.

Mám toho právě tak dost. Popadnu ji za nohu a zaberu.

Noha mi zůstane v ruce.

Implantáty, řekne Pauling. Máš. Aktivované. Opět.

Odhodím postel přes celý pokoj. I s nohou. Děkuji za připomenutí.

Rozdupnu ženě lebku.

Není to hezké a není to asi ani příliš etické, ale já si nemůžu vybírat. Hlavně, že nezůstali žádní svědc –

„De Klerk!“

Otočím se. Ve dveřích stojí probuzený recepční s dvouhlavňovou brokovnicí Stoeger Condor Outback a zírá na mě.

Konečně férový závod: urazí jeho ukazovák tři milimetry ke spoušti dřív než já tři metry přes celý pokoj?

Protrhnu cílovou pásku těsně před ním.

Vyrvu recepčnímu brokovnici a zarazím mu ji do hlavy. Pažba s křupnutím zajede do obličeje, protrhne tvrdou mozkovou plenu, přerve trámec nervových vláken mezi hemisférami a klepne o zadní stěnu lebky. Recepční zůstane několik sekund bezradně stát: puška mu trčí z hlavy jako nějakému japonskému mutantovi. Možná zvažuje, jestli by nedokázal zmáčknout spoušť jazykem. Teoreticky by to šlo.

Radši mu brokovnici zase vytrhnu. Recepční odpadne. Zůstanu stát ve dveřích s upatlanou stoegerovkou v ruce.

Dobře, přiznávám, že ani tohle nebylo moc hezké. Ale alespoň nezůstali žádní svědc –

Před motelem zastaví autobus plný jeptišek.

„De Klerk!“

Mám pro to jediné vysvětlení: ty mrchy už Boha omrzely a on neví, jak jim dát kopačky. Ale proč mám za Něj všechnu špinavou prací odvádět já?

Vsadím se, že přesně tohle si říkal Ježíš.

Zabiju poslední řádovou sestru a naaranžuju ji na sedadlo do spící polohy jako ostatní. Na mobilu matky představené vymačkám číslo Emílie Balchové. Ne že bych si myslel, že už pro mě má výsledky – chci se jen přesvědčit, že ji Rotblat nedostal.

„No?“ Její hlas je přes brzkou ranní hodinu dychtivý a energický.

„To jsem já, De Klerk.“

„Ty jo! Tomu říkám festovní telepatie, hombre! Před půlhodinou mi SPSS vyplivlo první výsledky kvantitativní analýzy – a kámo, není to žádný gigo.“

„Gigo?“

„Garbage in, garbage out. Navrhuju rande dneska večer, máš čas?“

„Jistě. Zase u Napalmu?“

„Ne, musíš přijet k nám domů. Mám zaracha kvůli tomu včerejšku.“

Zaváhám. „Myslíte… že je to dobrý nápad, slečno Balchová? Můžete se zaručit za své rodiče, že mě neudají?“

„Můžu se zaručit, že se mý rodiče nedívaj na televizi, nečtou noviny a o internetu si myslej, že je to vynález Satanův.“

Ztrácím se v tom: „Myslí si, že Al Gore byl Satan?“

„Kdyby o něm někdy slyšeli, určitě si to myslet budou. Byl to demokrat, ne? Pointa je, že ten tvůj okouzlující supervrahounskej ksicht v životě neviděli.“ Slyším šustění čištěných zubů a vyplivnutí. „Kromě toho jsem jim řekla, že jsi můj snoubenec.“

„Cože?“ vyděsím se. „Proč?“

„Jak jinak bych asi vysvětlila, že za mnou večer přijdeš? Navíc jsem je chtěla trochu vytočit. Což se teda povedlo.“

„Slečno Balchová, já nejsem jistý, jestli –“

„Večeře bude v šest. Přijď přesně. Slušně oblečenej. A tím nemyslím jako velikonoční zajíček s kravatou. A přines pugét.“

„Pro matku?“

„Pro mě. Protože už jsem ty výsledky projela a víš, co mám?“

Syfilis. Nic jiného mít moje snoubenka přece nemůže. „Ne.“

„Plán.“

Cvak.

Pěst se mi samovolně sevře. Superpolykarbonát zavrže, telefon praskne a vyhřeznou z něj procesorová střeva. Snoubenec. Večeře s rodiči. PUGÉT. Sesunu se na místo řidiče a civím před sebe.

Není nějaké přísloví, že potkat jeptišku přináší smůlu? dumá Pauling. Něco jako když ti přes cestu přeběhne černá kočka?

Podle té samé logiky by její mrtvola mohla být dobré znamení, odpovím s pohledem stále upřeným do prázdna.

Když se s autobusem plným mrtvých jeptišek rozjedu k městu, tiše doufám, že je na tom alespoň ždibec pravdy.

Aktivní olovo – 7. část

V minulém dílu Aktivního olova jsme De Klerka opustili, když se vypořádal s autobusem plným jeptišek. Dnes na něj čekají ještě podivnější věci – a jeho operátor Pauling není tím, čím se zdá být…

Policie mě zastaví po třinácti minutách jízdy.

Zajeď ke kraji a vypni motor, radí Pauling.

Má pravdu. Nejlepší bude toho policajta, co na mě zezadu bliká, rychle vyřídit. Automobilová honička policejního plymouthu s církevním mrtvobusem není to pravé arašídové, když se chcete vyhnout mediální pozornosti.

Zajedu ke kraji a vypnu motor. Ve zpětném zrcátku vidím, jak se policista vysouká z auta, nasadí si čepici, posune zrcadlovky na nose (zřejmě aby ho ve čtvrt na šest ráno neoslepilo prudké slunce), popotáhne opasek a vykročí. Sroluju boční okénko až úplně dolů. Ani ne tak proto, abych s ním mohl bez problémů hovořit, jako spíš abych mu mohl bez problémů rozdrtit krkavici.

Nemůžeš ho zabít, řekne Pauling.

Protože… Je to dobrý člověk? Má ženu a osmnáct dětí? Představuje zákon a pořádek a to by vyslalo špatný signál mým fanouškům?

Protože má v autě online připojení k policejní databázi, do který už zadal tvoji espézétku. Když ho vysvačíš, dostanou tě během čtvrt hodiny.

Sakra.

Jak se policista blíží, prohlíží si nehybné jeptišky za sklem. Naštěstí jsem všem zatlačil oči. Spánková aranže by působila důvěryhodněji, kdybych při zajíždění ke krajnici tak energicky nebrzdil a kdyby se teď řádové sestry neopíraly nosy o sedadla před sebou.

V duchu probírám možnosti a cítím, jak jsem čím dál nervóznější. Zabíjení je můj primární komunikační mód pro interakci s jinými lidmi. Co mám dělat jiného? To se s nimi mám jako BAVIT?

Musíš se chovat přirozeně. Nenápadně. Jako normální člověk, poučí mě Pauling. Mám dojem, že v jeho hlase slyším škodolibost.

Jako normální člověk? Začínám být doopravdy vyděšený. Jak se to dělá?

Policajt zastaví u mého lokte. „Dobré ráno, otče.“

„Dobré ráno, strážníku.“

Použij představivost.

Pauling se asi zbláznil. Představivost? Já?

„Řidičský průkaz, prosím.“

Nemám na vybranou.

Použiju představivost.

Vedle sedadla leží na zemi dvouhlavňová brokovnice, kterou jsem zabavil Bodlinatému Normanovi. Natáhnu po ní ruku.

Nemůžu za to, že je má představivost poněkud jednostranně orientovaná.

Ne, zasyčí Pauling. Nedělej to.

Přejedu prsty po pažbě brokovnice.

Podám policistovi řidičák mrtvého reverenda.

Očividně jsem se zbláznil taky.

Policista se podívá na fotografii na řidičáku a pak se podívá na mě. Podívá se na fotografii. Podívá se na mě.

Mám na sobě reverendovu sutanu a jeho brýle s ocelovými obroučkami. Tím bohužel podobnost končí. Reverendovi bylo šedesát šest, mně je dvacet osm. Reverend byl vypasený jak velryba před masopustní zabijačkou, já ne. Reverend byl plešatý, já ne. Reverend byl černoch. Já ne.

Policajt se znovu podívá na fotografii. A znovu na mě. „Poslouchejte, otče, nemáte tak trochu špatnou barvu pleti?“

Co se na tohle dá odpovědět?

„To je rasismus!“ obviním ho.

„Ne, to –“

„Diskriminujete mě kvůli tomu, že jsem běloch!“

„To by mě –“

„Apartheid!“

„Poslouchej –“

„Ale já se perzekuovat nenechám! Jaké je vaše služební číslo? Jak se jmenuje váš nadřízený?“

„Prosím vás, otče, uklidně –“

Je ti jasné, že tahle dětská finta nebude fungovat, že jo? zajímá se Pauling.

Zazubím se. „Promiňte, strážníku. Jen taková menší liturgická prča. Nedokázal jsem si pomoct. My duchovní jsme poťouchlí braši.“

„Aha,“ udělá policajt úlevně. „Ha ha ha.“

„Fotografie na mém řidičském průkazu pochází ještě z doby před úpravou pigmentace. Než jsem podstoupil kůru hydrokinovými deriváty.“

„Aha?“

„Jsme církev Michaela Jacksona.“

„Aha! To tedy vysvětluje, proč vypadáte mladší než na fotce.“

„Jistě. Dvacet devět plastických operací.“

Impresivní, zhodnotí to Pauling. Netušil jsem, že máš ponětí, kdo to byl Michael Jackson.

Četl jsem o něm v Našem vojákovi. V článku „Kulturní degenerace civilního obyvatelstva v zrcadle dějin“.

Policista kývne bradou ke strnulým pasažérkám. „Tak trochu ranní ptáčata, co?“

„Rádi bychom stihli ranní mši v místním Neverlandu.“

V jeho zrcadlových brýlích se odrážejí myriády zhroucených jeptišek. „Nejsou sestry nějaké unavené?“

„To víte, celou noc se bičovaly. A nacvičovaly moonwalk.“

Policista přikývne a jeho ruka sjede k opasku.

Přestože se vší silou kontroluju, paže mi sama vylétne vzhůru.

Naštěstí ji v polovině pohybu přesměruju a dělám, že si chci upravit kolárek. Sice to díky prudkosti pohybu vypadá, jako bych hodlal sám sebe uškrtit, ale přesto celé intermezzo hodnotím jako úspěch: policajt i nadále žije.

Díky tomu může tasit sítnicový skener, bliknout mi do oka, říct Promiňte, otče, nezbytná dopravní formalita – jenom vás projedu skrz počítač, bude to minuta a odpochodovat k autu.

Výborně. A jsme vyřízení, ohlásím Paulingovi.

To tedy asi jsme.

Myslím, že je nejvyšší čas, abych se přestal chovat jako normální člověk.

Počkej ještě, řekne Pauling.

Křížek na klíči v zapalování se kývá a třpytí; hází mi do očí vábivá prasátka: vykašli se na Paulinga, šeptá oslnivými záblesky. Nemá smysl, abys tady čekal, až policistovi na monitoru blikne „De Klerk“ a on vyskočí z auta a prostřelí ti pneumatiky. Nastartuj a ujeď. Teď hned.

Napřáhnu ruku.

Nedělej t-, pokouší se mě zastavit Pauling, ale já už ho neposlouchám. Uchopím klíč.

Ve zpětném zrcátku spatřím, jak policista vystoupil z auta.

Nenastartuju.

Sám pořádně nechápu proč.

Vzápětí mi to dojde: zřejmě Paulingovi věřím víc, než jsem si do teď myslel.

To není dobře.

Policajt se ke mně vrací. Rozvážnou chůzí, zbraň zajištěnou v pouzdře.

Odtáhnu ruku od startéru.

Polda mi podá od okna řidičák. „Děkuji. Všechno v pořádku, otče Buissone. Šťastnou cestu.“

„S pánebohem, synu.“ Zasalutuje mi; motor církevního autobusu zabublá. Vyjedu.

Ranní paprsky se tvrdě odrážejí od plynobetonové vozovky – zapečené úlomky křemíku mění cestu v hemživě diamantovou dálnici.

Mohl bys nějakým triviálnějším způsobem explikovat, co se tam odehrálo? prolomím ticho jako první.

Paulingův hlas zní váhavě. Problém je, že sám nevím.

Ty nevíš?

Něco jsem udělal.

Co?

Nějak jsem spojil tvoji sítnici s identitou otce Buissona. Nějak jsem zfalšoval centrální policejní databázi. Pauling zní nepřítomně; jako by mluvil ze sna.

Ale jak?

To je to, že právě nevím. Prostě… jsem sáhnul do tmy a udělal to.

Cítím, že se začínám lehce potit. Z tónu, jakým to Pauling všechno říká, je jasné, že mu to ještě nedošlo. Člověk občas nevidí ty nejzjevnější skutečnosti. Zvlášť když se týkají jeho samotného.

Zvlášť když sám nechce.

Ale od toho jsou kamarádi: můžete se na ně spolehnout, že vám vždycky zlomyslně sdělí pravdu.

Linusi, odkašlu si.

No?

Ty nejsi mrtvý.

Ne?

Ne. Jsi počítačový program.

Aktivní olovo – 8. část

Jak asi dopadne návštěva De Klerka v domě rodičů jeho nezletilé pomocnice slečny Balchové? Přesně tak, jak očekáváte… v Aktivním olovu to bez brutality a násilí prostě nejde!

Dům Balchových září úhlednou neposkvrněností. Kdyby byla panenka Marie architektkou maloměstských řadovek, navrhovala by přesně takové baráky. Čtvrť je čistá a tichá; každé smetí pohozené na chodník tu musí vydat ránu jako upuštěná kovadlina. Otevřu si vrátka a hodím sebou do záhonu růží.

Teprve s nosem v hlíně, taseným AMT Hardballerem v pravačce a trny zabodanými v obličeji si vzpomenu, že rodiče Emílie Balchové mají stejné černé SUV jako plukovník Rotblat. Vstanu a očistím si kolena. Záhon vypadá, jako kdyby se v něm vyválela parta chuligánských slonů.

Doufej, že maminka Emílie Balchové svou zahradu ve skrytu duše nenávidí, poznamená Pauling. Je to po dvanácti hodinách poprvé, co promluvil. Od chvíle, kdy jsem mu sdělil, že se z něj po smrti stal počítačový program, se zahalil do zádumčivého mlčení.

Zaváhám. Psychologie maminek není moje silná stránka. Na tréninkovém kurzu speciálních jednotek jsme ji moc neprobírali. Je to pravděpodobné?

Ne.

Zvednu z cestičky kytici, vystoupám na verandu a stisknu zvonek. Dveře se rozletí, jako by za nimi explodoval tříštivý granát.

Emílie Balchová už nevypadá jako rockerka. Má na sobě světle modrý svetr, krátkou skládanou sukni a bílé podkolenky. Vlasy rozdělené do copů a na obličeji žádný make-up. Ironií je, že by ho právě teď docela potřebovala: pod okem má obrovskou žlutočernou modřinu.

Přeměří si mě. „No vidíš, že to jde – jakej seš najednou sekáč.“

Mám na sobě černý oblek od Hugo Bosse a úzkou černou kravatu. Připadám si jako funebrák.

Emílie zúží oči. „Proč máš v obličeji ty trny?“

„Místo piercingu. Abych zapadl mezi vaši generaci.“

Emílie pohoršeně mlaskne, stoupne si na špičky a odbodlinuje mě. Místo poděkování jí vrazím pomačkanou kytici.

„Vypadá, jako kdybys ji vyrval někomu z tlamy. Asi zuřivýmu skleníku,“ pochválí mě. (Nebo ne? Mám konstantní problémy s rozlišováním konverzačních nuancí.) „Tak pojď. Rodiče už se nemůžou dočkat.“

To zní výhružně.

„Neměl jsem jim dle daného sociálního protokolu také něco přinést?“ napadne mě.

„Měl, no,“ zubí se Emílie. „Ty nic nemáš? To bude hlína!“

Otec na mě čeká v obývací pokoji – když vstoupím, zvedne se z křesla a odloží dýmku. Pleš, brýle se zlatou obroučkou, rozečtené Diachronní exegetické metody a rty stažené do tenké úsečky. Matka vyběhne z kuchyně: čerstvá trvalá, rozzářený úsměv, chladný pohled. Oba jsou ramenatí a hřmotní. Modřinu pod Emíliiným okem může mít na svědomí jeden jak druhý.

„Pan Dawes?“ Otec mi podá ruku.

Pan Dawes?

To asi budeš ty.

„To asi budu já,“ nabídnu svou dlaň. Otec ji pořádně zmáčkne – a pak mi pohlédne do očí a zmáčkne ještě víc. Cuknou mi koutky úst. Známý macho test stiskem ruky. Chudák tatík nemá ponětí, kolikrát to na mě v armádě různí testosteronoví zoufalci zkoušeli.

Ani nezapínám implantáty. Jenom trochu přitlačím.

Křupne to. Otcův pohled zeskelnatí. „Dovolte mi verbalizovat mou euforii z našeho setkání,“ pumpuju mu zhadrovatělou paží.

„A-ano. Jistě.“ Jeho tvář šedne.

„Pravděpodobně ani nedokážu adekvátně formulovat, jak eumoiricky se cítím z toho, že se konečně setkávám s užším mikrosociálním okruhem mé snoubenky slečny Balchové.“

„Uh-huh.“

Otcova ruka měkne a taje, až mám dojem, že mi každou chvíli proteče mezi prsty jako pudink. Raději ji pustím. Otec tu bezvládnou modrobílou věc rychle schová za zády, jako by se bál, že po ní zase chňapu. „A tohle je Emíliina mamka,“ ukáže hlavou.

Ženám ruce samozřejmě nedrtím – naopak, jemně mamčinu paži uchopím a galantně políbím. „Musím říct, madam, že s ohledem na váš pokročilý věk a nadměrné množství podkožního tuku nepůsobíte ani zdaleka tak esteticky odpuzujícím dojmem, jak by člověk očekával,“ vyseknu poklonu.

Mamce ztuhnou rysy. „Jak milé.“ Emílie se dusí smíchy.

„Současně bych také rád vyslovil omluvu za to, že jsem do vašeho příbytku netransportoval žádný společensky přijatelný dar, jímž bych apeloval na vaše nižší materialistické pudy a otupil tak eventuální antipatie, které ke mně s nejvyšší pravděpodobností cítíte.“

„Antipatie? K vám? Jak jste na to přišel?“ Úsměv: ještě zářivější. Pohled: studený jak vorvaní krev.

„He he,“ vyjádří se má snoubenka. Očividně si to užívá.

„Emílie.“ Oslovení zazní jako svištivý rozmach břitvou. „Pojď mi pomoct do kuchyně s talíři, drahoušku.“ Ke mně, opět s rozzářeným úsměvem: „Sekaná bude za chvíli.“

„To je pro mě bez problémů akceptovatelné, paní Balchová.“

Ukáže se, že chvíle v jejím světě znamená deset minut. Strávím je důkladnou prohlídkou náboženských výjevů rozvěšených po stěnách. Otec dělá, že čte Diachronní exegetické metody, a přitom mě pozoruje přes horní okraj brýlí. Za celou dobu nikdo z nás nepromluví ani slovo.

Tak trochu dusno, co? odkašle si Pauling.

Ani ne, rozhlédnu se. Klimatizace zde funguje dle přijatelných atributivních parametrů.

Pauling zafuní. Člověče, ty máš v sobě asi tolik empatie jako Patagonský šelf.

Moje dotčená odpověď je utnuta nástupem sekané.

Okamžitě zasednu a začnu se ládovat: nic vám u matky nenažene body víc, než když se koříte jejímu kulinářskému umění. (A pak že nemám žádnou empatii.) „Tento pokrm je překvapivě nutričně velmi hodnotný,“ obrátím se k paní domu s poklonou – a teprve v té chvíli zjistím, že nikdo kromě mě ještě nejí. Rodiče sedí se sepnutými dlaněmi a dívají se na mě.

„Co kdyby dnes modlitbu přednesl náš… host?“ Otec to slovo převaluje na jazyku, jako kdyby cucal kočičí bolák s extra příchutí hnisu.

„Milerád,“ sepnu také ruce. „Milý Ježíšku! Děkujeme ti za to, že coby fiktivní figura vnášíš do našich životu tolik zábavy a pseudohistorických faktoidů, jakož i za to, že pro duševně slabší jedince představuješ přijatelně kýčovitou ikonu, pomocí níž se dokáží vyrovnat s chaosem a nesmyslností našeho světa. Ámen.“ Opět se pustím do sekané.

Rodiče na mě strnule zírají. Otci zacuká oko.

Nejsem Patagonský šelf, takže mi to dojde skoro okamžitě: čekají na další pochvalný potravinový komentář. Naštěstí mám šarmantních poznámek v zásobě dostatek. Přesněji řečeno ještě dvě. „Jedná se o proteinově velmi výživný materiál!“ zahuhlám s plnými ústy tu vřelejší.

„Zdá se, že se domníváte, že zde něčeho dosáhnete triviálními lichotkami,“ ucedí otec.

„Lichotek není nikdy dost,“ přikývnu. „Pro primitivní ženský mozek představují jeden z významných generátorů serotoninu.“

Emílie vyprskne do ubrousku.

„Primiti-?“ ozve se matka.

„Tak to by stačilo!“ třískne otec vidličkou. „Emílie – do svého pokoje! My si to tady s panem Dawesem vyříkáme!“

Kuckající Emílie odkluše do prvního patra. Otec se na mě obrátí. Jeho oči vypadají za skly brýlí jako černá jezerní voda pod tlustou vrstvou ledu.

„Víte, pane Dawesi, my jsme moderní rodiče,“ prohlásí. „Dopřáváme našemu potomkovi značnou volnost: může být venku až do jedenácté hodiny večerní – pokud nahlásí konkrétní místo, jména zúčastněných přátel a podrobný časový harmonogram –, může se přátelit s kým chce – pokud jí ho na základě rešerší schválíme –, může studovat obor, jaký si sama vybrala – pokud nám učitelé při osobních schůzkách přesvědčivě dokážou, že učivo i jejich osobní postoje nejsou v rozporu se základními křesťanskými hodnotami. Nevěříme v restriktivní výchovu. Dokonce i když nám naše dcera oznámila, že se zasnoubila, byla naše první reakce až absurdně vstřícná: dobře, pozvi svého mládence k nám večeři. Chceme ho poznat.“

„To byla vaše první reakce, hm?“ vybaví se mi Emíliin monokl.

„Je to možná šokující, ano. Ale my už jsme takoví. Laskaví, přímí, otevření. Věříme ve zcela upřímnou komunikaci. A proto vám nyní, pane Dawesi, zcela upřímně sdělujeme, že se nám nelíbíte.“

„Vůbec se nám nelíbíte,“ přidá se matka.

„Nelíbí se nám vaše chování, nelíbí se nám váš věk, nelíbí se nám hodnoty, které nevyznáváte, nelíbí se nám vaše povolání.“

„Vždyť jste se mě ani nezeptali, kde pracuju.“

„Pravda,“ uzná otec. „Omlouváme se. Kde pracujete?“

„Jsem PR ředitel firmy zabývající se distribucí mražených výrobků.“

„Ne, to se nám nelíbí.“

„Vůbec se nám to nelíbí,“ potvrdí matka.

„A z těchto důvodů bychom vám rádi oznámili, že váš vztah s naší Emílií tímto s okamžitou platností končí.“

Zvažuju, jestli jim mám říct, že to s tím snoubencem je jen habaďůra. Bohužel tu není Emílie, abych mohl požádat o svolení prozradit pravdu. Je to její hra, ne moje; nemám oprávnění ji ukončit. „A neměla by se k tomu vyjádřit také slečna Balch –“

„Ne,“ řekne otec. „Neměla. Její názor není za daných okolností podstatný.“

„Není vůbec podstatný,“ přikývne matka.

„A takový to byl zábavný rodinný večer,“ řeknu.

„Inu, na tom se asi neshodneme. Každopádně si myslím, že vše podstatné už bylo řečeno, takže nic nebrání vašemu neprodlenému odchodu.“

„Ubezpečuji vás, že plně respektuji vaše teritoriální nároky,“ odložím příbor, „ale potřeboval bych ještě se slečnou Balchovou něco probra –“

„Promiňte, ale to nás absolutně nezajímá.“ Otec ukáže ukazovákem na dveře. „Prosím, opusťte okamžitě tento dům.“

Chytnu ten prst a s křupnutím ho zlomím.

Otec zavřeští a spadne ze židle. Matka zaječí a pro změnu ze židle vyskočí.

Natáhnu jí pěstí takovou, až kecne zpátky a překlopí se i s židlí na zem.

Rodinný večer se právě stal o dost zábavnějším.

Otřu si ústa do ubrousku a vstanu.

Obejdu stůl. Otec se hrabe na nohy.

Jediným dupnutím mu proměním kolenní kloub v mazlavou kaši. Vykvikne. Mamka se pokouší překulit a dostat na všechny čtyři – vypadá jako velryba vyvržená na pláž. Zapřu jí botu mezi lopatky a jediným trhnutím zlomím ruku v rameni. Velryby nemají co chodit po čtyřech. Dnes večer žádná evoluce.

S vytím se válejí po koberci. Rozkročím se nad nimi a upravím si kravatu.

„A teď poslouchejte, vy dvě svině,“ řeknu. „Emílie si od teď bude dělat co chce, s kým chce a do kolika hodin chce. Nějaké námitky?“

Otec sténá. Matka kňučí do kobercového vlasu.

„NĚJAKÉ NÁMITKY?“ šlápnu do té měkké čvachtaniny, která byla ještě před několika sekundami funkčním kolenem.

„Ne!“ vyvřískne otec. „Nemáme žádné námitky!“

„Vůbec žádné!“ sekunduje matka.

To je uspokojivé. Nicméně nesmím zapomenout na tu nejdůležitější věc:

„A jestli,“ řeknu, „se na ni ještě jednou opovážíte vztáhnout ruku, přijdu a vyrobím z vašich lebek mušle do pánských pisoárů. Jasné?“

Neodpoví, ale vím, že rozuměli.

„To samozřejmě platí i pro eventualitu, že byste snad teď chtěli volat policii,“ doplním puntičkářsky.

Do prvního patra stoupám pomalu a důstojně.

Nemyslíš, že tohle už jsi trochu přehnal? promluví Pauling.

Nemohu si dovolit, aby byla slečna Balchová při své práci rozptylována tzv. výchovou a podobnými banalitami, pokrčím rameny. Nějak jsem je zastrašit musel.

Zastrašit? Takže tu část o lebečních pisoárech jsi nemyslel vážně?

Proč by ne?

Lampička na nočním stolku září měkkým žlutorudým svitem. Má tvar otvírajícího se vetřelčího vejce. Stěny pokoje jsou pokryté plakáty prastarých skupin: Stooges, Ramones, The Clash, Sex Pistols, Dead Kennedys; kožené obličeje punkových dinosaurů jsou přelepené obrovskou plachtou papíru, na níž je něco, co vypadá jako schéma hyperprostorového kosmického motoru. Toaletka je pohřbená pod takovou hromadou šminek, že připomíná spíš skládku toxického odpadu, na posteli se válí odrbaný plyšový Himmler. Emílie pochoduje zutá po posteli a s vyplazeným jazykem zanáší do raketového blueprintu barevnými fixkami další součástky.

„Co to je?“ ukážu na to.

„Jé, ty už seš tady!“ otočí se. „Tak co, jak sis pokecal s našima?“

„Bylo to…,“ hledám správné slovo, „… edukativní.“

Pobaveně zachrochtá. „Pro tebe nebo pro ně?“

„Doufám, že pro obě strany. Co to je?“ zopakuju otázku.

„Plán našeho útoku.“

Zaostřím na plachtu. Výrazy jako virální spoušť, branding morbidity, syntagmatické vztahy, parazitní guerilla marketing, důraz na ilokuční akt nebo teorie středního rozsahu!!! mi nic neříkají.

„Ale jako první to první,“ posadí se Emílie se skříženýma nohama.

„A co je první?“

„Zjistils, co znamená ‚aktivní olovo‘?“

„Ne,“ přiznám. „A vy?“

„Taky ne. Získal jsi aspoň za tu dobu, co jsme se neviděli, nějakou stopu, kdo najal Kardegiánce?“

„Jsem si poměrně jistý, že to nebyla armáda,“ vybaví se mi výraz plukovníka Rotblata před tím, než mě jeho podřízení chtěli rozřezat rozbrušovačkou. „Reakce zainteresovaných vojenských kruhů na současné události byla… intuitivně chaotická.“

„Bezva. Takže je můžeme škrtnout. Stejně jako rákosníky. Ti na tebe Kardegiánce taky neposlali.“

„Mluvila jste s nimi?“

„Mluvila jsem s nimi.“

„A co říkali?“

„Volala jsem přímo do NNPOOVPu. Neziskový nadace pro občanský osidlování vzdálenejch planet,“ upřesní s pohledem na můj obličej. „Odtamtud celej ten jakože spontánní cirkus říděj. Nechala jsem se přepojit do oddělení aktivních opatření a vydávala jsem se za sekretářku z jejich vlastní detašovaný kanceláře propagandy a ideologie. Naštěstí jsem čirou náhodou znala jejich dnešní kódy. Zeptala jsem se, jestli tam na tebe mají aktivní složku. Řekli, že na tebe vedou pouze pasivní monitorovací spis, ale že vlastně, když už o tom takhle spolu mluvíme, nechápou, proč nemají někoho jako jsi ty operativně rozpracovanýho, a že když jsem je na to takhle upozornila, mění ti okamžitě status na primární terč. Zeptala jsem se, jestli na tebe NNPOOVP náhodou nenajala externí kontraktory, a oni řekli, že podle záznamů ve tvý složce ne, ale že teď, když jsi primární cíl, to vlastně vůbec není špatnej nápad. Pro sichr jsem se zeptala, jestli tam teda fakt nemají žádný záznam, že na tebe objednali Kardegiánce, a oni potvrdili, že určitě ne, ale že mám pravdu, že Kardegiánci by na takovou akci byli asi nejlepší, a že je neprodleně kontaktujou a že mi moc děkujou za iniciativu.“

Naslouchám s nehybnou tváří. „Takže rákosníci na mě Kardegináce neposlali.“

„Přesně tak.“

„Do dneška.“

Emílie trochu zrůžoví. „Přesně tak.“

„Čili je tu nyní eventualita, že po mně kromě skupiny Kardegiánců, o nichž stále netuším, kdo je najmul, půjde ještě jeden kardegiánský tým?“

„U kterýho ale budeš vědět, že ho najmuli rákosníci.“

„To,“ pohlédnu na ni, „je vážně úleva.“

„Dobře, já vím: podělala jsem to. Omlouvám se, oukej?“ Emílie rudne čím dál víc. Na čele se objeví drobné kapky potu. „Mohli bysme se teď místo toho zabejvat věcma, který se mi dneska podařilo nezmrvit?“ Utře si nos. „Prosím?“

„Jistě, slečno Balchová,“ souhlasím.

„Tak za prvý se mi podařilo zjistit, která firma stojí za mediální kampaní proti tobě.“

„Skvěle. Která?“

„Jmenuje se Unilaterální pojetí a. s. a to, že ji známe, je nám absolutně na prd.“

„Jak to?“

„Je to jednorázově vytvořená PR společnost, jejíž vlastnická struktura je tvořená nezaknihovanejma akciema na doručitele. Čili se absolutně nedá dohledat, kdo je majitelem. To ale stejně není důležitý – protože všechno naznačuje, že je to dceřiná společnost některýho z velkejch komunikačních holdingů, která pracuje na zakázku.“

„Chcete říct, že kromě Kardegiánců si na mě někdo najal i mediální experty – a já nemám žádnou možnost zjistit, kdo to byl?“

„Chápavej klučina. Přesně to chci říct.“

„Máte jejich adresu? Možná by se s mou osobou o některé informace přece jen podělili, kdybych je navštívil. Při personálním kontaktu bývám poměrně přesvědčivý.“ Staré dobré mučení pájkou a kombinačkami pořád nevyšlo z módy.

„Jenom pé ó box. Odhadla bych, že jsou nakvartýrovaný v některým z těch miliónů anonymních kanclů k pronájmu, co jsou v centru – tak se to obvykle dělá. Tam je můžem klidně hledat pár století. Ale dobrá zpráva je, že je hledat nepotřebujem. Protože my máme plán.“ Emílie ukáže na plachtu. „Ta-dá.“

Dám plachtě druhou šanci, ale syntagmatické vztahy a ilokuční akt se stále nezměnily ve srozumitelné výrazy. „Obávám se, slečno Balchová, že k tomu budu potřebovat uživatelsky extrémně přívětivý manuál.“

„Tohle je totální komunikační model.“ Emíliin okousaný, černě nalakovaný nehet se zapíchne do papíru. „Agresivní komplexní komunikát, operující na poli terciárních a kvadrátních médií vertikálním i diagonálním způsobem, využívající diverzifikované kanály a kombinující zakázané marketingové strategie se strategicky demagogickým porušováním Griecových kooperačních maxim.“

Konečně vím, jak se asi lidi cítí, když na ně mluvím.

„Pokud si to převedu prosté laičštiny,“ těkám očima po nákresu, „rozumím tomu dobře, že se chystáte mediálním kobercovým náletem změnit negativní mínění veřejnosti o mé osobě?“

„Hezky řečeno. Absolutně ne,“ přikývne. „Teda jako jo, plánuju mediální kobercovej nálet, to jsi vystihl prima. Ale rozhodně nehodlám plejtvat plejtvákama na něco tak nesmyslnýho jako změna tvýho negativního image.“

Nadzdvihnu obočí.

„Bobši, ti lidi, co proti tobě vedou kampaň, nejsou žádný hýkající troglodyti, co o sebe tlučou půlkama kokosovejch ořechů. Jsou to sofistikovaný frajeři. Vytuněný bouráci. Ti tu oprátku upletli fakt důkladně. Nenechali jediný slabý místo. V týhle chvíli je zhola nemožný změnit názor, kterej na tebe široký masy mají. Ti šikulové uvolnili lavinu, která se valí dolů a kterou už nikdo nezastaví – dokonce myslím, že by to nesvedli ani oni sami, kdyby náhodou chtěli. Je zbytečný všem teď začít tvrdit, že jsi pouhá oběť bůhvíjakýho spiknutí, obyčejnej vojcl, kterej akorát dělá to jediný, co umí, aby přežil. Můžeš stát na svahu a vykřikovat, co chceš: tu lavinu, co se na tebe řítí, nezastavíš. Říkat lidem pravdu nemá smysl.“

„Skvěle. A co tedy budeme lidem říkat?“

„No pochopitelně to samý, co naši protihráči. Že jsi šílenej masovej vrah, říčná maniakální bestie a superpsychopatickej ultrazvrhlík.“

„Roztomilé. Nicméně nechápu, jak nám to pomů –“

„Hele, jak jsem řekla – tihle hošani jsou sofistikovaný. Naštěstí natolik sofistikovaný, že zapomněli na tu úplně základní poučku: neexistuje nic jako negativní popularita. Čili my, místo abysme se pokoušeli tu lavinu zastavit, na ni naskočíme.“

Nechci, aby mě zase přerušila, takže řeknu jediné slovo: „Jak?“

„Víš, kdo to byl Jack Rozparovač?“

„Jistě.“

„Charles Manson?“

„Pochopitelně.“

„Hannibal Lecter?“

„Samozřejmě, ale o co vám jd –“

„A co Frank Foley?“

Zamyslím se. „Ne. To mi nic –“

„Voilá, hraboši: jak to, že Jacka, Charlieho a Thomasem Harrisem totálně vycucanýho Hannibala znáš, přestože jejich společnej bodycount nepřesáhnul vysrabený dvě stovky – a Franka Foleyho, tajnýho agenta MI6, kterej za druhý světový války zachránil přes deset tisíc lidí, ne?“

„No asi proto –“

Zase mě nenechá domluvit. „Asi proto, že publikum vždycky víc zajímaj psychoušové než hrdinové. Jasně že se lidem hnusej – ale zároveň je morbidně přitahujou. Opovrhujou jima a současně je fascinujou. Což pro nás znamená?“

Pomalu se v tom začínám orientovat. „Vysokou čtenost a sledovanost?“

„Bi-sexuální-ngo! A to je náš trumf. Zaručenej trhák. Titulkovej elektromagnet, bourač sledovanosti. Což novináři – a hlavně prodejci reklamního času a prostoru v konkrétních médiích – moc dobře věděj. Budou nám zobat z ruky.“

„Zobat? Jaké proso jim nabídneme?“

„To jediný, který náš soupeři ve svejch pytlích nemá – informace přímo od zdroje. Od tebe.“

Prokřupu si klouby. „A to nám pomůže jak?“

„Převezmeme aktivitu. Ovládneme mediální kanály. Od teď budeme nastolovat témata my – a jak určitě i jako naprostej laik víš, kdo ovládá agenda setting, je Elvis. Uzavřeme exkluzivní smlouvy. Rozhovory, focení, merchandising. Už nebudeš štvanec a uprchlík. Lidi tě nebudou pronásledovat na ulici – a pokud jo, tak jenom proto, abys jim věnoval autogram.“ Emílie se na mě usměje a já si všimnu, že má moc hezký úsměv. „Uděláme z tebe nedotknutelnou osobu. Uděláme z tebe celebritu.“

Poškrábu se na nose. „Víte, slečno Balchová, to je jistě velmi atraktivní koncepce, ale vzhledem k mým poněkud nedostačivým vyjadřovacím schopnostem a de facto neexistujícímu kouzlu osobnosti jsem pro tuto roli pravděpodobně ten nejméně vhodný člověk v celém Oparu.“

„Co to plácáš, sokolíku? Ty máš šarmu, že bys s ním mohl zavézt Panamskej průplav! Navíc – jakej seš ve skutečnosti, přece vůbec není důležitý! Podstatnej je mediální obraz, komprende? Rozhodující je, jak tvý slova a činy prodáme masám – a od toho jsem tu já. Strach neměj, mladý padawane. Síla a Emílie Balchová budou s tebou.“

Zadívám se z okna. Soumrak se rozlévá po obloze jako sépiová skvrna; zářivé denní barvy na střechách a plotech umírají v posledních hrdinských záškubech. Otočím se k Emílii: „Dobře. Přesvědčila jste mě. Jaký bude náš první krok?“

Ukáže do centra nákresu, do tlustě začerveněného středu pavučiny, kde se sbíhají všechna vlákna. „První impuls musí být nejmasivnější, pane Spocku. Znáš baronku Berthu von Sutterovou?“

„Ne.“

„Fuj. Ignorante. Uvádí nejznámější talk show v Oparu. Miliardy diváků na každé planetě. Bezkonkurenčně nejvlivnější televizní pořad. Fialovej hnus v krajkovanejch kytičkách. Vážně jsi ji nikdy neviděl?“

„Ne.“

„Ono to je možná dobře. Zejtra večer u ní vystupuješ.“

Aktivní olovo – 9. část

Na konci minulého dílu Aktivního olova získal De Klerk stopu a plán – a dnes se může znovu vrhnout na to, co mu jde nejlépe: Brutální hromadné vraždění všech, kdo se mu připletou do cesty!

V Tokiu, ještě na staré Zemi, prý existovalo v centru místo, kam jste se postavili a díky výhledu jste v jedinou sekundu spatřili víc lidí než za celý svůj život.

Nikdy jsem téhle zkazce moc nevěřil: vždycky mi to znělo jako typický městský mýtus. Ale když teď sedím na terase Maruginské kavárny v samém středu největší metropole Oparu, proti mně se tyčí průhledný, dvanáct kilometrů vysoký mrakodrap televizní společnosti TBC, a za zábradlím defilují na třiceti šesti pásových úrovních nekonečné proudy lidí, začínám mít pocit, že by na tom principu mohlo něco být.

Protože těch lidí je kolem mě fakt hodně.

A žádnému z nich nestojím za druhý pohled.

Emílie mi obarvila vlasy na blond. Obličej mi zakrývá protismogový respirátor a střelecké brýle Gehmann. Primitivní, ale účinné maskování: z tváře je vidět jen pár čtverečních centimetrů kůže a kolemproudící jsou příliš zaměstnaní huhláním do mobilů, než aby zkoumali tvar mých uší (i když nevím, nakolik je v obecném povědomí, že právě tohle je nejspolehlivější identifikační znak).

Oranžovofialově se smráká: oblouky prstenců klenoucí přes nebe vypadají jako drážky na gramodesce. Poposednu a bezúčelně zamíchám lžičkou v poloprázdném šálku; cítím jak se u dna boří do měkkého bahna lógru. Déle už se tomu rozhovoru vyhýbat nemůžu. Linusi?

Dá si na čas, než zabručí v odpověď: Hm?

Rád bych nyní explicitně formuloval svou atitudu na tvou momentální osobní a především psychickou situaci.

Hm?

Domnívám se, že jsem ti poskytl dostatečný časový úsek na akceptaci zjištění, že jsi počítačový program.

Hm.

Mám za to, že v další fázi je pro tebe nezbytné přijít s modelem adekvátní reakce, která v sobě ponese zárodky mechanismu adaptace. Je myslím nezpochybnitelným faktem, že inkorporace takové aktivity bude pro tvůj duševní stav prospěšnější než to, čemu se věnuješ nyní, totiž zasmušilému mlčení a nikam nevedoucímu trudomyslnému sebezpytování.

Hm.

Mám za to, že pro tebe nejschůdnějším řešením bude alespoň částečná imitace pracovního procesu. Která pochopitelně bude nějakým způsobem akcentovat tvé nově nabyté možnosti.

Hm.

Nebudu zastírat, že tematický okruh, k němuž hodlám obrátit tvou pozornost, úzce souvisí s mými aktuálními zájmovými preferencemi, a že bych tudíž z tvé výše uvedené činnosti mohl nemalým způsobem profitovat.

Hm.

Začínám se mírně potit. Zatím to nejde moc dobře.

Uvědomuji si, že by pro tebe vhodnější kúrou byla nějaká forma psychoterapie nebo alespoň otevřený, nadstandardně intimní rozhovor s citově blízkou osobou. Bohužel jediná osoba, která s tebou může konverzovat, jsem já. A s přihlédnutím k mé vyjadřovací insufienci a očividným emocionálním deficitům se domnívám, že v tomto ohledu jsem ti už poskytl zcela maximální psychickou podporu.

To si vážně myslíš, jo? zeptá se Pauling. Že jsi mi poskytl maximální psychickou podporu?

Nechal jsem tě přece téměř třicet hodin mlčet, ne? A nijak jsem tě neobtěžoval, že?

A tomu říkáš maximální psychická podpora?

Myslíš, že bych byl na tomto poli schopen něčeho lepšího?

Zamyslí se.

No jo, to asi ne, souhlasí pak.

Je mi to líto, řeknu. Ale víc ze sebe vážně nevymáčknu.

Máš pravdu – dyť tě přece znám. Jen blázen by od tebe očekával nějakou empatii, pochopení – nebo ostatně jakejkoliv náznak normálního chování. Mám sto chutí polemizovat, ale spolknu to a takticky mlčím a Pauling pokračuje: No a pokud se mám nějak vyjádřit k tvýmu návrhu „práce pro De Klerka léčí“…

Ano?

Asi tě zklamu.

Proč? Myslíš, že práce pro De Klerka neléčí?

Spíš na práci pro De Klerka tak nějak nemám čas.

Jak to?

Já už totiž jednu práci mám.

Prosím?

No proto jsem s tebou třicet hodin skoro nekomunikoval, vole – ne že bych se utápěl v depresích nad tím, že mý péro se teď skládá z několika řádků programovacího jazyka C+++ – a mimochodem, ty řádky jsou pořádně dlouhý, to ti říkám. Odbejval jsem tě, protože makám, až se ze mě kouří, jasný? Nemám čas na nějaký blábolení. Jsem pekelně vytíženej. Po pravdě řečeno, i tohle debatění mě docela zdržuje, takže kdybys mohl –

Na čem TY můžeš pracovat? nechápu.

To jsem asi neřekl dvakrát diplomaticky – a Paulingova odpověď zní trochu upjatě: Hledám svýho programátora.

Ať mi nikdo netvrdí, že nemám žádnou empatii a že nedokážu číst mezi řádky. Protože tohle pochopím okamžitě.

Linusi, řeknu. Chceš mi tím naznačit, že hledáš Boha, viď?

Ne, chci tím naznačit, že hledám svýho programátora. Jestli jsem počítačovej program – respektive osobnostní otisk překlopenej do binárního kódu –, někdo mě musel napsat. A já ho chci najít.

Na to mám jediné slovo: Proč?

Protože pak se dozvím, co se mi to vlastně stalo. Proč jsem nezemřel jako všichni ostatní a proč jsem se po smrti probral v týhle digitální ledárně. Jakej to má smysl. Pauling se zarazí a pak zamyšleně dodá: A hele, ty máš vlastně pravdu. Já v jistym smyslu hledám Boha.

Výmluvně mlčím.

Odfrkne si. No tak dobře: co potřebuješ?

Abys pronikl do chráněné databáze kardegiánské státní banky, našel všechny transakce týkající se pronájmu kardegiánských žoldáků za posledních čtrnáct dní a sestavil mi seznam plátců.

A ty si myslíš, že tak přijdeš na to, kdo je na tebe najal? Kámo, jediný, co dostaneš, bude seznam nastrčenejch firem na jedno použití.

Někde začít musím.

No jo, tak dobře. Snad se k tomu v dohledný době dosta –

To není všechno.

Sykne. Ty si zahráváš, člověče.

Chtěl bych, abys prohledal všechny dostupné databáze Oparu a dodal mi všechno, co souvisí s termínem „aktivní olovo“.

Všechny dostupné databá– Ty se snad úplně posr– Máš vůbec představu, jak dlouho to bude trva– Pauling sám sebe přeruší. Hele, ono to není tak jednoduchý, víš? řekne potom nuceně ovládaným tónem. Já tady neproplouvám neonovym virtuálním prostorem, nevyskakujou na mě žádný 3D obrazovky, nepršej kolem mě zelený řetězce kódů. Já tady jenom dřepím ve studený tmě a nějak… no, já vlastně ani nevím, jak to dělám.

Nenapadá mě žádná adekvátní reakce, takže se zmůžu jen: To musí být jistě velmi těžké.

S frázema si můžeš vytřít. Víš kulový, jaký to je – nemít žádný tělo. Paulingův hlas zní trochu ochraptěle. Jako bych byl nějakej podělanej digitální duch. Říkám ti, De Klerku: ještě chvíli a hrábne mi z toho.

Pokouším se vymyslet něco chápavého a povzbudivého. To musí být jistě velmi těžké.

Koukám, že mi už zase poskytuješ maximální psychickou podporu, co?

Snažím se.

Tak s tím radši přestaň. Sice nevím, jestli bych tady dokázal spáchat sebevraždu, ale ještě pár minut neředěnýho deklerkovskýho soucitu a určitě bych na něco přišel.

O tom nepochybuji, přikývnu. Koneckonců sebevraždy jsou zřejmě jediná oblast, kde jsi během svého života dosáhl alespoň parciálních úspěchů. Vzápětí mám chuť se kousnout do jazyka.

Chvíli mi v komponderu syčí naprosté ticho.

Potom Pauling řekne: Ty seš asi doopravdy emocionální mrzák, člověče, víš o tom?

Ano.

Až budu něco vědět, tak se ozvu, oukej?

Děkuji ti.

Zvednu oči k mrakodrapu TBC. Za průhlednou stěnou z tvrzeného monoplastu sedí, píší, telefonují, gestikulují a pobíhají stovky produkčních a dramaturgů, desítky moderátorů a celebrit a tisíce maskovaných policistů a vojáků. Jsou všude: v tříblokovém perimetru kolem mrakodrapu se dnes rapidně zvýšil počet mužů v nepříliš padnoucím civilním oblečení a s krátkým sestřihem. Nemyslím, že by mě baronka von Sutterová udala policii – nedovážila by se riskovat, že přijde o trhák. Spíš to udělal někdo z jejího produkčního týmu. Ale to je jedno. Dalo se to čekat. S Emílií jsme to předvídali. A máme plán.

Do chvíle, kdy se mám dostavit do maskérny a začít se připravovat na přímý přenos, zbývají ještě dvě hodiny. Nadzvednu respirátor a dopiju kávu. Je hořká a slabá a chutná mi. Nebo si to jen namlouvám, protože se výjimečně cítím celkem dobře: tolik lidí a já pořád žádnému z nich nestojím za druhý pohled.

V následující sekundě tato premisa pozbude platnosti.

Dotyčnému kolemjdoucímu stojím nejen za druhý, ale i za třetí pohled.

Po třetím pohledu upustí papírový sáček s bagetou a ledovým čajem a jediným obřím skokem překoná čtyři metry, které dělí pásový chodník od terasy. V letu tasí Colt Government .380.

Má pověstná milosrdnost se mi zase jednou nevyplatila.

Měl jsem ho v té automobilce zabít.

Od našeho setkání v zátiší s rozbrušovačkou se naše síly vyrovnaly: tentokrát mám i já aktivní implantáty. A jsem ozbrojen.

Ve chvíli, kdy Cremer přistane na zábradlí terasy, vystřelím skrz desku stolu.

Během dvou sekund do něj vyprázdním celý zásobník.

A on do mě.

Karneval zbytečnosti.

Oba máme už dávno zapnuté podkožní neopolyamidové mřížky i dekinetizační kanály; Cremera nárazy projektilů .380 Auto dokonce ani neshodí ze zábradlí. Dál tam stojí s rozkročenýma nohama, tvář profesionálně mrtvou, cípy nepadnoucího saka a laciná kravata mu vlají ve větru. Odkopnu stůl a vrhnu se na něj.

Cremer se odrazí. Vznese se do vzduchu.

Narazíme do sebe dva metry nad terasou.

Kavárnou otřese dunivé zapraštění, jak o sebe udeří těla vyztužená plastowolframem. Cremer mě zasáhne do hrudi kopem hiza geri – prsní kost se pod jeho kolenem prohne jako umělohmotný tácek – a já mu napálím loktem do brady takové age empi uči, až mu z úst vyletí tři zuby. Šel bych po očích, ale jelikož jsem mu je už jednou vypíchl, má v důlcích vrstvené biokrystalové minikamery. O ty bych si leda zlomil prsty.

Teprve teď se kdesi hluboko dole rozcákne Cremerem odhozený papírový sáček.

Odrazíme se od sebe. Cremer udělá ve vzduchu salto a přistane na nohou: THUMP. Od jeho bot se po dlaždicích rozjedou praskliny. Já tak elegantní nejsem – ale co mi chybí na akrobatickém umu, doženu destrukcí: dopadnu na kavárenský stolek. Sachr se rozstříkne do okolí, stolek se rozletí na kusy. Postarší dáma zaječí tak vysokofrekvenčně, že její náhrdelník z falešných perel málem exploduje jako řetěz mikrobomb. Snědý gigolo po jejím boku zaječí ještě hlasitěji.

Cremer vytrhne ztuhlému číšníkovi z kapsy plnící pero Parker I. M Brushed Metal s hrotem s nerez oceli a palcem odcvrnkne čepičku. Improvizace. Je to jediná použitelná zbraň v dohledu – kdyby mi chtěl do krku zarazit dezertovou vidličku, ohnula by se, jako kdyby byla z gumy. Vyskočím na nohy a bleskově proskenuju okolí. V mé blízkosti se nenachází ani to pitomé psací náčiní.

Urvu gigolovi paži, zlomím ji přes koleno a uchopím jako dýku. Ostrý konec zlomené kosti sice na Cremerovi moc škody nenadělá, ale lepší něco než nic.

„Počkej!“ zařve Cremer.

Zastavím se. „Co?“

Odhodí parkera a zvedne prázdné dlaně. „Omlouvám se. Nechtěl jsem na tebe zaútočit. To byl reflex.“

Zamrkám. „Cože?“

„Omlouvám se,“ zopakuje. „Než jsem si to stačil rozmyslet, už jsem byl v pohybu. Nechci s tebou bojovat.“

Nechápu. „Máš identický výcvik a zcela totožné implantáty. Pravděpodobnost, že bys nade mnou zvítězil, je přijatelných padesát procent.“

„V tý automobilce jsi mě jenom omráčil neurocrackerem. Nedorazil jsi mě. I když jsi mohl.“

„Nerozumím.“

„Kristepane. Pokouším se říct, že ti něco dlužím.“ Cremer pomalu svěsí ruce. Kavárenští hosté skrčení za židličkami a stolky nás sledují se zatajeným dechem. Tedy kromě gigola, který dává přednost řevu, svíjení se na zemi a sprejování dlaždic krví. Tuším, že se tomu říká air-brush. Každý máme nějakého koníčka. Já sbírám plísně a houby.

Také svěsím ruce. „Dobře,“ snažím se dát té iracionalitě nějaký rámec. „Tvrdíš, že mi něco dlužíš. Odhlédněme od celkové absurdity té koncepce a zkusme s tím pracovat. Co si myslíš, že to přesně v této situaci znamená?“

„Znamená to, že jsem tě protentokrát neviděl.“

„Protentokrát?“

„Jo, protentokrát. Tímhle jsme vyrovnaní. Příště už to zase bude naostro.“ Cremer se otočí, vyskočí na zábradlí a nechá mě zmateného stát uprostřed terasy.

Opravdu toho chci tolik, když od lidského chování požaduji alespoň bazální logiku?

„Cremere,“ vzpamatuju se. „Můžu se tě na něco zeptat?“

Ohlédne se. „No?“

„Říká ti něco termín aktivní olovo?“

Přemítá skoro tři sekundy. „Ne. Sorry.“ Upraví si kravatu, utře krev z brady, přeskočí na jedoucí chodník a zmizí v davu.

To bylo celkem těsný, poznamená Pauling.

Ano. Upustím gigolovu paži a otřu si rukávem obličej.

Tak přijdu na to, že jsem během boje ztratil respirátor.

„To je De Klerk!“ vyjekne někdo. Rozhlédnu se.

A zjistím, že se na mě dívá víc lidí, než jsem za celý svůj život spatřil.

Jako by se v jediném okamžiku můj život proměnil v pódiovou one man show – a ze světa okolo mě jako by se v jediném okamžiku stalo hlediště. Diváci přikrčení za kavárenskými stolky, diváci nehybně unášení chodníkovými pásy, diváci natlačení za průhlednou monoplastovou stěnou mrakodrapu TBC: všichni na mě civějí a napjatě čekají na další gesto, repliku, další dějový zvrat.

Nečekají dlouho.

Šálek na stolku vpravo se rozprskne.

Vidlička na stolku vlevo cinkne a vyskočí do vzduchu. Číšníkovi exploduje hlava. Punčový dort vybuchne.

Snajpři.

Na střechách všude kolem.

Vrhnu se přes zábradlí.

Je to dvanáct pater.

Střecha dálničního tubusu můj pád zbrzdí.

Proletím tabulí akrylátového skla nohama napřed.

Střet s vozovkou je tak drtivý, že jasně uslyším mlasknutí, jak mi z kloubů vystříkne tlumící vexopěna – jako když dupnete na zubní pastu.

Zatmí se mi před očima. Zavrávorám.

OHLUŠUJÍCÍ troubení.

Kamión do mě narazí plnou rychlostí.

Tak nějak si představuju přímý zásah Jasperovým prstencovým dělem.

Zadunění, jako by mi na hlavě přistál větší kontinent. Řev deformovaného železa. Sténání muchlaného plechu. Tříštění skla. Vytí dekinetizačních kanálů.

To je poprvé, co slyším, že dekinetizační kanály vydaly nějaký zvuk. Ale zvládnou to.

Nepohnu se ani o centimetr.

Stojím na místě a chromovaná mříž chladiče se kolem mě ovíjí, jako by mě někdo balil do moskytiéry. Nad hlavou mi v blýskavém souhvězdí střepů proletí řidič. Kabina se deformuje, nákladní kontejner krabatí jako harmonika. Zadek kamiónu vyletí nahoru a probourá strop dálničního tubusu. Chřestivý liják akrylátového skla – a ječení brzd: citroën za náklaďákem gumuje beton a snaží se do trucku nenarazit. Kupodivu se mu to povede. Obrýlený řidič vykoukne ze střešního okýnka, zařve Co děláš, ty ču – a zadní část kamionu mu dopadne na hlavu. Brýle odletí dvanáct metrů. V disciplíně hod brýlemi zapatlanými mozkem určitě rekord.

Ticho. Šumící prach.

Se skřípěním se vyprostím. Do přední masky kamiónu je vyražený obrys mého těla: nahrbeného, se zaťatými pěstmi a zarputile vysunutou hlavou. Dokonce mám dojem, že v zohýbaném žebrování rozeznávám rysy vlastního obličeje. Tutanchamonův odlitek. Bůhvíproč se nakloním a dotknu se ho. V té chvíli si uvědomím, jak se mi třesou nohy. Docela bych se posadil.

„To je De Klerk!“

Chápu. Žádné sezení.

Rozeběhnu se.

Pádím prostředkem dálnice. Auta se mi troubením vyhýbají, lidi na chodnících si na mě ukazují, z oken se vyklánějí čumilové.

„Támhle je! To je on! Jak byl v televizi! Ten masovej vrah! Maniak! Dělejte něco! Chyťte ho!“

Pár kaskadérů se za mnou opravdu pustí. Jakási skupina tvrďáků mi dokonce nadběhne a pokusí se mě zastavit. Několik utržených rukou a mozky crčící z očních důlků je přesvědčí, že bude pohodlnější lehnout si na silnici a chroptět.

Odbočím do vedlejší ulice. Tady není tolik lidí.

„Hele! Támhle! Koukej! To je De Klerk!“

Ale pořád jich je tu víc než dost.

Míň lidí nestačí – musíš se dostat někam, kde nebude vůbec nikdo, poučí mě Pauling. Musíš jim úplně zmizet. Jinak neztratěj stopu.

Děkuji, žes mi to vysvětlil, zasupím. To by mě vážně nenapadlo.

„Podívej! Támhle utíká! To je ten vrah z televize! Hele, hele, jak metelí! Zavolej benga! Natoč ho!“

A jako by té pozornosti nebylo dost, nad silnicí trůní obří obrazovka, na níž se vidím, jak metelím prostředkem ulice. Plus titulek: ŠÍLENÝ TERORISTA DE KLERK ZLOVOLNĚ ZAÚTOČIL NA TRANSPORT DĚTSKÝCH PLENEK A ZPŮSOBIL HROMADNOU AUTOHAVÁRII!

Plenkový bandita. Nejsem si jistý, co na to image řekne Emílie Balchová.

Úzká ulička po pravé straně. Zalomím to do ní.

Není tu ani živáčka. Hurá.

THUP-THUP-THUP-THUP-THUP-THUP– Nad střechou se vynoří černý vrtulník speciální jednotky Kobalt.

Hurá.

A ještě ke všemu je ta ulička slepá.

Z nalétávajícího vrtulníku Kobaltu se vykloní střelec. Na obličeji má kuklu, ale podle toho, že má do ramene zapřenou těžkou odstřelovačskou pušku McMillan M89, je mi jasné, že je to četař Lange, další z mých bývalých parťáků. Kdysi jsem asi dva dny chodil s jeho sestrou.

Ne že by potřeboval další důvod, aby mě sejmul; Lange je jeden z nejlepších střelců v Kobaltu. Zoufale zakličkuju.

Klika: projektil .50 Browning mi zaskučí u ucha a trefí zrezavělý kontejner. Proletím mračnem zvířené rzi tak rychle, že v něm zůstane moje silueta.

Řítím se přímo proti slepému konci uličky. Tlustá cihlová zeď. Bez oken a říms. Po té nahoru nevylezu.

Vrtulník se nade mnou ustálí. Lange sroste se zbraní; namíří těsně před cihlovou stěnu, do místa, kde musím zpomalit, abych se o ni nerozmázl.

Nezpomalím.

Projdu zdí.

Probourám se do něčího obývacího pokoje. Na pohovce sedí teenager s mastným účesem a Red Bullem v ruce a zírá na mě s otevřenými ústy. V televizi ukazují díru ve zdi a titulek NEPŘÍČETNÝ VYVRHEL DE KLERK NIČÍ PAMÁTKOVÝM ÚŘADEM CHRÁNĚNÉ BUDOVY A KRVEŽÍZNIVĚ ATAKUJE SOUKROMÍ NEVINNÝCH OBČANŮ! V běhu vytrhnu nevinnému občanovi na pohovce Red Bull a zmáčknutím plechovky si vystříknu její obsah do úst. Doping.

Obývací pokoj opustím protilehlou stěnou.

V koupelně se sprchuje teenagerova blonďatá přítelkyně. Úlomky dlaždiček roztříští skleněnou zástěnu, blondýna zavříská jako při konkurzu na hororovou vyvražďovačku – a jsem pryč. Jedu jako tank: z koupelny se probourám do spíže, odtud skrz kompoty a další zeď na chodbu, odtud do prázdné ložnice, odtud do dalšího obývacího pokoje, kde na koberci souloží černobílý páreček – černošce šlápnu na ruku –, odtud do dětského pokoje, kde se mě tříletý míšenec pokusí zastřelit stříkací pistoli – má dobrou mušku, trefí mě do čela –, odtud do pokoje jeho starší sestry, která právě luxuje z toaletky lajnu kokainu, odtud do místnosti zařízené jako SM salón, odtud do knihovny s Xenofónovými a Platónovými spisy. Když v běhu otočím hlavu, uvidím za sebou proražený tunel, do něhož se naklánějí vykulené hlavy jednotlivých nájemníků.

Proskočím poslední stěnou. A jsem zase venku.

Vrtulník už tam na mě čeká.

Přeletěl přes dům, kterým jsem právě proběhl, visí nad ulicí a víří prach. Střelec s mcmillanem má vyhrnutou kuklu a usmívá se. Je to opravdu Lange. Zaměří – vystřelí. Žádné zdržovačky.

Vrhnu se na zem, střela mi zaječí nad hlavou, vletí do tunelu za mými zády a zasáhne jednu z vykulených hlav. Tříletý prcek odletí jak hadrový panák. To má za tu stříkací pistoli.

Překulím se a vyrvu ze země víko od kanálu.

V hodu diskem jsem nikdy moc neexceloval. Takže místo rotoru trefím Langeho. Do obličeje. Úsměv vycákne zpod přilby spolu s mozkokostní kaší.

Langeho tělo vypadne z helikoptéry. Je samozřejmě na laně, takže půl metru nad zemí zapruží a zůstane viset.

Vyskočím na nohy.

Jak na mě stroj nalétává, Lange pluje nad zemí a obličej mu crčí na vozovku. Zanechává za sebou nepřerušovanou šedorůžovou čáru. Novátorský způsob dopravního značení.

Vystartuju.

Když mě Lange míjí, vytrhnu mu mcmillana.

Ale ani se zbraní původně určenou k ničení lehké techniky nemám tady dole proti vrtulníku moc šancí. Navíc i kdybych ho nakrásně sundal, těžko se dostanu zpátky k mrakodrapu TBC, protože na mě bude na ulici každý mamlas ječet Hele to je De Klerk mámo natoč ho.

Musím na střechy.

Na rohu protější budovy je průhledný tubus výtahu.

V té chvíli se pilot vrtulníku rozhodne, že jelikož v dohledu nejsou žádné potenciální civilní oběti, může se trochu odvázat.

Věnec hlavní se roztočí se syčivým zasvištěním.

Rotační kulomet začne chrlit svých sto nábojů za sekundu.

Sprintuju k výtahu jako šílenec; gatling mi za patami rve silnici na asfaltové trhance.

Dostat se do toho rozmazaného proudu projektilů by nebyla žádná sranda ani pro někoho, kdo má tak vyztužené tělo jako já.

Takže se snažím, aby k tomu nedošlo.

Horké nábojnice se řinou z vrtulníku ve zlatých vodopádech.

Konečně výtah: praštím pěstí do přivolávacího tlačítka. Kabina je díkybohu dole. Skočím dovnitř, v letu udeřím do knoflíku Podkrovní apartmá a dveře se s cinknutím zavřou. Což se ukáže být čistě symbolickým gestem – rotační kulomet je vzápětí rozemele na plechové konfety.

Výtah vystřelí vzhůru. Protože je tubus průhledný, můžu se kochat pohledem na protivníkovo manévrování. Helikoptéra se zakolébá a začne stoupat paralelně s kabinou. Pilot zřejmě nevěří na šetření střelivem, takže ani na sekundu nesundá palec z tlačítka joysticku.

Proud projektilů 7,62 mm páře výtahovou šachtu jako namíchnutá tetička, které se znelíbil úpletový vzor. Nevidím důvod, proč bych měl mlčet. Zvednu těžkou snajperku a zpětný ráz sklolaminátové pažby mě kopne do ramene.

Tisknu spoušť rychle za sebou.

Na několik sekund vytvoří kulky svištící oběma směry mezi vrtulníkem a kabinou tlustý, stříbřitě blýskavý most, po kterém bych mohl klidně přeběhnout. Kdybych byl blázen.

Gatling ječí, mcmillan duní, projektily hvízdají, prázdné nábojnice cinkají, vířící plastové úlomky chrastí, vítr burácí.

Je to solidní industriál, ale nehraje dlouho. Ve třináctém patře mi dojdou náboje.

Helikoptéru jsem si sice několikrát zasáhl, kouří se z ní, ale nevypadá, že by chtěla jít k zemi.

Mám na vybranou?

Vší silou se odrazím a skočím.

Letím vzduchem, ledový vítr mi vyráží z očí slzy, sako se mi nadouvá, kravata pleská a projektily z rotačního kulometu mi sviští pár centimetrů pod podrážkami.

Skoro jako bych po tom stříbrném mostě z nábojů opravdu běžel.

Za sklem vidím vytřeštěný pohled pilota, zabere za knipl, vrtulník se zhoupne, chce uhnout –

Vletím do helikoptéry jako bomba. Rozervu pilota na kusy. Je to jako kdyby explodoval zevnitř: sklo ostříkne proud krve, na strop se s mlasknutím přilepí střeva. V pilotním křesle zůstanou jenom jeho nohy a roztržená pánev, nad níž se legračně kývá pahýl páteře jako bambusový kmen. Skopnu torzo z křesla a popadnu knipl.

Právě včas, abych skrz krvavé cákance spatřil, že letím proti gigantické De Klerkově tváři.

Je upravená photoshopem tak, aby vypadala co nejbrutálněji a nejagresivněji (čili je to v podstatě má nezměněná fotka z vojenské knížky), a zavile se na mě šklebí z obří obrazovky. Titulek hlásá DE KLERK PRÁVĚ ZNÁSILNIL ŠESTILETOU ŠKOLAČKU.

Musím říct, že tohle už mě trochu naštve. To, že proti mně ohýbají mediální realitu – no prosím. Tak to chodí. Ale vyložené lži? Ano, přiznávám, že dostanu tak trochu vztek. A že mám tak trochu chuť tu obrazovku zničit.

Takže mi ani moc nevadí, když do ní s vrtulníkem vzápětí narazím.

Následná exploze už mě tak nenadchne.

Výbuch vykopne hořící stroj vzhůru. Házím sebou v kabině od stěny ke stěně, otloukám se o strop i přístrojovou desku, plameny šlehají, ciferníky křupají, pilotova krev čvachtá. Potom se mi konečně podaří vypadnout z okna.

Chvíli s vrakem vrtulníku plachtíme vedle sebe: oba potlučení, oba hoříme, helikoptéra bezmocně tluče vrtulí vzduch, já mávám rukama a mrskám nohama. Bratři v neštěstí. Rve mi srdce, když se mi podaří zachytit okapu a musíme se rozloučit. Smutně sleduju, jak plápolající skořepina padá do ulice na hlavy ječícího davu.

Vyhoupnu se na střechu a vyrazím lesem antén, vzrostlých komínů a majestátních satelitních talířů. Když zvednu oči, spatřím nad hlavou reklamní vzducholoď. Pochopitelně má na boku velkou televizní obrazovku a pochopitelně je na ní moje fotka z vojenské knížky a pochopitelně tam jede titulek DE KLERK VTRHL DO MATEŘSKÉ ŠKOLKY, ROZBÍJÍ DĚTEM HLAVIČKY O SCHODY A S ĎÁBELSKÝM CHECHOTEM CHLEMTÁ JEJICH HORKOU KREV! POLICIE VYZÝVÁ OBČANY, ABY JÍ POMOHLI V OKAMŽITÉ LIKVIDACI MONSTRA! KAŽDÁ DALŠÍ MINUTA, KDY JE STVŮRA NAŽIVU, PŘINÁŠÍ UTRPENÍ TISÍCŮM LIDÍ!

Úžasné – soudce Lynch. Ten jediný na tomhle mejdanu ještě chyběl.

Střecha končí. Otevře se mi výhled na rozlehlý park: jako kdyby někdo vykrojil z lesa přesný obdélník a flákl ho do železobetonové zástavby. V ulici vedle parku spatřím obrněné transportéry a policejní rojnici – vládní složky obkličují celou čtvrť. Každopádně nemám na výběr, dopředu už to nejde: musím se otočit a přeskočit na střechu domu vedle. Jak svištím vzduchem nad ulicí zjistím, že titulek na obrazovce vzducholodi se mezitím změnil na DE KLERK ZAPÁLIL HELIKOPTÉRU A SHODIL JI NA NEBOHÝ MÍRUMILOVNÝ DAV.

„Vidíte, že umíte i pravdu,“ dopadnu v kotoulu na střechu. „Téměř.“

Co? zajímá se Pauling.

Nemám čas mu to vysvětlovat, protože mezi budovami zahlédnu dvanáctikilometrovou věž mrakodrapu TBC a upravím směr doleva. A ať se propadnu, jestli se titulek na obrazovce okamžitě netransformuje v ZVRÁCENÝ SPORTOVNÍ FANOUŠEK DE KLERK PRÁVĚ POUŽIL TĚHOTNOU MATKU JAKO KOPACÍ MÍČ K FOTBALOVÉMU TRÉNINKU! OBČANÉ, ZASTAVTE HO ZA KAŽDOU CENU!!

A v ten moment mi to dojde.

„Musím být v bezprostřední blízkosti kanceláří Unilaterální pojetí a. s. Vždycky, když se pohybuju jejich směrem, propadají panice a chrlí do médií co nejdivočejší zprávy, aby měli jistotu, že mě lidi roztrhají na kusy, jen co se vynořím.“

Že by to byli až takový hysterky? zapochybuje Pauling.

Nezapomeň, že to nejsou žádní cvičení zabijáci. Jsou to obyčejní civilové, co celý život nevytáhli paty z kanceláře. Bojují jenom e-mailem. Nedivil bych se, kdyby jim při představě osobního kontaktu se subjektem jejich mediální kampaně povolovaly nervy.

Jestli je to opravdu tak, řekne Pauling, tak nám to docela usnadnili.

Ano, usměju se zlomyslně. Myslím, že přišel čas zahrát si „samá voda – přihořívá“. Dokážeš se dostat k seznamu nedávno pronajatých kanceláří řekněme v okruhu tří kilometrů od mé současné pozice?

Už ho natahuju.

Skvěle, zabočím doleva.

Titulek na vzducholodi křičí: SADISTICKÝ ZVRHLÍK DE KLERK BRUTÁLNĚ VYVRAŽDIL DOMOV DŮCHODCŮ!

To nechápu.

Jaký smysl má publikovat zprávy s několikaletým zpožděním?

Přeskočím na další budovu; při dopadu zlomím dvě antény. Pádím po střeše a titulek informuje, že DE KLERK ŘÁDÍ V CENTRU: NIČÍ ZÁKLADNÍ ŽIVOTNÍ POTŘEBY TISÍCŮ OBČANŮ!

Zahnu vpravo: POLICIE VE SPOLUPRÁCI S ARMÁDOU UZAVÍRÁ OBLAST! VRAŽDÍCÍ STVŮRA STÁLE UNIKÁ!

Zahnu vlevo: MATKA/KOPACÍ MÍČ PŘEDČASNĚ PORODILA! DE KLERK OBĚSIL PLAČÍCÍ MIMINKO NA PUPEČNÍ ŠŇŮŘE!

Výborně. Takže západ.

Tímhle směrem připadá v úvahu dvacet sedm kanceláří, hlásí Pauling. Teď už dvacet šest. Jednu jsi právě minul.

Titulek se nezměnil, syčí mi dech mezi zuby. Čili to nebyla ona.

Škrtám ji.

OK. Držím daný azimut.

Uháním po střeše, antény mě chytají za sako a boty se boří do usazených návějí popílku. Okysličená krev divoce buší ve spáncích.

ÚCHYLNÝ DE KLERK POUŽÍVÁ MIMINKO NA PUPEČNÍ ŠŇŮŘE JAKO JO-JO!

Směr pořád dobrý, heknu.

Už jenom osmnáct kanceláří.

Přeskočím na další dům.

DE KLERK SE PŘIHLÁSIL NA MISTROVSTVÍ GALAXIE V JO-JU!

Líbí se mi, jak to téma gradují, zasupím. Nezastírám, že ke koncepčnímu uvažování pociťuji jistou afinitu.

Dvanáct kanceláří, odvětí Pauling.

S domem, po jehož střeše pádím, sousedí třicetipatrový mrakodrap. Běžím přímo k němu.

A teď už jen devět. A všechny jsou v tom baráku, co se na něj řítíš.

Už jsem skoro u mrakodrapu. Které patro mám zkusit nejdřív?

Třeba dvacátý druhý.

Odrazím se a zachytím se římsy. Vytáhnu se. Vyskočím, zachytím a znovu vytáhnu. A znovu.

Dvacáté druhé patro to není. Oknem vidím, že kanceláře jsou vyklizené. Další?

Ve dvacátym šestym patře. Na východnim rohu.

Vyskočit, zachytit, vytáhnout. Vyskočit, zachytit, vytáhnout. Vyskočit, zachytit, vytáhnout. Plastowolframové prsty se zatínají do čedičových říms. Nepociťuju žádnou únavu. Mohl bych to klidně dělat celý den. Vyskočit, zachytit, vytáhnout. Dvacáté šesté patro.

Rozeběhnu se po římse.

DE KLERK NA MISTROVSTVÍ GALAXIE NEPOJEDE! OPEKL SI SVÉ JO-JO NA GRILU!

Myslím, že už jsem fakt blízko.

Řítím se po římse. Zpoza oken na mě od pracovních stolů zírají manažeři a jejich sekretářky.

Východní roh?

Jo.

Zabrzdím. Jsem na místě.

Nejde o to, že za sklem se rozvaluje chlapík v golfovém tričku – protože to není ten samý, co v Rotblatově kanceláři tak chytrolínsky žvanil o zákonech fungování médií. Je to někdo jiný. Nějaký úplně jiný maník v golfovém tričku. Anebo ne? Zjišťuju, že mi dělá problémy vybavit si jeho obličej. Ale není to vlastně jedno? Jeden mediální stratég v golfovém tričku jako druhý. Všichni vypadají stejně, když jim trhám páteř z těla.

Každopádně o to opravdu nejde.

Jde o to, že u dveří stojí jako bodyguard Kardegiánec.

Proskočím oknem.

„Vím, že nemám sjednanou schůzku, ale byl bych poctěn, kdybyste si na mě ve svém nabitém harmonogramu mohl vyhradit pár minut,“ přistanu v oblaku střepů na perském koberci. Kardegiánec hrábne do podpažního pouzdra, chlápek v golfovém tričku sklouzne pod stůl.

Netuším, co mě varuje.

Není to záblesk. Není to ani zvuk. Prostě se otočím a podívám se přes ulici.

A v okně protější kanceláře spatřím nestvůrné ústí Jasperova prstencového děla. Dva metry v průměru.

Kdybych si dal čas a přemýšlel, mohlo mi dojít, že Unilaterální pojetí a. s. se dá použít jako ideální návnada.

Vrhnu se stranou. Je to reflexivní, úplně nesmyslný pohyb – Jasperovo prstencové dělo je modernější a účinnější verze toho, čemu se kdysi říkalo vortex ring weapon: zbraň, která vysokorychlostně metá vířící prstence plynu. Jasperovo prstencové dělo se do mě nemusí trefit. Prostě sfoukne celé patro.

Udělám dva kroky, aniž bych věděl, kam vlastně běžím.

Pak dělo spustí.

Aktivní olovo – 10. část

Brutální řež v minulém díle Aktivního olova skončila právě v nejlepším – a dnes na vás čeká pokračování. Zjistí už De Klerk konečně, kdo stojí za obřím spiknutím proti němu?

Masa vzduchu udeří do budovy jako železobetonová stěna. Okna vybuchnou.

Zahučí kolem mě vánice skla; střepy zasviští jako šurikeny a zasekají se do zdi, která se v tu samou sekundu rozpadne. Řvoucí vítr mě zdvihne – a já najednou letím, otáčím se v burácejícím proudu, narážím do vznášejících se mediálních expertů, sekretářek, Kardegiánců, poletujících psacích stolů, kartotéčních skříní, počítačových monitorů a kusů stěn. Tlakový úder smete všechno, co mu stojí v cestě, prožene nás celým patrem a vyplivne druhou stranou mrakodrapu.

Na nekonečně dlouhý okamžik jen tak visíme ve vzduchu: meteorický oblak řvoucích lidí a kancelářských potřeb.

Potom se nám na podrážky přilepí gravitace a my se vydáme na poslední cestu.

Jsme ve dvacátém šestém patře.

Pád z takové výšky nepřežiju ani já.

Ve chvíli, kdy se uprostřed roje rozlámaných stolů, šustících papírů, ječících úřednic a máchajících Kardegiánců začnu snášet vstříc tvrdé dlažbě, mi v lebce cinkne komponder.

Co se sakra děje? zazvučí mi hlavou hlas Emílie Balchové. Už deset minut na tebe čekám na dohodnutym místě s falešnym průkazem! Kde se flákáš? Baronka von Sutterová ve svý šatně samou nervozitou ohryzává táflování z rokokovejch křesílek! Kde seš?

Sklopím zrak na miniaturní auta a milimetrové postavičky. Rychle se zvětšují. Na Kawanišiově bulváru.

Tak se laskavě přestaň poflakovat po bulváru, hni zadkem a –

Ty jsi dal někomu číslo na komponder? vmísí se do toho Pauling. CIZÍ osobě? Cizí CIVILNÍ osobě? Na chráněnou vojenskou linku? Zbláznil ses?

Kdo je to? chce vědět Emílie. Kdo to tady mluví? A žádný fóry na ten film! Co to ten mamlas mektá za kraviny?

Mektá? Mamlas? Já? Co si to dovolu –

Hele, poslouchej, chytrolíne –

Kardegiánci, s nimiž se řítím k zemi, jsou nezmaři. Začnou po mně střílet.

No jistě: nemusejí řešit otázku přistání. Se svými speciálně vyztuženými organismy přežijí dopad úplně v pohodě. Díky tomu mají čas na blbosti.

Nemám rád kardegiánská superodolná těla.

Další problém je, že po mně pálí průrazným fulleritovým střelivem.

Chmátnu po vřískajícím tlustém ajťákovi v tričku Bazinga!, který plachtí vedle mě, a použiju ho jako živý štít. Fulleritová munice začne vydávat výrazně čvachtavé zvuky a ajťákovo vřeštění přejde do chroptění. Držím ho před sebou a rozhlížím se, jestli kolem nepoletuje něco, co by mě zachránilo před rozprsknutím po Kawanišiově bulváru. Ne že bych doufal, že měla některá ze sekretářek v šuplíku rezervní padák. Kolem mě chrastí vír sešívaček, kancelářských svorek a hrníčků se zaschlými lógry, ajťákovo tělo se zmítá jako pod proudem, projektily ho cupují, krev šumivě chlístá na všechny strany, prolétávám jí jako rudou mlhovinou –

– až se mi rozstřílený ajťák doslova rozpadne v ruce. V jednu sekundu se přede mnou nachází chrčící lidský tvor, v druhou už jen řídký oblak načechraného masa a rozevlátého tuku, skrz který je vidět jako přes průklepový papír. Bazinga.

Kardegiáncům naštěstí dojde střelivo.

Emílii s Paulingem bohužel zatím nikoliv:

Nějaká vypatlaná puberťačka mě nebude poučovat –

Ať se ten předpotopní mantákoid odpojí, já nikoho neprosila o blbej konferenční hovor –

Ticho! zařvu – a oba kupodivu zmlknou. Na tohle teď nemám čas. Linusi: chápu, že to vnímáš jako atak do svého soukromí, ale dal jsem slečně Balchové číslo na komponder, protože je to nejjednodušší způsob komunikace pro případ nečekané krize. Slečno Balchová: nemám čas podrobně objasňovat příčinu své časové protrakce – ale pokud si zapnete jakékoliv zprávy, nepochybuji o tom, že váš informační status bude neprodleně aktualizován.

Zprávy? Ty samozřejmě sleduju furt, kdo myslíš, že asi jsem? Takže je to pravda? Já tady trnu a ty si mezitím opejkáš mimina na grilu? A určitě jsi mi nenechal ani kousek!

Slečno Balchová, přeruším ji, našli jsme s Linusem kanceláře Unilaterálního pojetí a. s.

Pustím zbytky ajťáka a hrabu se ve věcech okolo sebe: rozpadlé šuplíky, kalendáře, mobily, tužky a dámská lodička s ulomeným podpatkem –

Ty bláho! Nekecej! Fakt? Můžeš mě dostat do jejich počítače? Z jejich dat bysme mohli vycucnout žbambilión životně důležitejch kravin!

– poličky, kávovary, šanony –

Země se rychle blíží. Minu devatenácté patro. Osmnácté patro.

Veškeré jejich vybavení bylo zničeno. Obávám se, že vámi zmiňovaná životně důležitá data jsou pro nás navěky ztracená.

Sedmnácté patro. Šestnácté patro.

A nemaj to třeba uložený na záložních serverech někde jinde? Nemůžeš tam z někoho vytáhnout přístupový kódy?

Pohlédnu na vřeštící zaměstnance Unilaterálního pojetí a. s. všude kolem mě. Je mi líto, ale velmi pochybuji, že bych v momentální situaci dostal z někoho alespoň rámcově příčetnou odpověď.

– plastové kelímky, čistící prostředky, načatý balíček sušenek –

Můžu ty servery zkusit najít a probourat se do nich, zamumlá Pauling.

Vážně? Emílie zní nevěřícně. Ty bys to dokázal? Ty seš nějakej hacker nebo tak něco?

Nebo tak něco.

Patnácté patro. Čtrnácté patro.

Ten Kardegiánec na mě zaútočí shora.

Celou dobu zřejmě padal nade mnou, teď připažil, narovnal tělo, překlopil se hlavou dolů a dohnal mě.

Asi má strach, že se dole třeba přece jen nerozplácnu. Rád bych ho uklidnil, že nemusí mít obavy – ale nedá mi příležitost. Přistane mi na zádech, zaboří prsty do očí, zvrátí hlavu a obnaží krk. V druhé ruce má mačetu s monomolekulárním ostřím. Standardní výzbroj kardegiánských Sekáčů.

Třinácté patro.

Zatápu rukou dozadu k jeho boku. Jestli patří k Sekáčům mohl by mít i –

Dvanácté patro.

Vytrhnu nůž z pouzdra a zabořím mu ho do břicha. Dýka má také monomolekulární ostří – čepel z grafenových vláken zajede do kardegiánského superodolného těla se syčivým mlasknutím.

Trhnu nožem vzhůru.

Čvachtne to, Kardeginánec hekne, pustí mačetu a začne mi za krk zvracet krev.

Jedenácté patro desáté patro –

Přetočím se, abych měl Kardegiánce proti sobě. Pohyb levé ruky nepřeruším ani na sekundu. Nožem mu šikmo pářu břicho.

Pravou ruku ruku strčím do rány a nahmatám jeho střeva. Prsty se mi do nich zaboří: jsou měkká, horká a kluzká.

– devátépatro osmépatro –

Vyrvu mu střeva z těla.

Uvážu na nich smyčku.

– sedmépatrošestépatro –

Mám štěstí: hozená smyčka se na vlajkové žerdi zachytí na první pokus. Střevní lano se napne a zadrnčí.

Zhoupnu se na něm do okna v pátém patře.

Mám rád kardegiánská superodolná těla.

Proletím okenní tabulí a dopadnu na dlouhý stůl, u něhož právě zasedá valná hromada akcionářů. Je to zřejmě významná firma, protože těch akcionářů je tam fakt hodně a stůl je tudíž fakt dlouhý. Takže když po něm po břiše – s Kardegiáncovými krvavými střevy v hrstích – jedu, mají vyvalení akcionáři dost času si mě prohlédnout. To je De Klerk! Místnost má kazetové táflování, koberec s tak vysokým chlupem, že by se v něm Sněhurce ztratilo všech sedm trpaslíků, a na stěně monitor ukazující momentální stav akcií na burze.

Dojedu na konec stolu a pokračuju dál vzduchem. Narazím do předsedy představenstva, který sedí v čele stolu, i s židlí ho přirazím na zeď a rozmáznu mu lebku o kazetové táflování. Akcie na monitoru začnou okamžitě padat. Online připojení je někdy svinstvo.

„Přesně takhle začaly ekonomické krize v letech 1929 a 2008,“ poučím akcionáře a vystřelím na chodbu. Za sebou ještě slyším, jak vřískají do mobilů na své makléře Okamžitě všechno prodat!

Emílie? řekne Pauling. Mám pro tebe data Unilaterálního pojetí a. s. ze záložních serverů.

Bomba. Hrň to na mě.

Zvláštní je, že mě ani na chvíli nenapadne, že bych se měl pustit dolů a potichu se vypařit.

Na mě si nikdo s nějakým prstencovým dělem dovolovat nebude.

Schody beru po třech.

Dvacáté šesté patro je po zásahu plynovým kanónem jak vymetené. Holá betonová podlaha, z níž trčí zaprášené chomáče drátů, vykuchaný strop, pod nímž se pohupuje několik otrhaných zářivkových šťopek. Nezůstali tu žádní lidé, žádný nábytek – ani žádné stěny. Fučí tu vítr; cuká mi cípy rozedraného saka, dře kůži jako struhadlo vyřezané z ledu. Devět pater nad mou hlavou drží to jediné, co tu zbylo: sedm sloupů z čínských karbonových nanotrubic, které procházejí strukturou celého domu. Tři vlevo, čtyři vpravo.

Rozeběhnu se vlevo. Podrážky tepou beton, při každém dopadu se kolem boty zvedne obláček prachu. Mířím k okraji patra. Přes ulici na mě slepě zírá obří oko Jasperova prstencového děla.

Rozmáchnu se a vší silou udeřím pěstí do prvního karbonového sloupu.

Naštěstí je to čínský nelicencovaný výrobek. Praskne.

Udeřím znovu.

Zlomí se v tříšti lesklých černých štěpinek.

Je mi jasné, že mě každou sekundu může sfouknout další výstřel z děla. Modlím se, aby jeho obsluha byla na záchodě nebo alespoň na druhém konci místnosti, aby ke zbrani musela doběhnout, natlakovat ji, odjistit, nahmatat spoušť… aby mi prostě ty zbývající čtyři sekundy věnovala –

Moje pěst dopadne na druhý sloup.

Přerazím ho jedinou ranou. Mrak černých nitkových jehliček zacinká ve větru.

Devět pater nad mou hlavou se nakloní.

Dělo stále nevypálilo.

Začínám se pod pohledem toho nemrkajícího černého oka potit. Zuby mám zatnuté, jak každou chvíli očekávám další výstřel; slyším, jak o sebe vržou.

Dva skoky. Poslední sloup. Poslední rána.

Pěst narazí na lesklý, jemně žlábkovaný povrch sloupu a zmizí v explozi blýskavých střepin.

Třetí sloup udělá KRAK.

Vršek mrakodrapu padá pomalu a majestátně.

Překlápí se přes ulici jako nějaký gigantický padací most. Skleněné tabule praskají, lidé a nábytek vypadávají z oken.

Devět pater dopadne na protější budovu jako kladivo.

Přímo na místnost s prstencovým dělem.

Město se otřese. Město zavibruje.

Město se rozezvučí.

Co…, ozve se Pauling. Co se to právě stalo?

Právě na to koukám v televizi, hlesne Emílie. Náš společný přítel vrátil protivníkům úder.

Paulingův hlas zní, jako by potřeboval odkašlat. Co provedl?

Hodil na ně barák.

Ve dvacátém pátém patře rozevřu dveře nefunkčního výtahu. Chytnu se lana a sjedu šachtou dolů. Jiskry létají obloukem; plastowolframové dlaně obemknuté kolem ocelového lana vydávají zvuk, jako když rozepínáte obrovský zip.

Přízemí. Vykopnu výtahové dveře a vřítím se do recepce.

Netuším, jestli zrovna teď vhodná doba – ale mám pro tebe nějaký výsledky, promluví Pauling.

Jaké výsledky? chci vědět.

Vyhledávání pojmu „aktivní olovo“.

Za popraskanou celostěnnou tabulí vidím, jak se na ulici mezi rozprsklými mrtvolami zvedají z dlažby nezničitelní Kardegiánci. Je jich alespoň deset.

Prezentace výsledků povolena.

Aktivní olovo, počet nalezených výskytů: nula.

Nemožné, odpovím okamžitě. Jsi jistý, že máš správně konfigurované vyhledávací parametry?

To není všechno. Ještě tu mám počet bankovních operací kardegiánské státní banky, týkajících se pronájmu žoldáků za posledních čtrnáct dní.

No?

Taky nula.

Nerozumím.

Nikdo si na tebe žádné žoldáky neobjednal.

Dívám se na Kardegiánce na ulici, jak mě hledají mezi mrtvolami rozstříknutými na dlažbě, a nevidím je.

Kardegiánce nikdo nenajal.

Ve skutečnosti jsou za tím celou dobu oni sami.

Dívám se na ně a cítím, jak mi stoupá do hlavy vztek. Pomalu a nezastavitelně.

Jistě: je jich tam nejmíň deset a já nemám žádnou zbraň.

No a?

Hele, když ses teďka trochu ukojil demolicí výškovejch budov, mohl by ses laskavě pronto dopravit do televizního studia? zeptá se Emílie. Že bys jako místo těch brachiálních prkotin začal konečně řešit podstatný věci?

Samozřejmě má pravdu. Přesně to bych měl udělat. Nezdržovat se s nepodstatnými pěšáky a soustředit se na klíčové problémy.

Dívám se na Kardegiánce a vztek ve mně syčí a tepe jako paralelní krevní oběh.

Otočím se ke Kardegiáncům zády a rozeběhnu se pryč.

A hoši, mám pro vás novinku, hlásí Emílie, zatímco sbíhám po schodišti do podzemních garáží. To budete čubrnět. Víte, co jsem našla v účetnictví Unilaterálního pojetí, a. s.? Že neuhodnete, kdo je jejich vlastník?

Kardegiánská vláda, řekneme s Paulingem současně.

To mi děláte schválně, že jo? řekne Emílie mrzutě. Vy taky dokážete člověku zkazit chanuku, to vám teda řeknu.

Rozrazím dveře garáží a –

„De Klerku,“ řekne někdo.

Otočím se a současně se vrhnu stranou –

Nestihnu to.

Neurocracker v Cremerově ruce má široký rozptyl.

Tělo mi uprostřed skoku změkne a zvláční. Třísknu obličejem o beton, až to zaduní.

Probudím se na čistém nemocničním lůžku. To je neobvyklé. Obvyklé se po zásahu nervovým informačním virem probírám v kaluži vlastní moči a krve, spoutaný na podlaze špinavé cely. Nezvyklá péče o mou osobu mě znervózní.

„Na to, jak máte vytuněný organismus, vojíne, jste byl mimo překvapivě dlouho,“ zazní z vedlejší postele.

Otočím hlavu. Plukovník Rotblat za těch pár dní zhubl snad patnáct kilo a navíc se začal tak nějak rozpadat. Jako by jednotlivé rysy tváře přestaly držet formaci a začaly driftovat po celém předku hlavy. Rty má oschlé a rozpraskané; jeho kůže je bílá jako projekční plátno před začátkem filmu.

Takže příčinou mého pobytu v nemocnici není péče o mou osobou. To se mi ulevilo.

„Omlouvám se,“ pokračuje plukovník, „že jsme vás nemohli odvézt do vaší oblíbené automobilky, ale poslední dobou jsem krapánek imobilní.“

Vyhrabu se z postele a pokusím se postavit do pozoru. „Pane plukovníku, vojín De Klerk. Přišel jsem na váš rozkaz.“ Docela se motám; málem na Rotblata spadnu.

„Pohov, kristepane.“ Plukovník se pokusí mávnout rukou, ale očividně už nemá ani tolik sil, aby ji uzvedl. „Posaďte se, vojíne.“

„Provedu.“ Vděčně kecnu zpátky na postel.

„Kromě toho bych se vám měl asi omluvit ještě za pár dalších věcí – třeba za podezření, že se účastníte protiarmádního spiknutí, nebo za způsob, jakým jsem jsem vás vykopl z ozbrojených složek –, ale obávám se, že na to takové blbosti nemáme vzhledem k mému zdravotnímu stavu asi dostatek času. Takže vynecháme vyšívání a přejdeme k podstatnému.“

Teprve teď mi to dojde: není napojený na žádné přístroje, nevedou k němu žádné hadičky. To není dobré. Signalizuje to, že je v posledním stádiu, kdy jsou přístroje už zbytečné.

„Už asi víte, vojíne, kdo za tím vším stojí.“

„Kardegiánci,“ zaskřehotám vyprahlým hlasem.

„Přesně. Co ale nevíte, je tohle.“ Ukáže očima na můj noční stolek, kde leží velká manilová obálka. Odmotám šňůrku a otevřu ji. Uvnitř je jediná zrnitá fotografie: rýhovaný válec na černém pozadí. Pohlédnu na Rotblata. „Kardegiánská kosmická kapesní bitevní loď?“

Přikývne. „Před hodinou a půl se vynořila z podprostoru na oběžné dráze. Má aktivované všechny zbraňové systémy a na pokusy o komunikaci nereaguje.“

Vrátím fotografii do obálky. „Co chtějí?“

„Nemáme tušení.“ Rozkašle se. „Stejně jako nemáme tušení proč založili Unilaterální pojetí a. s. a proč po vás vlastně šli.“

„Já to vím,“ prohlásím. „Kvůli aktivnímu olovu.“

„Aktivnímu olovu? Co to je?“

„Nemám nejmenší ponětí.“

„Podívejte, vojíne,“ Rotblatovo povzdechnutí je tiché jako zaševelení větru v koruně bezlistého stromu, „mám k vám určitou prosbu. Samozřejmě už nejste pod mým velením, takže mě můžete poslat s klidem do hajzlu. Ale myslím, že to neuděláte.“ Rotblat mluví čím dál pomaleji a mumlavěji – jako kdyby měl čelisti slepené lepidlovou synhrachovou kaší z kantýny pro mužstvo. „To, co předvádíte poslední dny, už není ta obyčejná výkonná efektivita, jakou jste odváděl ve službě. Všechny ty věci, co se vám po vyhazovu staly, z vás udělaly něco jiného. Něco samostatnějšího. Něco daleko zavilejšího. Něco nezastavitelnějšího. Něco, co bych měl v začínající intergalaktické válce velmi rád na své straně.“

Předkloním se. „Řekněte mi to,“ zašeptám. „Co mám udělat, plukovníku?“

Usměje se popraskanými rty. „No co asi? To, co umíte nejlíp. Jděte a všechny zabijte.“

Dívám se na něj a mlčím.

Mumlá čím dál nesrozumitelněji. „Desátník Cremer vám bude plně k dispozici. Poskytne vám veškeré vybavení, o které požádáte.“

Stále nic neříkám.

Rotblatovi mezi zuby zasyčí výdech. „Nebudu na vás nijak apelovat ani vás přesvědčovat. Je to jen a jen na vás. V tomhle kvadrantu máme jenom jeden lehký křižník a několik meteoborců. Osmá flotila se sem přemisťuje, ale bude jí to trvat šest hodin.“

Pozoruju, jako jeho obličej zvolna šedne. Na bílém projekčním plátně jeho kůže začíná film. Znám ho skoro nazpaměť – viděl jsem ho na tvářích všech, co jsem kdy zabil. Je to film, ve kterém si nakonec jednou zahrajeme hlavní roli my všichni.

„Tak co, vojíne?“ Už mu vážně není skoro rozumět. „Vaše odpověď?“

Cože?

Moje odpověď?

Jo aha – moje odpověď.

Skládá se z jediného slova:

„Provedu.“

Rotblat se z posledních sil zašklebí. „Já věděl, že si pořádný vesmírný masakr nenecháte ujít,“ zamumlá. „Na to jste moc velký psychopat.“

A tím audience u plukovníka Rotblata skončí. Dál už se nic zásadního nestane:

Rotblat umře a já odejdu dělat to, co umím nejlíp.

Aktivní olovo – 11. část

V minulém díle Aktivního olova dostal De Klerk jasný rozkaz – najít a zabít všechny Kardegiánce. Určitě nepochybujete o tom, že to je úkol přesně podle jeho gusta – a že si jeho splnění vychutná!

Kardegiánská kapesní bitevní loď visí v černé prázdnotě jako obří termoska. Čtyřkilometrový tubus kanelovaný podélnými žlábky, zavinutý do hlenového obalu ablativního štítu, obsypaný zbraňovými systémy a parabolickými/polorhombickými anténami jako bradavicemi.

Blížíme se k ní ve dvoumístném raketoplánu Suchoj PKK (Perspektivnij kosmičeskij kompleks), Cremer za kniplem, já přikšírovaný v křesle druhého pilota. Slyším vlastní dech šustící uvnitř přilby skafandru; zatínám prsty do vydrolených opěrek a snažím se, abych působil klidně a vyrovnaně. Ale nikoho tím neoblafnu a nejmíň sám sebe: adrenalin mi syčí v žilách jako šumák, vibruje svalstvem a pumpuje do srdce třaslavou rozjařenost.

Konečně zase na vojenské misi.

Jsme od Kardegiánců pouhých třicet osm kilometrů a oni nás stále nevidí: radoptická kamufláž v podobě plazmového oblaku funguje na sto procent.

„Dosavadní průběh operace: bez závad,“ shrne mezisoučet Cremer.

To neměl říkat. Nechval dne před buldozerem. Nebo jak je to přísloví.

Cinkne mi komponder. Přijmu hovor.

Pan De Klerk? otáže se ženský hlas. Je modulovaný s profesionální hladkostí a příjemně kovový.

Kdo je to? zeptáme se s Paulingem současně.

Tady Bertha von Sutterová.

Jak jste –

Kód na vaše komunikační zařízení mi sdělila Emílie Balchová. Nesmíte se na ni zlobit, drahoušku, nedala jsem jí na vybranou: položila jsem jí nůž na krk.

Takové vyjednávací praktiky v souvislosti s mou mediální poradkyní velmi nedoporučuji, slečno von Sutterová.

Já to myslela obrazně.

Aha.

Moderátorka zaváhá. Zdálo se mi to, nebo jste se mi prve ohlásil dvojhlasně?

Zdálo se vám to, ubezpečím ji. Specifikujte, jaký je účel probíhající komunikace. Pauling velmi rozumně mlčí – prozradit svou existenci před ženou, která z vás může udělat titulek Mrtvý voják žije v hlavě svého přítele: Astrální homosexualita? by nebylo příliš taktické.

Dobře, takže přímo k věci, zamumlá baronka. No proč ne. Volám proto, že jsme měli jistou ústní dohodu. Ta dohoda zněla, že přijdete do mé talk show a poskytnete mi otevřenou a zcela upřímnou zpověď.

Validitu tohoto tvrzení potvrzuji.

Tuto dohodu jste nedodržel.

Validitu tohoto tvrzení potvrzuji též. A rád bych zde při této příležitosti prezentoval formální omluvu: má přítomnost na daných časových a prostorových souřadnicích nebyla možná z důvodů jistých neanticipovatelných událostí, které –

Ano, je mi známo, skočí mi von Sutterová do řeči. Musel jste kopat těhotné matky do břicha, opékat nemluvňata na grilu a metat na lidi domy. Znáte heslo „nejdřív práce, potom zábava“?

Jistě. Základní premisou tohoto fragmentu lidové slovesnosti je hypotéza, že prioritně nastavený časový management by měl –

Já ho nepotřebuju vysvětlit! Já VÍM, co to znamená!

Aha.

Baronka zafuní. Chápete vůbec, jaké problémy jste mi způsobil? Musela jsem vás narychlo nahradit diskusí „Můj otec mi udělal dítě a teď mě podvádí s babičkou: mám to říct mamince?“ – máte představu, jak mi při takovém fádním, tisíckrát obehraném tématu klesl rating? A o kolik TBC přišla v už nasmlouvaných reklamách? Je mi vážně líto, že to tak musím říct, drahoušku, ale to, jak jste se zachoval, bylo velmi nepěkné a hrubé. A neprofesionální.

Slečno von Sutterová, jakkoliv chápu vaši atitudu, dovolte mi podotknout –

Nicméně já jsem vstřícná osoba.

Jste?

Dám vám příležitost, abyste svou chybu napravil.

Musím přiznat, že mám téměř strach se zeptat jak.

Přímý přenos z vaší právě probíhající mise.

… a byl to oprávněný strach.

Mnou naživo komentovaný.

Výborně. Strach se mění v akutní záchvat paniky. Bodujete, slečno von Sutterová.

Mám vaší reakci rozumět tak, že mým návrhem nejste nadšený?

I tak se to dá vyjádřit – i když „šokovaný jeho absurdní demencí“ by asi byla přesnější formulace.

Zjevně si nedokážete představit, co takový bojový průnik do kardegiánské bitevní lodi vysílaný naživo udělá se sledovaností.

Kardegiáns…? Slečno von Sutterová, mohu se zeptat odkud máte tyto informace? Inkriminované operační detaily jsem se slečnou Balchovou nekomunikoval.

Jsem novinářka. Mám zdroje.

Zdroje.

Ano. Tak co vy na to?

Že to absolutně nepřipadá v úvahu.

Ale no tak, drahoušku, mlaskne baronka. Mně se zdá, že tady někdo zapomněl, že mi něco dluží.

Myslím, že je mou povinností vás upozornit, že apel na tzv. čestné chování nebude v mém případě pravděpodobně příliš funkční.

Von Sutterová se uchechtne. Zlidští ji to a to se mi vůbec nelíbí. Nechci na ni myslet jako na člověka. Dobře, chápu, řekne. Nejste žádný trouba. Rozumím. Zkusit jsem to musela. Tak jinak. Čistě pragmaticky: ze snažení vaší mediální poradkyně jsem nabyla dojmu, že se poměrně úporně pokoušíte o spin své dosavadní mediální image. Možná vám to nedošlo, milánku, ale já vám tady nabízím časově neomezený prostor v pravděpodobně nejsledovanějším pořadu roku. A možnost v nesestříhaném živém pořadu oslovit miliardy diváků.

Začínám bláznit? Protože mi přijde, že to, co von Sutterová říká, dává smysl.

Přestože teď sedím ve vojenském raketoplánu a připravuju se na regulérní polní misi, neměl bych zapomenout, že už v armádě nejsem – a nikdy nebudu. Tohle je jednorázová akce. Jestli to přežiju, tak mi generálové poděkují, potřesou rukou a pošlou zpátky k nanukům. Mediální hysterie kolem mé osoby nikam nezmizí. Armáda mi s tím nepomůže. Není to její starost. O to se musím postarat sám.

Musím myslet na budoucnost.

A pokud se svou mediální slávou něco neudělám, ta budoucnost moc růžová nebude.

Ale přímý přenos z bojové akce…?

To zní jako strašlivá chyba.

Anebo skvělá příležitost.

Cítím, že se začínám potit. Potřeboval bych poradit. Poradce. Mediální poradce. Emílie. Navolím její mobil. Volané číslo je nedostupné.

Vypadá to, že nakonec se budu muset rozhodnout sám.

Dobře. Zkusme si to představit: Živé vysílání z první linie. Napínavá televizní show. Osamělý hrdina zachraňuje lidstvo před kardegiánskou hrozbou. Opovrhovaný outsider nasazuje život za miliardy lidí, kteří ho nenávidí. Tak mě uvidí celý Opar.

Možná to nakonec není úplně špatný nápad.

Ne, samozřejmě, že to není špatný nápad: je to čiré šílenství. Jak jsem o tom mohl byť jen na sekundu uvažovat?

Slečno von Sutterová, nevím, nakolik je vám to známo, ale nenápadná infiltrace na vesmírné plavidlo cizího planetárně-státního subjektu – přičemž já NEPOTVRZUJI, že by k něčemu takovému mělo zanedlouho dojít – je přísně tajná operace.

Jistě, ale jak už jsem říkala: já mám zdro –

Narážím tím na možná až příliš očividný fakt, že má přítomnost v prostorách onoho cizího bojového prostředku by měla zůstat skrytá. Především před jeho posádkou. A kdyby si někdo z těch dvou tisíc pět set Kardegiánců, co jsou na palubě, náhodou zapnul televizi, tak by toto zadání bylo poněkud obtížně naplnitelné.

Můžeme točit na záznam. A naživo pojedeme až od chvíle, kdy dáte pokyn.

Jakou chvíli máte na mysli?

No až to bude jedno. Až budou stejně vědět, že tam jste. Až je začnete všechny masakrovat.

Slečno von Sutterová, odkašlu si, toto je infiltrační mise, jejímž primárním cílem je zjistit důvod potenciálně nepřátelského kosmického objektu v našem obranném teritoriu. Nemám v úmyslu nikoho masakrovat.

Jasně, jasně. To víte, že jo. Tak dohodneme se?

Co mám odpovědět?

Jistě, že se dohodneme.

Samozřejmě, že se nedohodneme.

Stejně s sebou nemáme vybavení na přímý přenos, slyším sám sebe hledat důvody, abych se mohl vyhnout obtížné volbě.

Použijeme minikamery v očích vašeho kolegy Cremera.

Jak víte, že má Cremer v očích minika –

Jak už jsem říkala…

Zdroje. Chápu.

Ano.

Jenže to by bylo civilní využití vojenských prostředků a to byl muselo povolit oddělení technicko-hospodářského zásobování. Uleví se mi. Úřední šiml mě zachránil před rozhodováním. Miluju ho. Jestli se vrátím, pořádně ho nakrmím hlášením a vyhřebelcuju razítky. Nehledě na to, že přímý přenos by musel schválit generální štáb, operační ústředí pro terénní akce a tiskové oddělení SSO, surfuju dál na vlně byrokratické inspirace.

Drahoušku… myslíte, že jednáte s amatéry? Moje asistentka má všechny tyto formuláře trojmo vyplněné, odevzdané, kopie oštemplované a podepsané odpovědnými činiteli. Může vám je odfaxovat, jestli po nich tak prahnete.

Desetník Cremer s tím v životě nebude souhlasit, chytnu se posledního stébla.

Zeptáme se ho?

Co mi zbývá?

Spojím se s Cremerovým komponderem.

Poslouchej, starý brachu, zahalasím. Co bys řekl tomu, že bys místo odpovědného plnění bojových úkolů dělal kameramana v nechutně bulvární show baronky von Sutterové?

No jasně! Beru!

Cože?

Hele, neříkej, že se na to nedíváš.

Nedívám.

To o hodně přicházíš – je to fakt maso! A von Sutterka je šťabajzna!

Děkuji za kompliment, desátníku Cremere.

Baronko! Vy jste – Páni! To je jasný, jdu do toho! Bude to pro mě pocta! S manželkou nevynecháme ani jeden díl! Koukáme i na reprízy! Ty brďo!

Nemáte ani ponětí, jak mě vaše slova zahřála u srdce, miláčku. Je skvělé narazit na fanouška i na tom nejméně očekávaném místě. Nemyslíte, pane De Klerku?

Hrmch.

No, uzavře baronka, řekla bych, že žádné objektivní překážky už neexistují, že? Teď už je to jen a jen na vás.

Děkuji za připomenutí.

Jak se rozhodnete?

Kardegiánská válečná loď. Nevyzpytatelná, majestátní, hrozivá. Citlivá lidská duše se chvěje při pouhém spatření jejích nám tak cizích geometrických tvarů. Ale představuje skutečně hrozbu? Jistě, vyskytla se znenadání na oběžné dráze ve vnitřním prostoru Oparu, neodpovídá na pokusy o komunikaci a na první pohled by se zdálo, že má aktivované všechny zbraně – ale nedá se pro tento akt takzvaného ‚nepřátelství‘ najít jiné, logičtější vysvětlení, než to, které nám podsouvají jednostranně uvažující zelené mozky generálního štábu? Může se přece jednat o nějakou technickou závadu! Náhlou epidemii na palubě! Aprílový žert, kterým chtějí vždy dobrosrdeční Kardegiánci napálit své ustrašené sousedy! Neměli bychom se – než něco uděláme – s nimi nejdřív pokusit alespoň DOMLUVIT? Odpověď velitelství SSO je bohužel jednoznačná: Ne. Velitelství SSO – jmenovitě zesnulý kontroverzní plukovník Rotblat – nepřipustilo ani náznak pochybností, neprojevilo ani špetku hřejivě lidského porozumění a bezduše vyslalo vstříc této nevinné, uhrančivě krásné lodi svého zabijáka. A ne jen tak nějakého zabijáka. (Švenk na De Klerkův profil. Děkuji, desátníku.) Vyslali De Klerka. Psychopatickou stvůru. Krvežíznivého netvora. Vraždící monstrum, které právě teď vyhlíží svůj nový cíl s šíleným svitem v očích a jeho ruce (detail na ruce, prosím) se třesou nedočkavostí, až budou zase moci rvát fialové maso kardegiánských nebožáků, chlemtat jejich prýštící krev a divoce hýkat maniakálním smíchem…

Jsem opravdu rád, že jsem se ohledně té reportáže rozhodl správně. Vážně.

„Zavřít vnitřní dveře.“

… pravila strašlivým hlasem ďábelská bestie a po bradě ji skanula vše prozrazující slina…

„Vnitřní dveře zavřeny,“ ohlásí Cremer.

Suchoj PKK je přilepený na plášti kardegiánské kapesní bitevní lodi jako neforemný, s okolím splývající parazit. Stojíme s Cremerem v přechodové komoře, oba v těžkých bojových skafandrech, oba ověšeni zbraněmi; já mám přes rameno navíc ještě speciálně upravený magnetronový vrhač, mezi vojáky důvěrně zvaný mikrovlnka. „Připravit vnější propust k otevření.“

„Příprava k otevření vnější propusti probíhá.“

Detail na pro diváka nesrozumitelnou, ale působivou změť blikajících tlačítek, která zacvakávají prsty v neforemné stříbrné rukavici. Děkuji, desátníku.

Vzduch vysávaný z přechodové komory kvílivě zasyčí. Vakuum nás omotá měkkou prázdnotou.

„Příprava k otevření vnější propusti dokončena.“

„Otevřít vnější propusť – teď.“

„Vnější propusť otevřena – teď.“

Pod rádoby profesionálním pseudožargonem netvorových slov bublá nenávist ke všemu živému a nenasytná touha po krvi.

Snažím se toho nevšímat. Co jiného v téhle chvíli můžu dělat. Kdyby byla von Sutterová fyzicky po ruce, možná bych vůči ní nějak projevil svou pověstnou nenasytnou touhu po krvi, ale takhle můžu jenom být zticha. A v duchu se fackovat.

Dveře přechodové komory se rozjedou. Není za nimi vesmír, ale zjizvená stěna kardegiánského plavidla, pokrytá pryskyřicovým kompozitem tepelného štítu.

„Zapnout naluton.“

Co je naluton? chce vědět von Sutterová.

Neodpovím. Cremer taky ne – místo toho prostě zaměří své oční kamery na stěnu před námi a zaznamená, co s ní naluton provede.

Stěna změní propustnost.

Tam, kde byl ještě před sekundou pevný synhtabový pancíř, se nachází měňavě opalizující louže. Projdu jí jako želatinovým závojem. Cremer za mnou.

(Mé klidné tři kroky se samozřejmě v barončině podání změní na nedočkavé dravčí skoky poháněné hladem po jakékoliv podobě perverzního násilí.)

Pochopitelně máme od vojenské rozvědky podrobné plány vnitřku kardegiánských kapesních bitevních lodí a pochopitelně jsme si vybrali místo k přichycení suchoje tak, abychom se po prolnutí vnějším pláštěm dostali přímo do ventilační šachty nad naším cílem: komunikačním centrem.

Brutální a nelítostná akce začala – tak vnímá baronka naše postávání na dně šachty a rozhlížení se. Ventilační šachta vypadá jako kterákoliv jiná ventilační šachta. Nevidím na ní nic zvláštního.

Milý diváku, ocitli jsme se v hrůzostrašné temné prostoře, nepodobné ničemu, co kdy lidské oko spatřilo. Děsivě nepřirozené mimozemské tvary se utápějí v milosrdném příšeří – a jen paprsky nesmělého světla pronikajícího zdola dodávají této chvějivě cizorodé scenérii zdráhavou špetku magického půvabu.

Přidřepnu (což v těžkém skafandru rozhodně není nic lehkého) Skrz zaprášenou mřížkou na dně šachty s Cremerem spatříme komunikační centrum lodi: pableskující monitory, fialové postavy operátorů, matně žhnoucí kontrolní pulty, spletité svazky kabelů. Slyšíme klapot kláves, pípání kurzorů, tlumený hovor.

Hrůzné zvuky drásající samou podstatu lidské duše.

V komponderu mi zapraská.

Co to bylo? vyjeví se von Sutterová.

Asi statická porucha, uklidním ji.

Nemůže to být statická porucha. Ne v komponderu. Napadá mě jediná možnost: Pauling.

Dlouhé zapraskání. Krátké zapraskání.

Pauling se chce se mnou dorozumět. A protože nemůže před permanentně připojenou moderátorkou mluvit, zkouší to takhle.

Jenom doufám, že baronka Bertha von Sutterová neovládá morseovku.

NAŠEL JSEM SVÉHO STVOŘITELE. BYL TO PROGRAMÁTOR GUSTAV STRESEMANN, SPECIALIZOVAL SE NA SÉMIOTICKÉ A-S-P-A VIRY A PRACOVAL PRO KARDEGIÁNCE. A PŘEDEVČÍREM NEŠŤASTNOU NÁHODOU VYPADL Z OKNA.

Co jsou to sémiotické A-S-P-A viry? zeptám se.

Prosím? nechápe von Sutterová.

Ale nic. Jen si tak povídám pro sebe.

PODLE TOHO, CO JSEM NAŠEL, A-S-P-A ZNAMENÁ „ALIQUID STAT PRO ALIQUO“ – JEDNÁ SE O ODVĚTVÍ LINGVISTICKY-SOFTWAROVÉHO INŽENÝRSTVÍ, KTERÉ SE ZABÝVÁ KÓDOVANÝM ŘETĚZENÍM ZNAKŮ TAK, ABY V JISTÝCH ČÁSTECH MOZKU VYVOLÁVALY SPECIFICKÉ, VĚDOMÍM NEKONTROLOVATELNÉ REAKCE.

Začíná to dávat smysl.

Akorát pořád netuším jaký.

„Vidíš to?“ zašeptá Cremer.

Skrz ventilační mřížku máme výhled na hlavní monitor. Je na něm jediné číslo: 97,4%. Jak se na něj oba díváme, číslo se změní na 97,5 %.

„Dobře,“ zašeptám. „To mi stačí.“

Hlad po fialové krvi, který zatemňuje mysl –

„Vlítnem tam.“

Cremer vyvalí oči. „Cože?“

Cože? nedokončí baronka svou větu.

Nechápu, že vás to překvapilo, baronko. Hlad po fialové krvi mi přece zatemnil mysl. Otočím se na Cremera: „Copak to nevidíš? To je odpočet.“

„No a?“

„Je to odpočet,“ opakuju, jako kdybych mluvil s mentálně retardovaným mravenečníkem. „Takže ho musíme zastavit, než se dostane na sto procent.“

„Ale vždyť nevíme, co odpočítává!“

„Nevíme a ani to vědět nepotřebujeme. Je to přece odpočet na nepřátelské bitevní lodi. Tím je všechno dané.“

Cremer na mě zírá.

„Určitě to nic dobrého nebude, to tě ujišťuju,“ ubezpečím ho.

„Ty ses zbláznil,“ zašeptá Cremer s posvátnou hrůzou.

„Ovládejte se, desátníku.“

Zamrká a pokusí se ještě naposledy racionálně argumentovat: „Co když je to odpočet k něčemu obyčejnýmu? Úplně nevinnýmu? Jako třeba, že si jenom stahujou Best of ABBA?“

„Vidíš ten rámeček kolem odpočtu?“

„No a?“

„Je vidět, že nemáš ty zkušenosti z vojenských operací, jako mám já. Takový tlustý rámeček znamená, že je to zřejmě nějaký opravdu důležitý odpočet. A i kdybys měl náhodou pravdu – a oni si opravdu jenom stahovali Best of ABBA…“ Poplácám Cremera po rameni. „Možnost zabít fanouška ABBY by nikdy neměla být promarněna.“

Skočím nohama doprostřed mřížky a propadnu se do komunikačního centra.

Pálit začnu ještě v letu.

Pochopitelně nemám klasickou střelnou zbraň – ta by mi na Kardegiánce nebyla moc platná. Pokropím je mikrovlnkou.

Kardegiánci mají sice vysoce odolné organismy, proti kterým je většina konvenčního střeliva neúčinná – ale jejich těla obsahují stejně významné množství vody jako lidská.

Modulované elektromagnetické vlny olíznou osazenstvo sálu.

A uvaří Kardegiáncům vnitřnosti v tělech.

První operátor padne na zem a začne zvracet střeva. Pleskají o zem, bublají, syčí a jde z nich pára.

Přímý přenos začal.

Aktivní olovo – 12. část

De Klerk je jen s jedním spolubojovníkem na lodi plné Kardegiánců. A s sebou má kromě jiného i speciální zbraň, která dokáže mimozemšťanům uvařit vnitřnosti… co byste si přáli víc?

Magnetronový vrhač hučí.

Je to hluboký, monotónní zvuk – dunivá píseň, kterou z hlubin oceánu vysílá obří mechanická velryba. A Kardegiánci na ni snaživě tančí. Zmítají se v diskotékovém blikání monitorů jako epileptičtí breakdanceři, pogují v uličkách komunikačního centra, mlátí se o kontrolní pulty, padají z židlí, cukají sebou na podlaze. Jejich těla vibrují, končetiny se klátí, hlavy bimbají na zgumovělých krcích. Vřící vnitřnosti tryskají z hrdel v mastně lesklých obloucích, z nosních dírek hvízdá pára jak z papiňáku. Na fialové pokožce naskakují fialové puchýře, které okamžitě třaskavě praskají, maso se pod kůží taví, žíly se trhají jako rozvařené špagety. Oči vybuchují: lepkavé bílé exploze; sklivce se na tvářích mísí se s slzami, z nitra lebek se do prázdných důlků tlačí mozky a s prskáním smaženého míšního moku vykukují na svět, o němž toho od zrakových nervů tolik slyšely, a teď poprvé ho mohou vidět na vlastní závity. A je to krása.

Vážení diváci a divačky, hlásí se vám Bertha von Sutterová s exkluzivní živou reportáží z oběžné dráhy, kde šílený zabiják De Klerk právě rozpoutal další ze svých nechvalně známých ultramasakrů. Obětí jeho nepříčetně bezuzdného řádění se tentokrát stala mírumilovná, nikoho neohrožující posádka kardegiánské kosmické lodě – a co je obzvláště skandální, De Klerka na tuto původně „průzkumnou misi“ vyslalo velitelství SSO. Armáda si všemi pronásledovaného renegáta jednorázově najala patrně v naivní víře, že za ně krvelačný netvor i tentokrát odvede špinavou práci a média se nic nedozví. Ale my jsme se dozvěděli, přátelé. Ano, TBC, neúnavný hlídací pes galaktické demokracie, zatnul své ocelové čelisti do sedacích částí zkorumpovaného vojenskoprůmyslového komplexu a jejich zvrácených vraždících pohůnků, a přináší vám přímé, necenzurované a zcela objektivní svědectví o dalším řádění tohoto nehezky jednajícího monstra. Přenos komentuje Bertha von Sutterová – kromě mé talk show mě jistě znáte i z dalších oblíbených živých pořadů: kuchařských rádců a praktických poraden pro ženy ve středním věku. S přímými přenosy mám tedy více než bohaté profesionální zkušenosti – a věřte, že se je v této nervydrásající, vypjaté situaci nebudu ostýchat použít. Ale teď už k tomu, co máte právě možnost sledovat na svých obrazovkách. Jak sami vidíte, De Klerk – oblečený v žalostném barevném nesouladu armádního skafandru – právě postupuje zprava a zabíjí ubohé kardegiánské oběti – oděné do šik tmavomodrých uniforem, jež velmi vkusně ladí s jejich fialovou pletí – jakousi zbraní, která je, jak se sami můžete přesvědčit, černá a kovová. A nedosti na tom: nejenže tyto nebožáky, kteří se ničím neprovinili, zabíjí, ale ještě navíc – což myslím pobouří zejména esteticky citlivější divačky – odpudivě hrubým machistickým zásahem do feng šuej této jemně dekorované místnosti zcela ničí její architektonickou vyváženost. Všechny ty mrtvoly, které sebou škubají v loužích vařící se krve, De Klerk umisťuje do prostoru s buransky kýčovitým humpoláctvím, jež absolutně znehodnocuje talent neznámého návrháře tohoto jinak velmi příjemně jarně tónovaného interiéru.

Žhavá krev bublá po schodech; šplouchá mi kolem kotníků. Natéká do zkraty jiskřících počítačů. Z fialových kaluží stoupá pára a halí komunikační centrum do purpurové mlhy. Tisknu spoušť a hukot mikrovlnky mi rozechvívá lebeční kost jako tenkou blánu. Plomby v zubech tančí.

Tohle je jiná káva než původní mikrovlnné zbraně dvacátého století, které způsobovaly maximálně popáleniny. Kardegiánci řvou, chroptí, házejí sebou na zemi, až krev cáká, zalykají se horkými vnitřnostmi, puchýřovité jazyky blábolí v opařených ústech.

Vaří se ve svých superodolných organismech jako krabi ve skořápkách.

Cremer mezitím vygumuje odpočet ze všech monitorů v sále: rozstřílí hlavní počítač, rozkope kejsy, vyvrhne harddisky, přeřeže kabely, rozšlape motherboardy. Křemík mu křupe pod podrážkami. Cremer je důkladný chlapec.

Odcvaknu pojistky na límci, strhnu zamlženou helmu a odhodím ji na zem.

Kotouče mlhy se mi otřou o tvář jako chomáče cukrové vaty.

Dorážím poslední Kardegiánce, kteří se zakopali v terénu: zalezli pod stoly nebo se kryjí za skříněmi s paměťovými mootobloky. Lidští vojáci by už dávno pochopili, že nemají šanci, a rozumně by vylezli z úkrytů se zdviženýma rukama a já bych je podle pravidel o válečných zajatcích možná i ušetřil, jenže tohle jsou kardegiánští válečníci – sebevražedně vyskakují zpoza rohů, vrhají se na mě z cárů mlhy, s jekotem nabíhají přímo před hlaveň vrhače. Pražím to do nich modulovanými elektromagnetickými vlnami a tiše doufám, že baterka v pažbě ještě chvíli vydrží. A někde ve skrytu duše si přeju, aby to nikdy neskončilo.

Ráda bych ctěným divákům a divačkám připomněla, že se v takzvaném „nezávislém“ tisku objevily názory, tvrdící, že deklerkovská zrůda je pouhý mediální konstrukt, že se jedná o precizně fabrikovanou manipulaci konglomerátních PR agentur. Všichni, kdo ochotně naslouchali těmto primitivním konspiračním teoriím, se nyní mohou na vlastní oči přesvědčit o tom, jaká je nikým neovlivněná, nepřikrášlená PRAVDA. Díky TBC mohou vidět úchylného řezníka De Klerka přímo při práci. Ano, vážení diváci a divačky, právě jste přímými svědky toho, jak tato stvůra s děsivou radostí na plastikami zrůzněné tváři masakruje nebohé, v boji nezkušené, dětsky čisté Kardegiánce.

Něco se mi mihne periferním viděním, otočím se, přes zábradlí na mě skáče kardegiánský karatista s vyceněným chrupem –

Sami vidíte, jak k němu tato fialová ubožátka bezmocně napřahují holé ruce –

Kardegiánec ke mně napřáhne holou ruku a pokusí se mi sekem gamen šuto uči zarazit ohryzek do krku. Skoro by se mu to povedlo, kdybych na poslední chvíli nezmáčkl spoušť. Magnetronový vrhač zaduní; s karatistou to trhne, předkloní se a nazvrací mi za límec vlastní rozpuštěné plíce. Ve skafandru se mi příjemně oteplí. Karatistovy plíce se mi přelijí po hrudi a zarazí o gumu trenek. Karatista se malátně usměje – ze rtů mu vlají třásně lalokových průdušek –, padne naznak a začne bubnovat nohama o podlahu. Aniž si to uvědomuju, začnu kývat hlavou do rytmu.

Jak mu na znamení kapitulace smírně podávají své palné –

Další Kardegiánec mě zezadu smírně udeří prázdným samopalem, v otočce mu podmetu nohy, třískne sebou o zem. Šlápnu mu na krk a nasmažím mu to do obličeje z takové blízkosti, že mu s bulvami vystříkne z důlků i šedá mozková pěna –

– i bodné zbraně –

– čepel skřípne po mylarové vrstvě skafandru, páravý zvuk, vytrhnu se, při půlkruhovém úhybu vypálím naslepo a odtavím dalšímu Kardegiánci svalstvo ze stehenních kostí, jeho nohy se během půlsekundy promění na hůlkovité tyčky s plandající kůži, vši silou do nich kopnu, suché prasknutí a Kardegiánec švihne obličejem do podlahy, přiskočím a napružím mu krátkou dávku do temene, rozžhavený mozek mu zevnitř vypálí tonzuru –

– ale bestiální De Klerk ničeho nedbá, opovržlivě zkřivenými ústy se vysmívá úpěnlivým prosbám –

– „Chcípni, hajzle!“ prosí mě úpěnlivě další Kardegiánec a tne po mně dvoubřitou hasičskou sekerou. Ucuknu hlavou na poslední chvíli. Ostří mě zastudí na uchu a oholí mi z pravé tváře dvoudenní strniště, seškrábnuté vousy zavíří vzduchem jako obláček šedého prachu – napálím mu dávku do břicha a když to v něm varně zabublá, tak ho tam ještě pro jistotu nakopnu. Čvachtne to, noha se mi do pružné kůže zaboří až po kotník, tak hluboko, že pod chodidlem ucítím hrboly páteřních obratlů, a žaludek z Kardegiánce vystříkne spodem v hnědožluté spršce a fatálně znehodnotí služební obuv –

– oči zakalené opojnou drogou násilí –

– jak ukročím, nohy mi podjedou v krvi, zamávám rukama a chytím balanc na poslední chvíli –

– se zvířecími skřeky extaticky tančí v krvi nevinných.

Dočistím perimetr.

Konečně se přede mnou zřítí poslední Kardegiánec s hypothalamem crčícím z nosu a komunikačním centrem se konečně rozlehne ticho.

Podíváme se s Cremerem na sebe. Oba ztěžka oddechujeme, kapou z nás mozky a teče borůvková kardegiánská krev. Rozpáraný skafandr mi na těle vlaje. Zatáhnu za přední zip a oblek ze mě spadne jako těžké nacucané klíště. Mám pod ním bojovou uniformu s polymetalickým povrchem.

„Co teď?“ zachraptí Cremer a nabíjí mausera.

Od mých nohou se ozve zabublání. Kardegiánec s mozkem prýštícím z nosu ještě žije. Pokleknu a pořádně mu tím frňákem zakroutím. „Co je to aktivní olovo?“

Zařve. Z očí mu vytrysknou slzy. „Co?!“

„Aktivní olovo,“ zopakuju. „Jakékoliv popření vědomostí budu akceptovat jako pobídku k dalšímu zprocesování nastoleného typu interogace.“

„Já vůbec nevím, o čem mluvíš!“ zaječí zoufale. Mozek tryskající z nozder mi leptá kouřící rukavicí. Nedbám na to. Zatočím Kardegiánci nosem tak, že mu ho málem obrátím dírkami vzhůru. (Samozřejmě přeháním. Otočím ho sotva o pětačtyřicet stupňů. Míří teď někam k levému uchu.)

„Negace kolaborace konsekvencuje kontinuitu akutní fáze,“ vysvětlím mu.

Jako by nestačilo, že se perverzní zrůda De Klerk vyžívá v samoúčelném týrání umírajících chudáčků vymýšlením očividně nesmyslných otázek, na které pochopitelně nikdo nemůže znát odpověď, ještě navíc jsou konverzační schopnosti tohoto „člověka“ na tak zoufale suterénní úrovni, že by se na jakékoliv spořádané haute couture párty setkal s naprosto oprávněným výsměchem ze strany všech lidí, kteří vědí, jak vést sofistikovaný a přitom elegantní dialog, který je nezbytnou –

Máme problém, řekne Pauling.

Okamžitě mi dojde, že to asi nebude žádná lapálie, když se rozhodl použít otevřený přímý kanál a odkopat se před baronkou.

Kdo je to? vyjeví se moderátorka. A jak se opovažuje mi zasahovat do přímého přenosu, na kterém jsme se domluvi –

Nevšímám si jí. Jaký problém, Linusi?

Ten odpočet.

Desátník Cremer ho zastavil.

Ne, nezastavil. A ani to není možné, protože původ toho odpočtu není tady v komunikačním centru. Právě v téhle chvíli přijímám signál, který ukazuje, že odpočet stále běží. V této sekundě je na 98,8 procentech.

Je mi jasné, co je nutné udělat.

„Musíme na můstek,“ prohlásím.

„Cože?“ pohlédne na mě Cremer.

„A to co nejrychleji – než se na celé lodi spustí bojový poplach. Protože pak se na nás vrhne všech dva tisíce pět set Kardegiánců, co jsou na palubě, a skrz ně už se na můstek nikdy neprosekáme.“

A jako by to byla nějaká narážka: ještě to ani nedořeknu a rozeřve se siréna a rudě rozblikají stropní majáky.

„BOJOVÝ POPLACH. NEPŘÍTEL NA PALUBĚ. BOJOVÝ POPLACH.“

Překontroluju stav baterky v mikrovlnce a vykročím ke dveřím. „Tak jo: Pochodem vchod.“

Cremer na mě civí: „Neřekl jsi právě teď, že se skrz dva tisíce pět set Kardegiánců na můstek nikdy neprosekáme?“

„Ano, to byla hypotéza,“ přikývnu. „Ale aby se stala rovnoprávnou teorií, je zapotřebí ji ověřit v praxi.“ Otevřu dveře do hlavního koridoru.

Zafialoví se mi před očima.

Sleduju, jak se mnou vyřčená hypotéza potvrzuje: pomalu, ale jistě – a s předpokladatelnou intenzitou.

Kardegiánští vojáci se do hlavní chodby stahují z celé lodi. Ze začátku se dá ještě v jejich chování vypozorovat nějaká taktika: snaží se krýt, budovat barikády, stavět kulometná hnízda, rozdělit nás s Cremerem od sebe, blokovat náš postup, vpadnout nám do zad – ale po prvních třech stovkách emzáků, které usmažím v jejich vlastních tělech, se jich zmocní hromadný amok. Mám dojem, že už nikdo nevydává žádné rozkazy, a jestli ano, tak je stejně nikdo neposlouchá. Všichni se na mě už jenom živelně valí se zběsilým řevem: nekonečný proud fialových těl, který na mě výstřely bliká zuřivé morseovkové vzkazy a mává signalizačními praporky grafenových bodáků.

V můj prospěch hraje jen to, že chodba je poměrně úzká.

Opisuju magnetronovým vrhačem pravidelné půlkruhy od stěny ke stěně. Zametám cestu před sebou dlouhými salvami a předek fialové vlny se bortí a tříští do tryskajících střevopádů, bělavých očních gejzírů a cákanců mozkomíšního moku. Po stěnách zurčí krev, od stropu visí měkké mozkové krápníky – když pod nimi procházím, otírají se mi slizce o hlavu. Brodím se ve žhavých vnitřnostech, už jsou mi po kolena; chůze je čím dál obtížnější, jako bych se prodíral zapáchajícím sulcem. Okolo lýtek se mi omotávají polorozpuštěná střeva jako vláční hadi, na temně fialové hladině se houpe modrožlutá pěna vyvařeného tuku. Cremer se drží za mnou a kryje mi záda, vzrušené žvatlání baronky von Sutterové už ani nevnímám. Jediné, co slyším, je Paulingův hlas, který v pravidelných intervalech hlásí stav odpočtu.

99,5%.

Lebky vyfukují krémovité mozky s mlaskavým pšoukáním.

99,6%.

Rudé světlo alarmu rozsekává čas do stroboskopických plátků.

99,7%.

Někdy ve dvou třetinách cesty mi dojde baterie v magnetronovém vrhači.

Dál už jenom improvizuju.

Použiju všechny zbraně, co nesu, vystřílím všechny zásobníky, co mám, a pak už jenom napodobuju Cremera, kterému došlo střelivo před dlouhou dobou: lovím z krvavé melasy zbraně, které tam upouštějí rozpouštění Kardegiánci, a sázím do nich jeden fulleritový projektil za druhým.

Když mě přestane bavit šmátrat ve vařící krvi po stále dalších a dalších zbraních, ozbrojím se dvěma bodáky s grafenovým ostřím a postupuju vpřed jako kombajn.

Mé paže se míhají, zalepené čepele sviští vzduchem, krev cáká v mohutných výtryscích. Prosekávám se řvoucím davem krok za krokem, tvář zbrocenou a zalepenou, zuby zaťaté, nemrkající oči upřené dva centimetry za horizont události. Nevnímám, nevidím, nepřemýšlím, neslyším. Jen jedu. Dokonce mám dojem, že jsem snad propásl i nějaké Paulingovo hlášení o odpočtu. Jsem mechanický japonský berserkr. Jsem automatický vykosťovací stroj. Nemám duši ani vlastní uvažování. Nejsem člověk. Takže mě nemůžou zabít.

V tomhle stavu vstoupím na kapitánský můstek.

99,9%.

Stojí na všech monitorech, co tam jsou. A že jich tam není málo. Někdo by možná řekl, že je tu lehce přemonitorováno.

Pak štěkne výstřel. Jediný a přesný.

Cremer odletí v cákanci krve. Fulleritová expanzka; přímo mezi oči. Desátník narazí zády na stěnu a pomalu se sesune do sedu, široce otevřené oči upřené na můstek. Mozek mu pomalu teče po čele a vsakuje se do obočí, zatímco na komponderové lince ječí von Sutterová a snaží se ho přimět, aby v posledních sekundách života ještě pohnul o pár milimetrů hlavou a získal vyváženější polocelek.

Na mě nikdo nestřílí. Nikdo se mě nesnaží zabít nebo mi nějak ublížit. Rád bych si myslel, že je to tím, že vědí, že by mě nevyřídili tak snadno, ale bohužel to spíš působí dojmem, že nikomu nestojím ani za ten jeden fulleritový náboj. Všichni tam pohodlně sedí nebo stojí se založenýma rukama a usmívají se na mě.

Kapitán nikde.

Neztrácím čas se zbytečnými řečmi – dokonce i otázka Co je to aktivní olovo? mi najednou přijde taková nějaká brzdící.

Odcáknu bodáky a vykročím.

„Teď,“ usměje se první důstojník a šéfoperátor cosi zmáčkne.

A já jdu k zemi.

Není to neurocracker.

Nejsem paralyzovaný. Mohl bych se hýbat. Kdyby nebylo té bolesti v hrudi.

I když vlastně ne: není to bolest. Je to BOLEST. Je to osmdesátisícitunový frachťák, co mi právě přistál na prsou. Je to nejvýkonnější alexandritový laser, jehož paprsek se prořezává mou prsní kostí jako vodnatým vojenským margarínem. Je to drtič kovového odpadu, který mi lisuje hrudní koš do miniaturní kostky. Je to rumpál, který navíjí a napíná šlachy, až mi vystoupí na krku jako tlusté kotevní řetězy. Je to Atlas, který mi na ramena přehodil všechny planety Operu a s pískáním odešel na svačinu. Je to sadistický policajt, který mi ohýbá paže a kroutí zápěstími.

Kdybych měl obyčejné srdce, řekl bych, že mám infarkt.

Jenže já nemám obyčejné srdce. V těle mi bije jeden z nejmonstróznějších srdečních prototypů, který kdy byl vyroben: čtyřtaktový AbioCor 50KK se záložními pumpami, polymetalovými komorami, fulleritovými chlopněmi a multikanálovou aortou, zkonstruovaný tak, aby utáhl provoz mého energeticky značně náročného organismu. Já nemůžu mít infarkt.

Svíjím se na zemi, sípu, zatínám plastowolframové prsty do kovové podlahy a dělám v ní hluboké důlky. Pokouším se zvednout. Nejde to. Zkouším to znovu. A znovu. A znovu. A znovu a znovu a znovu a znovu aznovuaznovuaznovuaznovu. A ono to pořád nejde.

Dobře, možná netuším, co se mi to přesně děje. Ale obecnou představu mám:

Umírám.

Siréna zmlkne. Červené blikání se vypne. Na všech monitorech se 99,9% změní na 100%.

První důstojník stiskne tlačítko interkomu.

„Velitelská kajuta,“ ozve se z reproduktoru.

„První fáze dokončena, pane,“ ohlásí první důstojník.

„Jdeme na můstek.“

Ten hlas je mi trochu povědomý. Možná víc než trochu.

Možná bych ho i poznal, kdybych byl schopen jasně přemýšlet. Jenže já v téhle chvíli nejsem schopen myslet vůbec na nic.

Snad jen na to, že jsem nesplnil Rotblatův rozkaz Jděte a všechny zabijte. Ještě pořád je kolem mě pár osob naživu.

Alespoň jsem to zkusil.

Dveře velitelské kajuty se otevřou a na můstek vstoupí táta Balch a máma Balchová.

Mezi nimi jde Emílie.

Aktivní olovo – 13. část

De Klerk se probil lodí plnou nebezpečných Kardegiánců, ale nakonec ho štěstí opustilo. V předchozím dílu jsme ho opustili umírajícího a ve společnosti těch nejméně očekávaných protivníků…

„Jak jsme vám včera říkali, že se nám nelíbíte…“ začne Emíliin otec.

„Že se nám vůbec nelíbíte,“ upřesní Emíliina matka.

„Tak to jsme lhali.“

„Ano,“ usměje se matka. „Takoví my jsme. Klidně lžeme.“

„Ve skutečnosti se nám líbíte.“

„Moc se nám líbíte.“

„Protože bez vás by tohle všechno,“ ukáže otec na monitory, „nebylo možné.“

Odpočtových 100% na obrazovkách zmizí; nahradí ho záběry z celého Oparu. Záběry na města, ulice, náměstí, záběry z obchodů, kanceláří, garáží, restaurací. Tam všude jsou lidi. Miliardy lidí.

A nikdo z těch lidí se nehýbe.

Všichni strnuli v sekundě, kdy odpočet dosáhl sta procent. Jako by je někdo vypnul. Ztuhli uprostřed kroku na chodníku, vsedě za kancelářskými stoly s prsty zabořenými do klávesnic, zatímco na obrazovkách jedou řádky stále stejných písmen, v restauracích se špagetami na cestě k ústům a boloňskou omáčkou kapající do klína, uprostřed hádky se svraštěným obočím a napřaženým ukazovákem, při telefonování, při sexu, při rvačce, při nákupu, při vyprávění vtipu, při polibku. Kompletní zmrazení všech lidských bytostí na všech planetách Oparu. Letadla s kataleptickými piloty padají z nebes, neovládaná auta najíždějí do nehybných chodců i do sebe navzájem a vrší se v hromadných gigahaváriích, vlaky se srážejí a promáčknuté vagóny kutálejí po polích, v bazénech klesají ke dnu figury s legračně naaranžovanými pažemi, po U-rampách chrastí vyražené zuby popadaných skateboardistů.

I skrz zářivě pulzující clonu bolesti ke mně pronikne vědomí, že se von Sutterová odmlčela v polovině slova. Pochopitelně: pravděpodobně teď nehnutě sedí na pohovce ve studiu, oči mrtvě upřené do objektivu kamery, za níž stojí stejně zatuhnutý kameraman. Jediní lidé v celém vesmíru, kteří se mohou hýbat, se nacházejí na palubě této bitevní lodi: rodina Balchova a já. I když je fakt, že já na tom právě teď s pohybem moc slavně nejsem. Linusi? zasípu.

No?

Dokázal…, žvýkám bolest jako buvolí kost pro psy,… dokázal by ses napíchnout na řídící systém lodi?

Ne.

Jednoduše a stručně. Bez sebemenšího zaváhání.

Já už jsem to totiž zkoušel, vysvětlí. Pamatuješ, jak jsem předtím říkal, že při napojování na počítačovou síť prostě sáhnu do tmy a nějak to udělám?

Ano.

Tak teď to nejde. Nic v tý tmě nedokážu nahmatat. Ale divný je, že tam tu kardegiánskou loď přesto cítím. Cítím její vědomí – její hlavní počítač, řídící systémy. Ale cítím ji nějak… negativně.

Negativně? zaskřehotám.

Jako kdyby na tom místě byla ve tmě nějaká propast. Černá díra. Nebo bezedná studna, to je asi nejpřesnější. A jak se nad tou studnou nakláním a hmatám do prázdna, tak to z ní vane. Úplně to na mě dejchá.

Co?

No absolutní nicota, vole, řekne Pauling. Nebo cos myslel? Posloucháš mě vůbec?

Snažím se, zachraptím. Bolest mi žlutě zvoní v očích. Svírá mě do čím dál užší cementové obruče. V uších duní krev: pohasínajícím zrakem spatřím, jak otec Balch teatrálně napřáhne ruku. První důstojník mu do ní něco vloží. Vypadá to jako televizní ovladač.

„Musíme si pospíšit, než nám pan De Klerk umře a o všechno přijde,“ usměje se na mě otec. „To by bylo smutné.“

„To by bylo moc smutné,“ rozvede to kreativně matka.

„Mmmhhhmmm!“ připojí se Emílie.

Pokouším se na ni zaostřit. Že si teprve teď všimnu roubíku v ústech a zápěstí spoutaných plastovými pouty, jasně dokazuje, jak moc jsem mimo.

Otec stiskne tlačítko. Všichni lidé na monitorech zvednou levou ruku a podrbou se za uchem.

Ten pohyb je tak dokonale sladěný, že ani nepůsobí přízračně. Jako kdyby se nepohnuly miliardy paží, ale šlo o jedno jediné gesto. Protože se drbou úplně všichni. Kdo má v ruce mobil, podrbe se mobilem, kdo má v ruce lžíci, podrbe se lžící, kdo má v ruce nůž, napůl si uřízne ucho. Řidiči slisovaní v havarovaných autech, skoroutopenci s posledními molekulami kyslíku v plících – škrábou se všichni bez výjimky. Zkrvavený pilot si v troskách helikoptéry poctivě drásá nehty rozervanou lebku.

Ale něco tu nehraje.

Zamrkám, abych dostal pot z očí, a snažím se přes uragán bolesti protlačit pár atomů soustředění.

Nedrbou se úplně všichni. Stejně jako neztuhli úplně všichni. Děti se dál volně melou v kočárcích, nakrknutě šermují malými pěstmi v postýlkách, vřískají v autosedačkách, s brekem tahají strnulé rodiče za rukávy. Ale jenom ty malé; školáci jsou zkamenělí jako všichni ostatní.

Jak to, že to ty nejmenší nezasáhlo?

Kdybych dokázal myslet, možná bych na to i přišel. Jenže ve žhavé lávě, která mi vyplnila lebku, se jakákoliv myšlenka vypaří dřív, než se stačí zformovat.

„Výsledky testu: uspokojivé,“ zaklepe otec ukazovákem v ortéze o kryt dálkového ovladače. „Tak co, pane De Klerku? Máte nějakou poslední otázku, než to spustíme?“

Svět kolem mě se praskavě mačká jako muchlaný papír. Bolest nasazuje do drtivého finále; lidská rasa, jak ji známe, končí a mě dělí od slavobrán posmrtného života pouhé sekundy – ale stejně si nedokážu pomoci. Prostě se musím zeptat:

„Co je to aktivní olovo?“

„Aktivní olovo?“ zopakuje otec.

„Ano,“ zachroptím do podlahy. Nedokážu už ani polykat: provazce slin mi visí z úst jako diamantové mucholapky.

„To tedy opravdu nemám ponětí,“ odtuší otec. „Na mou duši. Ten výraz slyším poprvé v životě. Ty o tom něco víš?“ obrátí se na manželku.

„Nic.“ Matka zavrtí hlavou. „Vůbec nic,“ opraví se.

Otec pokrčí rameny. „Tak je mi líto – asi vám nepomůžeme. Kde jste ten termín sebral?“

„Řekl mi ho jeden Kardegiá…“

A pak mi to konečně dojde. I přes tu žhavou lávu v lebce. Jako kdyby cvakl vypínač a někdo v temné komoře rozsvítil reflektor pětikilo. Informace zafrčí a poskládají se do logického celku. Kaleidoskop se chřestivě složí do smysluplného obrazu.

Slyším, jak Pauling hlasitě polkne. Takže už na to taky přišel. Ten Kardegiánec neříkal… zašeptá.

… aktivní olovo, doplním.

Říkal…

„… aktivní… olo… o…“

Nechtěl říct „aktivní olovo“.

Chtěl říct „radioaktivní kolotoč“.

A mozek mi náhle jede na plné obrátky – jako by žádná bolest, žádný infarkt, žádná smrt nikdy neexistovaly. Operace Radioaktivní kolotoč. Kardegiánský pokus s botnetovými zombiemi na Polradtoru 527, který se vymkl kontrole a který jsme museli s Paulingem hasit. Hasit pomocí benzínového děla a vánoční prskavky – ale to sem teď nepatří. Co sem patří je, že to byl pouhý test. Zkouška, jestli princip botnetové sítě, počítačů násilně zotročených informačním virem, může fungovat i v případě lidského mozku.

Lidský mozek zvládne třicet osm biliard operací za sekundu. Lidský mozek je nejvýkonnější počítač.

Lidská rasa se právě stala největší botnetovou sítí všech dob.

Stačilo jenom všem nahrát do hlavy sémiotický A-S-P-A virus. Program z „odvětví lingvisticky-softwarového inženýrství, které se zabývá kódovaným řetězením znaků tak, aby v jistých částech mozku vyvolávaly specifické, vědomím nekontrolovatelné reakce“. Program, jehož autor Gustav Stresemann předevčírem nešťastnou náhodou vypadl z okna. Program, který pravidelně dělal to, co dělá každý program: automaticky zálohoval vykonanou práci. Program, který Paulingovu osobnost zálohoval skrz otevřenou komponderovou linku do mé hlavy. Místa tam bylo dost – ne nadarmo se říká, že každý člověk využívá jen deset procent své mozkové kapacity. Bertha von Sutterová by vám možná řekla, že v mém případě je to ještě míň. A já bych s ní možná i souhlasil.

Protože: ano, sice jsem na to přišel – ale v poslední minutě. Není nic, co bych s tím mohl dělat.

Jediné, co v téhle chvíli můžu, je spořádaně chcípnout.

Něco z toho, co mi jede hlavou, se mi zřejmě musí odrazit na obličeji, protože Emílie se vytrhne své matce. Matka po ní chňapne, ale Emílie je rychlejší: hranaté prsty hrábnou naprázdno do vzduchu. Emílie se ke mně vrhne.

„A-S-P-A virus,“ zachroptím. Vyvracím oči v sloup, abych na ni viděl. Klekne si u mě; punčochu na koleně roztrženou, maskaru rozmazanou kolem očí. Serve si spoutanýma rukama roubík. „Jo, nasadili nám ho všem do škeblí,“ těká po mně vyděšeně pohledem. „Vypadáš strašně. Neplánuješ mi chcípnout, že ne?“

„A jak…,“ nedám si pokoj. Když umřít, tak alespoň vědomostně saturovaný.

„Jak nám ho do kebulí narvali? Jako každej vir: zamaskovanej za něco jinýho.“

Matka k nám těžkotonážně vykročí a Emílie začne rychle drmolit: „A-S-P-A je zkratka pro aliquid stat pro aliquo – něco zastupuje něco. Čili základní princip sémiotiky: tím, že realitu označíme dohodnutým znakem, ji artikulujeme, dáme jí řád. Fór je v tom, že vztah mezi signifie a signifiantem, teda označovaným a označujícím, je naprosto náhodnej – existuje jenom proto, že jsme se na tom všichni dohodli, abysme se snadnějc domluvili. Písmena S a E a X samy o sobě nemaj vůbec nic společnýho s tou upocenou, hekavou činností, kterou si pod nima každej okamžitě představí. Píchání se nám vybaví jenom proto, že náš mozek je naprogramovanej lingvistickym konsensem. Klidně bysme sexu mohli říkat třeba biobuchta, kdybysme se tak všichni domluvili – stejně jako jsme třeba slovo černoch nahradili slovem Afroameričan. No a A-S-P-A viry jako ten Stresemannův dělají to, že nám v mozku nezávisle na naší vůli k jednotlivejm znakům přiřazujou jiný významy. Ty viry se nám do hlav dostávaj v podobě zdánlivě nevinnejch textů, kde jsou ovšem znakovejm proměnnejm propůjčený jiný obsahy, než jaký při čtení vnímáme. Aby Kardegiánci Stresemannův virus napumpovali do hlav co nejvíc lidem, museli ho vložit do textů, který bude číst co největší množství čtenářů nebo uvidí co největší množství diváků. Potřebovali vhodný médium.“

Nemusí to ani říkat naplno. Jasnější už to být nemůže.

To médium jsem já.

„Když se v televizi objevil ten tvůj skandál s masakrem rákosníků na Darnatinu, Kardegiánci zavětřili. Byl jsi pro ně ideální kandidát. Stačilo na tebe poslat pár kardegiánskejch žoldáků, aby tě trochu popostrčili, a ty ses úplně utrhnul z řetězu a začal vyrábět bombastický novinový titulky jak na běžícím pásu. Pak už jenom pomocí nastrčený firmy plný PR expertů formovali tvůj mediální odraz podle hodnot Galtunga/Rugeové tak, aby zprávy o tobě sledoval opravdu každej – a samozřejmě v tý samý firmě taky vyráběli slogany, co obsahovaly ukrytý části Stresemannova viru. Jediný, kdo tomu unikly, byly malý děti, co ještě neuměj číst a nemaj plně rozvinutou sémiotickou funkci. Čím víc jsi řádil, tím víc o tobě média informovaly a tím víc částí Stresemannova programu se do mozků publika stahovalo. Jelo to samospádem. Ať jsi dělal, co jsi dělal, pořád jsi pracoval pro Kardegiánce. I kdybych tě dostala do talk show baronky von Sutterový, nic by se nezměnilo – vlastně by to celej proces jenom urychlilo. No a před pár minutama, kdy se díky rekordně sledovanýmu přímýmu přenosu z tvýho masakru zbytek Stresemannova viru kompletně stáhnul do hlav všech obyvatel Oparu, převzal program kontrolu nad jejich mozkama. A díky tomu se daj teď lidi úplně jednoduše ovládat. Jediným stiskem tlačítka.“

Matka je u nás. Popadne Emílii a odtrhne ji ode mě.

V mé lávě žbluňká všechno, co jsem se od začátku o médiích dozvěděl – ať už od chlapa v golfovém tričku nebo přímo od Emílie: Lippmanovy hodnoty, Thomasův teorém, agenda setting… – a všechno to směřuje k jedinému logickému závěru: „To celé je v podstatě… jenom mediální systém… dotažený ad absurdum,“ sípu do země. „Totální ovládání.“

„Ale prd!“ křičí na mě Emílie, zatímco ji matka táhne pryč. „Je to úplně obráceně!“

„Jak… to?“

Hulákáme na sebe s podivnou zavilostí – jako by na tom, co si teď řekneme, bůhvíjak záleželo.

Možná je to tím, že nic jiného už dělat nemůžeme.

„Média přece nesloužej k tom, aby se jima daly ovládat masy!“ ječí Emílie. „To je naivní představa z goebbelsovskýho paleolitu! Formujeme je my! Ony se nám podbízej – tudíž jsou takový, jaký je chceme mít! A my se přece nechceme dovídat nic radikálně novýho! Chceme, aby nám média říkaly to, co chceme slyšet, chceme, aby nás utvrzovaly v našem vidění světa, chceme emocionální turistiku, utěšující historky, který nám potvrzujou, že máme pravdu a že jsme strašně chytrý a důležitý!“

„Čili vlastně chceme být ovládáni,“ chrčím. „Čili tví rodiče jenom plní naše do důsledku dotažené přání.“

„To přece nejsou mí rodiče, ty vole!“ chytne se Emílie úplně nepodstatné věci. „Jsou to rychlený klony vypěstovaný v kardegiánský mobilní laboratoři, kterejma nahradili mý rodiče ve chvíli, kdy sis mě vybral za mediální poradkyni! Mí rodiče jsou mrtví – a zřejmě zakopaný pod záhonem růží před naším domem.“

„Proč?“

„Proč to lidem Kardegiánci udělali? Vážně se na to musíš ptát u rasy, která vyvinula nejlepší vojáky v Galaxii a přitom je celou dobu nucená nám nájemně posluhovat?“

„Ne,“ chroptím. „Myslel jsem proč se vydávali za tvé rodiče.“

„Přece aby mohli do tvýho těla vpravit látku, která tě před chvíli vyřadila ze hry.“

Zuby mi zavržou. „Sekaná,“ procedím.

„Jo, ta dementní sekaná. Je to zřejmě poprvý a naposledy v dějinách, co by vegetariánství někomu prospělo!“

Hlavou už dávno pohnout nedokážu. Otočím k matce Balchové tedy alespoň oko – a i na to musím použít všechny zbylé svaly v těle. „Sekaná. Co jste do ní zapekla?“

Usměje se na mě. „Substanci s orientovanými molekulami kovu, které se po strávení vsákly do žaludeční stěny, přešly do krevního oběhu a doputovaly do pravé srdeční předsíně – kde se po vyslaném signálu zformovaly do takového tvaru, aby vám ucpaly dolní dutou žílu a zablokovaly srdce. Je to jedna z našich úplně nových zbraní. Když o tom tak přemýšlím, vlastně ani ještě nemá jméno. Ale jestli chcete, můžeme jí pojmenovat na vaši počest.“ Matčin úsměv je zářivý a lehce nepříčetný. „Budeme jí říkat aktivní olovo.“

„Tak to by stačilo,“ utne nás otec. „Dost řečí. Jdeme na to.“

Stiskne tlačítko.

Miliardy lidí se na sebe vrhnou. Začnou se rvát, kousat; mlátit pěstmi, škrábat nehty. Vidím, jak platinová blondýna vrazí policistovi oba palce do očních důlků, až sklivec vystříkne. Obtloustlá teenagerka bodá v restauraci svého otce vidličkou do rozkroku a blábolivě si u toho prozpěvuje. Prošedivělý elegán v dvouřadovém obleku ukousne pětileté holčičce ucho a s imbecilním výrazem ho žvýká. Okorálkovaná hippisačka skřípne kňučícímu jezevčíkovi hlavu do dveří auta a nepříčetně do něj kope. Matka popadne brečící nemluvně a s vítězoslavným výkřikem ho hodí z mostu.

„Dělej něco!“ ječí Emílie, jak ji matka vleče pryč. „Dělej něco!“

Co?

Jak mám něco udělat, když nemůžu pohnout ani prstem?

Zbývá jediná šance:

Linusi?

Žádná odpověď.

Linusi!

Ticho. Pauling neodpovídá.

A nejenže neodpovídá: já ho – poprvé od chvíle, kdy u rozbrušovačky aktivoval mé implantáty – necítím.

Už ho v hlavě nemám. Je tam jen bolest a nic víc.

Pauling zmizel.

Lidé na monitorech běsní. Ubíjejí se vším, co je po ruce, s hýkáním si rvou vnitřnosti z břich, skáčou po mrtvolách jako po čvachtajících trampolínách. Trhají se na kusy: Afroafričané si usekávají ruce mačetami. Číňani se probodávají jídelními hůlkami. Indové se navzájem polévají benzínem a zapalují.

Dívám se na to šílenství a najednou…

Cukne mi ruka. O dva milimetry – ale pohne se.

Ne snad že by se mnou všechno to násilí otřáslo natolik, že bych se vybičoval k nadlidskému výkonu.

Spíš se dá říct, že mě inspirovalo.

Má ruka svírající bodák se šine po centimetrech – tak pomalu, že mám chvílemi dojem, že se nepohybuje, že je to jen optický klam. Abych si situaci ještě ztížil, pokusím se o další supernamáhavý úkon: převalit se na záda.

Bolest mě svírá ve dvojitém nelsonu a nechce povolit. Řinou se ze mě hektolitry potu; crčí na zem ve vazkých proudech. Rudnu. Zachrčím a poprskám si bradu.

Tak dělej, ty srabe.

Když se dokáže převalit obyčejná želva, dokážeš to i ty. Nejsi přece obyčejná želva.

Jsi superželva.

Překulím se. Před očima se mi zatmí. Bolest mi stáhne kolem krku ocelovou strunu. Zkřivené prsty láme křeč.

Bodáku zbývá jen pár centimetrů.

Otec a matka fascinovaně sledují monitory. Otec je ke mně zády, matka drží zmítající se Emílii a stojí ke mně bokem.

Bodák se doplazí tam, kde jsem ho chtěl mít. Konečně. Špička se dotkne krví nacucaného flecktarnu mé uniformy a jemně na něj zatlačí.

Nadechnu se. Natáhnu do těla všechen vzduch v okolí několika metrů a vyrobím mírný podtlak.

A vbodnu si bajonet do těla.

„Podívej, co dělá,“ strčí matka Balchová do svého manžela.

Otec se ke mně otočí a zamračí se. „Vždyť je loď odstíněná, ne? Nefunguje na něj signál, že ne?“

„Samozřejmě, že ne, pane,“ ubezpečí ho první důstojník.

„Tak v tom případě…,“ pohlédne otec na matku bezradně. „… se zřejmě zbláznil.“ Otec pokrčí rameny. „No, bránit mu v tom nebudeme. Dobrých harakiri není nikdy dost.“

Povolím prsty. Lepkavá rukojeť bajonetu mi vyklouzne z dlaně.

Vrazím si ruku do rány až po zápěstí.

Implantáty v trupu mám vypnuté, superpolykarbonát v paži naopak jede na sto procent. Cítím, jak mi vyztužené prsty kloužou mezi horkými vnitřnostmi, hlasitě to mlaská, snažím se dostat pod hrudní koš. Krev se mi valí po předloktí jako mazlavá rozpuštěná čokoláda, nehty uvnitř drhnou o plastové hran implantátů. Cévy se mi pletou mezi prsty jako tlusté žížaly.

A Balchovým to konečně sepne. Pochopí, o co se snažím. „Zastavte ho!“ zařve otec. Okamžitě ke mně vyrazí dva kardegiánští vojáci.

Mají to ke mně jenom pár metrů – a mně zbývá ještě nekonečných pár centimetrů.

Je mi jasné, že to nestihnu.

Ryju jako šílený, orgány mi svírají ruku jako těsná gumová rukavice, kmitající lalok plíce mi pleská o klouby. Kardegiánci už jsou skoro u mě. Jeden po mně hrábne. Ale pohyb nedokončí.

Protože ze všech reproduktorů se ozve:

„Hlášení palubního počítače. Změna kurzu. Opakuji: změna kurzu. Přecházím na kolizní úhel vůči planetě.“

Ten hlas znám.

Takže nakonec do té bezedné studny prostě jen tak skočil.

Linus Pauling se právě stal vesmírnou lodí.

Celou lodí otřese dunivé zahřmění: Pauling aktivoval hlavní trysky.

Kardegiánská bitevní loď vyrazí plnou rychlostí k planetě.

Na můstku vypukne totální panika – smršť zmatené, horečnaté aktivity, vykřikované rozkazy se kříží, sráží a anihilují, vojáci pobíhají, důstojníci ječí do interkomů, operátoři buší do klávesnic v zoufalé snaze Paulinga hacknout, matka pustí Emílii a cosi na otce vřeští – a jen ti dva Kardegiánci, co na mě Blach poslal, se nenechají ničím rozptýlit a dál zavile plní svůj úkol. Proč zrovna já musím mít smůlu na takové poctivce? Jeden mě popadne za ramena, druhý za předloktí; zapře se patami, aby mi vytáhl ruku z těla. Ležím na zádech a chrčím jim do obličejů, na rtech krvavé sliny, pravačku skoro po loket zabořenou do vlastního trupu, naprosto bezbranný.

Emílie vytrhne vedlestojícímu důstojníkovi z pouzdra služební zbraň.

Výstřel není v hukotu trysek skoro slyšet.

Fulleritová expanzka utrhne prvnímu vojákovi polovinu hlavu – pleskne to a já mám oči a ústa v mžiku zalepené vlažným mozkem – pak práskne druhý výstřel a vojákův kolega odplachtí v tryskanci inkoustové krve –

Vzápětí matka vyrazí Emílii pistoli z ruky.

A samozřejmě se ke mně ihned hrnou další Kardegiánci.

Ale těch pár získaných sekund mi stačí. Už jsem skoro tam. Ukazovákem a prsteníkem rozervu membránu perikardu.

Pod ní se zmítá moje AbioCor 50KK se záložními pumpami, polymetalovými komorami, fulleritovými chlopněmi a multikanálovou aortou. Nejodolnější srdce, jaké kdy bylo vyrobeno.

Takže doufám, že vydrží.

Zatnu do něj prsty a roztrhnu ho.

Jako kdyby mi někdo vrazil do hrudi rozžhavený ingot.

Ve spodní části pravé srdeční předsíně nahmatám malou, tvrdou bouli. Blokuje dolní dutou žílu jako těsně přiléhající špunt. Sevřu ji mezi palcem a ukazovákem. A zaberu.

A vyrvu si aktivní olovo z těla.

Přesně v ten moment vstoupí kardegiánská bitevní loď do atmosféry.

Celý můstek se bláznivě roztřese. Místnost sebou hází jako kdyby lítala na gumovém laně, Kardegiánci padají, monitory praskají, počítače skáčou ze stolů. Pauling to napálil do atmosféry v téměř devadesátistupňovém úhlu.

Čelní synhtabový pancíř se během několika sekund zahřeje na čtrnáct set stupňů. Začne se tavit. Tepelný ablativní štít se neodpařuje – trhá se z pláště v obrovských syčivých flácích. Stratosféra řve, plameny šlehají. Loď sebou zmítá jak v posledním tažení. Pauling se vůbec nesnaží brzdit, kašle na manévrovací esíčka: pere to nejkratší cestou k zemi.

„Blafuje!“ slyším i v tom rámusu matku Balchovou. „Neroztříská nás! To by zabil i De Klerka! Zabil by i sebe!“

Jako by nevěděli, že Pauling je na sebevraždy expert.

Nedokážu si moc představit, jak se Linus asi teď cítí: zabil se proto, že mu sebrali to jediné, co měl – práci. A teď, když ho posmrtná existence navnadila sexy příslibem, že by jeho život nakonec přece jen mohl mít nějaký smysl, se ukáže, že příčinou jeho zmrtvýchvstání je obyčejné automatické zálohování.

Ne, řekl bych, že Pauling momentálně neblafuje.

Vydrž, Linusi. Nandej jim to. Zabij je všechny.

Přetížení vrhne proti zadní stěně můstku slepenec osob: prosviští mi nad hlavou ve vřeštícím klubku. Druhé části posádky se podaří udržet u kontrolních panelů; jsou mezi nimi i Balchovi. Matka pořád svírá Emílii. Obě vlají skoro rovnoběžně s podlahou.

A v těchto podmínkách se mi podaří vztyčit.

Jsem hyperželva.

Jak se napřimuju, zahlédnu se v roztřeseném, poskakujícím odrazu na kovové stěně: nahrbená, mozky zacákaná neandrtálská figura s šíleným úsměvem, které z trupu stříká v rychlých intervalech krev. V srdci mám vlastnoručně vyrobenou díru.

Vím, že nevydržím dlouho. Zbývá mi tak půl minuty života, možná čtyřicet sekund.

Pravděpodobně se ani nedožiju konce tohohle pádu.

O důvod víc, abych neztrácel čas.

S bodákem v ruce se vrhnu do kardegiánského chumlu.

Zmizím mezi fialovými těly: údery, řev, můj chraptivý ryk, svist bajonetu, lesklé oblouky krve, rudá mlha, frčení vlajících střev. Vibrující loď protrhne poslední vrstvu mraků.

Spatřím zemi.

Vypadá hezky.

Zbývá k ní sotva deset kilometrů. A já využívám každou zbývající sekundu: s divokým skřekem se rozháním napravo nalevo, biju pěstí, lokty, bodák páře břicha, usekává uši, vypichuje oči, podřezává krky –

– a tuhle nádhernou, symbolickou tečku za mou kariérou mi Balchovi zkazí tím, že se rozhodnou prásknout do bot.

Na můstku jsou vstupy do dvou záchranných kapslí. Balchovi zamíří k tomu bližšímu. Skočím za nimi – a matka mi do cesty hodí Emílii. Abych ji chytil, musím pustit bodák.

Pustím ho. Chytím ji.

Neváží skoro nic a třese se.

Otec Balch udeří do tlačítka, dveře kapsle se otevřou.

Jsou ode mě skoro šest metrů.

Hod patnáctiletou dívkou patří mezi poměrně obtížné disciplíny.

Přesto se trefím.

Emílie proletí kolem zkoprnělých lžirodičů a narazí do nástěnného polštářování kapsle. Dveře za ní zapadnou. Kapsle se s mručivým pufnutím odpálí z lodi.

Balchovi se otočí a pádí k druhé kapsli.

Nemám jak jim v tom zabránit. Další teenagerku na metnutí nemám. Rozeběhnu se za nimi, ale dopředu vím, že je nedohoním. Přestože mají následkem mé včerejší výchovné domluvy oba ortézy (otec na na koleně a ukazováku, matka ramenní), peláší nechutně čiperně.

Balch dorazí ke dveřím první. Praští do tlačítka.

A Pauling mu před nosem odpálí prázdnou kapsli pryč. A nezavře propust.

Podtlak nás všechny tři vycucne z lodi jako gigantický vysavač.

Víříme šest kilometrů nad zemí ve zběsilé rvačce. Mlátíme do sebe, narážíme, spojujeme se a zase odpojujeme, padáme vedle sálajícího boku lodi, zahaleni do horkých oblaků grafitu a odpařené pryskyřice.

Pak nás strhne vzduchový vír.

Připlácne nás na špičku lodi. Na samý hrot.

Loď v té chvíli už stojí svisle na čumáku a řítí se dolů jako kámen.

Takže na zbytek pádu máme výhled z první řady.

Burácející vzduch nás tlačí do rozměklého synhtabového pancíře jako do žhavé modelíny, od pláště nám chytne oblečení a vlasy, kůže se škvaří, maso peče.

A přesto se ani na sekundu nepřestaneme rvát. Rány jsou pomalé a těžké, údery hořícími pěstmi přilétají zvolna a drtivě. K zemi jsou to už jenom čtyři kilometry a z rány v trupu mi stříkají čím dál menší chlístance krve. Zbývá mi sotva patnáct sekund.

Jenže mí soupeři nejsou superodolní Kardegiánci. Jsou to klony lidí. Takže když se mi konečně povede trefit matku Balchovou pěstí naplno, ucítím, jak mé klouby prolomí lícní kosti a zaboří se do jejího mlaštivě houbovitého mozku.

Otec Balch mi hmátne do díry v trupu. Pokusí se mi vytrhnout srdce z těla.

Vyrvu z hlavy matky Balchové plnou hrst teplého mozku a narvu mu ho chřtánu.

Začne se dusit.

K zemi zbývá osm set metrů. Čtyři sekundy. Padáme přesně do středu města. Rovnoběžně podél povědomého mrakodrapu.

Jakýsi televizní bavič právě vykopl z okna ženu s ostře oranžovými vlasy a módně vyžehlenými rysy. Jak spolu letíme těch posledních pár set metrů k zemi, podíváme se na sebe. Je mi povědomá.

Aby taky ne: v rámci příprav mi Emílie v noci pustila čtyři talk show Berthy von Sutterové za sebou.

Baronka má v zubech ukousnutý penis a v očích všechno štěstí světa.

Loď padá doprostřed náměstí. Do řičícího davu lidí, kteří jsou natolik zaměstnaní vzájemným masakrováním, že si ani nevšimnou, jak náměstí přikryl obrovský stín.

Otec Balch vedle mě dodělává: dusí, chrčí, trhá sebou. V pravé ruce stále svírá dálkový ovladač. Vykroutím mu ho z prstů.

Mé srdce vyplivne do větru poslední flusanec krve.

Poslední sekunda trvá nekonečně dlouho.

Bitevní loď visí nad náměstím ve vzduchu jako čtyřkilometrový ohořelý sloup a velebně klesá do běsnícího davu. Pár lidí obrací hlavy vzhůru a dívá se, jak se na ně snáším, přilepený na špici válečného kosmického korábu, hořící, roztrhaný, obalený mozky.

Už jsem od nich ani ne metr. Vidím jejich krví zacákané tváře a blažené, rozesmáté oči. Jejich obličeje jsou tak blízko, že bych mohl natáhnout ruku a dotknout se jich.

Stisknu na ovladači OFF.

Kardegiánská loď dopadne s nejhlasitějším čvachtnutím v dějinách lidstva.

MEGASTRAŠLIVÁ HYPERTRAGÉDIE – MILIÓNY OBĚTÍ!!! CELÝ OPAR ZE VZPAMATOVÁVÁ Z „HOREČKY KARDEGIÁNSKÉHO VIRU“ A TRUCHLÍ PRO SVÉ ZEMŘELÉ!!

ZACHRÁNCE LIDSTVA VSTAL Z MRTVÝCH! UCTÍVANÝ IDOL OPARU DE KLERK, ZNOVU VYKLONOVANÝ Z OSMI BUNĚK SEŠKRÁBNUTÝCH Z PANCÍŘE KARDEGIÁNSKÉ LODI, VČERA POPRVÉ VYSTOUPIL NA VEŘEJNOSTI! PROMLUVIL NA POHŘBU LINUSE PAULINGA, KAM SE DOSTAVIL SE SVOU ADOPTIVNÍ DCEROU EMÍLIÍ! PAMÁTKU HRDINNÉHO OPERÁTORA PŘIŠLY UCTÍT STATISÍCE LIDÍ! NEJNÁDHERNĚJŠÍ POHŘEB VŠECH DOB!!!

DALŠÍ FINANČNÍ REKORD MRAZÍRENSKÉHO GIGANTA: ZMRZLINA MRU MRU SE STALA NEJPRODÁVANĚJŠÍ MRAŽENOU POCHOUTKOU V GALAXII!

FENOMENÁLNÍ DE KLERK ČISTÍ PLANETU ZÁKEŘNÝCH KARDEGIÁNCŮ: NEJBRAVURNĚJŠÍ GENOCIDA VŠECH DOB! NEZIŠTNÝ HRDINA UŽ NAPLNIL DVA TISÍCE SUDŮ VYŘÍZNUTÝMI BULVAMI PRORADNÝCH EMZÁKŮ A VĚNOVAL JE SIROTČINCŮM JAKO HOPÍKY! LID CELÉHO OPARU DĚKUJE SVÉMU SPASITELI A PŘEJE MU HODNĚ ŠTĚSTÍ V DALŠÍCH UŠLECHTILÝCH SKUTCÍCH!

Konec! Pevně doufáme, že Aktivní olovo se vám dostalo hluboko pod kůži! Neváhejte a napište autorovi do komentářů, jak jste byli s Aktivním olovem spokojeni a nakolik jste si zamilovali De Klerka!

http://www.prochlapa.cz/zajimavosti/aktivni-olovo

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai